jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Italiske språk

Italiske språk var de språk som ble talt i Italia i oldtiden, og er en underfamilie av de indoeuropeiske språkfamilienes Centum-gren. Den omfatter et antall utdødde språk på Den italienske halvøya, blant annet latin, umbrisk og oskisk, og de senere romanske språk (spansk, portugisisk, katalansk, fransk, italiensk, retoromansk, rumensk og andre) som oppsto fra latin, ett av de italiske språkene.
De som snakket italisk var ikke stedegne i Italia, men innvandret til Den italienske halvøya i løpet av 2000-tallet f.Kr. og var tilsynelatende beslektet med keltiske stammer som spredde som over en stor del av Vest-Europa på samme tid. Arkeologisk kom Apenninene-kulturen fra rundt 1350 f.Kr. fra øst mot vest. Før italiske språk kom til Italia var Italia befolket av grupper som ikke snakket indoeuropeiske språk, kanskje blant annet også etruskere eller de folk som ble etruskere. Etruskisk regnes ikke som et indoeuropeisk språk. Den første bosetningen på Palatinerhøyden dateres til ca. 750 f.Kr., bosetninger på Quirinalhøyden en gang rundt 720 f.Kr. (se Grunnleggelsen av Roma).
Det antikke venetiske språket, som er avslørt av dets etterlatte inskripsjoner (inkludert fullstendige setninger) var også nært beslektet til de italiske språkene og er noen ganger også blitt klassifisert som nettopp italisk. Etter som det imidlertid deler likheter med andre vestlige indoeuropeiske språkgrener (hovedsakelig germansk) foretrekker en del lingvister å betrakte det som et uavhengig indoeuropeisk språk.
Italiske språk ble først dokumentert i skrift fra umbriske og faliskiske inskripsjoner som er datert tilbake til 600-tallet f.Kr. Alfabetet som ble benyttet er basert på det gammel-italisk alfabet som i seg selv er basert på det greske alfabetet. Italiske språk viser mindre påvirkning fra etruskisk og en del mer fra antikke greske språk.
Etter hvert som Roma økte sin politiske makt over hele Den italienske halvøya ble latin dominerende over alle andre italiske språk og de som opphørte å bli snakket kanskje en gang på 100-tallet e.Kr. Fra det såkalte vulgærlatin (eller folkelig latin) oppsto de ulike romanske språk. Levninger av de italiske språk kan gjenfinnes i italienske dialekter i dag.  

Latino-faliskiske språk
latin
faliskiskOskisk-umbriske språk (eller sabelliske språk)
oskisk
umbrisk
ekvisk
marrukinisk
marsisk
pelignisk
sabinsk
vestinsk
picensk
volskiskFølgende tre språk som ble talt på Sicilia, er det usikkert om hører med:
elymisk
sikanisk
sikulisk


== Litteratur ==
Pulgram, Ernst (1978): Tongues of Italy, Prehistory and History
Rix, Helmut (2004): «Ausgliederung und Aufgliederung der italischen Sprachen» i: Languages in Prehistoric Europe. ISBN 3-8253-1449-9
Kjærlighetens høysang

Kjærlighetens høysang er kapittel 13 i Paulus' første brev til korinterne i Det nye testamente i Bibelen.
Paulus skrev dette til menigheten i Korint.


== Bibelteksten ==
1 Om jeg taler med menneskers og englers tunger,
men ikke har kjærlighet,
da er jeg bare drønnende malm eller en klingende bjelle.
2 Om jeg har profetisk gave,
kjenner alle hemmeligheter og eier all kunnskap,
om jeg har all tro så jeg kan flytte fjell,
men ikke har kjærlighet,
da er jeg intet.
3 Om jeg gir alt jeg eier til brød for de fattige,
ja, om jeg gir meg selv til å brennes,
men ikke har kjærlighet,
da har jeg ingen ting vunnet.
4 Kjærligheten er tålmodig, kjærligheten er velvillig,
den misunner ikke, skryter ikke, er ikke hovmodig.
5 Kjærligheten krenker ikke, søker ikke sitt eget,
er ikke oppfarende og gjemmer ikke på det onde.
6 Den gleder seg ikke over urett,
men har sin glede i sannheten.
7 Kjærligheten utholder alt, tror alt, håper alt, tåler alt.
8 Kjærligheten tar aldri slutt.
Profetgavene skal bli borte,
tungene skal tie
og kunnskapen forgå.
9 For vi forstår stykkevis og taler profetisk stykkevis.
10 Men når det fullkomne kommer,
skal det som er stykkevis, ta slutt.
11 Da jeg var barn, talte jeg som et barn, tenkte jeg som et barn,
forsto jeg som et barn.
Men da jeg ble voksen, la jeg av det barnslige.
12 Nå ser vi i et speil, i en gåte,
da skal vi se ansikt til ansikt.
Nå forstår jeg stykkevis,
da skal jeg erkjenne fullt ut, slik Gud kjenner meg fullt ut.
13 Så blir de stående, disse tre: tro, håp og kjærlighet.
Men størst blant dem er kjærligheten.


