jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Krypton

Krypton er et grunnstoff med kjemisk symbol Kr og atomnummer 36. Atommassen (u) er 83,798. 


== Historie ==
Grunnstoffet ble oppdaget 30. mai 1898 av William Ramsey og assistenten hans, Morris William Travers i det som var igjen etter at nesten alle bestanddelen i flytende luft var fordampet. William Ramsey fikk nobelprisen i kjemi i 1904 for sine oppdagelser av flere edelgasser, deriblant krypton.
Fra 1960 til 1983 var definisjonen på en meter bølgelengden til en av spektrallinjene til kryptonisotopen 86Kr.
Navnet kommer fra gresk κρυπτός kryptos som betyr «skjult».


== Egenskaper ==
Krypton er en ikke-giftig edelgass med karakteristiske grønne og orange spektrallinjer. I gass- og væske-form er den fargeløs, men i fast form er krypton hvit med kubisk flatesentrert krystallstruktur, noe som er en vanlig egenskap for edelgassene. Ved kunstig fremstilling kan krypton sammen med fluor danne den ustabile forbindelsen kryptondifluorid (KrF2), som er det sterkeste kjente oksidasjonsstoffet.
Forskere ved Helsingfors universitet har forsket på edelgass-kjemi, og greide i 2001 å fremstille flere krypton-forbindelser som er stabile i temperaturer opp til 40 °K (-233 °C)


=== Isotoper ===
Naturlig forekommende krypton består av 6 stabile isotoper: 78Kr (0,35%), 80Kr (2,28%), 82Kr (11,58%), 83Kr (11,49%), 84Kr (57,%) og 86Kr (17,3%). I tillegg er 26 kunstig fremstilte ustabile (og dermed radioaktive) isotoper kjent. De mest stabile av disse er 81Kr med halveringstid 2,293 × 105 år, 85Kr med halveringstid 10,756 år og 79Kr med halveringstid 35,04 timer. Alle de resterende isotopene har halveringstider kortere enn 1 døgn, og de fleste kortere enn 1 time.CAS-nummer: 7439-90-9


== Forekomst ==

Krypton inngår ikke naturlige stabile kjemiske forbindelser med noen andre stoffer, og den finnes derfor kun i ren form i atmosfæren. Konsentrasjonen i luft er 1,12 ppm, og krypton fremstilles ved destillasjon av flytende luft.


== Anvendelse ==
Krypton brukes sammen med argon i lysstoffrør. Krypton brukes også i spesiallamper for høyhastighetsfotografering og som fyllgass i litt dyrere glødelamper (kryptonlamper).


== Referanser ==
Francium

Francium er et radioaktivt grunnstoff med kjemisk symbol Fr og atomnummer 87. Atommassen (u) er 223. 


== Historie ==
Francium ble oppdaget ved Curie Instituttet i Paris i 1939 av den franske kjemikeren Marguerite Perey. Stoffet ble funnet som et nedbrytningsprodukt av isotopen 227Ac (actinium). Hun identifiserte isotopen 223Fr og kalte det først actinium-K (AcK), før hun i 1946 ga det navnet «francium», etter hennes hjemland Frankrike. I 1949 ble navnet offisielt godkjent. Francium var det siste grunnstoffet som ble oppdaget i naturen i stedet for å bli fremstilt kunstig.
Før Pereys identifisering var det flere påståtte oppdagelser av grunnstoff nummer 87, som Dmitrij Mendelejev hadde forutsagt og kalt «eka-cesium» i 1871:

1914: I Wien undersøkte kjemikerne Stefan Meyer, Viktor F. Hess og Friedrich Adolf Paneth rent 227Ac (actinium) og observerte alfapartikler med rekkevidde på 3,4 cm i luft. De antok (helt korrekt) at denne svake strålingen kom fra grunnstoff nummer 87.1925: Dmitrij Dobroserdov offentliggjorde en teoretisk studie der han forutsa atomvekten samt kjemiske og fysiske egenskaper. Han kalte stoffet russium.1926: To engelske kjemikere observerte franciums spektrallinjer mens de undersøkte en prøve med mangansulfat. De kalte stoffet virginium.1937: Rumenske Horia Hulubei påsto å ha oppdaget grunnstoff nummer 87, og kalte det moldavium.


