jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
La Scala

Teatro alla Scala (også kjent som La Scala) er et av de ledende og mest berømte operahus i verden. Det ligger i Milano i Italia.
Teatro alla Scala ble grunnlagt under den høye beskyttelse av keiserinne Maria Theresia av Østerrike som erstatning for Teatro Regio Ducale som brant ned 26. februar 1776 og som tidligere hadde fungert som opera i Milano.
Den neoklassisistiske bygningen ble tegnet av Giuseppe Piermarini. Teateret åpnet 3. august 1778 med Antonio Salieris opera L'Europa riconosciuta, med libretto til Mattia Verazi.
Teateret gjennomgikk flere ombygginger og utvidelser fra 1813. Scenen ble gjort større og det ble bygd en ny inngang fra Piazza della Scala. 
En gjennomgripende modernisering foregikk fra 1921 og utover. Et scenetårn ble bygd i 1924. Det scenetekniske anlegget ble også moderisert i 1937 av Lorenzo Secco. Man bygde da sceneheiser. 
2002 – 2004 ble den bakre delen av La Scala gjenoppbygd. Man bygde en scene på 1600m2 og utvidet både høyde og dybde. Videre ble de historiske bygningsdelene restaurert og modernisert. Akustikken ble videre forbedret, gjennom spesialbygde gulv i sal og scene. I denne perioden holdt kompaniet til i Teatro degli Arcimboldi i utkanten av Milano. 


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Teatro alla Scala – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Teatro alla Scala (Milan) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(no) Teatro alla Scala  på Operabase (produksjoner, besetning, kalender)
Rasmus Hjort

Rasmus Hjort (født ca. 1525, død 17. april 1604) var en norsk prest og humanist. Både Rasmus Hjorts fødested og herkomst er ukjent, og det vites derfor ikke om han var født norsk eller dansk. Han var gift med Gidse Frantsdatter Berg, datteren til biskop Frants Berg, og var faren til Christoffer Hjort. 
I sin ungdom drev han med humanistiske studier, og var da venn med Sjællands biskop, Poul Madsen. I 1550-årene ble Hjort ansatt på Oslo katedralskole, hvor han senere var rektor. Fra 1562 var han dekan i Tønsberg prosti, som hans svigerfar, biskop Frants Berg i Oslo hadde avstått til ham. Til dette len var den forpliktelse knyttet, at besitteren skulle opprettholde skolen i Tønsberg og forsørge de fattige i hospitalet. Hjort var biskop Jens Nilssøns lærer, og ble hans svoger. Det eneste skriftet som er bevart etter Hjort, er et trøstebrev som han skrev til Jens Nilssøn ved hans første kones død. 
Han er også kjent for sin rolle som far. Tre av sønnene hans ble beskyldt for katolisisme og tiltalt på Herredagen i Gjerpen i 1613. To av dem ble landsforvist for jesuittisk vranglære, den tredje frikjent. Hans sønnedatter Bente Jacobsdatter Hiorth (Hjort) ble gift med Samuel Povelsen Thrane (ca. 1617-1677), sogneprest til Nes på Romerike.


== Referanser ==
Loudoun Hill

Loudoun Hill (skotsk-gælisk: Beinn Lùghdain) ligger i hjertet av bygdelandskapet i Skottland, rundt 5 km øst for byen Darvel. Høyden er en vulkansk plugg i East Ayrshire. Den er lokalisert nær toppen av elven Irvine, øst for Darvel.
Loudoun Hill har vært åsted for flere historiske slag gjennom årene hvor betydningsfulle historiske skikkelser fra engelsk og skotsk historie har vært involvert.


