jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Isach Jørgen Coldevin

Isach Jørgen Coldevin (født 28. juli 1724, død 13. desember 1793 på Dønnesgodset) var en norsk militær og godseier.Han var av Coldevinslekten, sønn av Morten Isachsen Coldevin (1694–1735) sjøkaptein fra Beitstad i  Nord-Trøndelag, og Stinchen Bech.  
Coldevin ble godseier på Dønnesgodset 1751, gjennom giftermål med enearving Maria Anna Emahus Tønder  (1731–1802) av Tønder (slekt).  I 1760 ble han  eier av Tjøttagodset, da eid av Dass-familien.  Som godseier var han tidvis i strid med leilendinger og husmenn, som i 1764 da han i brevs form klaget til biskopen av Trondheim, vedrørende manglende inntekter fra de straffesaker han gikk glipp av fordi ulovlige leiermål ikke ble rapportert.  Likeledes var han i strid om retten til å kreve kirketiende for bruk av Dønnes kirke som da var del av godset.  Han var også tidvis arkitekt, ivrig i restaurering av de samme kirkene, og fra 1770 i embeds medfør, engasjert i meteorologien med daglig loggføring.  Forfremmet til oberstløytnant i 1782. Sønnesønnen Isach Jørgen Coldevin (1802–1885) bar altså samme navn og var en senere eier av gården.


== Se også ==
Axel Coldevin, Jordegods og storgårder i Nord-Norge, 1943


== Referanser ==


== Litteratur ==
nasjonalbiblioteket Utdrag fra Isach Jørgen Coldevin, Barometriske og theromometriske observationer for aaret 1770 på Dønnes Gaard i Helgeland.
Ola Bremnes

Ola Martin Bremnes (født 18. april 1955 i Svolvær) er en norsk musiker, forfatter og visesanger, bosatt i Kvæfjord i Troms. Han er bror av musikerne Kari Bremnes og Lars Bremnes.  
Han har arbeidet mye med Petter Dass, blant annet i oppsetningen Vær hilset! (1995) som har vært fremført på en rekke festivaler.  Hans Reysetøy var bestillingsverk til Festspillene i Nord-Norge 2001.
Han fikk Spellemannprisen 2000 sammen med søskenene Kari og Lars i klassen viser og viserock for Soløye (2000), Nordlysprisen (2004), Kardemommestipendiet (2006) og Prøysenprisen 2009 sammen med Lars. Han deltok dessuten på Torskeaften i Nordlendingenes Forening 2006.
Ola Bremnes utgav i 2007 barneboka Trøbbel i trapesen, illustrert av Odd Henning Skyllingstad.


== Utgivelser ==
med Kari Bremnes, Mit navn er Petter Dass som var ved verdens ende, tekster av Petter Dass og musikk ved Sigvald Tveit, LP, Pro Musica, 1984
Ord fra en fjord, med søskenene, Spinner Records, 1992
Folk i husan, med Kari, Arne Bendiksen Records, 1980; ny utgave 1993
Der trollbåra bryt, nordnorske eventyr lest av Karl Erik Harr, Grappa 1993
Vær hilset!, med Bodø Domkor, med komponist Bjørn Andor Drage, og musikerne Håvard Lund, Susanne Lundeng, Børge Petersen-Øverleir, Terje Venaas og Finn Sletten.  CD, Grappa 1995
Så lenge scootern kan gå, barnesanger fra forestillingen med Rikskonsertene 1993, med bl.a. Jan Gunnar Hoff, Grappa, 1997
Jubel og sang, bok med melodier om Petter Dass, Cappelen 1997
Vi som bygge skip, i anledning 100-årsjubileet til Kaarbø-verkstedet i Harstad.  Arrangement ved Bjørn Andor Drage.  Euridice, 1998
Soløye med søskenene , 2000
Livstegn, soloplate, Spinner Records, 2004.   Melodien Mi pia, din gutt satte ny rekord på Norsktoppen med 95 uker på rad.
Gudene vet, soloplate, 2006
Hav av tid, soloplate, 2010


== Bibliografi ==
Nu vil vi legge ut – salmer/sanger/viser, Nordnorsk forlag 1983
Jubel og sang – salmer/sanger/viser, Cappelen 1997
Kirkemellom – bildebok, Godstrek 2001
Trøbbel i trapesen – barnebok, Gyldendal 2007
På gyngende grunn : en reise med Hurtigruta – sakprosa, illustrert av Ida Larmo, Kagge forlag 2019