== Egenskaper ==
Francium er et meget tungt alkalimetall med kjemiske egenskaper som ligner cesiums. Det har den laveste elektronegativitet (0,7 Paulings skala) av de kjente grunnstoffene. Francium er som de andre alkalimetallene meget reaktivt, og vil reagere eksplosjonsartet i vann. Nesten alle francium-saltene er vannløselige. Francium er meget ustabilt, og er det minst stabile av de første 101 grunnstoffene.
Francium i veibare mengder har ikke vært isolert eller fremstilt, derfor vites lite om stoffets fysiske og kjemiske egenskaper.


=== Isotoper ===
Det finnes 34 kjente isotoper av francium, men bare én forekommer naturlig: 223Fr med halveringstid 21,8 minutter. Dette er også den mest stabile isotopen. Av de andre isotopene er de mest stabile 212Fr med halveringstid 20 minutter, 222Fr med halveringstid 14,2 minutter, 221Fr med halveringstid 4,9 minutter og 225Fr med halveringstid 4 minutter. Alle de andre isotopene har halveringstider kortere enn 4 minutter, og de fleste kortere enn 10 sekunder.CAS-nummer: 7440-73-5


== Forekomst ==
Francium forekommer naturlig i uranmalm som nedbrytningsprodukt fra 227Ac (actinium), men på grunn av den korte halveringstiden er det ekstremt sjeldent. Det anslås at det til enhver tid finnes omkring 30 gram francium i jordskorpen. Det kan også fremstilles kunstig ved å bombardere thorium med protoner.


== Anvendelse ==
På grunn av den korte halveringstiden har ikke francium noen kommersiell anvendelse, men francium har vært brukt i kreft-forskning.


== Referanser ==
Rutherfordium

Rutherfordium er et kunstig fremstilt radioaktivt grunnstoff med kjemisk symbol Rf og atomnummer 104.


== Historie ==
Den første framstillingen av rutherfordium ble rapportert i 1964 ved Joint Institute for Nuclear Research i Dubna, Sovjetunionen. Forskere der hadde bombardert 242Pu (plutonium) med 22Ne (neon), og hevdet at de, gjennom mikroskop, hadde oppdaget spor av kjernefysisk fisjon i spesialglass. Disse sporene indikerte eksistensen av et nytt grunnstoff. 
I 1969 framstilte forskere ved Berkley-universitetet i California et grunnstoff gjennom partikkelkollisjoner av 249Cf (californium) og 12C (karbon). Gruppen med forskere fra universitetet slo også fast at de ikke var i stand til å gjenskape den tidligere framstillingen med metoden de sovjetiske forskerne hadde brukt.
Dette resulterte i en navnekontrovers; siden sovjeterne hevdet at grunnstoffet først ble framstilt i Dubna, var Dubnium (Db) foreslått, likeså kurchatovium (Ku) ble foreslått for grunnstoff nummer 104, til ære for Igor Vasilevich Kurchatov (1903–1960), tidligere sjef for sovjetisk atomforskning. Amerikanerne på sin side foreslo rutherfordium (Rf) til ære for Ernest Rutherford, som også er kjent som atomfysikkens «far». The International Union of Pure and Applied Chemistry (IUPAC) tok i bruk navnet unnilquadium som en midlertidig løsning. Navnet er satt sammen av de latinske navnene på 1, 0 og 4. I 1997 ble enighet oppnådd, og det nåværende navnet ble tatt i bruk. (Grunnstoff 105 fikk i stedet navnet Dubnium.)
Rutherfordium er oppkalt etter den anerkjente britiske/newzealandske atomfysikeren Ernest Rutherford. Rutherfordium har også vært kalt «eka-hafnium».


