jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Agrianerne

Agrianerne (gresk: Ἀγρίανες) var en paionsk stamme, kanskje av illyrisk eller trakisk opprinnelse, som kortvarig oppholdt seg i området Pernik i dagens Bulgaria, men kom tilsynelatende opprinnelig fra et område langs elven Struma (i antikken kalt Strymon). Den gresk historikeren Arrianos skilte mellom paionerne og agrianerne selv om de antagelig utgikk fra det samme opphav, og de sistnevnte ble administrert fra den makedonske byen Pella under styret til Filip II av Makedonia.De var raske spydkastere og ble en eliteenhet i Aleksanders lette infanteri som kjempet under ledelse av Attalos. De ble først gang nevnt angående Megabazos' militære kampanje i 511 f.Kr.  I 429 f.Kr. var de underlagt det odrysiske kongedømme og senere, kanskje fra 352 f.Kr. ble de allierte av Filip II av Makedonia.


== Som krigere ==
De bar et knippe spyd i slag og bar ingen beskyttelse, som rustning eller hjelm, kanskje ikke engang skjold.
Aleksander brukte dem ofte. Hver gang han benyttet flygende prosjektiler, var agrianerne alltid med. De var dyktige krigere i fjellterreng hvor falanksen ikke kunne brukes, og mobile nok til å bli benyttet når hastighet var vesentlig. Ved å være en eliteenhet, tok de ofte plassen med hypaspist-bataljonen og kompanjong-kavaleriet på den høyre siden av hærformasjonen.
I slaget om Gaugamela utgjorde agrianernes antall opptil 1000 menn. De kjempet under sin konge Langaros sammen med makedonerne mot den trakiske stammen triballere i 335 f.Kr.
og lyktes å beskytte Aleksanders besittelser, og ble dermed belønnet med retten til å styre seg selv, noe som førte til en langvarig og pålitelig allianse. I løpet av tiden under Selevkideriket satte Antiokos III den store agrianerne sammen til en enhet med persere under slaget ved Rafia i 217 f.Kr. Det nevnes også at et antall av agrianerne og penestaiene, henholdsvis 800 og 2000 menn, var en del av garnisonen ved Kassandria under den tredje makedonske krig.


== Langaros ==
Deres leder på denne tiden, Langaros, hadde nær kontakt med det makedonske kongehuset og særlig Aleksander den store, selv mens Filip II fortsatt levde. Kontakten oppsto kanskje i 340 f.Kr. da Aleksander fungerte som visekonge og slo ned et opprør det midtre av elvendalen Strymon og grunnla der den første av sine nye byer, Alexandropolis Maedika. Langaros fulgte Aleksander, heller som en likemann enn som en undersått, for Langaros hadde sin egen kongelige livvakt bestående av de mest gjeve og best utstyrte av hans egne undersåtter, og som Arrianos kalte hans hypasposter. I militær strid aksepterte Langaros at Aleksander var den øverste militære kommandanten.Aleksander ønsket også å gifte sin halvsøster Kynane til Langaros, som belønning for hans tjenester, men han døde før det var mulig.


== Opprinnelse ==
Etnonymet agrianerne er av indoeuropeisk opprinnelse fra *agro- «mark» (sammenlign med latinske ager, greske ἀγρός agros, engelske acre). I dag betraktes agrianerne som stamme og kultur utdødd da de siste medlemmene ble assimilert med den slaviske befolkningen som bosatte seg i regionen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Agrianians, Ancientbattles.com
Parmenion

Parmenion (født ca. 400 f.Kr., død 329 f.Kr. i Ekbatana) var en makedonsk general som tjente først Filip II av Makedonia og deretter Aleksander den store.
Parmenion var sønnen den makedonske adelsmannen Philotas. I løpet av styret til Filip II skaffet Parmenion en stor seier over illyrerne i 356 f.Kr.. Han var en av de makedonske delegatene som ble oppnevnt til å forhandle fred med Aten i 346 f.Kr. og han ble sendt med en hær for å opprettholde makedonsk innflytelse i Euboea i 342 f.Kr..
I 336 f.Kr. ble han sendt med en hær på 10 000 menn med Amyntas og Attalos for å forberede angrepet på Perserriket. Etter at Aleksander ble godkjent som konge i Makedonia ble Parmenion Aleksanders nestkommanderende.
Han ledet den venstre flanken i slagene ved Granicus, Issos og Gaugamela.
Etter erobringen av Drangiana, ble Aleksander informert om at Filotas, Parmenios eldste sønn, var involvert i en konspirasjon mot ham. Filotas ble bannlyst av hæren og drept. Aleksander tenkte at det var farlig å la faren leve og sendte ordrer til Media om å myrde Parmenion. Der var ingen bevis for at Parmenion på noen måte var involvert i konspirasjonen, men han ble ikke engang gitt muligheten til å forsvare seg.


