jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Retsina

Retsina (Ρετσίνα på gresk) er en gresk harpikssmakende hvit- eller rosévin, som har blitt laget i minst 2700 år. Druene savatiano og roditis er dominerende.
Den spesielle smaken sies å komme fra at vinkarene, spesielt amforaer, i antikken ble tettet med furukvae fra Aleppo. Før man oppfant ugjennomtrengelige glassflasker, gjorde oksygenet at mange viner ble ødelagt i løpet av et år. Furukvaen holdt luften ute, samtidig som den tilførte vinen aroma av harpiks. Med tiden gjorde tilførsel av kvae under gjæringen at vinen fikk en enda mer utpreget smak, samtidig som den holdt seg enda bedre.
I det 3. århundre e.Kr. begynte romerne å bruke tønner, noe som fjernet det vintekniske behovet for kvae, men smaken i seg selv var blitt så populær at metoden fortsatt idag er utbredt.Den er kanskje den mest brukte vinen i Hellas (selv om den ikke er like populær i alle områder), og på grunn av den kraftige smaken passer den best til  middelhavsretter med mye urter. Utenfor Hellas produseres retsina også på Kypros.
Biskop Gunnerus’ gate (Oslo)

Biskop Gunnerus' gate (3–7, 2–14) er en gate i Oslo som går østover fra Dronningens gate fram til Akerselva (i kulvert), der den går over i Schweigaards gate. Deler av gaten tilhører riksvei 162. Gaten er oppkalt etter biskop Johan Ernst Gunnerus (1718–1773) som var født i området.
Gaten er en videreføring av den opprinnelige Gunnerus' gate, som hadde en litt annen trasé fra Dronningens gate til Nygata. Ved saneringen av Vaterland, ble gatens retning noe endret, og forlenget fram til Schweigaards gate. Gaten fikk da sitt nåværende navn.


== Bygninger i gaten ==
Clarion Hotel Royal Christiania – nr 3
Byporten Shopping – nr 6. Kjøpesenteret har en av sine innganger fra Biskop Gunnerus' gate, samt innkjøring til P-hus og Scandic Hotell. Her er også inngang til kontorleietakere i bygget; Statsbygg og Jernbaneverket. Byportens hovedadresse er Jernbanetorget 6.
Posthuset – nr 14.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Oslo byleksikon
Amfora

Amfora er en type keramikkvase med to håndtak og en lang hals smalere enn kroppen.
Amforaer forekom først ved den libanesisk-syriske kysten fra 1400-tallet f.Kr., og spredde seg deretter rundt om i den antikke verden. Grekerne og romerne brukte dem til å lagre og transportere druer, olivenolje, vin, olje, oliven, korn, fisk og andre næringsmidler. De ble produsert i industriell skala fra den greske perioden, og ble brukt rundt Middelhavet til rundt det 7. århundre. Da ser det ut til at tre- og skinnbeholdere overtok.
De er av stor nytte for maritime arkeologer, siden amforaer i et skipsvrak ofte antyder alder og nasjonalitet på vraket. Ofte er de så godt bevarte at det opprinnelige innholdet fortsatt finnes, noe som gir uvurderlig informasjon om matvaner og handelssystemer blant antikkens folk.
Det eksisterte to hovedtyper av amforaer: Halsamforaen, der hals og kropp møtes i skarp vinkel, og endelsamforaen, der hals og kropp danner en kontinuerlig kurve. Halsamforaer var vanlige i den tidlige delen av det antikke Hellas, men ble gradvis erstattet av endelsamforaen fra det 7. århundre f.Kr. De fleste ble laget med en spiss bunn, slik at de kunne stå oppreist når de ble presset ned i sanden eller i et bløtt underlag.
Amforaer varierte mye i høyden. De største kunne være 1,5 meter høye, mens noen kunne være under 30 cm – de minste ble kalt amphoriskoi («små amforaer»). De fleste var ca. 45 cm høye. Noen varianter hadde en stor grad av standardisering, vinamforaen holdt et standardmål på rundt 39 liter. Dette gjorde at amforavolumet ble en målestokk i Romerriket. Alt i alt har man bestemt ca. 66 forskjellige amforatyper.