== Kilder ==
Bibelen, i Det Norske Bibelselskaps oversettelse.


== Eksterne lenker ==
Bibelen på nett, Det Norske Bibelselskap.
USS «George Washington» (CVN-73)

USS «George Washington» er et amerikansk hangarskip i Nimitz-klassen. Skipet er oppkalt etter George Washington, USAs første president. Kjølen ble strukket ved Newport News Shipbuilding 25. august 1986, og skipet ble døpt 21. juli 1990.
Skipet var det siste i USAs marine som opererte med fly av typen Grumman F-14 Tomcat.
Skipet kan ta omtrent 80 fly, og har flydekk på omtrent 18 000 m². Fire flyheiser brukes til å frakte fly fra hangarer til flydekket. Av våpen fører hun to 20 mm Phalanx CIWS og to utskytningsenheter for Sea Sparrow luftvernmissiler. I 2005 ble en ekstra CIWS og en ekstra Sea Sparrow-utskyter fjernet for å gi plass til to RIM-116 Rolling Airframe Missile, som også er luftvernmissiler.


== Historie ==
Kontrakten for «George Washington» ble tildelt Newport News Shipbuildling 27. desember 1982. Kjølen ble strukket 25. august 1986, og hun ble døpt 21. juli 1990 av daværende presidentfrue Barbara Bush. Skipet ble satt i tjeneste ved Naval Station Norfolk 4. juli 1992.


=== Jomfruturen i 1994 ===
Under jomfruturen i 1994 ble USS «George Washington» brukt ved feiringen av femtiårsdagen for invasjonen i Normandie. Hun var også en del av det amerikanske svaret på Saddam Husseins trusler om å invadere Kuwait for andre gang, og ble send til Den persiske gulf.


== Litteratur ==
Stephen Saunders RN, red. (2007). Jane's Fighting Ships (110 utg.). Jane’s Information Group Limited. s. 887. ISBN 978-0-7106-2799-5.
A.P. Møller og Hustru Chastine Mc-Kinney Møllers Fond til almene Formaal

A.P. Møller og Hustru Chastine Mc-Kinney Møllers Fond til almene Formaal er et dansk fond som ble stiftet av A.P. Møller i 1953. Fondet er hovedaksjonær i selskapet A.P. Møller – Mærsk.


== Fondet støtter ==
Samarbeide og kulturelt samvirke mellom Danmark og de skandinaviske land.
Danske sjøfarende ved støtte av utdannelse, kirkelige institusjoner og sjømannshjem
Dansk sjøfart og industri
Almen velgjørenhet


== Eksempler på donasjoner ==
1983 Oppføring av Amaliehaven
1989 Renovering av Kastellet
1997 Renovering av Salys rytterstatue på Amalienborg slottsplass
2004 Operaen på Holmen
2011 Inderhavnsbroen mellom Havnegade ved Nyhavn og Grønlandske Handels Plads


== Eksterne lenker ==
Fondets hjemmeside
Elamittisk

«Elamittisk» kan også referere til Elam.Elamittisk er et utdødd språk som ble snakket i oldtidens rike Elam i dagens sydvestlige Iran omkring 3000 -300 f.Kr. Elamittisk var et offisielt språk i Perserriket fra 6. til 4. århundre f.Kr. De siste skrevne opptegnelser på elamittisk som er bevart, er fra tiden da Perserriket ble erobret av Aleksander den store.
Proto-elamittisk er et  skriftlig system som «var i bruk fra 3200-2900 år før Kristus i et område som ligger sørvest for dagens Iran».


