jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Bloddoping

Bloddoping skjer ved at man overfører en person sitt blod til en annen, man kan også bruke personens eget blod. Det kan også skje ved inntak av hormonet EPO. Dette hormonet stimulerer benmargen til å lage flere røde blodlegemer. Dette gjøres ofte rett før konkurranse. Det man vil oppnå med denne typen doping er å øke antallet røde blodceller og dermed mengden hemoglobin, blodprosenten, til et unormalt høyt nivå. Blodet kan da frakte mer oksygen fra lungene til muskulaturen. Dette forbedrer kondisjonen til idrettsutøvere og de vil prestere bedre.
Blodet som brukes kan være fra samme person som er tappet tidligere, eller fra en annen person med samme blodtype. 
Hvis overføringen skjer med eget blod har utøveren én måned tidligere blitt tappet for blod. Så vil utøveren fortsette å trene på vanlig vis. Kroppen vil da produsere opp de røde blodlegemene. Når man så sprøyter inn blodet igjen vil nivået av røde blodlegemer være unormalt høyt.  
EPO har tidligere vært umulig å avsløre, men nå finnes en måte å gjøre det på. Det kan skilles mellom EPO som kroppen skaper selv og kunstig EPO. Men denne teknikken for å skille mellom kunstig og ekte EPO er fortsatt så tungvint at den ikke kan brukes i store idrettsarrangementer. Etter hvert som metoden er blitt mer automatisert, vil den kunne brukes ved store arrangementer.
Det finnes også måter å oppdage om blodlegemene er unormalt gamle.
Henri Baumgartner

Henri Baumgartner (født 1929, død 1992) var en fransk jazzmusiker (gitar), av sinti opphav; kjent for virtuos sigøynerjazz. Han var sønn av Django Reinhardt og var således også kjent som Lousson Reinhardt, og halvbror til jazzgitaristen Babik Reinhardt. Henri ble født mens Django lå på sykehus med brannskader. Moren Bella skilte seg fra Django giftet seg på nytt og Baumgartner var stefarens etternavn som Henri tok i bruk. Fornavnet var kjælenavnet l'Ourson (fransk for bjørnunge). Han holdt kontakt med faren etter skilsmissen. Han lærte jazz av andre sigøynere og kopierte til dels faren. Etter hvert sluttet han seg til Djangos band. Han medvirket på en plate med sin far (Concert de Bruxelles (1948).


== Referanser ==
Georges Arvanitas

Georges Arvanitas (født 13. juni 1931 i Marseille, død 25. september 2005) var en fransk jazzmusiker (piano, orgel).
Han debuterte i 1952 og etablerte etterhvert sin egen George Arvanitas Trio Jacky Samson bass, Charles Saudrais batteri (bl.a. in Concert 1969; Orgue hammond 1988) samt bl.a. spilte med Babik Reinhardts første utgivelse, på Pepper Adams, live in Europe (1977) og på Sonny Criss & G.A. Trio med turneopptak fra Bologna i 1974 (Fresh Sound).
Arvanitas bodde tidvis i USA, og medvirket med andre amerikanske storheter som Ben Webster, Ted Curson og Dexter Gordon på deres Europaturneer.
Med David Murray ga han ut Tea for two, med jazzslagere (Abeille, 2004).
Han medvirket på Yusef Lateefs Psychicemotus (2005).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Georges Arvanitas på Discogs 
(en) Georges Arvanitas på MusicBrainz 
(en) Georges Arvanitas på AllMusic
Svenska Deckarakademins pris för bästa svenska kriminalroman

Svenska Deckarakademins pris för bästa svenska kriminalroman er en litterær pris for fjorårets beste svenske kriminalroman. Prisen utdeles siden 1982 årlig av foreningen Svenska Deckarakademin.


