jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Edogawa Ranpo

Edogawa Ranpo (江戸川 乱歩 Edogawa Ranpo) var et pseudonym for den japanske forfatteren og kritikeren Taro Hirai (平井 太郎 Hirai Tarō) (født 21. oktober 1894, død 28. juli 1965). I eksistrende oversettelser til vestlige språk staves pseudonymet vanligvis enten Edogawa Rampo, Edogawa Ranpo eller Edgawa Ranpo, etternavn før fornavn som på japansk.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Taro Hirai  ble født i prefekturet Mie i 1894. Han kom fra en velstående familie. Faren ledet et stort firma, og sønnen opplevde aldri noen økonomiske sorger i ungdomsårene. Han vokste opp i Nagoya og studerte økonomi ved Waseda-universitetet i Tokyo. Etter at han ble uteksaminert i 1912 hadde han forskjellige strøjobber, som å redigere avis og selge nudler på gaten.
Senere åpnet han og noen av hans venner en bokhandel; på denne tiden giftet han seg også. Han var en stor beundrer av vestlig kriminallitteratur, og særlig av forfatteren Edgar Allan Poe. 


=== Forfatter ===
I 1923 skrev han sin første kriminalhistorie, Nisen dõka (二銭銅貨, «To-sen koppermynten»).  Den ble trykt i magasinet Shin Seinen, som også trykte historier av forfattere som Edgar Allan Poe, Arthur Conan Doyle og G.K. Chesterton. Allerede for denne første novellen brukte han pseudonymet Edowaga Rampo, etter den japanske uttalen av navnet Edgar Allan Poe. Selv om Japan har sin egen kriminallitteratur, anses dette for å være den første moderne detektivfortellingen i japansk litteratur. 
Taro Hirai skrev en rekke kriminalromaner, fra 1925 hovedsakelig med Kogoro Akechi (明智小五郎 Akechi Kogorō) som detektiv. Han regnes som en av de fremste japanske kriminalforfatterne, og var grunnleggeren av foreningen for japanske krimforfattere (MWJ, «Mystery Writers of Japan»). Mange av hans bøker er oversatt til vestlige språk. 
Taro samarbeidet i fem år med sin oversetter James B. Harris for den første oversettelsen til engelsk av noen av hans historier, «Japanese Tales of Mystery and Imagination». Han kunne forstå talt engelsk, men hadde problemer med å tale og lese språket.


== Edogawa Rampo-prisen ==
I 1954 opprettet han en litteraturpris som er oppkalt etter ham.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Edogawa Ranpo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Edogawa Ranpo på Internet Movie Database 
(sv) Edogawa Ranpo i Svensk Filmdatabas 
(fr) Edogawa Ranpo på Allociné 
(en) Edogawa Ranpo hos The Movie Database 
(en) Kurodahan Press, bokutgivelse, kort biografi
(en) Fantasticfiction: Edogawo Rampo
(en) Oppslag i Encyclopedia of Science Fiction
Aristides Pereira

Aristides Maria Pereira (født 17. november 1923 på Boa Vista, død 22. september 2011 i Coimbra i Portugal) var den første president i Kapp Verde. Han regjerte fra uavhengigheten i 1975 til 1991, da han tapte det første frie presidentvalget.