Det ble produsert en stor mengde malte høykvalitetsamforaer, for sosial og seremonielle anledninger. Utseendet avvek fra de mer funksjonelle variantene, de hadde en bred åpning og en ringbase, med glasert overflate og dekorert med figurer eller geometriske former. Slike amforaer ble ofte brukt som premier. Noen eksemplarer med innskriften «Jeg er en av premiene fra Athen» har overlevd fra de panathenske festivalene holdt mellom 6. århundre og 2. århundre f.Kr. Malte amforaer ble også brukt ved begravelser, loutrophoros (en amforatype) ble brukt hovedsakelig ved begravelsesseremonier. Ekstra store vaser ble brukt som gravmarkeringer, mens noen amforaer ble brukt til å inneholde asken fra de døde.


== Etymologi ==
Ordet amphora er latin, avledet fra det greske amphoreus (Αμφορέας) eller amphiphoreus, et sammensatt ord som kombinerer amphi- («på begge sider») med phoreus («bærer»), fra pherein («å bære»).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Amphoras – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Dave Sim

David Victor Sim (født 17. mai 1956 i Hamilton, Ontario) er en kanadisk tegneserietegner og kunstner. Han er mest kjent for å ha laget den 6000 sider lange tegneserien Cerebus. Denne serien påbegynte han i 1977, og han fullførte den ikke før i 2004. Han har vunnet mange priser, deriblant en Eisnerpris i 1994. Han har blitt kritisert for sine politiske og til tider antifeministsiske syn.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Dave Sim – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Dave Sim på Internet Movie Database 
(en) Dave Sim hos The Movie Database
Henrik Scheele

Johan Henrik Scheele (født 5. februar 1952 i Oslo, død 18. februar 2019 i Nairobi) var en norsk skuespiller som huskes best som programleder i det satirepregede humorprogrammet Nikkerne som gikk på NRK i 1984 og 1985. 
Scheele ble født i Oslo. Han var utdannet ved Statens teaterhøyskole og var lenge ansatt på Nationaltheatret (1982–2003). I tillegg medvirket han i nærmere 30 norske filmer og TV-serier.
Scheele ble funnet død på et hotellrom i Nairobi i februar 2019. Dødsdatoen er satt til 18. februar 2019.


== Filmografi ==


=== Spillefilmer ===
Mørke sjeler (2010) som politikommisonær
Lies Inc. (2004), som Einem
Evas øye (1999), som Karlsen
Feldmannsaken (1987), som Theo Jerilowits
Høyere enn himmelen (1993), som Ronald
Sirup (1990), som Terje
En håndfull tid (1989), som politibetjent
Turnaround (1987), som Deputy Coleman
Makaroni Blues (1986), som vinmonopoldirektøren
Blackout (1986), som Werner
Galskap! (1985), som NRK-teknikker
Adjø solidaritet (1985), som nazi-taler
Brennende blomster (1985), som Anton, læreren
Noe helt annet (1985), som professor
Hustruer - ti år etter (1985), som Jens, Kajas mann
Carl Gustav, gjengen og parkeringsbandittene (1982), som Larris
Douglas (1970), som Eddie Johnsen


=== TV-programmer ===
Hotel Cæsar (2000), som doktor Erik Schømer (Sesong fire, episode 32–35. Episode: 252–255)
Amalies jul (1995), som Brannmann
Vestavind (1994), som Alfred Ahlsen
Mot i brøstet, som Fredrik (to episoder, «Uventet besøk» og «Vokt Dem for hunden», begge 1993.
Fortuna (1993), miniserie for TV, som Konsul With
Nikkerne (1984), som Programlederen
Saken Ruth Vang (1981) (TV), som Per Høøk


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Henrik Scheele på Internet Movie Database 
(no) Henrik Scheele hos Sceneweb 
(da) Henrik Scheele på Filmdatabasen 
(en) Henrik Scheele på AllMovie 
(en) Henrik Scheele hos Rotten Tomatoes 
(en) Henrik Scheele hos The Movie Database 
Filmografi på filmfront.no
Nikkerne