== Beskrivelse ==

På en klar dag kan man se bakketoppene av Arran og Ailsa Craig herfra. Ved foten av Loundoun Hill ligger Loudoun Hill Inn, et familiedrevet vertshus omtrent 2 km fra Darvel. På sletten nedenfor Loudoun Hill finnes byen Kilmarnock, hjemstedet for Johnnie Walker whisky, og utover dalen ligger eiendommene Caprington, Treesbank, Coodham, og Knockmarloch. Blant de mange bondegårdene finnes også Mosshead hvor James Shaw ble født, som fra beskjedne kår endte opp som borgermester av London, England.
Byen Darvel, som ble 250 år gammel i 2002, er kjent for sin produksjon av kniplinger, og ikke minst for å være fødestedet til Nobel-prisvinneren Alexander Fleming.
Loudoun Hills geofysiske alder er minst 3 millioner år gammel. Dets form av klipper og bratte fjellskrenter ble glattet ut av istiden.


== Romerske festninger ==
På sørsiden av Loudoun Hill, i nærheten av Allanton Beg, lå det et romersk festning som opprinnelig var 165 m langt og 100 m bredt. Den siste okkupasjon var under regimet til keiser Antonius Pius, 150 e.Kr. Romerske mynter og fragmenter av vaser og boller er funnet av arkeologer, foruten våpen som slyngsteiner av hard leire. Det viktigste funnet er kanskje en romersk oljelampe i bronse, det eneste av sitt slag i Skottland.


== William Wallace ==
Se egen artikkel: Slaget ved Loudoun Hill (1296)
I det sørøstlige hjørnet av det romerske festningen forteller legenden at en engelsk konvoi ledet av en Fenwick, i henhold til dikteren Blind Harry, overfalt av Skottlands store frihetshelt William Wallace på slutten av 1200-tallet. Bakholdet lå på innsiden av den romerske ruinen. Det sies at Wallace hadde en hevn å gjøre opp ettersom Fenwick hadde myrdet frihetsheltens far, Malcolm Wallace. Fenwick endte livet ved Wallace lange sverd som i mange år senere ble lagret på Loudoun Castle. Wallace var selv født i Kilmarnock.


== Robert Bruce ==
Se egen artikkel: Slaget ved Loudoun Hill (1307)I det samme området som William Wallace hadde sitt bakholdsangrep kjempet Robert Bruce, den senere Robert I av Skottland, slaget ved Loudoun Hill i 1307. Med 600 soldater nedkjempet Bruce jarlen av Pembroke og en engelsk hær på 6000 mann. På toppen av Loudoun Hill er det en plate av marmor som minnes hendelsene.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Loudoun Hill – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Christoffer Hjort

Christoffer Hjort (født 1561, død 1616) var en norsk prest.
Christoffer Hjort var sønn av prost Rasmus Hjort i Tønsberg. Under sine studier fikk han inntekten av et prebende i Oslo. 1596 var han hos Tyge Brahe på Hven. Han ervervet magistergraden utenlands, og etter hjemkomsten ble han, da han hadde gode forbindelser, sogneprest i Aker og slottsprest på Akershus. 
Men da det kom til regjeringens kunnskap, at han og to av hans brødre, som også var prester i Oslo stift, samt et par andre av stiftets prester, hellet mot katolisismen, utgikk det befaling om at de skulle innstevnes til herredagen i Skien 2. august 1613. Her lyktes det biskop Niels Clausen Sinning i Oslo etter tre dagers forhør å bringe dem til bekjennelse, hvorpå de ble dømt til embetsfortapelse og til innen tre døgn å forlate kongens riker og land. Vendte de uten tillatelse tilbake, skulle de ha sitt liv forbrutt. Christoffer Hjort skal ha dødd i Danzig (Gdańsk) i 1616.