== Priser og utmerkelser ==
Nominert til Spellemannprisen 1980 i klassen viser for Folk i husan (med Kari Bremnes)
Blixprisen 1994
Nordland fylkes kulturpris 1997 (med Kari og Lars Bremnes)
Kvæfjord kommunes kulturpris 1999 (med Synnøve Olsen og Doris Markussen)
Spellemannprisen 2000 i klassen viser og viserock for Soløye (med Kari og Lars Bremnes)
Nordlysprisen 2004
Nominert til Spellemannprisen 2004 i klassen viser for Livstegn
Kardemommestipendiet 2006 (med Ulf Risnes)
Nominert til Spellemannprisen 2006 i klassen viser for Gudene vet
Prøysenprisene 2009 (med Lars Bremnes)
Gammleng-prisen i klassen viser 2016


== Kilder ==
Presentasjon av Ola Bremnes i Forfatterkatalogen på Forfattersentrums nettsider


== Eksterne lenker ==
olabremnes.no
Bjørnøya-ulykken

Bjørnøya-ulykken  var en flyulykke som rammet Luftforsvaret den 28. mars 1954. Et av Luftforsvarets Catalina–sjøfly fra 333 skvadron med kjennetegn KK-N  (tidligere LN-OAP fra Vingtor Luftveier) hadde som oppdrag å droppe postsekker til de meteorologiske stasjonene på Bjørnøya, Hopen og gruvesamfunnene i Longyearbyen og Ny-Ålesund på Spitsbergen. Det var en flytur beregnet på rundt 17-18 timer.


== Hendelsesforløp ==
KK-N startet fra Skattøra sjøflyhavn i Tromsø på morgenen og droppet først posten på Bjørnøya og fortsatte mot Spitsbergen og deretter Hopen. Etter en vellykket gjennomføring av postslippene på alle stasjonene ble kursen satt hjem igjen mot Tromsø. Flyet kom inn over Bjørnøya etter 13 timers flyvning, men like syd for stasjonen i tett snødrev gikk flyet i bakken etter en høyresving om lag klokken 15.00 på ettermiddagen.
Flyet hadde da det styrtet en besetning på åtte og en passasjer. Passasjeren var for øvrig en programsekretær fra NRK Tromsø, som skulle lage reportasje om postflygningene til Svalbard. Mens flyet hadde fløyet over Bjørnøya hadde stasjonen på øya hatt radiokontakt, men da kontakten like etter ble brutt regnet de med at flyets radio hadde blitt ødelagt. 


== Søk og funn ==
Etter et par timer ble det over radio meldt fra Tromsø at sjøflyet var savnet. To av mannskapet på stasjonen gikk deretter ut på ski sydover for å lete etter spor av flyet. Disse lokaliserte det brennende flyvraket om lag fem kilometer fra stasjonen ved 19-tiden.
Fremme ved vraket fant de kun én overlevende som hadde brukket foten, mens resten hadde omkommet i styrten. Dagen etter ankom to marinefartøy til Bjørnøya med havarikommisjon og hjelpepersonell.


== Eksterne lenker ==
Luftforsvarets minnemarkering på 50-årsdagen for ulykken; 28. mars 2004
Sofus Arctander

Sofus Anton Birger Arctander (født 22. januar 1845 i Christiania, død 20. august 1924 på Lifjell i Telemark) var norsk politiker (Venstre), og flere ganger statsråd.


== Utdanning, jobb i kommunen og lokalpolitikk ==
Sofus flyttet med familien fra Kristiania til Kristiansand i 1853, der faren fikk jobb som overtollbetjent. Efter examen artium 1863 relokerte Sofus til Kristiania der han i 1870 sikret seg en cand.jur., fulgt opp med filosofistipender ved Universitetet i Lund.
Han var lærer blant annet på Selje og Nordfjordeid ca. 1865, tok juridisk embetseksamen 1870, og arbeidet som fullmektig, sorenskriver og senere lensmann i Lofoten. Han var ordfører i Hadsel 1872–1878, senere stortingsmann fra 1879. 


== Nasjonale oppgaver i Kristiania ==
Han var innenriksminister i Sverdrups regjering (1884–88) og handelsminister i Michelsens regjering, der han var konstituert statsminister fra 31. august til 23. september 1905. Andre verv han hadde var borgermester i Bergen, tollskriver i Oslo, president i Odelstinget og førsteborgermester i Kristiania.  Han var aktiv i Nordlendingenes Forening som holdt til der i byen. 