Nikkerne (fullt navn: Nikkerne – et fjernsynsprogram for lyttere) er en norsk satirisk humorserie som ble vist på NRK fra 1984 til 1985. Serien ble omtalt som «Fjernsynsteatrets aktuelle månedsrevy», hvor programleder Henrik Scheele harselerte med aktuelle temaer. Serien var skrevet av Klaus Hagerup og Terje Nordby. Den eneste rollen i serien ble spilt av Henrik Scheele.
«Nikkerne» var kontroversiell og resulterte i en stor diskusjon i mediene og til slutt også i Stortinget. Daværende kringkastingssjef, Bjartmar Gjerde, tok avstand fra deler av den.
Den som ønsker å skape skikkelige norske krangler kan ta for seg Kongehuset, fyordene, seksualiteten eller religionene. Fjernsynsteatrets aktuelle månedsrevy «Nikkerne» helgarderte seg i så måte igår kveld. Aldri er de såkalte tabuområdene blitt så eftertrykkelig underminert som i denne halvtimen. [...] Det var først og fremst programlederen Henrik Scheeles lille eventyr som skapte forargelse. Rolf Presthus ble fremstilt som homofil konge som både bannet og forbannet religionen, i tillegg til at han hadde et seksuelt forhold til Richard Nixon, konge i USA.

Kontroversen førte til at programmet ble tatt av luften allerede etter fem programmer.


== Gjester ==
Per Sunderland, Yngve Horn og Katja Medbøe i episode 1.
Kari Onstad og Yngve Horn i episode 2.
Oda Schjøll, Arne Fagerholt og Olav Jakobsen i episode 3.
Indra Lorentzen, Halldis Olafsdottir og Jan Hårstad i episode 4.
Klaus Hagerup, Arne Fagerholt, Halldis Olafsdottir og Stein Winge i episode 5.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Nikkerne på Internet Movie Database 
(no) Nikkerne på NRK TV
Manitoulinøya

Manitoulinøya (engelsk: Manitoulin Island, fransk: Île Manitoulin) er ei øy i Huronsjøen i provinsen Ontario i Canada. Den er den største innlandsøya i verden (øyer som ligger i en innsjø). Manitoulinøya er 2 766 km², som er betydelig større enn Hinnøya, og har også selv flere innsjøer med øyer i. Øya har tre lakseførende elver. 
Det bor om lag 12 600 mennesker på øya, men om sommeren øker tallet kraftig på grunn av turister som kommer dit. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Manitoulin Island – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Manitoulinøyas offisielle hjemmeside
Satellittbilde av Manitoulinøya
Dronning Mauds gate (Oslo)

Se pekerside for flere forekomster av Dronning Mauds gate.Dronning Mauds gate (1-15, 10) er en gate i vestre del av Oslo sentrum. Gaten er kalt opp etter Dronning Maud.
Gaten går fra Rådhusplassen ved Olav Vs plass til Ruseløkkveien hvor Løkkeveien overtar. På den siden ligger også nr 15, selv om gaten er markert som Løkkeveien.
IBM Norge hadde adresse Dronning Mauds gate 10 inntil de flyttet ut til sitt bygg på Mastemyr utenfor Oslo.
Riksvei 162 går langs Dronning Mauds gate 1-3 før denne fortsetter ned i Festningstunnelen og går over til å bli E18.