== Prisvinnere ==
1982: Leif G.W. Persson for Samhällsbärarna
1983: Ulf Durling for Lugnet efter stormen
1984: Staffan Westerlund for Svärtornas år
1985: Jean Bolinder for För älskarns och mördarns skull
1986: Staffan Westerlund for Större än sanningen
1987: Olov Svedelid for Barnarov
1988: Jan Guillou for I nationens intresse
1989: Kjell-Olof Bornemark for Skyldig utan skuld
1990: Jean Bolinder for Dödisgropen
1991: Henning Mankell for Mördare utan ansikte
1992: Gösta Unefäldt for Polisen och mordet i stadshuset
1993: Kerstin Ekman for Händelser vid vatten
1994: Håkan Nesser for Borkmanns punkt
1995: Henning Mankell for Villospår
1996: Håkan Nesser for Kvinna med födelsemärke
1997: Åke Edwardson for Dans med en ängel
1998: Inger Frimansson for God natt min älskade
1999: Sven Westerberg for Guds fruktansvärda frånvaro
2000: Aino Trosell for Om hjärtat ännu slår
2001: Åke Edwardson for Himlen är en plats på jorden
2002: Kjell Eriksson for Prinsessan av Burundi
2003: Leif G.W. Persson for En annan tid, ett annat liv
2004: Åsa Larsson for Det blod som spillts
2005: Inger Frimansson for Skuggan i vattnet
2006: Stieg Larsson for Flickan som lekte med elden
2007: Håkan Nesser for En helt annan historia
2008: Johan Theorin for Nattfåk
2009: Anders Roslund og Börge Hellström for Tre sekunder
2010: Leif G.W. Persson for Den döende detektiven
2011: Arne Dahl for Viskleken
2012: Åsa Larsson for Till offer åt Molok
2013: Christoffer Carlsson for Den osynlige mannen från Salem
2014: Tove Alsterdals for Låt mig ta din hand
2015: Anders de la Motte for UltiMatum
2016: Malin Persson Giolito for Störst av allt
2017: Camilla Grebe for Husdjuret
2018: Stina Jackson for Silvervägen
2019: Camilla Grebe for Skuggjägaren
2020: Tove Alsterdal for Rotvälta


== Referanser ==
Bevegelsessyke

Bevegelsessyke er en tilstand med kvalme og brekninger som oppstår på grunn av forskjell mellom forventede og faktiske bevegelser. Andre navn er kinesi,, reisesyke, bilsyke, sjøsyke, togsyke eller flysyke.
Sjøsyke brukes ofte som betegnelse for bevegelsessyke generelt og kan således også oppstå i andre sammenhenger enn på båt i sjøgang, for eksempel berg-og-dal-baner, bilkjøring, husking og andre bevegelsesintensive aktiviteter som akrobatikkflyging. Astronauter i vektløs tilstand kan få de samme symptomene som da kalles romsyke.
Ofte brukes betegnelsen reisesyke, men reisesyke brukes også av og til om «reisefeber», altså det at man er ivrig oppsatt på å reise.


== Bakgrunn ==
Tilstanden oppstår ved at hjernen oppfatter motstridende signaler fra balansenerven/ vestibularisorganet, kontakten med underlaget og inntrykk fra synsnerven.


== Symptomer ==
Tilstanden gir kaldsvetting,  kvalme, ubehag og oppkast. Symptomene rammer de fleste i mer eller mindre grad, med en del forskjell fra person til person. Tilstanden kan komme på kort tid, under ett minutt ved bevegelser som personen ikke har full oversikt over. Plagene går ofte over etter en kort stund (10-15 minutter) etter at bevegelsene er over. En enkelt person kan med trening venne seg til å tåle bevegelsene bedre og unngå plagene ved bevegelsessyke.