== Bilder på jobben ==

		


== Utmerkelser ==

Arctander ble tildelt en rekke ordener for sitt virke. Han ble av kongen 1. juli 1887 forfremmet til kommandør av 1. klasse av St. Olavs Orden «for fortjenstfuld embedsvirksomhed», etter å ha blitt utnevnt til ridder i 1885. Arctander ble igjen forfremmet 31. oktober 1907, denne gang til ordenens høyeste grad, storkors. Han var også innehaver av Kroningsmedaljen 1906 og av 7. juni-medaljen. Videre var Arctander innehaver av storkors av Dannebrogordenen og var kommandør av den svenske Nordstjerneordenen. Han var storoffiser av den belgiske Leopoldsordenen og av den franske Æreslegionen, samt ridder av den Den prøyssiske krones orden. Videre ble han tildelt Thailands krones orden.


== Familie ==
Han var av den slekten Arctander som kom fra Lødingen i nord. Faren var Hans Steenbuch Arctander (1801–85) og mora het Martha Dahll Nielsen (1804–96). 
Sofus giftet seg i 1881 med Maren Sofie Aars (1849–1940) som var sønnedatter av prest og hoffpredikant Jens Aars (1779–34), som også satt på Stortinget. Deres sønn Ivar Arctander (1885–1953) ble sosialøkonom, i likhet med datteren Signy Arctander som ble sjef i Statistisk Sentralbyrå.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Sofus Arctander – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(no) Sofus Arctander hos Norsk senter for forskningsdata 
Politiske taler av Sofus Arctander, virksommeord.uib.no
Sleipneråpningen

Sleipneråpningen er en sjakkåpning som defineres av åpningstrekket 1.Sc3. Navnet kommer antagelig av at Sleipner har åtte bein og at en springer kan gå til opp til åtte felt (selv om springeren på c3 for øyeblikket må nøye seg med 5). Åpningen har flere navn, og har også blitt kalt for Van Geets åpning, Dunsts åpning m.fl. Dirk Daniel van Geet er en nederlandsk stormester i postsjakk, og åpningen spilles en del av sterke postsjakkspillere, bl.a. Van Geet selv og Ove Ekebjærg. 
1.Sc3 er et spillbart trekk som utvikler springeren til et godt felt der den utøver press mot sentrum, men det er likevel langt mindre populært enn 1.Sf3. Grunnene er flere. For det første så hindrer ikke 1.Sc3 svart fra å spille 1...d5 mens 1.Sf3 hindrer svart fra å spille 1...e5. Etter 1.Sc3 d5 truer faktisk svart med å true springeren vekk i neste trekk. Å stanse dette med 2.d4 er mulig, men hvit blir noe hemmet av at muligheten til å angripe sentrum ved å spille c2-c4 mangler. Hvit kan også la svart true springeren, noe som gir svart en terrengfordel i sentrum som hvit kan forsøke å underminere og angripe.
Leken går videre

Leken går videre er en roman av Ernst Orvil, utkommet på Gyldendal i 1952. Romanen er på 156 sider og er Orvils ellevte.
Orvil bruker i Leken går videre en allvitende forteller som kjenner flere av personenes indre, og som i tillegg for egen regning kommenterer personene og begivenhetene. Det er avsnitt av essayistisk karakter, som handler om «leken» i livet, dvs. hvordan det sosiale spillet mellom menneskene fortoner seg: «Kampen om likevekten i livet er uten hensyn. Hver og en søker sin egen likevekt. Derfor blir kampen om likevekten en kamp mellom mennesker istedenfor en kamp inne i hver enkelt. Det blir en avgjørelse mellom mennesker istedenfor en avgjørelse i mennesket. Og leken går videre -» Stundom kan utsagnene få et aforistisk preg: «Men braket er ikke til i og for seg. Det fødes i hørselen.»
Orvils lyriske evne kommer godt til uttrykk i romanen. Han unngår konsekvent det alminnelige og banale i uttrykksmåten, og gjør i særlig grad bruk av allitterasjon som virkemiddel.