== Litteratur ==
Oslo byleksikon: Dronning Mauds gate


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (D)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Harry Yven

Harry Yven (født 24. april 1912, død 24. februar 1988) er en av de mest kjente spillere i Sarpsborg Fotballklubb  gjennom tidene. Da Sarpsborg slo Fredrikstad 1-0 i finalen i Norgesmesterskapet i fotball for herrer 1948, var det Yven som laget vinnermålet. Første gang han var med i finalen, var som 17-åring i 1929, siste gang var 20 år etterpå, i 1949. I alt var han med på å vinne fire cupfinaler for Sarpsborg Fotballklubb. 
Yven hadde også en ganske merkverdig landslagskarriere. Han debuterte for Norge som 19-åring i 1931, spilte sin neste landskamp åtte år senere, i 1939, og hadde sin tredje og siste opptreden i landslagstrøya som 36-åring i 1948 – over 17 år etter debuten.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Harry Yven – WorldFootball.net 
(en) Harry Yven – EU-Football.info 
(no) Harry Yven – Norges Fotballforbund
Dinglehalvøya

Dinglehalvøya, (engelsk:Dingle Peninsula, irsk gælisk: Corca Dhuibhne, også anglifisert fra irsk: Corkaguiney) ligger i grevskapet Kerry. Halvøya har navnet etter landsbyen Dingle. Blasketøyene utenfor spissen av Dinglehalvøya er Irlands  vestligste punkt. 
På Dinglehalvøya finnes flere ruiner og andre funn fra forhistorisk tid og fra middelalderen.
Et kapell, Gallarus oratorium, ved landsbyen Baile an Fheirtéaraigh, har form som en hvelvet båt og er bygget i stein en gang mellom 6. og 12. århundre. 
Halvøya er oppstått som en del av en fjellkjede i granitt som gir topper og fjellkammer med vakker utsikt mot halvøya og over andre deler av grevskapet. 
Rundt halvøya er det tallrike små og større, vakre sandstrender omkranset av klipper. Den mørke granitten og lys sand gir et vakkert bilde som blant annet ble benyttet i flere strandscener i filmen «Ryans daughter» fra 1970. 
Nord for byen Dingle går en smal bilvei som slynger seg i fjellsidene, forbi fjellvann, og gjennom fjellpasset «Conor Pass», som er det høyeste fjellpasset i Irland.  
Like utenfor halvøya ligger den lille øygruppen Blasketøyene. De har vært kjent for en spesiell gammelirsk/gælisk dialekt fram til 1953 da de ble fraflyttet. 
Den vestligste, ytterste del av halvøya er et gælisk-talende område, et såkalt Gaeltacht, som har fostret flere forfattere og poeter, blant andre Ó Siochfhradha og Peig Sayers. 
Siden dette er det vestligste bebodde område i Irland og det sentrale Europa, omtales tettstedet Dún Chaoin uhøytidelig som «nabosognet til Amerika».


== Galleri ==

		
		


== Eksterne lenker ==
Fiske ved Dinglehalvøya
Bilder fra Dinglehalvøya
Nyheter på engelsk fra Dinglehalvøya
Inge Thun

Inge Thun (født 17. juni 1945, død 15. februar 2008) var en norsk fotball- og bandyspiller. 
Thun var målvakt for Strømsgodset fra 1962 til 1977. Han var med på å spille Strømsgodset fra 4. divisjon i 1963 og til toppdivisjonen i 1967. Deretter ble det 10 år i toppserien, og han ble seriemester med Strømsgodset i 1970. Han ble også norgesmester i 1969, 1970 og 1973. Thun spilte 329 obligatoriske kamper for Strømsgodset. Dette er rekord sammen med Tor Alsaker-Nøstdahl. Han ble æresmedlem i Strømsgodset i 2007. Han fortsatte karrieren med å vokte buret for Drammens Ballklubb i seks sesonger i 3. divisjon. Thun står også oppført med fire landskamper i fotball. 
På bandybanen spilte Thun ving, ikke målvakt, på SIF-laget som tok seks norgesmesterskap. I tillegg fikk han 13 landskamper, og var med på laget som tok sølv i VM i 1965 i Moskva. Thun spilte også en periode håndball for Sturla.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Inge Thun – Transfermarkt 
(en) Inge Thun – national-football-teams.com 
(en) Inge Thun – WorldFootball.net 
(en) Inge Thun – EU-Football.info 
(no) Inge Thun – Norges Fotballforbund 
Inge Thun er død godset.no
Atle Kittelsen

Atle Kittelsen er en av investorene som kjøpte opp Strømsgodset Idrettsforening høsten 2005.Kittelsen var med på å bygge opp det spanske SMS-selskapet Movilisto. I 2003 ble selskapet solgt til Itouch.