== Bakgrunn ==
Det har ikke vært mulig å påvise at elamittisk er beslektet med noe annet språk. Det hører verken til de semittiske språkene (eksempelvis akkadisk) eller til de indoeuropeiske språkene (eksempelvis hettittisk eller gammelpersisk). Det er med sikkerhet heller ikke beslektet med nabospråket sumersk. De fleste forskere betrakter elamittisk som et isolert språk, men det har blitt hevdet at det kan være et slektskap med de dravidiske språkene på den indiske halvøya. En hypotese er at det tilhørte et større språkfellesskap i Sentral-Asia før de indoeuropeiske folkegruppene bosatte seg der og trengte unna elamittiske forgjengere.
Den før-elamittiske skriften, som synes å ha blitt begynt omkring 3200 f.Kr., er hittil ikke blitt tolket. Fra omkring 2400 f.Kr. og fram til rundt 350 f.Kr. fantes det elamittiske tekster skrevet med kileskrift. Disse tekstene utgjør til sammen en tradisjon som strekker seg over to tusen år. Av de tre skriftsystemene har to utviklet seg fra mesopotamiske skriftsystem mens det tredje, den såkalte «strekskriften», er en elamittisk oppfinnelse. Elamittisk levde videre som et offisielt språk i perserriket, men forsvant siden ved å bli erstattet med iranske språk.
Vitenskapen om det elamittiske språket, kulturen og historien kalles for elamistikk.


== Referanser ==
Grime

Ei grime er remmer av lær, tekstiler eller polyester som festes rundt hodet på et større tamdyr når dyret holdes, bindes eller leies. Ei grime har ikke munnbitt.
Grima gjør det vanskelig for dyret å slite seg, og om dyret forsøker det, vil ikke dyret så lett skade seg i motsetning til om dyret hadde et tau rundt halsen. Dyr på beite eller som går i løsdrift er enklere å fange om de går med grime. 


== Bilder ==

		
		
		
		


== Se også ==
Hodelag, bissel


== Eksterne lenker ==
(en) Halters – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Søk etter grime i Bokmålsordboka og Nynorskordboka eller i Det Norske Akademis ordbok
Arvid Carlsson

Arvid Carlsson (født 25. januar 1923 i Uppsala i Sverige, død 29. juni 2018 i Göteborg) var en svensk lege (farmakolog) og professor ved Göteborgs universitet (1959–89) som i 2000 mottok nobelprisen i fysiologi eller medisin. Han mottok prisen for sine oppdagelser om signalstoffer i nervesystemet. Blant annet studerte han transmitterstoffene dopamin og serotonin. Han delte prisen med amerikanerne Paul Greengard og Eric R. Kandel.


== Liv og virke ==
Carlsson vokste opp i Lund og ble i 1951 både med.lic. og med.dr. ved Lunds universitet. Han ble ansatt der som ekstraordinære dosent i farmakologi. I 1959 ble han kalt til Göteborgs universitet som professor i farmakologi, og han hadde denne stillingen fram til sin pensjonering i 1989. Carlsson var fra 1976 medlem av Kungliga Vetenskapsakademien. Opp til høy alder var han aktiv som forsker og foreleser samt styremedlem i flere forskningsforetak.


=== Forskning ===
Carlsson mottok nobelprisen i fysiologi eller medisin i 2000 for oppdagelser knyttet til signalstoffer i nervesystemet. Blant annet studerte han transmitterstoffene dopamin og serotonin. Han delte prisen med amerikanerne Paul Greengard og Eric R. Kandel.
Signalene fra en nervecelle til en annen overføres ved hjelp av ulike signalsubstanser. Signaloverføringer skjer i spesielle kontaktpunkter, synapser. En enkelt nervecelle kan ha tusenvis av kontaktpunkter med andre nerveceller. Arvid Carlsson oppdaget at dopamin er en slik signalsubstans i hjernen og at dopamin har stor betydning for kontrollen av våre bevegelser. Hans forskning ledet i sin tur til innsikten i at Parkinsons sykdom forårsakes av dopaminbrist i visse deler av hjernen og at man kunne få frem et effektivt legemiddel (L-dopa) mot denne sykdommen.
Paul Greengard oppdaget hvordan dopamin og en rekke andre signalsubstanser utøver sine effekter i nervesystemet. Signalsubstansene påvirker først en reseptor  på cellens overflate. Dette utløser en rekke reaksjoner som påvirker  visse «nøkkelproteiner», som igjen regulerer ulik cellulære funksjoner.  Proteinenes form og funksjon forandres ved at fosfatgrupper tilføres  (fosforylering) eller tas bort (defosforylering). Gjennom denne  mekanismen kan signalsubstansene overføre sine budskap mellom  nerveceller.
Eric Kandel oppdaget siden hvordan synapsenes  effektivitet kan forandres og med hvilke molekylære mekanismer dette  skjer. Han viste at synapsenes funksjon er sentrale for læring og  hukommelse. For funnet av en form for korttidsminne spiller proteinfosforyleringen i synapsen en viktig rolle. For at et langtidsminne skal oppstå, kreves dessuten nydanning av proteiner som blant annet fører til at synapsens for og funksjon forandres.
Han ble tildelt Wolfprisen i 1979 og Björkénska prisen i 1981.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Nobelprisen i fysiologi eller medisin 2000 hos Nobelprize.org
(en) Arvid Carlsson hos Nobelprize.org i forbindelse med tildelingen av Nobelprisen i fysiologi eller medisin 2000
History of Parkinson's Disease
Disneys Musehus