== Handling ==
Erik og Hjertrud driver en gard et sted på Østlandet, ikke langt fra hovedstaden. Deres store sorg er at de ikke kan få barn. Etter seks års ekteskap byr Hjertrud seg fram for gardskaren Anders, og blir med barn. Etterpå forlanger hun at Anders skal dra fra garden. Anders reiser, men kommer etter en stund tilbake. For annen gang blir Hjertrud med barn, og på Hjertruds bud må Anders reise.
Sønnene Arild og Bent viser seg å bli ganske ulike. Bent er tung og stødig, går ikke på dans, men interesserer seg for bergarter og fossiler. Arild har et flyktig sinn, og blir ikke avkrevd mye arbeid på garden. Faren har en gang da han ble redda opp av en råk gitt Gud det løftet at Arild skal bli prest, og det løftet tenker han å holde. Arild blir sendt til byen til teologiske studier, men studiene ender i utskeielser både med hensyn til livssyn og livsstil, og han blir en belastning på familieøkonomien. Når det er forbi med teologien, finner Arild ut at han vil til teateret. Her seg det ut til at han har funnet det rette for seg; hans hang til det uegentlige og forstilte folder seg ut ved teateret, og han gjør en slags karriere.
Bent blir hjemme, og må ta av for farens og moras stigende vanskeligheter. En periode omgås han Hild, som er datter av Anders. Anders har i mellomtida slått seg stort opp på skogspekulasjon og sagbruksdrift, og er blitt en kakse i bygda. Bare Hjertrud vet at Bent og Hild er halvsøsken, og når hun tror at de to er i ferd med å utvikle et forhold, får hun det for seg at Hild må vekk.
Faren har bare hatt uhell i sine økonomiske disposisjoner; han må selge skogen og snart er garden pantsatt til opp over pipa. Erik ser i et forvirret øyeblikk Anders som den som er skyld hans egne ulykker, og en måte å ramme Anders på, er å ta fra han noe han har kjær.


== Eksterne lenker ==
Ernst Orvil: Leken går videre : roman, Gyldendal, 1952 - tilgang for norske IP-adresser på nb.no
Androth

I J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard var Androth navnet på et gruppe huler i fjellkjeden Mithrim-fjellene. Etter slaget Nirnaeth Arnoediad søkte noen av de overlevende Sindaene og Eldaene tilflukt der. Tuor ble fostret opp av alvene fra Androth.
Chris Benoit

Christopher «Chris» Michael Benoit (født 21. mai 1967, død  24. juni 2007) var en canadisk pro wrestler som var under kontrakt med World Wrestling Entertainment da han døde. Benoit er sett på som en av de beste tekniske pro wrestlere i sportens historie.
Benoit ble funnet død 26. juni 2007 i sitt hjem i Fayetteville i Georgia med sin kone Nancy og sin syv år gamle sønn, Daniel.
Politiets etterforsking viste at han drepte sin kone og sin sønn, før han hengte seg selv.


== Wrestling info ==
Finishere
Crippler Crossface (Arm trap crossface)
Diving headbutt
Sharpshooter
Wild Bomb (Høy hastighet powerbomb), – brukt fra 1994 til 2002signatur triks
Back body drop
Backhand chop
Dragon screw
Figure four leglock
underarm slag
Headbutt
Lariat
Shoulderbreaker
Spinebuster
Suicide dive
Flere suplex  variasjoner
Belly to back
Bridging Northern Lights
Exploder
German
Gutwrench
Slingshot
Snap
Super
Hat Trick (Tre rullende Germans)
The Crippler
The Rabid Wolverine


== Titler ==
Catch Wrestling Association
CWA World Tag Team Championship (1 gang) – med Dave TaylorExtreme Championship Wrestling
ECW Tag Team Championship (1 gang) – med Dean MalenkoNew Japan Pro Wrestling
IWGP Junior Heavyweight Championship (1 gang)
Super J Cup (1994)Stampede Wrestling
Stampede British Commonwealth Mid-Heavyweight Championship (4 ganger)
Stampede International Tag Team Championship (4 ganger) – med Ben Bassarab (1), Keith Hart (1), Lance Idol (1) og Biff Wellington (1)Universal Wrestling Association
WWF Light Heavyweight Championship (1 gang)World Championship Wrestling
WCW World Heavyweight Championship (1 gang)
WCW United States Heavyweight Championship (2 ganger)
WCW World Tag Team Championship (2 ganger) med Dean Malenko (1) og Perry Saturn (1)
WCW World Television Championship (3 ganger)World Wrestling Entertainment
WWE Tag Team Championship (1 gang) med Kurt Angle
WWE United States Championship (3 ganger)
WWE Intercontinental Championship (4 ganger)
World Tag Team Championship (3 ganger) – med Chris Jericho (1) og Edge (2)
World Heavyweight Championship (1 gang)
Royal Rumble (2004)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Chris Benoit – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Chris Benoit – Cagematch 
(en) Chris Benoit – wrestlingdata.com 
(en) Chris Benoit – Online World of Wrestling 
(en) Chris Benoit – Online World of Wrestling  Wikiquote: Chris Benoit – sitater