== Referanser ==
Sīla

Śīla (sanskrit), eller sīla (pāli), er et buddhistisk begrep som kan oversettes som «disiplin for hvordan man skal oppføre seg», «moral» eller etikk. Det blir ofte oversatt med «rettledning». Det er en tilsiktet handling. Det er en av de tre praksiser (sila – samadhi – panya) og den andre pāramitā. Det viser til moralsk renhet i tanke, ord og handling. De fire forutsetningene for śīla er kyskhet, ro, stillhet og utslukning, altså at man ikke lenger er prisgitt lidenskapenes spill.
Sīla refererer til de generelle prinsippene for etisk oppførsel. Det er flere grader av sila, som korresponderer til «grunnleggende moral» (de fem rettledninger), «grunnleggende moral med askese» (pancasila), «nybegynner munk/nonne» (de ti rettledninger) og «munk/nonne» (vinaja eller patimokkha). Lekfolk påtar seg vanligvis å leve ved de fem rettledninger, som er felles for alle buddhistiske tradisjoner. Dersom de ønsker det kan de ta på seg de åtte rettledninger som har noen rettledninger om grunnleggende askese i tillegg. 
De fem rettledninger gis ikke i form av forbud av typen «du skal ikke...», de er regler for hvordan man skal øve seg på å leve et bedre liv hvor man er lykkelig, uten bekymringer og hvor man kan meditere på en god måte. De fem rettledninger er:

Jeg avstår fra å skade levende skapninger (drap, vold).
Jeg avstår fra å ta ting som ikke har blitt gitt meg (tyveri).
Jeg avstår fra seksuelle utskeielser, eksempelvis seksuelt misbruk.
Jeg avstår fra ukorrekt bruk av tale (lyve, frastøtende språk, baktaling, tomt prat).
Jeg avstår fra rusmidler som forkludrer sinnet og resulterer i likegyldighet.I de åtte rettledningene blir den tredje rettledningen om seksuelle utskeielser gjort mer streng slik at det blir et løfte om sølibat.
De tre ekstra reglene i de åtte rettledningene er:

6 Jeg avstår fra å spise på feil tid (bare spise mellom soloppgang og klokken 12).
7 Jeg avstår fra dansing, bruk av smykker, underholdning og lignende.
8 Jeg avstår fra å bruke en høy og luksuriøs seng.Vinaya er den spesielle moralske kodeksen for munker og nonner. Den inkluderer paimokkha, et sett med 227 regler i theravada-tradisjonen. Det eksakte innholdet i vinaya-skriftene er litt forskjellig ifølge de forskjellige skolene, og forskjellige skoler eller underskoler setter forskjellige standarder for hvilken grad de følger Vinaya. Nybegynner-munker og -nonner bruker de ti rettledninger, som er de grunnleggende rettledningene for munker og nonner.
I mahayana-buddhismen er det også en egen vinaya og en etikk for bodhisattvaer i mahayana-sutraen Brahmajala Sutra (som ikke må forveksles med pali-teksten ved samme navn). Den sier at man ikke bør spise kjøtt og oppfordrer aktivt til vegetarisme.


== Se også ==
Pancasila
Vinaya
Samatha
Samadhi
Buddhistisk etikk
Arado Ar 96

Arado Ar 96 var et tysk en-motors rekognoserings-, trenings- og kommunikasjonsfly brukt av blant andre Luftwaffe under andre verdenskrig. Flyet ble produsert av Arado og fløy første gang i 1938. Det ble tatt i bruk året etter. Prototypen ble drevet av en Argus As 10 motor, mens produksjonsmodellen var utstyrt med en kraftigere Argus As 410.
Under krigen ble produksjonen flyttet fra Tyskland til fabrikker i Tsjekkoslovakia hvor den fortsatte frem til 1948 under navnet Avia C-2. Rundt 11000 fly ble produsert.
Flyhistorisk Museum, Sola har ett av de mest komplette utgaver av denne type fly. Hevet fra et ferskvann på Bømlo, er dette flyet i meget god stand, og utstilt uten vinger ved Flyhistorisk Museum, Sola