== Behandling ==
Bevegelsessyke blir ofte behandlet forebyggende med reisesyketabletter (antihistaminer) like før bevegelsene starter. Mange av disse gir søvnighet og bør ikke kombineres med bilkjøring, e.l. Meclozin hydroklorid (Postafen) kan kjøpes reseptfritt på apotek mot bevegelsesyke.
Fra gammelt av har det å tygge på noe, vært ansett som hjelpsomt. Avkok av ingefærrot anses å være effektivt.
Et gammel sjømannstips er å feste blikket til noe som er stillestående, for eksempel horisonten eller å studere en stillestående pendel. Hvis personen greier å holde rede på hva som er opp, og hvilken retning han skal mot, eller en annen retning, vil han tåle bevegelsene bedre. Tilstanden kan forverres ved å se ned, for eksempel å lese i en bok.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Motion sickness – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Svenska Deckarakademins debutant-diplom

Svenska Deckarakademins debutant-diplom er en litterær pris til beste svenske forfatter som debuterer med en  kriminalroman. Prisen utdeles av foreningen Svenska Deckarakademin etter forslag fra medlemmene. Diplomet utdeles ikke årlig, kun når Deckarakademin finner en særlig verdig debutant. Fra og med 2020 nomineres debutene.


== Prisvinnere ==
1971: Ulf Durling for Gammal ost
1974: Valter Unefäldt for Råttan på repet
1976: Tomas Arvidsson for Enkelstöten
1982: Kjell-Olof Bornemark for Legat till en trolös
1984: Bobi Sourander for Ett kilo diamanter
1985: Mats Tormod for Movie
1990: Hans Lamborn for Den röda slöjan og: Gunnar Ohrlander for Downwind
1991: Olle Häger for Bandyspelaren som försvann i Gambia
1993: Håkan Nesser for Det grovmaskiga nätet
1995: Åke Edwardson for Till allt som varit dött
1997: Lennart Lundmark for Den motsträvige kommissarien
1998: Liza Marklund for Sprängaren
1999: Kjell Eriksson for Den upplysta stigen
2001: Eva-Marie Liffner for Camera og Åke Smedberg for Försvinnanden
2002: Tove Klackenberg for Påtaglig risk att skada
2003: Åsa Larsson for Solstorm
2006: Karin Alfredsson for 80 grader från varmvattnet
2007: Johan Theorin for Skumtimmen
2008: Ingrid Hedström for Lärarinnan i Villette
2009: Olle Lönnaeus for Det som ska sonas
2010: Anders de la Motte for [geim]
2012: Lars Pettersson for Kautokeino
2013: Thomas Engström for Väster om friheten
2014: Anna Lihammer for Medan mörkret faller
2015: Sara Lövestam for Sanning med modifikation
2017: Niklas Natt och Dag for 1793
2019: Malin Thunberg Schunke for Ett högre syfte
2020: Maria Grund for Dödssynden


== Referanser ==
Sjimpanse

Sjimpanse (Pan troglodytes) tilhører slekten sjimpanser (Pan) og er store aper (Hominidae). Arten er endemisk for Afrika sør for Sahel og nord for Kongofloden. Fire underarter aksepteres.


== Biologi ==

Sjimpansen kan bli opptil 30–50 kg tung, men betydelig mer i fangenskap. Hannen kan bli opptil 160 cm høy, mens hunnen blir opptil 130 cm.  Ansiktshuden kan være lys eller mørk. Armlengden tilsvarer omkring halvparten av kroppslengden.
Sjimpansene trives i tett skog og lever i Vest- og Sentral-Afrika. Arten har relativt stor spredning og er utbredt i fire større populasjoner, nord for Kongofloden.
Sjimpansene lever sammen i flokker fra 2 til 80 individer. Flokkens revir er i skogsområder på mellom 10 og 50 km², mens det i mer åpent terreng er på mellom 200 og 400 km².Sjimpansens svangerskap varer i sju måneder, og ungen blir brystfødd av moren i fire år. En unge kan bli hos moren i opptil ti år, men moren parer seg når den yngste ungen er omtrent tre år gammel.Sjimpansers levealder er opptil 40-45 år. De er altetende. Avhengig av omgivelsene, spiser de pattedyr, frukt, insekter og småkryp.