== Litteratur ==
Waldemar Heckel: Who’s Who in the Age of Alexander The Great. Prosopography of Alexander’s Empire. Blackwell, Malden MA u. a. 2006, ISBN 1-405-11210-7, S. 190–192 (knapper Überblick).
Niamey

Niamey er hovedstaden og den største byen i Niger. Niamey ligger langs begge breddene av elva Niger. Det er landets administrative, kulturelle og økonomiske senter. Byen hadde 1 302 910 innbyggere i 2011.Severdigheter i byen inkluderer Nigers nasjonale museum, som blant annet inneholder en dyrehage og en utstilling av dinosaurskjeletter.


== Historie ==

Byen Niamey oppstod ved århundreskiftet mellom 1800- og 1900-tallet, skjønt det tidligere hadde vært landsbybosetting der med økende folketall, landsbyene Foulani Koira, Gaweye, Kalley, Maourey og Zongo. Regionens opprinnelige innbyggere var songhai, som blandet seg med kallé, en undergruppe av zarma, på 1700-tallet. Europeiske oppdagelsesreisende og erobrere kom relativt sent til området, som ikke lå ved noen viktig handelsrute, og ikke gjorde større inntrykk på afrikaforskere som Heinrich Barth og Charles Monteil, som reiste i andre deler langs Niger.
Niamey som topografisk betegnelse dukket opp for første gang i 1898 i Hourst-ekspedisjonen, som studerte hydrografi under ledelse av den franske offiser Émile Auguste Léon Hourst. Om navnets herkomst og betydning består flere legender. En av den handler om en gammel kvinne hentet vann ved et bestemt sted ved elvebredden, og har oppstod første bosetning - Niamey skulle dermed komme fra Nya-me, mødrenes vannsted. En annen legende fører tilbake til et overhode av kallé-klanen, som skal ha sagt til sin slave: «Oua niammané» (Ta dette land).Niamey var ikke viktig før franskmennene etablerte en koloniutpost der i 1890-årene. Denne vokste seg fort til et større senter og i 1926 ble Niamey hovedstad i den franske kolonien Niger. Befolkningen økte gradvis fra rundt 3000 i 1930 til 30 000 i 1960. I perioden mellom 1970 til 1988 blomstret økonomien i Niger, drevet av inntektene fra uraniumsgruvene ved Arlit. I denne perioden økte befolkningen i Niamey fra 108 000 til 398 365. Samtidig ble byen utvidet og inkorporerte flere mindre landsbyer i området.


== Geografi ==
Niamey dekker et område på over 250 km². Storbyområdet ligger på to platåer som er delt av Niger-elva.
Klimaet er varmt steppeklima med forventet nedbør på mellom 500mm og 750mm i året. Høyeste middeltemperatur er på mer enn 38 grader i fire av årets måneder og i ingen måneder faller høyeste middeltemperatur under 32 grader.


== Demografi ==

Tørkeperioder på sytti- og åttitallet bidro til en stor innflytting fra landlige områder til Niamey. Under militærstyret til general Seyni Kountché var der imidlertid strenge boligreguleringer og mange ble tvangsflyttet tilbake til landsbyene sine. Med økt frihet i åtti- og nittiårene, sammen med Tuareg opprøret på nittitallet og sulteperiode i begynnelsen av det 21.århundre har innflyttingen til byen sterkt tiltatt. Det er store uregulerte boområder i utkanten av byen, og bysenteret er blitt preget av fattige og funksjonshemmede tiggere.Mer enn 90% av Nigers befolkning er muslimer. Niamey har den største moskeen i landet. I tillegg er byen bispesete i den katolske kirken.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Bienvenue à Niamey Niger, video, fransk.
Krigselefant