== Egenskaper ==
Rutherfordium er et meget radioaktivt, kunstig framstilt transisjonsmetall. Kun meget små mengder av stoffet er fremstilt, og man vet derfor lite om de kjemiske og fysiske egenskapene. Rutherfordium er det første transaktinide grunnstoff, og man tror det har lignende kjemiske egenskaper som hafnium.


=== Isotoper ===
Rutherfordium har ingen kjente stabile isotoper. Hittil er 13 isotoper kjent, og de mest stabile er 267Rf med halveringstid 1,3 timer, 263Rf med halveringstid 10 minutter, og 261Rf med halveringstid 65 sekunder. Alle de resterende isotopene har halveringstider kortere enn 5 sekunder, og de fleste kortere enn 1 sekund. Alle de kjente isotopene kan nedbrytes ved spontan kjernespalting (fisjon).CAS-nummer: 53850-36-5


== Forekomst ==
Rutherfordium forekommer ikke naturlig, men blir fremstilt i laboratorier.


== Anvendelse ==
Det er per i dag ingen bruksområder for rutherfordium, bortsett fra i forskningssammenheng.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Los Alamos National Laboratory Rutherford
WebElements.com – Rutherfordium
Juliana av Nederland

Juliana Louise Emma Marie Wilhelmina (født 30. april 1909 i Haag, død 20. mars 2004 i Baarn) prinsesse av Oranien-Nassau, hertuginne av Mecklenburg, prinsesse av Lippe-Biesterfeld,  var dronning av Nederland fra sin mors abdikasjon i 1948 til sin egen abdikasjon i 1980, og dronningmor fra 1980 til 2004 med tittelen prinsesse Juliana av Nederland.
Dronning Julianas mor var dronning Wilhelmina av Nederland, mens faren var prins Hendrik av Nederland, som tidligere var hertug Heinrich av Mecklenburg-Schwerin. Juliana var regentparets eneste barn, og ble fra tidlig alder opplært til dronningrollen som ventet henne.
Under OL i Bayern i 1936 møtte prinsesse Juliana den tyske prins Bernhard av Lippe-Biesterfeld. De to forelsket seg, og det ble straks arrangert en forlovelse, hvor prinsen måtte skrive under på et dokument forfattet av dronning Wilhelmina som blant annet opplyste om hva prinsen kunne og ikke kunne gjøre, og hvilke økonomiske privilegier han ville få. 7. januar 1937 giftet de seg i Haag, og gjorde Soestdijk slott i Baarn til sitt hjem.
Paret fikk fire døtre:

Dronning Beatrix av Nederland, født 31. januar 1938
Prinsesse Irene av Nederland, født 5. august 1939
Prinsesse Margriet Francisca, født 19. januar 1943
Prinsesse Christina av Nederland, født 18. februar 19474. september 1948 abdiserte dronning Wilhelmina, og prinsesse Juliana besteg tronen som dronning Juliana. Hun ble en populær og folkekjær monark, til tross for store familieproblemer i løpet av årene. Ektemannens mange sidesprang og utenomekteskapelige barn, samt døtrenes mer eller mindre kontroversielle valg av ektemenn var saker som fikk stor oppmerksomhet, men som dronningen behersket  med stor ro.
På sin 71-årsdag, den 30. april 1980, abdiserte dronning Juliana, og hennes eldste datter etterfulgte henne på tronen som dronning Beatrix. Juliana selv tok tittelen prinsesse av Nederland, men trakk seg på ingen måte tilbake. Hun fortsatte å være en aktiv representant for kongehuset.
Fra midten av 1990-tallet slet Juliana med senilitet og Alzheimer, og i 2001 fortalte ektemannen pressen at hun ikke lenger gjenkjente sin egen familie. 20. mars 2004 sovnet hun stille inn hjemme på Soestdijk slott i Baarn, og ble begravet den 30. mars i Nieuwe Kerk i Delft. Ektemannen, prins Bernhard, døde knapt åtte måneder senere, den 1. desember 2004.
Juliana ble i 1946 tildelt storkors med kjede av St. Olavs Orden.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Juliana of the Netherlands – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Juliana of the Netherlands – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Juliana av Nederland på Internet Movie Database 
(en) Juliana av Nederland hos The Peerage
Bernhard av Nederland