=== Inndeling ===

Pan, sjimpanser
P. troglodytes, sjimpanse
P. t. verus
P. t. vellerosus
P. t. troglodytes (nominatformen)
P. t. schweinfurthii


== Annet ==

Sjimpanser ble tidligere ofte brukt som forsøksdyr, men dette har av etiske årsaker blitt mindre vanlig med årene. Sjimpansen Ham ble i så måte første menneskelignende skapning i verdensrommet, da han den 31. januar 1961 ble skutt opp i en Mercury-kapsel fra Cape Canaveral i Florida, USA. Sjimpanser er også svært vanlige å holde i fangenskap, spesielt i dyrehager. Det finnes blant annet flere i Norge.
Den mest kjente sjimpansen i Norge er trolig Julius, en sjimpanse som ble født i Kristiansand Dyrepark den 26. desember i 1979. Han ble avvist av moren og måtte hentes ut fra sjimpanseflokken og ales opp blant folk. NRK lagde en tv-serie på tre episoder om Julius, som gikk som barne-TV i 1981. Etter dette ble Julius landskjent, og var i mange år dyreparkens største attraksjon. Julius ble tilbakeført til flokken da han ble for stor og voldsom å holde privat. Som voksen ble han leder for hele sjimpanseflokken i parken.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Sjimpanse i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Sjimpanse hos Fossilworks 
(en) Sjimpanse hos ITIS 
(en) Sjimpanse hos NCBI 
(en) Kategori:Pan troglodytes – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Pan troglodytes – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Pan troglodytes – detaljert informasjon på Wikispecies
Jack Lemmon

Jack Uhler Lemmon III (født 8. februar 1925 i Newton i Massachusetts, død 27. juni 2001 i Los Angeles i California) var en amerikansk skuespiller og musiker. 
Lemmon debuterte i 1954 og ble raskt kjent som en allsidig skuespiller. Han fikk ry som en glimrende komedieskuespiller, men gjorde også en rekke dramatiske rollefigurer. I komediene spilte han ofte rollen som den uheldige anti-helten som møter verden med et oppfarende, nervøst gemytt. Lemmon huskes kanskje mest for filmene han spilte i sammen med Walter Matthau, samt komedien Noen har det hett (1959).
Lemmon var yrkesaktiv i over femti år og mottok en rekke nominasjoner og utmerkelser. Han vant to Oscar, én for rollen som fenrik Frank Thurlowe Pulver i filmen Mister Roberts (1955) og én for rollen som Harry Stoner i filmen Det blåser på toppen (1973). Lemmon har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.


== Filmografi (utvalg) ==

1955 – Mister Roberts

1959 – Noen har det hett

1960 – Ungkarsleiligheten

1963 – Irma la Douce

1973 – Det blåser på toppen

1974 – Stopp pressen!

1977 – Airport '77 – Flight 23 savnet

1979 – Kinasyndromet

1981 – Kompis, kompis

1982 – Missing – Savnet

1993 – Gretne gamle gubber

1991 – J.F.K. – saken fortsetter

1993 – Short Cuts


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Jack Lemmon på Internet Movie Database 
(sv) Jack Lemmon i Svensk Filmdatabas 
(da) Jack Lemmon på Filmdatabasen 
(da) Jack Lemmon på Scope 
(fr) Jack Lemmon på Allociné 
(en) Jack Lemmon på AllMovie 
(en) Jack Lemmon hos Turner Classic Movies 
(en) Jack Lemmon hos Rotten Tomatoes 
(en) Jack Lemmon hos The Movie Database 
(en) Jack Lemmon hos Internet Broadway Database 
(en) Jack Lemmon på Internet Broadway Database
Artikkelen har ingen egenskaper for filmpersondatabaser i Wikidata
Svenska Deckarakademins Grand Master-diplom

Svenska Deckarakademins Grand Master-diplom er en litterær hederspris for særlig innsats innen kriminallitteraturen som utdeles av den svenske foreningen Svenska Deckarakademin. Prisen utdeles ikke med faste intervaller, kun etter forslag fra foreningens medlemmer.