== Spesifikasjoner (B-2) ==


== Eksterne lenker ==
Informasjon om Ar 96 fra Herdla museum
Arado 96B
Bragernestunnelen

Bragernestunnelen er en 3169 meter lang veitunnel på fylkesvei 283 i Drammen kommune i Viken fylke. Tunnelen går gjennom Bragernesåsen mellom Brakerøya i øst og Per Sivles gate og Øvre Storgate i vest. Arbeidet med tunnelen begynte våren 1999, og tunnelen ble åpnet 14. august 2002. Den leder trafikken utenom Bragernes sentrum på nordsiden av Drammen. Tunnelen har ett løp med et kjørefelt i hver retning.
Bragernestunnelen består av en 2310 meter lang fjelltunnel og løsmassekulverter (kalt miljøtunneler) på til sammen 900 meter. Midt i Bragernestunnelen er det laget en rømningstunnel (320 meter lang) med snunisje, som kan brukes ved ulykker i tunnelen. Fra tunnelen går en 560 meter lang ventilasjonssjakt med et partikkelfilter til toppen av Bragernesåsen, der eksos fra tunnelen ledes ut gjennom et ventilasjonstårn. Vest i tunnelen ligger ei rundkjøring under Rosenkrantzgata. Rundkjøringen leder trafikken ut i to armer. Armen som leder ut i Rosenkrantzgata kalles Hamborgstrømtunnelen.Bragernestunnelen er en del av veiprosjektet Bragernesprosjektet, som igjen er del av Vegpakke Drammen. Vegpakke Drammen fikk i 2004 utmerkelsen Vakre vegers pris.På grunn av trafikkmengden må Strømsås- og Bragernestunnelen vaskes minst fem ganger i året.I likhet med mange andre tunneler i Norge er Bragernestunnelen plaget med kondens. Kondensen kan føre til farlige situasjoner fordi bilrutene plutselig dugger når en kjører inn i tunnelen.29. juni 1999 omkom to brannmenn og en anleggsarbeider i en eksplosjon under anleggsarbeidet i Bragernestunnelen. I tillegg ble 17 personer skadet i eksplosjonen. Ulykken skyldtes at det under sveisearbeid begynte å brenne i en luftekanal i tunnelen. Brannen spredte seg til en container med sprengstoff, som så eksploderte.


== Se også ==
Spiralen (Drammen)
Veitunneler i Norge


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
NRK: Bragernestunnelen livsfarlig for astmatikere
Statens vegvesen: Rv. 283 Bragernesprosjektet
brannmannen.no – Sjaktdrama i Drammen
The World's Longest Tunnel Page
Junkers Ju 88

Junkers Ju 88 var et tysk to-motors lett bombefly, nattjager og angrepsfly produsert av Junkers. Det ble brukt av blant annet Luftwaffe under den andre verdenskrig. Utviklingen av flyet begynte i 1936, og ved krigens slutt var det produsert 14 780 fly i forskjellige varianter. Ju 88 ble også videreutviklet i form av Ju 188, Ju 288 og Ju 388.