== Referanser ==
Dagsposten

Dagsposten var en dagsavis som ble utgitt i Trondheim i perioden 2. oktober 1877 til 8. mai 1945. Dagsposten var i nesten hele sin levetid Trondheims største avis.
Avisen ble etablert som en avhengig avis, men erklærte seg som venstreavis i 1882. Samme år tok Dagsposten opp i seg to andre aviser, Trondhjems nye stiftstidende (etablert i 1855 under navnet Trondhjems Stiftsavis) og Trondhjems-Posten.I 1890 skiftet Adresseavisen navn til Trondhjems Adresseavis og feiret syv år senere sitt 130-årsjubileum. Samtidig kunne en konstatere at den 20 år gamle Dagsposten med sitt opplag på vel 10 000 var dobbelt så stor.
Dagspostens eiere mente i 1902 at redaktør Håkon Løken var blitt for radikal. Det endte med at han tok med seg hele staben og startet en ny venstreavis, Nidaros. Dagsposten erklærte seg som organ for Frisinnede Venstre i 1909.1930-årenes gryende politiske opprør og fremveksten av fascismen og nazismens tanker og ideer i Europa gav også ringvirkninger for trondheimspressen. Dagsposten fant sammen med to andre byaviser, Nasjonalbladet og Adresseavisen, en slags forståelse for den nye politiske retningen, noe som senere skulle bli dødsstøtet for Dagsposten. Avisen var blant annet svært negativ til at den tyske journalisten og sosialisten Carl von Ossietzky fikk Nobels fredspris i 1936.
Dagsposten gikk inn i okkupasjonstiden som Trondheims ledende avis, tett fulgt av Adresseavisen. Dagsposten la uten påtrykk helt om til en tyskvennlig linje, til forskjell fra Adresseavisen som fikk innsatt redaktør av de tyske okkupasjonsmyndighetene.
Den 15. oktober 1940 framsto Dagsposten med undertittelen «organ for Nasjonal Samling». Dette skjedde etter direkte påtrykk fra Vidkun Quisling. Tiden som åpent NS-organ varte i to måneder. Etter et stort frafall av abonnenter og småannonser bad Dagspostens ledelse det offisielle Pressekontoret om lov til å trekke setningen fra tittelhodet. Men skaden var allerede skjedd.
Som tidligere NS-organ hadde avisen ingen muligheter i maidagene 1945. Avisen hadde et opplag på vel 18 000 da den kom ut med sin siste utgave 8. mai 1945. Avisen ble ekskludert med en gang og deltok ikke i fellesavisen Trondheims-Pressen, noe de tre andre byavisene, Adresseavisen, Arbeider-Avisen og Nidaros gjorde.Avisens lokaler, trykkeri og øvrige ressurser ble av norske myndigheter stilt til rådighet for etablering av den nye kristne Dagsavisa.


== Redaktører ==
Olai Olsen 1877–1883
Kr. Olsen 1883–1886
Hjalmar Løken 1886–1890
Håkon Løken 1890–1902
H. O. Oppedal 1902–1914
Gerhard Jynge 1914–1917
Johannes Knudsen 1917–1945


== Referanser ==
On the Road 1982

On the Road 1982 er et progrockalbum utgitt i 1994 fra bandet Camel. Utgivelsen er et konsertalbum og regnes som den tredje offisielle piratutgaven (bootleg) fra Camel Productions. Konserten ble opprinnelig spilt inn av en nederlandsk radiostasjon den 13. juni 1982 ved Congressgibau i Haag i Nederland. 
Hovedtapen fra radiostasjonen ble for øvrig ødelagt og denne utgivelsen er derfor tatt opp direkte fra miksebordet til lydtekniker Pete Ward. Gitaristen Andrew Latimer så på denne kilden som «lite ønsket» fra et produksjonsstandpunkt, siden blant annet bassgitaren på tapen ble betegnet som av meget dårlig kvalitet. Tre sanger som også ble spilt denne kvelden, «Remote Romance», «Rhayader Goes to Town» og «No Easy Answer» var av så dårlig forfatning at de ikke kunne brukes og er av den grunn ikke med på denne utgivelsen.
Andy Dalby kjent fra Kingdom Come og Vapour Trails er med som bakgrunnsvokalist under turneen og er med på denne utgivelsen. Mesteparten av låtene fra On the Road 1982 er fra det da nyutgitte albumet The Single Factor (1982), men inneholder også låter fra Nude (1981) og tidligere album.