== Grand Master-diplom ==
1972: Ellery Queen og Agatha Christie
1973: John Dickson Carr og Rex Stout
1974: Georges Simenon og Eric Ambler
1975: Vic Suneson og Michael Innes
1976: Ross Macdonald og Ed McBain
1977: Julian Symons
1978: Graham Greene
1979: Patricia Highsmith
1980: W. R. Burnett og Geoffrey Household
1981: Bernhard Borge, Christianna Brand, Michael Gilbert, Dorothy B. Hughes og Hillary Waugh
1982: Jan Broberg
1986: Allen J. Hubin
1988: Hammond Innes
1989: John le Carré
1993: Tony Hillerman
1996: P. D. James og Ruth Rendell
1997: Jan Ekström
2000: Colin Dexter
2004: Jenny Berthelius
2005: Gösta Unefäldt
2007: Olov Svedelid
2008: Len Deighton, Jan-Olof Ekholm, Donald Westlake
2009: Peter Lovesey og K. Arne Blom
2010: Sara Paretsky og Ulf Durling
2011: Reginald Hill og Bo Lundin
2012: Jean Bolinder
2015: Gunnar Staalesen


== Special Grand Master-diplom ==
1981: Ellery Queen
2010: Jan Broberg


== Referanser ==
James Rosenquist

James Rosenquist (født 29. november 1933 i Grand Forks, død 31. mars 2017 i New York) var en amerikansk kunstner. Han var blant de tidlige popkunstnerne i USA på begynnelsen av 1960-tallet, og regnes som en av de mest innflytelsesrike amerikanske kunstnere fra siste halvdel av 1900-tallet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) James Rosenquist – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Hundsebittet

Hunnsebettet eller Hundsbettet er ei lita grend i Eidsvoll kommune. Det lå tidligere en jernbanestasjon her langs Hovedbanen, men den ble nedlagt fordi ingen brukte den. Stoppestedet lå omtrent to kilometer sør for Eidsvoll stasjon.


== Navnet Hunnsbettet ==
Navnet Hunnsbettet (også skrevet blant annet Hundsbitt, Hundsbit, Hundsbettet, Hunsbedt, Hunnsebettet og Hunsebettet) er veldig vanlig mange steder i Norge. Det brukes alltid om små jordområder som ligger innafor en gards naturlige tilhørighet men eies av en annen. 
Området her i Eidsvoll har et areal på 10 035 m² og var eid av Båtshaug gard, men ligger på det som ellers er jord under garden Bårli. Opprinnelsen til navnet på alle stedene med samme navn og opphavet til eierskiftene som en gang må ha funnet sted må stamme fra perioden mellom 1300 og 1600. og ingen er ennå helt sikre på hva navnet egentlig betyr. Tradisjonen sier at når en ble bitt av en hund så skulle eieren av hunden gi bort så mye jord som offeret kunne kaste over. Denne forklaringa er lite troverdig på grunn av uttalen hunnsebette som finnes flere steder. Man skulle forvente uttalen hunnebette om navnet kom av ordet hundebitt. På Romerike uttales navnet hunnsbette med enstavelsestone. 
Noen språkforskere har påpekt at disse plassene ligger på særdeles gode fiskeplasser i vassdrag, slik som også beliggenheta her ved Andelva, og har antyda at navnet heller kan ha noe med dette å gjøre. Det første leddet kan dermed være det gamle ordet hunn-, i betydninga fange eller gripe, som også har gitt navn til flere gode fiskeelver med navnet Hunn. Det er også vist at gardene som hunnsbettene opprinnelig må ha hørt til lå øde etter svartedauen. Det er rimelig at andre garder som ikke hadde like god fisketilgang da tok i bruk den gamle fiskeplassen på den nedlagte garden og senere påberopte seg eierskapet til stedet ved at det angivelig skulle ha vært erstatning for et hundebitt i fjerne tider. 
Etterleddet kan være -bit som på gammalnorsk betyr gressområde eller beite. Det samme navnet finnes også mange andre steder på Romerike og i resten av landet.
Gösta Unefäldt