== Utvikling og varianter ==
Ju 88 ble utviklet for å imøtekomme en spesifikasjon fra det tyske luftfartsministerium for en ny «Schnellbomber» som skulle kunne fly i en hastighet på 500 km/t med en bombelast på opptil 800 kg. Den første prototypen Ju 88 V1 fløy første gang 21. desember 1936, utstyrt med to Daimler-Benz DB 600Aa motorer. Den andre prototypen V2 introduserte de ringformede radiatorene, og V3 byttet ut DB 600-motorene med to Junkers Jumo 211A.
Med Ju 88 V4 ble mannskapskabinen endret til den standard som kjennetegnet den første produksjonsserien. V5 ble brukt til å sette verdensrekord for distansen 1 000 km med en nyttelast på 2 000 kg den 9. mars 1939, med en gjennomsnittshastighet på 517 km/t. Flere følgende prototyper introduserte flere endringer, og i 1939 ble en pre-produksjonsserie under betegnelsen Ju 88A-0, som ble klarert for en bombelast på 2 400 kg, satt under evaluering.
De første Ju 88A bombefly ble operative med Luftwaffe i august 1939, og selv om produksjonen var treg til å begynne med skulle A-serien utgjøre over halvparten av alle Ju 88 som ble produsert. Ju 88B ble bare bygget i en liten pre-produksjonsserie, men skulle bli utgangspunktet for utviklingen av Ju 188. Ju 88S var den siste av bombeflyvariantene som ble produsert.
Ju 88C ble opprinnelig utviklet som en «Zerstörer», et tungt jagerfly i samme klasse som Messerschmitt Bf 110, men fikk en viktig rolle som nattjager, og over 3 200 fly av denne varianten ble produsert. Ju 88G, som også var en nattjager, var en videreutvikling av Ju 88C, men produksjonen kom sent i gang og bare 800 fly ble produsert.
Ju 88P var et angrepsfly utstyrt med en eller to panservernkanoner i gondoler under buken for bruk mot stridsvogner, og Ju 88D, Ju 88H og Ju 88T var rekognoseringsvarianter.
Ju 88 ble også brukt i forskjellige typer «Mistel»-kombinasjoner.


== Spesifikasjoner (Ju 88A-4) ==


== Bilder ==

		
		
		


== Referanser ==


== Litteratur ==
Feist, Uwe. Junkers Ju 88 in action. Carrollton, Texas: Squadron/Signal Publications, 1974. ISBN 3-7909-0026-5


== Eksterne lenker ==
(en) Junkers Ju 88 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Junkers Ju 88 – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Ju 88 ved Norsk Luftfartsmuseum, Bodø
Restaureringsarbeide nærmest ferdig
Restaureringen av Ju 88 U4+TK ved Flysamlingen, Gardermoen Arkivert 14. mai 2021 hos Wayback Machine.
Simpson’s-in-the-Strand

Simpson's-in-the Strand er en eksklusiv restaurant i London, i nr. 100 Strand. Den er kjent for sin komprosmissløse satsing på britisk matkultur.
Restauranten har aner tilbake til 1828, da Samuel Reiss åpna Grand Cigar Divan i lokaler som tidligere var kjent som Fountain Tavern, der den litterære klubben Kit Kat Club hadde hatt sitt tilhold. Grand Cigar Divan etablerte seg som et populært kaffehus, der herrene satt i behagelige divaner og sofaer mens de røkte sine sigarer til kaffen, bladde i dagens aviser og spilte sjakk. Mot en avgift på én guinea om året var alt inkludert. Det ble spilt sjakk mot andre kaffehus i byen, med bud i flosshatt løpende mellom for å melde hvert trekk. Grand Cigar Divan fikk ry som sjakkspillets høyborg i England.
I 1848 gikk Reiss i kompaniskap med den kjente restauratøren John Simpson, og virksomheten ble utvida og omdøpt til Simpson's Grand Divan Tavern. Simpson introduserte skikken å bringe maten inn på vogn og skjære opp kjøttet ved bordet, en tradisjon som Simpson's har holdt ved lag til denne dag. Kort før sin død i 1864 solgte John Simpson stedet til Edmund William Cathie, en stor kjenner av viner og sigarer. Han ansatte mesterkokken Thomas Davey, som insisterte på at alt på Simpson's skulle være britisk. Bl.a. bytta han ut ordet «menu» med «Bill of Fare».
I 1898 ble Simpson's oppkjøpt av Richard D'Oyly Carte og ble dermed en del av Savoy hotell. Etter en ombygging ble restauranten gjenåpna i 1904 under dagens navn – Simpson's-in-the-Strand, Grand Divan Tavern.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Simpson's-in-the-Strand – kategori av bilder, video eller lyd på Commons  (engelsk)