Disneys Musehus er en amerikansk animasjonsserie som vises på Disney Channel. Den handler om klubbhuset med samme navn som serien. Kjente Disney-figurer og rollefigurer fra Disney-filmer kommer på besøk til Musehuset for å se tegnefilmer og forskjellige opptredener av for eksempel Kvakkstreetgutta (Ole, Dole og Doffen) og så videre. Mikke Mus er programleder, mens Svarte-Petter eier klubben.


== Figurer ==
Mikke Mus
Donald Duck
Langbein
Dolly Duck
Minni Mus
Klaus Knegg
Klara Ku
Svarte-Petter
Ole, Dole og Doffen
Pluto
Guffen Gås
Snipp og Snapp
Skrue McDuck
Raptus von Rupp
Mortimer Mus


== Norske stemmer ==
Mikke Mus; Klaus Knegg: Anders Baasmo Christiansen
Donald Duck; Væsel: Rune Alstedt
Dolly Duck; Ole, Dole og Doffen: Mari Maurstad
Minni Mus: Anitra Eriksen
Langbein; José: Kim Fangen
Petter; Hades; Jafar; Politimester Fiks; Forteller: Nils Ole Oftebro
Mikrofon-Mike: Øyvind B. Lyse
Klara Ku; Groufie: Katrine Blomstrand
Moritmer; Benny: Preben Olram
Max: Even Rognlid
Max; Timon: Aksel Hennie
Raptus von Rupp; Magisk speil; Pumbaa; Lumiere; Kjempe Willie; Donalds agent: Harald Mæle
Klara Klukk; Cruella DeVil; Dronning alias Heks: Unn Vibeke Hol
Panchito; Aladdin; Papegøyer 1: Trond Teigen
Hattemakeren; Chernabog; Herr Padde; Kjempe; Dizzy: Magnus Nielsen
Timmi Gresshoppe; Timmy Mus: Øivind Blunck
Simba: Håvard Bakke
Hjerterdame: Susanne Fuhr
Robin Hood; Joker; Lystig; Clocksworth; Sinnataggen; Prisgiver: Knut Risan
Pinocchio; Skipp: Rasmus Skjegstad
Perdita: Hanne Dieserud
Jago; Svimse: Anders Hatlo
Kaptein Krok; Prins Johan: Johannes Joner
Gaston; O'Malley: Paul Åge Johannessen
Sebastian: Lars Sørbø
Shere Kahn: Helge Winther-Larsen
Gaston: Jon Øigarden
Udyret: Lasse Lindtner
Panikk: Bernhard Ramstad
Malefika: Merete Moen
Mushu: Åsleik Engmark
Maurice; Buzzie: Ivar Nørve
Hugo: Brede Bøe
Den hvite kanin; Flaps: Trond Brænne
Magnhild: Iren Reppen
Kålorm: Per Skjølsvik
Tussi: Magne Lindholm
De Bortkomme Guttene: Tobias Harang, Bernhard Aarseth


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) House of Mouse – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Disneys Musehus på Internet Movie Database 
Disneys Musehus hos TV.com
Thüringer Becken

Thüringer Becken (norsk: Thüringerbekkenet) er et bekkenlandskap i sentrale og nordlige Thüringen i Tyskland. Av de mange elvene som renner gjennom Thüringer Becken, er Unstrut den viktigste. Sideelvene Gera, Helbe og Wipper renner her sammen med Unstrut. Bekkenet har en øst-vestlig utstrekning på ca. 120 km, og bredden nord-sør er det halve. Landoverflata ligger mellom 150 og 200 moh. 
.
Berggrunnen i bekkenet er horisontale lag av sandstein og kalkstein fra trias over salt- og gipsavleiringer. I tertiær oppsto forkastninger som heva høydedraga som avgrenser Thüringer Becken mot vest og nord (Hainich, Dün, Hainleite, Hohe Schrecke, Schmücke og Finne). I sørvest ligger Thüringer Wald.
Erwig