== Sporliste ==
«Sasquatch» (4.30) – Andrew Latimer
«Highways of the Sun» (4.38) – Peter Bardens, Andrew Latimer
«Hymn to Her» (5.23) – Andrew Latimer, Jan Schelhaas
«Neon Magic» (4.04) – Andrew Latimer, Jan Schelhaas
«You Are the One» (5.21) – Andrew Latimer
«Drafted» (4.01) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«Lies» (4.10) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«Captured» (3.19) – Andrew Latimer, Jan Schelhaas
«A Heart's Desire»/«End Peace» (4.34) – Susan Hoover, Andrew Latimer, Anthony Phillips
«Heroes» (5-36) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«Who We Are» (6.21) – Andrew Latimer
«Manic» (4.11) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«Wait» (4.49) – Andrew Latimer, John McBurnie
«Never Let Go» (6.44) – Andrew Latimer


== Personell ==
Andrew Latimer – Gitar, vokal, keyboard
David Paton – Bass, vokaler
Chris Rainbow – Vokaler, keyboard
Kit Watkins – Keyboard
Stuart Tosh – Trommer
Andy Dalby – Bakgrunnsgitar


== Eksterne lenker ==
(en) On the Road 1982 på Discogs 
(en) On the Road 1982 på MusicBrainz
Folkerepublikken Polen

Folkerepublikken Polen (Polska Rzeczpospolita Ludowa, PRL) eksisterte fra 1952 til 1990, og var en sovjetisk satellittstat styrt av det polske kommunistpartiet, Polska Zjednoczona Partia Robotnicza. Det er en forgjenger til dagens Polen.
Folkerepublikken Polen var offisielt en suveren stat, og alliert med Sovjetunionen og de andre landene i Warszawapakten. Dens ledere ble likevel utnevnt (Bolesław Bierut) eller godkjent (fra 1956) av Sovjetunionens ledere, og Sovjetunionen kontrollerte i stor grad direkte Folkerepublikken Polens innenriks- og utenrikspolitikk. Et stort antall sovjetiske styrker var stasjonert i Polen, og ministeriet for indre sikkerhet var underlagt sovjetiske rådgivere. Til tross for liten støtte i den polske befolkningen hadde sovjetlojale polske kommunister total kontroll over landet, opposisjonelle ble forfulgt og ingen frie valg ble holdt før 1990.
Kommunistene kontrollerte den polske regjeringen fra 1944, men det nye navnet ble først tatt i bruk med den polske forfatningen fra 1952.


== Se også ==
Służba Bezpieczeństwa (sikkerhetspolitiet)


== Eksterne lenker ==
 (en) Polish People's Republic – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Gåsfjorden

Gåsfjorden er en fjord på østsiden av Langøya i Vesterålen, i Sortland kommune i Nordland. Den har innløp fra Sortlandsundet mellom Fagerneset i sør og Nevernes i nord og strekker seg rundt tre kilometer vestover til fjordbotnen ved Vollen.Innerst i fjorden finnes et offentlig friluftsområde som er eid av staten. Der ligger også et område som er populært for oppstilling av campingvogner. Like innenfor fjordbotnen ligger Gåsfjordvatnet, som er populært som fiskevann. Fiskekort selges av grunneierne.
Fylkesvei 956 går rundt fjorden. Fjellet på sørsiden av fjorden er bratt, og det går snøras der hver vinter. På begynnelsen av 1990-tallet ble veien utbedret noe, for å unngå at veien skulle bli stengt av ras.
På nordsiden av Gåsfjorden ligger bygda Gåsbøl. Gås-delen av navnet skal visstnok ikke ha noe med fuglen gås å gjøre, men kan komme av et gammelt samisk navn; Gåse. Rundt fjorden finnes gamle samiske boplasser og rester fra steinalderen.
I januar 1981 ødela et jordskred en gård på Gåsbøl. (Kilde: Bladet Vesterålen.)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Kuling.net: Det store fornminnefeltet i Gåsfjorden
Kuling.net: To gravhauger innerst i Gåsfjorden
Kuling.net: Gravhauger og nausttufter ved campingplassen
Vesterålen Online: Mener Reno-Vest forsøplet på fest (om forsøpling i Gåsfjorden, 20. juni 2005)
Kari-Mette Eidem

Kari-Mette Eidem (født 14. januar 1944 i Oslo, død 5. mai 2014) var en norsk legfransiskaner. Hun var en periode leder for legfransiskanerne. Eidem var generalsekretær i Caritas Norge 2001–2011, bidro i hjelpearbeid utenlands, og arbeidet med innvandrere på Nedre Romerike 1977–1997.