== Virke ==
Pereira arbeidet som telegraftjenestemann. I 1947 flyttet han til Portugisisk Guinea, der han senere ble sjef for televerket.I 1951 møtte han Amílcar Cabral og han ble engasjert i den antikolonialistiske bevegelsen. Sammen med Cabral, Fernando Fortes, Júlio de Almeida og Elisée Turpin grunnla han i 1956 Det afrikanske partiet for Guinea-Bissau og Kapp Verdes uavhengighet (PAIGC). I 1960 reiste han i eksil til Guinea og ble medlem av frigjøringsbevegelsens krigsråd.Fra 1964 var Pereira visegeneralsekretær i PAIGC og etter at Cabral ble drept i 1973, ble han partiets generalsekretær. Da Kapp Verde ble en selvstendig stat i juli 1975, valgte nasjonalforsamlingen ham til landets første president.Pereira var tilhenger av union med Guinea-Bissau. Han lovet demokrati da han ble valgt til president, men etter et kupp i Guinea-Bissau i 1980, slo han ned på opposisjon. Etter dette ble også partiet  Det afrikanske partiet for Kapp Verdes uavhengighet (PAICV)  opprettet i 1981, med Pereira  som leder.Han styrte etter et marxistisk program, med nasjonalisering og jordreform. Landet ble en ettpartistat. I Pereiras presidentperiode la Kapp Verde til rette for forhandlingene om tilbaketrekking av kubansk soldater fra Angola, om selvstendighet for Namibia og presidenten hjalp Angola, Cuba, Sør-Afrika, Portugal og USA med å etablere kontakt seg imellom.I 1990 åpnet PAICV for flerpartisystem med tanke på valg av ny nasjonalforsamling så vel som president. Pereira trakk seg som leder i PAICV og forsøkte å innta en rolle over partipolitikken. Pereira tapte det demokratiske valget i 1991 til António Monteiro.


== Se også ==
Liste over Kapp Verdes presidenter


== Referanser ==


== Kilder ==
Appiah, Kwame Anthony og Henry Louis Gates jr. (red.): Encyclopedia of Africa, bind 2, Oxford University Press, 2010
Chabal, Patrick: «Lusophone Africa in historical and comparative perspective», i Patrick Chabal med David Birmingham, Joshua Forrest, Malyn Newitt, Gerhard Seibert og Elisa Silva Andrade: A History of Postcolonial Lusophone Africa, Bloomington: Indiana University Press, 2002
 Lentz, Harris M.:  Heads of States and Governments Since 1945, Chicago: Fitzroy Dearborn, 1995
Jim Keltner

James Lee «Jim» Keltner (født 27. april 1942) fra Tulsa i Oklahoma i USA er en amerikansk trommeslager, mest kjent som studiomusiker for en rekke band og artister. Keltner sies å være favorittrommeslageren til Ringo Starr, og regnes som en av verdens beste og mest ettertraktede studiotrommeslagere. Han har jobbet spesielt mye med John Lennon, George Harrison, Neil Young, Ry Cooder og Traveling Wilburys, hvor hans pseudonym var Buster Sidebury.


== Utvalg av artister Keltner har spilt med ==
Jerry Garcia
Plastic Ono Band
Eric Clapton
John Lennon
John Mayer
Yoko Ono
Ringo Starr
Randy Newman
Neil Young
Keith Moon
J. J. Cale
Joe Cocker
George Harrison
Rolling Stones
Charlie Watts
Ron Wood
Bill Wyman
Mick Jagger
Keith Richards
Kristin Berglund
Bob Dylan
Joni Mitchell
Brian Wilson
Bill Frisell
Neil Young
Phil Keaggy
Crowded House
Fiona Apple
Leonard Cohen
Elvis Costello
Ry Cooder
Sam Phillips
Pink Floyd
Steely Dan
Traveling Wilburys
David Cassidy


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Jim Keltner på Internet Movie Database 
(sv) Jim Keltner i Svensk Filmdatabas 
(en) Jim Keltner på AllMovie 
(en) Jim Keltner hos The Movie Database 
(en) Jim Keltner på Discogs 
(en) Jim Keltner på MusicBrainz 
(en) Jim Keltner på Spotify 
(en) Jim Keltner på Songkick 
(en) Jim Keltner på AllMusic 
Jim Keltner på YouTube
TACV

TACV Cabo Verde Airlines er et kappverdisk flyselskap. Flyselskapet ble stiftet i 1958, er 100% eid av myndighetene og har 788 ansatte.