Bernhard Leopold Friedrich Eberhard Julius Kurt Karl Gottfried Peter zu Lippe-Biesterfeld (født 29. juni 1911 i Jena, Tyskland, død 1. desember 2004) var gift med dronning Juliana av Nederland og var som sådan også prinsgemal av Nederland. Han var sønn av prins Bernhard von Lippe og friherrinne Armgard von Sierstorpff-Cramm, og var far til tidligere dronning Beatrix av Nederland. Han døde av kreft 1. desember 2004. Han ligger gravlagt i Nieuwe Kerk i Delft.
Bernhard ble i 1946 tildelt storkors med kjede av St. Olavs Orden.
Prins Bernhard var styreformann for den internasjonale elitekonferansen Bilderberg fra oppstarten i 1954 frem til 1976 hvor han var involvert i Lockheedskandalen.


== Referanser ==
Jan Egil Storholt

Jan Egil Storholt (født 1949) er en norsk tidligere skøyteløper som representerte Sportsklubben Falken. 
Storholt vokste opp i Bjørnli på Løkken Verk. Han var meget lovende som ung løper og ble norgesmester for juniorer i 1969. En alvorlig arbeidsulykke i 1970 satte ham imidlertid sterkt tilbake, men han var fast bestemt på å gjøre comeback.  Han kvalifiserte seg nesten for Vinter-OL 1972.
Storholt tilhørte verdenseliten på 1970-tallet og var en av de fire «S»-ene. (De øvrige var Sten Stensen, Amund Sjøbrend og Kay Stenshjemmet.) Han vant gull på 1 500 meter i OL i Innsbruck, Østerrike, etter et spennende samløp med sovjetiske Jurij Kondakov og ble europamester i 1977 og 1979 (sølv 1980, bronse 1976 og 1978). Tre år på rad (1977, 1978 og 1979) kom han på sølvplass i VM, bare slått av Eric Heiden. I sin siste internasjonale sesong (1981) tok han VM-bronse. Storholt var også en god sprinter, med fem medaljer i NM og en 10.-plass i sprint-VM 1976.
Storholt satte verdensrekord på 1 500 meter og sammenlagt (stor firkamp) i 1977 og var nr. 1 på Adelskalenderen til sammen 30 dager (i to perioder). Han tok i alt åtte distanseseire ved internasjonale mesterskap og var på pallen hele 30 ganger på enkeltdistanser.
Storholt satte ti norske rekorder (1 000 meter, 1 500 meter, 3 000 meter, sprintfirkamp, stor firkamp). Han ble norgesmester i allround 1979.
I 1976 ble Storholt tildelt Olavstatuetten. Han var norsk flaggbærer i vinter-OL 1980 i Lake Placid, USA.
I 1977 utgav han boka Gull og grønne laurbær.
En statue av Storholt ble avduket 11. august 2018 i sentrum av Løkken i forbindelse med Bergmannsdagene. De fire S-ene sto for avdukingen. Bronsestatuen er laget av billedhuggeren Bjørn Sørvang Hansen.