Krigselefanter var elefanter som ble trenet og ledet av mennesker i kamp. Krigselefanter ble utnyttet som våpen i antikkens militærhistorie. Deres viktigste bruk var i angrep for å trampe ned fiender og/eller bryte deres rekker. Krigselefanter var utelukkende hanner, idet de var raskere og mer aggressive. Krigselefantenes hovedoppgave var å angripe fienden, bryte ned deres rekker og før til skrekk og kaos hos fienden.Krigselefanter spilte en kritisk rolle i flere viktige slag i antikken, men deres bruk ebbet ut ved spredningen av skytevåpen i tidlig moderne tid. Militære elefanter ble deretter begrenset til roller ingeniørarbeid og annet tungt trekkarbeid, og ikke lenger direkte involvert i krigshandlinger. Tidvis ble de også benyttet i seremonier. Unntaket var en del land i verden, som Vietnam og Thailand, hvor de benyttet i krigshandlinger til innpå 1800-tallet.
Krigselefanter ble først anvendt i India og bruken spredte seg til Sørøst-Asia, og senere mot vest til Middelhavet. Det er ukjent når elefanter første gang ble bruk i krig. De eldste indiske vediske hymner, vedaene, fra omkring 1400 f.Kr, omtaler bruke av elefanter til transport, især guden Indra og hans guddommelige hvite elefant Airavata, men det er ingen omtale av elefanter i krig, derimot er det fokuseres på Indras rolle som leder av kavaleriet. Yngre fortellinger i Mahabharata og Ramayana, fra omkring 300-tallet f.Kr., nevner derimot krigførende elefanter og sannsynliggjør at det har oppstått i de mellomliggende årene. De gamle indiske kongene satte stor pris på elefanter i krig og ga uttrykk for at «en hær uten elefanter er likeså ynkelig som en skog uten løv, som et kongerike uten en konge eller mannsmot uten våpen.» Fra India bredte bruken av krigselefanter seg mot vest til Perserriket hvor de ble brukt flere felttog, blant annet i kampen mot Aleksander den store. Den første konfrontasjonen mellom europeere og persiske krigselefanter kom i slaget ved Gaugamela (331 f.Kr.), hvor perserne hadde 15 krigselefanter.
De mest berømte felttog med krigselefanter i Middelhavsområdet var den gresk hærføreren Pyrrhos fra Epirus, og den greske feltherren Hannibal fra Kartago som fraktet krigselefanter gjennom Den iberiske halvøy, over Pyreneene, gjennom Gallia og over Alpene for å kunne angripe romerne nordfra. I Middelhavsområdet ble utviklet nye taktikker som reduserte elefantenes verdi kamp, og det ble også vanskeligere å finne dem i naturen, trene dem og frakte dem til de aktuelle krigsskueplassene i Europa. Mot øst og i Asia var det både flere og lettere tilgjengelige elefanter, og et terreng som var mer velegnet for krigselefanter.


== Referanser ==


== Se også ==
Henrettelse med elefant


== Eksterne lenker ==
(en) War elephants – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) War elephant – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Stridsvogn med ljå

Stridsvognen med ljå var en modifisert hestetrukket stridsvogn som trolig ble oppfunnet av den persiske keiseren Kyros den yngre senest 401 f.Kr. Den hadde kniver montert på begge sider av akslingen. Bladene gikk horisontalt ut en meter på sidene av vognen og roterte etter som vognen ble trukket.