== Referanser ==
On the Road 1981

On the Road 1981 er et progrockalbum og et konsertalbum utgitt i 1997 fra bandet Camel og regnes som den fjerde offisielle piratutgaven (bootleg) fra Camel Productions. Konserten ble opprinnelig spilt inn av BBC den 2. april 1981 i Hammersmith Apollo i London som en del av turneen etter albumet Nude, som kom ut samme år. 
Utgivelsen On the Road 1981 er av bedre kvalitet enn tilsvarende opptak fra denne konserten rent lydmessig, også i motsetning til konsertutgivelsen On the Road 1982. Det at konserten ble redigert av BBC og deres teknikkere uten kreativ kontroll fra bandet er således årsaken til at det mangler sanger som ville gjort denne liveutgivelsen av Nude komplett. On the Road 1981 byr for øvrig også på sanger fra tidligere studioutgivelser av Camel, og Kit Watkins opptreden med fløyte på enkelte sanger er for øvrig godt dokumentert. Dette er også den siste turneen til trommeslageren Andy Ward, som ble tvunget til å gi seg av personlige grunner. Ellers er besetningen fra dette albumet det samme som fra henholdsvis I Can See Your House from Here (1979) og Nude (1981).


== Sporliste ==
«Never Let Go» (7.03) –Andrew Latimer
«Song Within a Song» (7.20) – Peter Bardens, Andrew Latimer
«Lunar Sea» (10.50) – Peter Bardens, Andrew Latimer
«City Life» (4.43) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«Nude» (0.27) – Andrew Latimer
«Drafted» (3.55) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«Docks» (4.06) – Andrew Latimer, Kit Watkins
«Beached» (3.34) – Andrew Latimer
«Landscapes» (3.22) – Andrew Latimer
«Changing Places» (3.31) – Andrew Latimer
«Reflections» (2.24) – Andrew Latimer
«Captured» (3.19) – Andrew Latimer, Jan Schelhaas
«The Last Farewell» (4.04) – Andrew Latimer


== Personell ==
Andrew Latimer – Gitar, fløyte, vokaler
Colin Bass – Bass, vokaler
Andy Ward – Trommer
Kit Watkins – Keyboards, fløyte
Jan Schelhaas – Keyboards


== Eksterne lenker ==
(en) On the Road 1981 på Discogs 
(en) On the Road 1981 på MusicBrainz
Norsk Katolsk Flyktningehjelp

Norsk Katolsk Flyktningehjelp var en norsk bistandsorganisasjon, organisert under Den katolske kirke.
Den ble opprettet i 1952. 
I 1964 ble den omorganisert og skiftet navn til Caritas Norge.
Fiskefjorden (Vesterålen)

For fjorden med samme navn i Tjeldsund kommune, se Fiskefjorden (Tjeldsund).Fiskefjorden (også skrevet Fiskfjorden, uttales Feskfjorden) er en fjord på vestsiden av Hinnøya i Vesterålen, på grensa mellom Hadsel og Sortland kommune i Nordland.I dalen innenfor fjorden ligger Fiskefjord kraftverk, som er eid av Trollfjord Kraft AS (tidligere Hadsel Energiverk AS). Kraftstasjonen ble bygd i 1937. Den ble automatisert i 1978, og fjernstyres nå fra Stokmarknes.
Vannene i Fiskfjorddalen er populære som fiskevann.
I dalen har det også vært drevet drevet gruvedrift på jern i tidligere tider.
Riksvei 822 mellom Langvassdalen og Kaljord går gjennom Fiskfjorden.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Møysalturer
Oslo-Pressen