== Destinasjoner ==
Innenlands: Boa Vista, Maio, Praia, Sal, São Filipe, São Nicolau og São Vicente.Utenlands: Amsterdam, Bissau, Boston, Dakar, Fortaleza, Las Palmas, Lisboa, Madrid, München, Paris, Porto, Milano og Roma.Natal


== Flåte ==
TACV har følgende fly (4. november 2008) [1]:


== Eksterne lenker ==
Artikkelen har ingen egenskaper for offisielle lenker i Wikidata
Malmfrid Mstislavsdatter

Malmfrid Mstislavsdatter (født ca. 1105, død etter 1137)  var dronning av Norge og (fra ca. 1132) dronning av Danmark.
I henhold til Snorre Sturlason giftet kong Sigurd Jorsalfare seg med Malmfred Haraldsdatter, datter av Harald Valdemarsson øst for Holmgard, men dette er et norrønt navn for Mstislav av Kiev, storfyrste av Kiev i årene 1125–1132. Riktigere eller mer praktisk navn på henne er da Malmfred Mstislavdatter. Hennes mor var Kristina Ingesdatter, datter av kong Inge Stenkilsson den eldre av Sverige. Storhertug Mstislavs foreldre var Vladimir II Monomakh og Gyda Haraldsdatter. Gyda var datter av den engelske kongen Harald Godwinsson, sønn av Godwin av Wessex og danske Gyda Torkelsdatter som nedstammet fra Styrbjørn Sterke. Malmfrid hadde med andre ord tette slektsbånd til Skandinavia, og antagelig forsto hun norrønt språk før hun kom til Norge. Hennes søster var Ingeborg som ble gift med Knut Lavard, sønn av danskekongen Erik Ejegod.
Malmfrid og Sigurd ble gift en gang mellom 1116 og 1120 da Sigurd var midt i tyveårene og Malmfrid rundt ti år yngre. Egentlig var Sigurd allerede gift som barn med datteren til irskekongen Muircheartach Ua Briain, men når faren dør 1103 lar Sigurd sin barnebrud være igjen i vest.
Store norske leksikon nevner at Sigurd «ikke ville vite av henne», men i henhold til Claus Krag i Norsk biografisk leksikon er det en oppdiktet historie som ikke en gang Snorre trodde på. De fikk uansett en datter sammen, Kristin Sigurdsdatter som ble gift med jarlen Erling Ormsson, mer kjent som Erling Skakke, og deres sønn Magnus Erlingsson ble konge av Norge da han var seks år gammel, og den første norske konge som ble salvet til vervet.
Da Sigurd døde av sott rundt førti år gammel i 1130 ble hans sønn (med frillen Borghild Olavsdatter) Magnus Blinde konge av Norge. Sigurds enkedronning Malmfrid dro da videre til Danmark hvor hun kort tid etter ble gift med Erik Emune, halvbror til hennes svoger Knut Lavard. Hun sørget også for at stesønnen Magnus ble gift med niesen Kristin Knutsdatter, Knut Lavards datter. Norges dronning ble således etterhvert dronning av Danmark. Hun og kong Erik får derimot ingen barn, og som Claus Krag skriver i hennes korte biografi: «Etter dette hører vi ikke mer om henne». Hun døde en gang etter 1137 som er det året da Erik Emune ble drept på et tingmøte.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Nils Petter Thuesen (1991). Norges dronninger gjennom tusen år. Oslo: Tiden Norsk Forlag. s. 29–30. ISBN 82-10034-58-8.
Jostein W. Rovik