== Historie ==
Stridsvogner med ljåer var en modifisert stridsvogn. Knivbladene strakte seg ut på rundt 1 meter på begge sider av hjulene. Den greske hærføreren Xenofon (430−354 f.Kr.), som var vitne til slaget ved Kunaxa, fortalte om dem: «Disse hadde tynne ljåblader som strakte seg ut i vinkle fra akslene og dessuten ut under førerens sete, vendt mot bakken.» Xenofon tilskrev denne nyvinningen til den første persiske konge, Kyros den yngre (død 401 f.Kr.), skjønt moderne historikere har bestridt dette, og mener de ble innført ved et senere tidspunkt, under perserkrigene mellom 467 og 458 f.Kr., som svar på persernes erfaring i å bekjempe tungt gresk infanteri.Stridsvognen ble trukket av fire hester og bemannet av opp til tre mann, en fører og to krigere. Teoretisk ville stridsvognen pløye gjennom infanteriets linjer og kutte de kjempende i to, eller i det minste skape åpninger i linjene som kunne utnyttes. I praksis var det flere problem med disse stridsvognene. Det var vanskelig å få hestene til å angripe inn i de tette falanksformasjonene til de greske/makedonske hoplittene (infanteri). I tillegg kunne en disiplinert hær dele seg når stridsvognen ankom og så slutte seg sammen når den hadde passert, og på denne måten slippe stridsvognen gjennom uten at den anrettet vesentlig skade. For det tredje hadde stridsvognen begrensede militære muligheter. De var kun et offensivt våpen og var best mot infanteri i åpne angrep hvor stridsvognene hadde plass til å manøvrere.
Til tross for begrensningene ble stridsvogner med ljå brukt med noe suksess av perserne, kongedømmene i den hellenske perioden og senere Romerriket.
Sent i den imperiets periode eksperimenterte romerne med en uvanlig variant som brukte lanser i katafrakt-stil som ble montert på en eller flere av hestene som trakk stridsvognen for å øke effekten i angrepet. Enheten ble ikke brukt lenge, noe som antyder at ideen ikke var særlig effektiv.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Nefiodkin, Alexander K. (2004): «On the Origin of the Scythed Chariots» i: Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte, 53 (3), s. 369–378
Rivet, A.L.F. (1979): «A note on scythed chariots» i: Antiquity 53, York, UK: University of York, ISSN 0003-598X, s. 130–132
Sirenia (band)

Sirenia er et band fra Stavanger som fremfører musikk i sjangerne symphonic metal og/eller gothic metal. Bandet ble opprettet i 2001 av Morten Veland etter han forlot Tristania.


== Diskografi ==
At Sixes and Sevens (2001)
An Elixir for Existence (2003)
Sirenian Shores (EP, 2004)
Nine Destinies and a Downfall (2007)
The 13th Floor (2009)
The Enigma of Life (2011)
Perils Of The Deep Blue (2013)
The Seventh Life Path (2015)
Dim Days of Dolor (2016)
Arcane Astral Aeons (2018)


== Medlemmer ==
Sirenia har både kvinnelig ren vokal og mannlig growl-vokal.


=== Nåværende ===
Morten Veland – Sangtekster, gitar, growl vokal
Emmanuelle Zoldan - Vokal
Jan Erik Soltvedt - Gitar
Nils Courbaron - Gitar


=== Tidligere ===
Pilar «Ailyn» Giménez García  – Vokal
Monika Pedersen – Vokal
Bjørnar Landa – Gitar
Kristian Gundersen – Ren vokal og gitar
Pete Johansen – Fiolin
Hans Henrik Varland – Keyboard
Fabienne Gondamin – Vokal (At Sixes and Sevens, Sirenian Shores (kor))
Henriette Bordvik – Vokal
Michael S. Krumins – Gitar
Jonathan A. Perez – Trommer


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Sirenia (band) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Sirenia på Apple Music 
(en) Sirenia på Discogs 
(en) Sirenia på MusicBrainz 
(en) Sirenia på Encyclopaedia Metallum 
(en) Sirenia på Spotify 
(en) Sirenia på Songkick 
(en) Sirenia på Last.fm 
(en) Sirenia på AllMusic 
Sirenia på Twitter 
Sirenia på Facebook 
Sirenia på Instagram 
Sirenia på YouTube 
Sirenia på Myspace 
Sirenia på LiveJournal
Lancashire Fusiliers

Lancashire Fusiliers var et britisk infanteriregiment, som ble slått sammen med andre fusilier-regimenter i 1968 til Royal Regiment of Fusiliers.
Opprinnelig var regimentet hjemmehørende i Devonshire og hadde navnet Sir Richard Peyton's Regiment of Foot i 1688. Navnet var frem til 1751 navnet til den kommanderende obersten. I 1751 ble navnet forandret til 20th Regiment of Foot. I 1881 ble regimentet hjemmehørende i Lancashire og fikk navnet Lancashire Fusiliers.
Den berømte britiske forfatteren J.R.R. Tolkien tjenestegjorde ved dette regimentet fra 1915, frem til han fikk «skyttegravsfeber» under slaget ved Somme i oktober 1916.