Erwig (spansk: Ervigio) var vestgoternes konge i Spania fra 680 til 687. Hans styre begynte da han avsatte kong Wamba under en borgerkrig. Erwig gjenopprettet så stabiliteten ved å bruke jøder som syndebukker. Han erklærte dem en prest og en plage for kongedømmet og oppfordret sine innbyggere om å utslette dem. Men hans kampanje fullførte ikke hans mål, men den førte til harde tider for jødene. I 681 utstedte han et nytt dekret, denne gang om at alle jøder skulle bli kristne eller forlate kongedømmet.
Fra kong Erwigs styre av ble vestgoternes kongedømme revet fra hverandre i interne stridigheter som endte med den muslimske erobringen av Iberia som tok til i 711.
I Nord-Afrika hadde muslimer som hadde invadert Maghreb i 670, under lederskapet til Musa ibn Nusair, beseiret bysantinerne i det som i dag er Marokko innen 682. Muslimene hadde også utført plyndringstokt på kystene på Den iberiske halvøy siden senest under styret til Wamba. Derfor hadde allerede muslimene startet å presse det sørlige Spania. 


== Referanser ==
Finne (høyde)

Finne er et høydedrag i Thüringen i Tyskland. Finne ligger om lag midtveis mellom byene Erfurt og Leipzig, mellom elvene Ilm og Unstrut. Den største høyden er Künzelsberg, med 380 moh.
Deler av Finne inngår i naturreservatet (Naturschutzgebiet) Hohe Schrecke – Finne.
Ostra

Ostra er en by ved Adriaterhavet på den italienske halvøy. Den er i dag en badeby i provinsen Ancona, og har ca. 6 000 innbyggere.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Ostra (Italy) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Ostra (Italy) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Ergica

Ergica (spansk: Égica, født ca. 610, død 701/702) var vestgoternes konge i Spania fra 687 til han døde. Han var gift med Cixillo, datteren til kong Erwig som var hans forgjenger på tronen.
Da Ergica giftet seg med Cixillo, fikk Erwig ham til å sverge en ed for å beskytte Erwigs barn. Før han døde krevde Erwig at han skulle sverge en ny ed på at han ikke skulle nekte folket rettferdighet. Kort tid etter at han tok tronen, sammenkalte Ergica det femtende konsilet i Toledo hvor han hevdet at de to edene var motstridende og ba rådet av biskoper om å løsrive ham fra den ene eller den andre. Da konsilet bare delvis annullerte eden om å beskytte Erwigs barn, sammenkalte Ergica et nytt konsil av provinsielle biskoper, som resulterte i at Erwigs enke, Liuvigoto, ble sendt i kloster.
Metropoliten av Toledo, Sisebert, ledet i 693 et opprør mot Ergica til fordel for en mann kalt Suniefred, og mynter ble laget i den potensielle tronranerens navn. Opprøret mislyktes og Sisebert ble fratatt sitt presteembete og utstøtt av kirken. Videre ble hans etterkommere hindret fra å få embeter. Det ble bestemt at eventuelle andre opprør eller etterkommere av opprørere som ville dukke opp mot Ergica skulle selges som slaver.
Ergica hevdet i 694 å ha lært fra informanter at den jødiske befolkningen i Spania hadde forsøkt et opprør der de konspirerte med jøder og muslimer i Nord-Afrika. I respons erklærte Ergica at alt land som jøder eide var uten eier, alle jøder skulle være slaver og at alle jødiske barn over syv år skulle tas fra deres hjem og oppfostres som kristne. I landsbyer hvor jødene var uvurderlige for økonomien, gjaldt riktignok ikke denne loven. Men den ble sjelden gjennomført i praksis utenfor hovedstaden Toledo. 
Musa bin Nusair, en jemeni-general, ble i 698 gjort til visekonge i Nord-Afrika og gitt ansvaret for å slå ned et stort berber-opprør. Han måtte også ta seg av konstant trakassering fra den bysantinske marine og bygget senere en egen marine for å erobre øyene Ibiza, Mallorca og Menorca. 
Som tredjegenerasjons ariansk kristen, var ikke Ergica tolerant overfor dem som stod ham i mot. Han forfulgte homoseksuelle, som han straffet med kastrering, og jødene som ikke fikk utføre forretninger med kristne. Det er derfor ingen overraskelse at der senere, da Tariq ibn-Ziyad invaderte Den iberiske halvøy i 711, og dermed satte i gang den muslimske erobringen av Iberia, var utallige jøder i hans arméer. 
Kort tid før han døde forandret Ergica en lov som sa at den som ble anklaget for tyveri av gods verdt 300 solidi skulle gjennomgå en test med kokende vann. Under Ergicas forandringer, kunne hvem som helst anklages for hvilket som helst beløp utsettes for denne ordningen. Samtidig publiserte Egica flere lover som slo hardt ned på rømte slaver.
Ergica startet byggingen i 691 av kirken San Pedro de la Nave i Zamara.
Ergica var far til kong Witiza som han delte styret med fra 693 til 701.
Royal Irish Constabulary