Online World of Wrestling-profil
(en) Chris Benoit på Internet Movie Database 
(en) Chris Benoit hos The Movie Database 
(en) Chris Benoit hos Behind The Voice Actors
Juan Serralles

Juan Serralles (født rundt 1845, død 1921) var grunnleggeren til det som skulle bli «Serralles Distillers, Inc.», produsent av rommen Don Q.
Juan Serralles var sønn av Sebastian Serralles. Sebastian Serralles immigrerte fra Catalonia i Spania tidlig en gang i det 19. århundre. Sebastian Serralles slo seg ned i Ponce, Puerto Rico hvor han begynte å drive sukkerplantasje. Sebastian Serrales døde i 1865 og Juan Serralles overtok da sukkerplantasjen. Juan startet med produksjon av rom.
Han ga navnet «Don Q», fra den legendariske Don Quixote til sin første rom. Don Q ble veldig populær i Puerto Rico og familieselskapet begynte å ekspandere. I 1903 tok de i bruk det første sammenhengende destillisjonsapparat i Puerto Rico. Juan Serrales døde i 1921 og romproduksjonen stoppet opp i forbudstiden på grunn av Puerto Rico sin tilknytning til USA. Juan Serralles er far til Juan Eugenio Serralles. Han er også oldefar til Felix Juan Serrales, Jr som nå er administrerende direktør for Distelerias Serralles, Inc. Selskapet har en salgsandel på over 60 % av rom solgt i Puerto Rico.
Jamalo-Nenetsk

Jamalo-Nenetsk (russisk Ямало-Ненецкий автономный округ) er et autonomt distrikt (okrug) i Russland. Det er en del av Tjumen oblast, men er samtidig et eget føderasjonssubjekt i Den russiske føderasjon. Administrasjonssenter er Salekhard med 36 827 innbyggere, de største byene Nojabrsk og Novyj Urengoj med like under 100 000 innbyggere.
Jamalo-Nenetsk ligger helt nordvest på den sibirske sletta. I nord ligger Nordishavet. Her munner elva Ob ut i en nesten 1 000 kilometer lang vik eller fjord, Ob-golfen. Området er for det meste lavland, men i vest omfatter det de nordligste utløperne av Uralfjellene – det høyeste punktet er fjellet Pajer (1 499 moh.) Havet er tilfrosset store deler av året, og landskapet er for det meste tundra. Kun i sør fins det litt skog. Middeltemperaturen i januar er -25 °C, i juni +7 °C.
I 1962 ble det funnet store petroleumsforekomster i Jamalo-Nenetsk. Over 90% av all naturgass i Russland blir utvunnet her, og også mye olje. Området er et av de viktigste reindriftsområdene i Russland. Dessuten forekommer en del pelsdyroppdrett.
I forbindelsen med oljeindustrien har Jamalo-Nenetsk hatt stor innvandring fra utlandet og resten av Russland. Dermed utgjør urbefolkningen bare en liten del av folketallet. De største etniske gruppene er: Etniske russere – 62,8%, ukrainere – 5,8%, tatarer – 5,8%, nenetskere – et samojedisk folkeslag – 4%,  khantiere – 1,5%, komiere – 1%.


== Historie ==
Området har vært befolket av nenetsere i alle fall siden det første årtusen e.Kr. På 1000-tallet kom kjøpmenn fra Novgorod til dette området. Siden rundt 1500 hadde herskerne i Moskva overherredøme, men først i 1595 ble det første russiske støttepunktet opprettet – festningen Obdorsk (dagens Salekhard). Utover 1700-tallet utvikla dette seg til en handelsplass der russiske handelsfolk byttet til seg pelsverk, fisk, elfenbein av mammut og hvalrosstenner.
Etter den russiske revolusjonen ble sovjetisk styre opprettet i april 1918. Det jamalo-nenetsiske nasjonale distrikt ble opprettet i 1930. I stalintiden var det fangeleirer her som var en del av gulagsystemet, og slavearbeidskraft fra disse leirene bygde blant annet en jernbanelinje østover fra Salekhard.
Etter oppløsningen av Sovjetunionen ble området ett av føderasjonssubjektene i den uavhengige russiske føderasjonen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(ru) Offisielt nettsted 
(en) Yamalo-Nenets Autonomous Okrug – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Ямало-Ненецкий автономный округ – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Kommersant artikkel på engelsk
Believe (Cher-album)