Jostein Wallem Rovik (født 27. oktober 1942 i Sandnes) var ordfører for Høyre i Sandnes fra 1994 til 2007.  Han har også møtt som vararepresentant på Stortinget i en kort periode.
Han er utdannet jurist og har arbeidet i politiet, påtalemyndigheten og som dommer. Mens han var ordfører hadde Rovik permisjon fra sin stilling som sorenskriver i Ryfylke tingrett, som i mellomtiden ble integrert i Stavanger tingrett. Rovik arbeider nå som dommer tilknyttet en ressursgruppe under Domstoladministrasjonen med kontorsted i Stavanger tingrett.
Rovik ble tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull i 2008.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Jostein W. Rovik – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(no) Jostein W. Rovik hos Stortinget 
(no) Jostein W. Rovik hos Norsk senter for forskningsdata
Asker Svømmeklubb

Asker Svømmeklubb er per mai 2006 Norges nest største svømmeklubb med sine 1500 medlemmer. Klubben er det største idrettslaget i kommunen som ikke driver med mer enn en type idrett.
Klubbens motto «Trivsel, trygghet og fart i vann» gjenspeiler seg gjennom hele organisasjonen, fra babysvømming til svømmekurs, rekruttsvømming og elitesvømming. Klubben hevder seg på nasjonale mesterskap, blant annet ved landslagssvømmer Ingvild Snildal, som for tiden holder 12 norgesrekorder.
Klubben har også tilbud for mosjonister, og holder svømmekurs og crawlkurs for voksne.


== Eksterne lenker ==
Asker Svømmeklubbs hjemmeside
Sousafon

Sousafon er et messinginstrument, en variant av tubaen, som ofte brukes av musikkorps til marsjering. Sousafonene har samme rørlengde, og dermed også register, som vanlige tubaer, men en annen form. Røret går i en kveil rundt tubaisten og hviler på skuldra, hvilket gjør sousafonen enklere å bære enn en vanlig tuba. Sjallstykket er over hodet på tubaisten, og peker fremover.
Sousafonen er vanligvis stemt i B, med grunntone B; (Store B), men finnes også stemt i Ess. Den har vanligvis tre ventiler, i motsetning til konserttubaer som ofte har flere. Nyere sousafoner blir gjerne laget i glassfiber, noe som gjør dem billigere og lettere å bære. Denne typen er populær i skolekorps, men har en noe redusert klangkvalitet.


== Historie ==
Sousafonen har fått navnet etter den amerikanske marsjkomponisten og dirigenten John Philip Sousa, som ga J.W. Pepper i oppdrag å utvikle instrumentet i 1890-årene. Sousa var misfornøyd med tubaene i korpset hans; de brukte helikoner, som er en tubatype som minner om sousafonen, men som har et tynnere sjallstykke som peker på skrå oppover. 
Sousa ønsket en tuba som sendte lyd opp og over korpset med en full, varm tone, i motsetning til de mer retningsgivende helikonene. Den originale sousafonen hadde faktisk et rett oppoverrettet sjallstykke, og ble kalt «raincatcher» («regnfanger»); dagens fremoverrettede sjallstykke kom først på midten av 1920-tallet. Selv om sousafonen i dag stort sett kun brukes til marsjering, ble den ikke oppfunnet som et marsjinstrument, men til konsertbruk.


== Eksterne lenker ==
(en) Sousaphones – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Sousaphone – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Lorentz Harboe Ree

Lorentz Harboe Ree (født 	12. februar 1888, død 8. mars 1962) var en norsk arkitekt.
Han var født på en storgård i Stange, og tok eksamen ved arkitektavdelingen, NTH i 1915. I 1918 etablerte han egen praksis i Oslo, etter to år som assistent på et kontor i Bergen. I Oslo samarbeidet han med først med Harald Aars og fra 1920 Carl Buch om å lage minneverdige bygg som Kinopaleet, Bislet bad, Nore kraftstasjon, Vigelandsmuseet og kioskene Tyrihans og Palladio for Narvesen.
Ree var også tegner, blant annet ordenstegnet til Polyhymnia, stilte ut på Jubileumsutstillingen på Frogner 1914 og designet noen møbler. Han er representert i Nasjonalgalleriet. I 1916 utga han boken Østraat sammen med kunsthistorikeren Fredrik B. Wallem. 