== Personlige rekorder ==


== Se også ==
Liste over norske idrettspersoner på sokkel


== Referanser ==


== Litteratur ==
Hyldmo, Endre (1992). «Jan Egil Storholt – Den målbevisste meldalingen (sidene 71–77)». Trøndergull : Trøndelags vinter-OL-historie. Melhus: Snøfugl. ISBN 8270831964.  [Tilgang for norske IP-adresser på Nasjonalbibliotekets nettsider]
Storholt, Jan Egil (1977). Gull og grønne laurbær. Oslo: Cappelen. s. 102. ISBN 8202038960.  [Tilgang for norske IP-adresser på Nasjonalbibliotekets nettsider]


== Eksterne lenker ==
(de) Jan Egil Storholt – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Jan Egil Storholt – Olympics.com 
(en) Jan Egil Storholt – Olympic.org 
(en) Jan Egil Storholt – Olympedia 
(en) Jan Egil Storholt – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Jan Egil Storholt – databaseOlympics.com (arkivert) 
(en) Jan Egil Storholt – Speedskatingbase.eu 
(en) Jan Egil Storholt – SpeedSkatingNews.info 
(en) Jan Egil Storholt – SpeedSkatingStats.com 
(en) Jan Egil Storholt – TheSports.org 
(en) Jan Egil Storholt på www.ISU.html.infostradasports.com
(en) Jan Egil Storholt på Jakub Majerski's Speedskating database (Adelskalender distanser og sammenlagt)
«Jan Egil Storholt» (engelsk). SkateResults.com. Arkivert fra originalen 19. desember 2007. Besøkt 4. januar 2013. 
(no) Jan Egil Storholt i Store norske leksikon
(en) Jan Egil Storholt på Internet Movie Database
Amund Sjøbrend

Amund Martin Sjøbrend (født 1. desember 1952 i Sør-Odal) er en norsk tidligere skøyteløper. Han var en av de sagnomsuste fire «S»-ene. (De øvrige var Sten Stensen, Jan Egil Storholt og Kay Stenshjemmet). Sjøbrend tilhørte landslagstroppen mellom 1974 og 1981. Han tok i alt sju distanseseire i internasjonale mesterskap og er en av de få løperne i nyere tid som har seire på alle de fire «klassiske» mesterskapsdistansene. Han representerte Slåstad IL, Hamar Idrettslag og ASK.
I sitt første internasjonale seniormesterskap – EM i Eskilstuna i 1974 – overraska han alle ved å vinne 500 og 1500 m og bli nr. 3 på 5000 m. På 10 000 ble svensken Göran Claeson for sterk og tok hjem tittelen med knappest mulig margin (0,023 poeng). I VM i Inzell senere på året fikk Sjøbrend problemer med den fuktige lufta og kollapset på 5000 m.
I 1975 ble Sjøbrend norgesmester, men i sesongene 1976 til 1980 kom han noe i skyggen av de andre S-ene selv om han tok flere distanseseire i internasjonale mesterskap. OL i 1976 ble ingen suksess, da de skiftende isforholda gjorde det umulig for ham å være med i medaljekampen på 5000 og 10 000 m. I OL-sesongen 1980 endte han med å bli overtrent og kvalifiserte seg ikke for deltakelse. Han kom imidlertid i form senere i sesongen og ble nr. 4 i VM.
Sesongen 1980/81 ble Sjøbrends beste sesong og den siste i den internasjonale eliten. I januar ble han europamester i Deventer, og 15. februar ble han den andre norske verdensmesteren på Bislett – i en stor tvekamp med Kay Stenshjemmet. Stenshjemmet lå lenge an til å ta tittelen, men sprakk på sisterunden på 10 000 m, og Sjøbrend ble mester med en margin på 2,1 10 000 m-sekunder. 
Sjøbrend satte fire norske rekorder (1500 m, 3000 m, 5000 m).I 1981 ble Sjøbrend tildelt Oscarstatuetten for sesongens største skøytebragd.
Hans datter, Julie Berg Sjøbrend, ble tatt ut til å representere Norge under Vinter-OL for ungdom 2020 i hurtigløp på skøyter i Sveits med Lausanne som vertsby, men med den gamle OL-byen, St. Moritz som vertsby for skøyteøvelsene i hurtigløp.