«Believe» omdirigeres hit. Så du etter Believe (Dima Bilan-sang)?Believe er et album av den amerikanske artisten Cher, utgitt i 1998. Dette er hennes hittil mest suksessrike album og singel. Albumet har solgt ca. 130 000 eksemplarer i Norge alene. «Believe» var den mest solgte singelen i 1998, foran Celine Dions «My Heart Will Go On» fra filmen Titanic.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Believe på MusicBrainz
Faithful (1996)

Faithful er en komedie fra 1996. Den var regissert av Paul Mazursky, produsert av Robert De Niro og skrevet av Chazz Palminteri.
Dette var Chers mindre suksessrike comeback på kinolerettet i 1996. Hun spiller en forsmådd kone som får et uventet møte med en leiemorder.


== Handling ==
På deres tjue års bryllupsdag mottar Maggie, en deprimert husmor, et diamant-halskjede og en pris på sitt hode - begge deler levert av ektemannen hennes, Jack, som har en affære med en annen kvinne.
Men leiemorderen Tony begynner snart å knytte nære bånd til Maggie i stedet. Senere dukker Jack opp selv, noe som kompliserer hele situasjonen enda mer.


== Skuespillere ==
Cher som Margaret Connor
Chazz Palminteri som Tony
Ryan O'Neal som Jack Connor
Paul Mazursky som Dr. Susskind
Amber Smith som Debbie
Elisa Leonetti som Maria
Mark Nassar som Maria's kjæreste.
Stephen Spinella som en ung mann.
Jeffrey Wright som en annen ung mann.
David Marino som lille Tony
Steven Randazzo som Tony's far.
Olinda Turturro som Tony's mor.
Max Norat som butikk-eier


== Eksterne lenker ==
(en) Faithful på Internet Movie Database 
(no) Faithful hos Filmfront 
(sv) Faithful i Svensk Filmdatabas 
(fr) Faithful på Allociné 
(nl) Faithful på MovieMeter 
(en) Faithful på AllMovie 
(en) Faithful på Rotten Tomatoes 
(en) Faithful på Box Office Mojo
If These Walls Could Talk

If These Walls Could Talk er en amerikansk TV-film fra 1996, regissert av skuespilleren og artisten Cher. Cher spilte også selv en av rollene i denne filmen, og hun ble nominert til en Golden Globe for sin rolletolkning. En oppfølger, If These Walls Could Talk 2, ble publisert i 2000.


== Handling ==
Filmen er en trilogi av historier fra det samme huset, men med forskjellige beboere og spredt over en tid på 40 år. Filmen tar for seg tre forskjellige kvinner som opplever en moralsk krise når de uventet blir gravide. De må ta valg i forhold til abort. Den første delen er fra 1952, da abort var ulovlig. En sykepleier må takle sin uventede graviditet og hun må gå til drastiske skritt for å få abort. I 1974 er det en husmor med fire barn fra før som oppdager at hun er gravid. Hun bestemmer seg for at hun ikke takler enda et barn. I 1996 bestemmer en gravid collegestudent seg for abort, men hun forstår ikke hva hun må gå gjennom for å få en.


== Rolleliste ==
Hendelsene fra 1952:

Demi Moore som Claire Donnelly
Shirley Knight som Mary Donnelly
Catherine Keener som Becky Donnelly
Jason London som Kevin Donnelly
C. C. H. Pounder som Jenny FordHendelsene fra 1974:

Hedy Burress som Linda Barrows
Sissy Spacek som Barbara Barrows
Joanna Gleason som Julia
Xander Berkeley som John Barrows
Janna Michaels som Sally Barrows
Ian Bohen som Scott Barrows
Zack Eginton som Ryan BarrowsHendelsene i 1996:

Anne Heche som Christine Cullen
Cher som Dr. Beth Thompson
Jada Pinkett som Patti
Eileen Brennan som Tessie
Lindsay Crouse som Frances White
Craig T. Nelson som Jim Harris
Matthew Lillard som Protester
Rita Wilson som Leslie


== Eksterne lenker ==
(en) If These Walls Could Talk på Internet Movie Database 
(fr) If These Walls Could Talk på Allociné 
(en) If These Walls Could Talk på AllMovie 
(en) If These Walls Could Talk på Turner Classic Movies 
(en) If These Walls Could Talk på Rotten Tomatoes