== Priser ==
I 1923 vant Lorentz Harboe Ree og Carl Buch en arkitektkonkurranse om nye aviskiosker for Narvesens kioskkompani. De vant med tegningene til den såkalte Tyrihans-kiosken, som ble oppført på ulike steder i landet. Per 2018 står et eksemplar av Tyrihans-kiosken i friluftsmuseet på Norsk Folkemuseum; den ble flyttet til museet i 1986 fra sin opprinnelige plassering på Carl Berners plass i Oslo og er den eneste av disse kioskene som fortsatt eksisterer.
I 1926 ble Lorenz Harboe Ree og Carl Buch tildelt Houens fonds diplom for Gustav Vigelands atelier og museum i Nobels gate 32. Sammen mottok de også Sundts premie i 1938 for boliganlegget i Gabels gate 46 og Vestheimgata 6 på Frogner i Oslo.


== Galleri ==

		
		
		


== Referanser ==


== Litteratur ==
Kari Hoel. Monumentalarkitektur i Oslo. Utgitt av Vigmostad & Bjørke, 2008. ISBN 9788241904905


== Eksterne lenker ==
Lorentz Harboe Ree - Steinkjerleksikonet
Lorentz Harboe Ree – Vigelandmuseet
Lorentz Harboe Ree; Norsk kunstnerleksikon
Fredrik B. Wallem

Fredrik Barbe Wallem (født 29. november 1877 i Bergen, død 3. juli 1945) var en norsk kunsthistoriker. Han var direktør for Nordenfjeldske Kunstindustrimuseum 1920–1945.
Wallem var født i Bergen, og tok artium ved Trondheim katedralskole 1896. Han studerte arkeologi og kunsthistorie, ble dr.philos. i 1910 og arbeidet 1911–1920 ved Universitetets etnografiske museum og Oldsaksamlingen i Oslo. 
Han har blant annet utgitt bøkene Østraat (1916), Steinvikholmen (1917), om Trondheims historie (1906 og 1927) om Det Norske Studentersamfunds historie (1913) og om Olavsbilder i middelalderen (1930).
Wallem markerte seg også som forsker på norske bumerker og skrev den omfattende og grunnleggende artikkelen «En indledning til studiet af de nordiske bomærker». 
Fredrik B. Wallems vei på Charlottenlund i Trondheim er oppkalt etter ham.


== Referanser ==


== Kilder ==
Terje Bratberg. «Fredrik Barbe Wallem». I: Norsk biografisk leksikon. Bd 10. 2005
Fredrik B. Wallem: «En indledning til studiet af de nordiske bomærker», Årbok 1902 for Foreningen til Norske Fortidsminners Bevaring, Kristiania 1903


== Eksterne lenker ==
Fredrik B. Wallems privatarkiv finnes ved NTNU Universitetsbiblioteket Dorabiblioteket
Great Yarmouth

Great Yarmouth, lokalt ofte bare kjent som Yarmouth, er en kystby i Norfolk i England. Den ligger ved munningen av elven Yare, omkring 30 km øst for Norwich. Byen er administrasjonssenter for distriktet Great Yarmouth. I henhold til folketellingen i 2011 har byen en befolkning på 38 693 innbyggere.Byen har vært en ferieby siden 1760, og den er porten fra Nordsjøen til vannveiene i nasjonalparken The Broads. Den har i flere hundre år vært en viktig havn for sildefiskere, men fiskeindustrien fikk en bratt nedgang den andre halvdelen av 1900-tallet, og har nå helt forsvunnet. Oppdagelsen av olje i Nordsjøen på slutten av 1960-tallet førte til oppblomstring av britisk oljeindustri, og i dag fungerer byen som servicehavn for oljerigger. Utviklingen av fornybare energikilder, særlig vindkraft, har skapt nye muligheter for serviceindustrien. En vindfarm med 30 generatorer er innenfor sikten til byen ved Scroby Sands.
Byen har en strand og to pir.