Oslo-Pressen var en fellesavis som ble utgitt i Oslo i de fem første frigjøringsdagene i mai 1945.
Etter anmodning fra Hjemmefrontens ledelse ble det de første fredsdagene etter andre verdenskrig utgitt en fellesavis i Oslo, der medarbeidere fra både stansede aviser og ikke-stansede aviser deltok. Hjemmefronten ville hindre at ikke-stansede aviser skulle få dra nytte av å ha intakt produksjonsutstyr på bekostning av avisene som var blitt stanset.
Første utgave ble produsert i all hemmelighet i Aftenpostens lokaler natt til 8. mai. Avisen kom ut to ganger daglig. Første avis ble trykket i 453 100 eksemplarer, med hovedoverskrift: «Vår kamp er kronet med seier». Kveldsutgaven 8. mai ble trykket i 324 200 eksemplarer. Opplaget holdt seg like høyt i dagene som kom.
Oslo-Pressen ble utgitt frem til 12. mai. De ordinære avisene kunne gjenoppta normal drift og utgi sine vanlige aviser fra 14. mai.
Det ble lagt særlig vekt på hovedstaden og forholdene der, men også mange andre steder fikk sine fellesaviser fra 8. mai og noen dager utover, så som Askim-Pressen, Fellesavisen (Lillehammer), Fellesavisen (Harstad), Fredrikstad-Pressen, Den frie Rørospresse, Fritt Norge (Drammen), Halden-Pressen, Hamar Frie Presse, Haugesunds-Pressen, Mosjøpressen, Romsdalspressen (Molde), Sarpsborg-pressen og Trondheims-Pressen.


== Se også ==
Fellesaviser
Jarl av Gosford

Tittelen jarl av Gosford ble opprettet i 1806 for Arthur Acheson, 2. vicomte Gosford. De subsidiære titlene som tilhører grevskapet er vicomte Gosford (opprettet 1785), baron Gosford (1776), baron Worlingham of Beccles (1835) og baron Acheson (1847). Baroniet, visegrevskapet og grevskapet Gosford tilhører den irske adelen, mens de øvrige baronier tilhører den britiske.


== Baronetter av Glencairny (1628) ==
Archibald Acheson, 1. baronet (d. 1634)
Patrick Acheson, 2. baronet (c. 1611–1638)
George Acheson, 3. baronet (1629–1685)
Nicholas Acheson, 4. baronet (c. 1656–1701)
Arthur Acheson, 5. baronet (1688–1749)
Sir Archibald Acheson, 6. baronet (1718–1790) (ble vicomte Gosford i 1785)


== Vicomte Gosford (1785) ==
Archibald Acheson, 1. vicomte Gosford (1718–1790)
Arthur Acheson, 2. vicomte Gosford (c. 1745–1807) (ble jarl av Gosford i 1806)


== Jarler av Gosford (1806) ==
Arthur Acheson, 1. jarl av Gosford (c. 1745–1807)
Archibald Acheson, 2. jarl av Gosford (1776–1849)
Archibald Acheson, 3. jarl av Gosford (1806–1864)
Archibald Brabazon Sparrow Acheson, 4. jarl av Gosford (1841–1922)
Archibald Charles Montagu Brabazon Acheson, 5. jarl av Gosford (1877–1954)
Archibald Alexander John Stanley Acheson, 6. jarl av Gosford (1911–1966)
Charles David Alexander John Sparrow Acheson, 7. jarl av Gosford (b. 1942)
Ikkevold

Se også Ikkevold (tidsskrift)