Gösta Unefäldt (født 1926 i Södra Unnaryd sydvest for Värnamo i Sverige) er en svensk forfatter.
Unefäldt søkte seg etter å ha arbeidet i noen år til det svenske luftforsvaret, med avsluttende utdanning ved Ljungbyhed flygflottilj. Senere utdannet han seg som lærer, og arbeidet i flere år innen dette yrket blant annet i Halmstad og Storfors. Fra 1959 var han lærer i Strömstad der han 10 år senere ble rektor. 
Unefäldts første kriminalnovelle ble publisert i 1956. Hans interesse for fiske førte til at han skrev flere fiskenoveller, og dette var også temaet for hans debutbok Den Röda Flugan fra 1965. Størst oppmerksomhet har han imidlertid fått for sin serie med kriminalromaner om Polisen i Strömstad. På 1980-tallet og 1990-tallet ble fem av disse bøkene filmatisert som TV-serier for Sveriges Television. Unefäldt skrev selv manus til tre av seriene, sammen med Arne Lifmark. Seriene oppnådde stor popularitet i hjemlandet.


== Bibliografi ==
Den röda flugan (1965)
Lax i Laxá (1967)
Fisketur och turfiske (1974)
Polisen som vägrade svara (1979) (Norsk: Politiet svarer ikke (1980)
Polisen som vägrade ge upp (1984)
Polisen som vägrade ta semester (1985)
Polisen och den beskedlige utpressaren (1987)
Polisen och domarmordet (1989)
Polisen och mordet i stadshuset (1992)
Polisen och den döde på Holmen grå (1995)
Polisen och Marias hemlighet (1997)
Polisen och mannen som väntade på döden (1999)
Polisen och den oförfalskade ondskan (2001)
Polisen som fick förnyat förtroende (2003)
Dödligt handikapp (2005)


== Priser ==
2005 – Svenska Deckarakademins Grand Master-diplom
1992 – Svenska Deckarakademins pris för bästa svenska kriminalroman
1979 – Sherlock-prisen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
NRK: Flere TV-drap i Strömstad
Almesevjefluer

Almesevjefluer (Aulacigastridae) er en liten familie av små, mørke fluer. En art, Aulacigaster leucopeza, finnes i Norge. Den ble første gang registrert sommeren 2010.


== Utseende ==
Små (2-5 mm lange), mørke fluer. Kroppen er matt glinsende. Hodet er ganske stort med bred panne og store, runde fasettøyne. Fasettøynene har påfallende, annerledes fargede tverrbånd. Ved innerkanten av hvert fasettøye sitter det tre børster. Mellom de tre punktøynene sitter det to små, fine børster, og et par korte, innoverrettede børster bak dem. Antennene er av vanlig fluetype, ganske korte, med lang antennebørste (arista). Kinnbørste (vibrissa) finnes, det er også flere kraftige børster ved underkanten av hodet. Brystet (thorax) er dekket av fin, grålig bestøvning som gir det en matt glans, og har flere kraftige, mørke børster. Vingene er middels store uten noen spesielle særtrekk. Beina er korte og kraftige, bakkroppen sylindrisk, en anelse flattrykt. Larvene er pølseformede, tilspisset i hodeenden. Bakenden er trukket ut til et ånderør som kan være omtrent halvparten så langt som kroppen.


== Levevis ==
Larvene lever i utflytende sevje fra løv- eller bartrær. De kan også leve i tykk og seig sevje. De voksne fluene finner man også på og ved steder der sevje flyter ut. Det er minst to generasjoner per år. De overvintrer som voksne fluer og kan komme ut ganske tidlig på våren.


== Systematisk inndeling ==
Det er delte meninger om hvilke slekter som skal regnes til denne familien. Noen vil inkludere bare Aulacigaster-artene, andre vil også ta med blant annet artene her regnet til Stenomicridae. 

Ordenen tovinger, Diptera
Underordenen høyere fluer, Cyclorrhapha
Gruppen Schizophora
Overfamilien Opomyzoidea
Familien almesevjefluer Aulacigastridae
Slekten Aulacigaster Macquart, 1835  – fire arter i den Palearktiske region, ni totalt
Aulacigaster leucopeza (Meigen, 1830)  – kjent fra Sverige og Finland, finnes i Norge


== Referanser ==


== Litteratur ==
Papp, L. 1998. Family Aulacigastridae. I: Papp, L. og Darvas, B. (red.): Contributions to a Manual of Palaearctic Diptera. 3: 279-284. Science Herald, Budapest.