== Historie ==
Navnet Yarmouth viser til munningen (mouth) av elven Yare; den eldste formen av dette navnet er Yernemuth. Byen ligger like ved stedet hvor romerne anla en militærleir ved elveoset, som de kalte Gariannonum, senere forvansket til Gernemwa. Mange fiskere fra Cinque Ports trakk til stedet i angelsaksisk tid, og da normannerne erobret landet i 1066 var det 70 borgere i Yarmouth. Henrik I utnevnte en reeve til å styre byen. I 1208 gav Johan borgerne privilegier tilsvarende de Oxford hadde. Disse ble senere forsterket i nye chartere, som bekreftet Great Yarmouths rettigheter i forhold til Little Yarmouth og Gorleston.
En latinskole ble opprettet i 1551. Den hadde tilhold i storhallen til det gamle sykehuset, som hadde blitt grunnlagt under Edvard I av Thomas Fastolfe. Den var stengt fra 1757 til 1860, men ble så gjenåpnet. I 1872 flyttet den til nye lokaler. 
I mai 1845 ble byen rammet av en katastrofe da en hengebro kollapset. 79 mennesker omkom, langt de fleste av dem barn. Under andre verdenskrig ble Great Yarmouth bombet, men det meste av den gamle byen står. Blant annet finner man en mer enn to kilometer lang bymur fra middelalderen, hvorav over 2/3 er bevart. Elleve av de atten tårnene langs muren står også. På South Quay finner man et handelshus fra 1600-tallet blant tudor, georgianske og viktorianske bygninger. Innenfor dette kaiområdet ligger et område kjent som The Rows, et labyrintisk sammensurium av små smug. Det var opprinnelig hele 145 smug i det lille området, men noen av disse har forsvunnet som følge av bombingen under andre verdenskrig.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Ferry, Kathryn (2009): «'The maker of modern Yarmouth': J. W. Cockrill» i: Ferry, Kathryn, red.: Powerhouses of Provincial Architecture, 1837-1914. London: Victorian Society; s. 45–58


== Eksterne lenker ==
(en) Great Yarmouth – kategori av bilder, video eller lyd på Commons  Great Yarmouth hos Wikivoyage

Official website of Great Yarmouth Borough Council
Great Yarmouth Area Information
Tonehull

Tonehull er hull i røret på enkelte blåseinstrumenter. Ved å stenge eller åpne tonehullene, endres lengden av den svingende luftsøyla, og med det endres tonehøyden.
På noen instrumenter, eksempelvis de minste blokkfløytene, er det boret åpne hull som tildekkes med fingertuppene, mens større og mer kompliserte instrumenter, som saksofon, er utstyrt med klaffer. I tillegg finnes det instrumenter med både åpne tonehull og toneklaffer, eksempelvis klarinett og fagott
Blant moderne instrumenter er det stort sett kun treblåseinstrumenter som har tonehull, i motsetning til messingblåseinstrumentene, der tonehøyden varieres ved hjelp av ventiler eller sleide. Historiske messingblåseinstrumenter kunne være utstyrt med tonehull og klaffer, for eksempel klaffetrompet og ofikleide.
Peak District

Peak District er et høylandsområde i det sentrale og nordlige England. Det ligger for det meste i Derbyshire, men også innenfor Cheshire, Staffordshire samt South og West Yorkshire. Det meste av det er inkludert i Peak District nasjonalpark, som var den første nasjonalparken i Storbritannia. Parkgrensene ble trukket slik at man unngikk å få med byer, men Buxton er praktisk talt omringet av parken.
Området deles gjerne inn i den nordlige delen Dark Peak, hvor man finner mye myrlandskap, og den sørlige White Peak som er det mest befolkede området. Ifølge parkmyndighetene er Peak District verdens nest mest populære nasjonalpark.
White Peak er et kalksteinsområde, hvilket medfører at det er mange grotter der. Under Dark Peak finner man skifer og sandstein. Det høyeste punktet er toppen på Kinder Scout.