== Personlige rekorder ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Amund Sjøbrend – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Amund Sjøbrend – Olympics.com 
(en) Amund Sjøbrend – Olympic.org 
(en) Amund Sjøbrend – Olympedia 
(en) Amund Sjøbrend – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Amund Sjøbrend – Speedskatingbase.eu 
(en) Amund Sjøbrend – SpeedSkatingNews.info 
(en) Amund Sjøbrend – SpeedSkatingStats.com 
(en) Amund Sjøbrend – TheSports.org 
(en) Amund Sjøbrend på www.ISU.html.infostradasports.com sine nettsider. (distanseresultater)
(en) Amund Sjøbrend på Jakub Majerski's Speedskating database (Adelskalender distanser og sammenlagt)
«Amund Sjøbrend» (engelsk). SkateResults.com. Arkivert fra originalen 19. juni 2007. Besøkt 3. august 2013. 
Ole Peder Kjeldstadli (13. november 2008). «Amund Sjøbrend – en av de fire S-ene». Norges Skøyteforbunds hjemmesider for Allround-VM 2009. Arkivert fra originalen 6. mars 2016. Besøkt 9. januar 2020. 
(en) Amund Sjøbrend på Internet Movie Database 
(no) Amund Sjøbrend hos Filmfront
Ferrolegering

Ferrolegering, legering med jern som et viktig element. Eksempler på ferrolegeringer er ferrosilisium, ferromangan og ferrokrom. Disse legeringene produseres ofte ved karbotermisk reduksjon, hvor malmer av det ønskede produktet reagerer med karbon ved høye temperaturer i en smelteovn.
Norge er en stor produsent av ferrolegeringer. Dette skjer blant annet gjennom selskapene Elkem, Fesil og Eramet
Vebjørn Rodal

Vebjørn Rodal (født 16. september 1972 i Berkåk) er en norsk tidligere mellomdistanseløper, og olympisk mester. Han var medlem av Oppdal FIK.
Rodal er en av Norges fremste friidrettsutøvere gjennom alle tider. Han vant OL-gull på 800 meter i 1996 med ny norsk rekord på tiden 1.42,58. Dette var også olympisk rekord på distansen frem til David Rudisha fra Kenya løp inn til ny verdensrekord og olympisk rekord 9. august 2012 i Sommer-OL i London med tiden 1.40,91. 
Rodal ble tildelt Olavstatuetten i 1995. I 1996 fikk han Stiftelsen Morgenbladets gullmedalje, Fearnleys olympiske ærespris og Sportsjournalistenes statuett som «årets idrettsnavn» i Norge.

Han tok bronse på 800 meter i VM 1995, og sølv på samme distanse i EM 1994. Rodal er norsk mester åtte ganger, seks ganger på 800 meter og to ganger på 1500 meter. I 1992 ble han tildelt kongepokalen.
Han var norsk flaggbærer i sommer-OL 2000 i Sydney, hvor han også deltok. Der kom han på sjuendeplass i sin semifinale på 800 meter, og nådde ikke finalen. 
Han la opp høsten 2000 grunnet fysisk slitasje og manglende motivasjon. Han uttalte også at han hadde nådd et metningspunkt og at det dårlige resultatet i OL i Sydney var en medvirkende årsak.Den 14. desember 2016 gikk han inn i trenergruppen i den norske fotballklubben Rosenborg Ballklub. Rodal jobbet med hurtighet, akselerasjon og respons hos spillerne. Han var engasjert av Rosenborg til 2019.Rodal er gift, far til tre, blant annet tvillinger og bosatt i Trondheim. Han er utdannet diplomøkonom fra Trondheim Økonomiske Høgskole og ansatt i Telenor. Fra 2010 er Rodal ekspertkommentator for NRK.Den 13. september 2019 ble det avduket en statue av Rodal på Berkåk, modellert av Bjørn Sørvang Hansen.