== Eksterne lenker ==
Regimentsmuseet
Miguel García Cuesta

Miguel García Cuesta  (født 6. oktober 1803 i Macotera ved Salamanca i Spania, død 14. april 1873 i Santiago de Compostela) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var knyttet til Den romerske kurie, og var erkebiskop av Santiago de Compostela 1851–1873.
Han ble kreert til kardinal i 1861 av pave Pius IX.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Fernando de la Puente y Primo de Rivera

Fernando de la Puente y Primo de Rivera (født 28. august 1808 i Cádiz i Spania, død 12. mars 1867 i Madrid) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var knyttet til Den romerske kurie, og var erkebiskop av Burgos 1857–1867.
Han ble kreert til kardinal i 1861 av pave Pius IX.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Marcantonio Colonna (1724-1793) *1762
Kardinal Hyacinthe-Sigismond Gerdil (1718-1802) *1777
Kardinal Giulio Maria della Somaglia (1744-1830) *1788
Kardinal Luigi Emmanuele Nicolo Lambruschini (1776-1854) *1819
Kardinal Giovanni Brunelli (1795-1861) *1835
Kardinal Fernando de la Puente y Primo de Rivera (1808-1867) *1852


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Satrap

Satrap (gresk σατράπης satrápēs, fra gammelpersisk xšaθrapā(van), dvs «beskytter av landet») var navnet som ble gitt til guvernørene i provinsene i de antikke persiske Akamenide- og Sassanideimperiene.
Da Kyros den store hadde kontroll over verdens første imperium, organiserte han sine erobrede territorier i provinser, styrt av klientkonger. I persisk kultur var konseptet om kongedømme udelelig fra guddommelighet. Guddommelig autoritet ga kongen guddommelige rettigheter. De tyve satrapene som Kyros etablerte var ikke konger, men stedfortredere som styrte i kongens navn. Dareios I gav satrapene en fast organisering og økte deres antall til 23 og fastsatte deres årlige skatt (Behistun-inskripsjonen).
Satrapen var leder av administrasjonen av sin provins og omgav seg med et hoff som var kongelig i alt annet enn navnet, han samlet inn skatter og kontrollerte de lokal tjenestemennene og de underliggende stammene og byene. Han var også øverste dommer av provinsen som alle sivile og kriminelle saker kunne bringes fram for hans «stol» (Nehemja 3,7). Han var ansvarlig for sikkerheten på veiene (jf. Xenofon), og måtte slå ned bander og opprør. Han ble assistert av et råd av persere, der også provinsielle var representert, og var kontrollert av en kongelig sekretær og av utsendinger av kongen, særlig «kongens øye» som gjorde årlige inspeksjoner.
Der var begrensninger på makten til satrapene. Ved siden av hans sekreterielle nedskrivelser var hans finansielle tjenestemann (gammelpersisk ganzabara) og generalen av den regulære hæren i hans provins og av festningene uavhengige av ham og rapporterte personlig periodisk til sjahen. Men satrapen hadde lov til å holde personlige tropper (senere mest greske leiesoldater). De store provinsene var delt inn i mange små distrikter der guvernørene også ble kalt satraper og (av greske forfattere)  hyparchs (viseregenter). Utdelingen av store satrapier ble forandret av og til, og ofte ble to av dem gitt til samme mann. Når den sentrale autoriteten i imperiet ble svekket, var satrapen praktisk talt uavhengig, særlig etter at det ble vanlig å utrope ham som general over hæren i området, i motsetning til tidligere regler. «Når hans styre ble eneveldig, kunne ikke trusselen mot den sentrale autoriteten lenger ignoreres» (Olmstead). Opprør blant satrapene ble vanlig fra midten av det 5.århundret. Dareios I slet med utbredte opprør blant satrapene og under Artaxerxes II skjedde det at store deler av Lilleasia og Syria var i åpent opprør.
De siste opprørene ble slått ned av Artaxerxes III. Satrap-administrasjonen ble gjenopptatt av Aleksander og hans etterfølgere, særlig i seleukidenes imperium, hvor satrapene vanligvis ble kalt assirategus, men deres provinser var mye mindre enn under perserne.