== Historie ==
Masseinntrengningen på Kinder Scout var en sivil ulydighetsaksjon som ble gjennomført i 1932, og som var et vannskille for kampanjen for nasjonalparker og fri adgang til myrheiene. 17. april 1951 ble Peak District landets første nasjonalpark.
Den første langdistanseturveien i landet er også knyttet til Peak District; Pennine Way begynner i landsbyen Edale i hjertet av området.
Mange tror at navnet Peak District kommer av ordet peak, som betyr «fjelltopp». Dette stemmer ikke; navnet kommer fra pict, en referanse til jernalderfolket som levde i området, hvis kultur antagelig overlevde lengst nettopp i Derbyshire. Keltiske og pre-keltiske skikker og festivaler har satt spor som man fortsatt kan se.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Peak District – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Jens Otto Krag

Jens Otto Krag (født 15. september 1914 i Randers, død 22. juni 1978 i Skiveren) var en dansk sosialdemokratisk politiker. Han representerte partiet Socialdemokratiet, og var Danmarks statsminister 1962–1968 og 1971–1972. Krag var en av landets mest fremtredende politikere, og særlig opptatt av EF-spørsmål.


== Karriere ==
Han avla eksamen som cand.polit. ved Københavns Universitet i 1940. Deretter ble han sekretær i Valutacentralen og Direktoratet for Vareforsyning. Etter krigen ble han kontorsjef i Arbejderbevægelsens Erhvervsråd.
Jens Otto Krag giftet seg med skuespilleren Helle Virkner i 1959. De fikk to barn før ekteskapet ble oppløst i 1973.
Jens Otto Krag var medlem av Folketinget fra 1947 til 1973.

1947–50 Handelsminister
1950–52 Utstasjonert som økonomisk rådgiver ved Danmarks ambassade i Washington
1953–57 Økonomi- og arbeidsminister
1957–58 Minister for utenrikshandel
1958–62 Utenriksminister
1962–68 Statsminister
1971–72 Statsminister
1971 President for Nordisk rådKrag var en hovedkraft bak Socialdemokratiets etterkrigsprogram: Fremtidens Danmark.
I 1962 avløste han Viggo Kampmann som statsminister, og var en ivrig tilhenger av en aktiv dansk Europa-politikk.
I 1966 fikk Socialdemokratiet og Socialistisk Folkeparti for første gang flertall, og dannet «det røde kabinet», en sosialdemokratisk mindretallsregjering, kun med støtte fra Socialistisk Folkeparti. Det var i denne forbindelse Krag ble kjent for uttrykket: Man har et standpunkt, til man tar et nyt. Før valget i 1966 hadde han uttalt at han aldri ville danne regjering bare med tilslutning fra Socialistisk Folkeparti.
Etter folkeavstemningen i 1972 om medlemskap i EU (det daværende EF), overrasket Krag alle dagen etter ved å gå av som statsmininster. Han fortsatte en tid som vanlig folketingsmedlem, og underviste i politisk økonomi på Aarhus Universitet. I 1974 ble han utnevnt til EU-ambassadør i USA. 
Jens Otto Krag ble i 1966 tildelt Karlsprisen.


== Bibliografi ==
Fremtidens Danmark (1945)
Ung mand fra trediverne. Gyldendal, 1969.
Kamp og fornyelse: Socialdemokratiets indsats i dansk politik 1955-71 (sammen med K.B. Andersen, 1971)
Dagbog 1971-72. Gyldendal, 1973. – ISBN 87-00-08751-3
Travl tid, god tid. Gyldendal, 1974. – ISBN 87-00-47611-0


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Jens Otto Krag – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(da) Leksikon for det 21. århundrede Wikiquote: Jens Otto Krag – sitater