== NM-medaljer ==


== Se også ==
Norske rekorder i friidrett
Liste over norske idrettspersoner på sokkel


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Vebjørn Rodal – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Vebjørn Rodal – Olympics.com 
(en) Vebjørn Rodal – Olympic.org 
(en) Vebjørn Rodal – Olympedia 
(en) Vebjørn Rodal – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Vebjørn Rodal – databaseOlympics.com (arkivert) 
(en) Vebjørn Rodal – World Athletics 
(en) Vebjørn Rodal – Track and Field Statistics
Fransk Guyana

Fransk Guyana (fransk: Guyane eller Guyane française), tidligere kalt Cayenne, er et fransk oversjøisk departement og region med ca. 280 000 innbyggere. Det administrative senteret, Cayenne, har ca. 60 000 innbyggere. Fransk Guyana ligger ved den karibiske kysten i Sør-Amerika, og grenser til Surinam og Brasil.
I Fransk Guyana finner man blant annet Centre spatial guyanais og Djevleøya.


== Styre ==
Administrasjonen består av en prefekt og et råd (Conseil Général) med 16 medlemmer. De blir valgt i direkte valg for seks år. Fransk Guyana sender en representant til Frankrikes nasjonalforsamling og en representant til Frankrikes senat. Det viktigste partiet er det sosialistiske partiet, Parti socialiste guyanais.


== Administrativ inndeling ==
Administrativt er Fransk Guyana delt inn i to arrondisementer, Cayenne og Saint-Laurent-du-Maroni, og 22 kommuner.


== Økonomi ==


== Se også ==
Kommuner i departementet Fransk Guyana


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) French Guiana – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) French Guiana – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Ære være Gud i det høyeste

Ære være Gud i det høyeste, eller Gloria in Excelsis Deo på latin, er åpningslinjen, og dermed tittelen, på en av de viktigste liturgiske lovsanger i flere  kristne kirker. Den omtales ofte som Gloria eller Gloria in Excelsis. I østlige kirker brukes en eldre form av samme lovsang. 
Teksten begynner med ordene som ifølge Evangeliet etter Lukas (2, 14) ble sunget av englene ved Kristi fødsel. Dette følges av vers som dels lovpriser den treenige Gud, og dels har form av bønn. Referansen til Den hellige ånd er tydelig et senere tillegg, og finnes ikke i den greske versjonen. 
Den eldste kjente versjonen er på gresk, og går tilbake minst til 2. århundre. Formen som brukes i østlige kirker i dag er datert til 4. århundre. Den latinske formen avviker noe fra denne; det er to ubetydelige tillegg, men først og fremst er det lengden som er forskjellige, da den greske formen har omkring ti ekstra vers. 


== Historie ==
Den første pave som inkluderte sangen i messen var Telesforus (125 – 136), som innførte den i liturgien for julefeiringen. Dette er det mest naturlige stedet for den, ettersom den bruker tekst fra juleevangeliet. Pave Symmachus (498-514) innførte den som fast del av messen på alle søndager, unntatt i adventstiden. 
Gloria er sammen med Te Deum de eneste bevarte oldkirkelige psalmi idiotici (privatsalmer), det vil si lovsanger utenom de bibelske fra Salmenes bok. 


== Innhold ==
Her følger en oversettelse av det latinske messeleddet Gloria:


== Liturgisk bruk ==
I den katolske kirke synges (eller resiteres dersom det ikke er noen forsanger eller kor tilstede) lovsangen på alle søndager unntatt i fasten og adventstiden, på store festdager og på andre messer dersom det er en spesiell festdag. 
I mange lutherske kirker, inkludert Den norske kirke, synges eller resiteres den også hver søndag og på andre spesielle dager.