== Kilder ==
Encyclopædia Britannica, 1911: "Satrap."
A. T. Olmstead, History of the Persian Empire, 1948
Manuel Bento Rodrigues da Silva

Manuel Bento Rodrigues da Silva C.R.S.J.E.  (født 25. desember 1800 i Vila Nova de Gaia ved Porto i Portugal, død 26. september 1869 i Lisboa) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var knyttet til Den romerske kurie, og var patriark av Lisboa 1855–1869.
Han ble kreert til kardinal i 1858 av pave Pius IX.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi var:

Biskop Jerónimo do Barco, O.F.M. Ref. (1775-1853)
Erkebiskop Vicente da Soledade e Castro, O.S.B. (1763-1823) *bispeviet 1820
Kardinal Francisco de São Luiz (Manoel Justiniano) Saraiva, O.S.B. (1766-1846) *1822
Kardinal Guilherme Henriques de Carvalho (1793-1857) *1843
Kardinal Manuel Bento Rodrigues da Silva (1800-1869) *1846


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Fylkesvei 551

Fylkesvei 551 (Fv551) gikk mellom Årsnes i Kvinnherad og Eitrheim i Odda. Veiens lengde var 38,1 km.
Den tar av fra fylkesvei 550 ved Eitreim på vestsiden av Sørfjorden, går gjennom  Folgefonntunnelen og videre langs sørsiden av Maurangerfjorden til Løfall ved Rosendal.
Opprinnelig gikk riksvei 551 mellom Norheimsund og Mundheim i Kvam. Da Lukksund bru ble åpnet 1986 fikk hele strekningen mellom Norheimsund og Våge i Tysnes nummeret riksvei 49.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Fra Folgefonntunnelen ble åpnet til 15. juni 2016 ble det innkrevet bompenger på veien.
2019 ble veien erstattet av fylkesvei 49 og fylkesvei 500.


== Kommuner og knutepunkter ==


=== Hordaland fylke ===

KvinnheradLyngstrandvegen 

 Svoldalstunnelen (205 m)Ænesvegen 

 Ænes bru (Æneselva, 29 m) Furubergtunnelen (736 m)
 Furebergsfossen bru (Furebergsfossen, 39 m)Sunndalsvegen 

Helleneset
Austrepollen 

Uten navn 

Mauranger kraftverk
 Austrepollen bru II (Austrepollelva, 35 m)
 Folgefonntunnelen (11 137 m)

Odda


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart
Hinna kirke

Hinna kirke ligger på Hinna i Stavanger kommune. Kirken ble innviet 29. oktober 1967.
Kirken er tegnet av arkitektene Eyvind Retzius og Svein Bjoland, og har et vakkert glassmaleri av Victor Sparre.


== Eksterne lenker ==
Stavanger kirkelige fellesråd
Hinna menighet
(no) «Hinna kirke». Kirkesøk. Den norske kirke. 
«Hinna kirke». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Ruud Gullit

Ruud Gullit (født i Amsterdam 1. september 1962) er en nederlandsk fotballtrener og tidligere fotballspiller.
Ruud Gullit var en av sin generasjons beste midtbanespillere med stor suksess på klubblaget AC Milan, og seier i EM i fotball i 1988. Den tekniske begavelsen Gullit dannet, både på Milan og på landslaget, en klassisk stamme sammen med Marco van Basten og Frank Rijkaard.


== Meritter ==
VM-turneringer: 1990
EM-turneringer: 1988 (mester), 1992 (semifinalist)


== Klubber som spiller ==
Chelsea (1995–1998)
Sampdoria (1994–1995)
AC Milan (1994) 8 matcher
Sampdoria (1993–1994)
AC Milan (1987–1993)
PSV Eindhoven (1985–1987)
Feyenoord (1982–1985)
HFC Haarlem (1979–1982)


== Klubber som trener ==
Chelsea (1996–1998)
Newcastle (1998–1999)
Feyenoord (2004–2005)
Los Angeles Galaxy (2007–2008)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Ruud Gullit – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Ruud Gullit på Internet Movie Database 
(en) Ruud Gullit hos The Movie Database 
(en) Ruud Gullit på Discogs 
(en) Ruud Gullit på MusicBrainz 
(en) Ruud Gullit på AllMusic 
(de) Ruud Gullit – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Ruud Gullit – FIFA 
(en) Ruud Gullit – Transfermarkt 
(en) Ruud Gullit – Transfermarkt (manager) 
(en) Ruud Gullit – national-football-teams.com 
(en) Ruud Gullit – WorldFootball.net 
(en) Ruud Gullit – Soccerbase.com 
(en) Ruud Gullit – Soccerbase.com (manager) 
(en) Ruud Gullit – FootballDatabase.eu 
(en) Ruud Gullit – Soccerway