== Eksterne lenker ==
(en) almesevjefluer i Encyclopedia of Life 
(en) almesevjefluer i Global Biodiversity Information Facility 
(no) almesevjefluer hos Artsdatabanken 
(sv) almesevjefluer hos Dyntaxa 
(en) almesevjefluer hos Fauna Europaea 
(en) almesevjefluer hos Fossilworks 
(en) almesevjefluer hos ITIS 
(en) almesevjefluer hos NCBI 
(en) Kategori:Aulacigastridae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Aulacigastridae – detaljert informasjon på Wikispecies 
Spennende fangst etter årets jakt! Artsdatabanken (Publisert: 16. november 2010)
Nettressursen Fauna Europaea
Urin

Urin eller tiss er et avfallsstoff som utskilles fra kroppen i nyrene og samles opp i urinblæren, fra hvor væsken ledes ut av kroppen via urinrøret gjennom prosessen som kalles urinering. Urin består av vann og oppløste avfallsstoffer som inneholder urinstoff som kreatinin og andre nitrogenholdige avfallsprodukter fra stoffskiftet, samt natriumklorid og andre uorganiske forbindelser.
Urinen inneholder i utgangspunktet få bakterier, men etter en liten stund i luft vil det dannes bakterier som formerer seg raskt. Fargen på urinen varierer normalt  mellom ganske gjennomsiktig klar til gulaktig, men ved sykdom kan den skifte farge og /eller inneholde bunnfall. Urin brukes ofte innen medisin til å teste pasienter for sykdommer, eksempelvis diabetes.


=== Historisk bruk ===

Også oldtidens greske legekyndige var opptatt av urinens farge, lukt og smak, og brukte observasjoner av dette som kriterier for behandling av sykdommer. Dette med røtter tilbake til sumerisk og babylonsk praksis. Middelalderens urin-hjul koblet fargen på urinen til sykdommer. Metoden var i bruk opptil midten av 1800-tallet.


== Referanser ==


== Se også ==
Urinveiene


== Eksterne lenker ==
Kunnskap i de gule dråper - artikkel fra forskning.no 23.9.11
Eje Thelin

Eje Thelin (født 9. juni 1938, død 18. mai 1990) var en svensk jazzmusiker (trombone).
Allerede i 1953 ble han med i dixieland-bandet «Pygmé Jazz Band», hvorpå han i 1956 med Carl Fontana endret sin stil, og også arbeidet en tid med Putte Wickman.  Han hadde egen kvartett med ventilbasunisten Lalle Svensson.
Fra 1961 hadde han egen kvintett som deltok på Juan-les-Pins-festivalen 1962, og ga ut So Far (1962) med Gyllene Skivan som resultat.  
Besetningen her var Ulf Andersson, Joel Vandroogenbroek, Roman Dylag og Rune Carlsson. 
Kvintetten utga også at the German Jazz Festival (Dragon, 1964).
I perioden 1967-72 underviste Thelin ved musikkhøgskolen i Graz.  I Eje Thelin Group ga han ut E.T. Group (1974), Live (1976) og Hypothesis (1978).  Hans andre Gyllene Skivan mottok han i 1975.
Andre utgivelser med ham var E.T. with Barney Wilen (1966), Bits and Pieces (1980), Polyglot (1981) og E.T. Project (1986).  Utgivelsen Raggruppamento utkom posthumt.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Eje Thelin på Internet Movie Database 
(en) Eje Thelin på Discogs 
(en) Eje Thelin på MusicBrainz 
(en) Eje Thelin på AllMusic
1. serierunde i Tippeligaen 2006

1. serierunde i Tippeligaen 2006 startet søndag 9. april med fem kamper klokken 18:00 og én kamp 20:00. Runden avsluttet mandag 10. april klokken 19:00 med Fredrikstad mot Brann.


== Fakta ==


== Referanser ==