Royal Irish Constabulary (RIC) var en av to politistyrker i Irland frem til begynnelsen av det 20. århundre. Den andre styrken var Dublin Metropolitan Police.
Londonderry og Belfast hadde også sine egne politistyrker i det 19. århundre, men begge ble oppløst i 1870 på grunn av innblanding i sekterisk vold. RIC tok da over deres områder. Flertallet av tjenestemennene var katolikker, men ledelsen var dominert av protestanter. 
I 1922 ble RIC oppløst i forbindelse med delingen av Irland. I Den irske fristaten ble styrken erstattet av Garda Síochána, og i Nord-Irland av Royal Ulster Constabulary. 
RICs struktur og metoder var et forbilde ved opprettelsen av North West Mounted Police i Canada.
Fife Constabulary

Fife politidistrikt (engelsk Fife Constabulary) var den etaten som hadde ansvar for politioppgaver i regionen Fife i Skottland. Regionen har et areal på 1325 km² og en befolkning på ca. 356 000.


== Historie ==
Fife politidistrikt ble opprettet i 1949, da de tre politidistriktene Fife County, Dunfermline City og Kirkcaldy Burgh ble slått sammen.


== Organisasjon ==
Fife politidistrikt hadde 1 027 politimenn og -kvinner i sin tjeneste, foruten 119 spesialkonstabler og 538 sivilt ansatte.


=== Ledelse og hovedpolitistasjon ===
Ledergruppen i Fife politidistrikt bestod av politimester Norma Graham, visepolitimester Andrew Laing og visepolitimester Tom Ewing. Hovedpolitistasjonen var kammeret i Detroit Road i Glenrothes.


=== Geografisk inndeling ===
Fife politidistrikt var delt inn geografisk i tre divisjoner: Central-divisjonen, Eastern-divisjonen og Western-divisjonen.
Central-divisjonen var minst i utstrekning, men hadde den største befolkningsmassen, ca. 150 000. Sjef for divisjonen var politiinspektør Ian Hutton. Divisjonens hovedpolitistasjon var Kirkcaldy-kammeret. Under divisjonen for øvrig fantes politistasjonene Burntisland, Cardenden, Glenrothes, Kennoway og Levenmouth.
Eastern-divisjonen hadde en befolkning på ca. 133 000. Sjef for divisjonen var politioverbetjent Martin Birrell. Divisjonens hovedpolitistasjon var Cupar-kammeret. Under divisjonen for øvrig fantes politistasjonene East Neuk and Largo, Howe of Fife, St. Andrews og Tay Coast.
Western-divisjonen var størst i utstrekning, men hadde den minste befolkningsmassen, det vil si ca. 69 000. Sjef for divisjonen var politiinspektør Fiona Barker. Divisjonens hovedpolitistasjon var Dunfermline-kammeret. Under divisjonen for øvrig fantes politistasjonene Benarty, Cowdenbeath, Dalgety Bay og Oakley.


=== Funksjonell inndeling ===
Fife politidistrikt var delt inn funksjonelt i åtte avdelinger.
Politioverbetjent Alex Duncan var sjef for Driftsstøtteavdelingen.
Politioverbetjent Alistair McKeen var sjef for Kriminalavdelingen.
Politiinspektør Bob Farmer var sjef for Etatsstyringsavdelingen.
Politioverbetjent Mike Stevens var sjef for Strategiavdelingen.
Politioverbetjent Brian Plastow var sjef for Yrkesstandardavdelingen.
Politiførstebetjent Derek Finnie var sjef for Strafferettsavdelingen.
David Weir var sjef for Økonomiavdelingen.
Alan Manning var sjef for Personalavdelingen.