Ikkevold (også skrevet ikke-vold) betegner ulike tankesett og strategier som avviser fysisk vold som virkemiddel for å nå et mål, men som samtidig er rettet inn mot sosial endring. Ikkevold kan dermed ses som et alternativ til både passiv aksept av undertrykkelse og til voldelig, væpnet eller militær kamp mot denne.
Ikkevold blir ofte, men likevel noe feilaktig brukt synonymt med pasifisme. Begge deler innebærer riktignok en avvising av vold, men der pasifisme gjerne er tuftet på en religiøs, filosofisk eller humanistisk livsanskuelse som i prinsipiell og absolutt forstand avviser bruk av vold, er ikkevold ofte begrunnet ut fra mer strategiske og pragmatiske hensyn.
Utøvere av ikkevold kan bruke varierte metoder i kampanjer for sosial endring, eksempelvis demonstrasjoner, opprop, opplysningsarbeid, streik, sultestreik, blokader, boikott, sivil ulydighet og ikke-deltagelse, det vil si aktivt å motsette seg samarbeid med og deltagelse i visse samfunnsinstitusjoner. 
Ikkevold oppfattes som en sentral teknikk for mange bevegelser og aktører innenfor fredsarbeid, også i Norge.


== Se også ==
Pasifisme
Sabotasje
Sivil ulydighet
Sivilmotstand
Ikkevold (tidsskrift), tidsskrift utgitt av Folkereisning mot krig (FMK) siden 1968


== Eksterne lenker ==
Om «Ikkevold» i det politiske Pax Leksikon fra 1976-1982
Jørgen Johansen: Sosialt forsvar (PDF), bok med historiske eksempler på pasifistiske og ikke-voldelige aksjonsformer.
Why Nonviolence:  Introduction to Theory and Strategy, by Bob Irwin and Gordon FaisonFN-resolusjon om en internasjonal dag for ikke-vold, 2. oktober.
Rajaz

Rajaz er et progrockalbum utgitt i 1999 fra bandet Camel. Utgivelsen var bandets tredje studioutgivelse på 1990-tallet og markerer en forandring fra tidligere konseptbaserte album til et mer løsere format. 
Andrew Latimer viser et bredere spekter av engasjement og utvider sin gitarspilling med eksperimentale jazzinnflytelser. Latimer synger også på alle albumets sanger, og gir dermed en mer personlig følelse på tekstene, som ofte reflekterer hans livslange artistiske valg og personlige erfaringer med bandet. Albumets tittel, Rajaz, refererer til sangene sunget av østens reisende, som passer deres rytme med dyrenes fotsteg. Dette er et gjennomgående tema gjennom hele albumets tekster, som er skrevet av Latimer og hans partner Susan Hoover.
Da Andrew Latimer skrev musikken for Rajaz hadde han allerede øvelser på materialet med Colin Bass og Dave Stewart, som sammen dannet bandets trio. Arbeidet med bandet førte til et fokus rettet mot Latimers gitarspilling uten dobbeltlag av keyboardspillere, som da hadde vært et av bandets varemerke under utgivelsene Dust and Dreams (1991) og Harbour of Tears (1996). Da innspillingen fant sted deltok keyboardspilleren Ton Scherpenzeel, som sendte hans materiale fra sitt nederlandske hjemmestudio, over internett til Latimers amerikanske studio. Dette på grunn av at Scherpenzeel led av flyskrekk, noe som gjorde artistisk samarbeid med Latimer vanskelig inntil internett gav mulighe for samarbeid. Til tross for at Scherpenzeels keyboardelementer er tilstede hele veien i utgivelsen er det få keyboardsoloer i dette albumet, som for det meste er gitarorientert.


== Sporliste ==
«Three Wishes» (6.58) – Andrew Latimer
«Lost and Found» (5.38) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«The Final Encore» (8.07) – Andrew Latimer
«Rajaz» (8.15) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«Shout» (5.15) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«Straight to My Heart» (6.23) – Andrew Latimer
«Sahara» (6.44) – Andrew Latimer
«Lawrence» (10.46) – Susan Hoover, Andrew Latimer


== Personell ==
Andrew Latimer – Gitar, vokal, fløyte, keyboard, perkusjon
Colin Bass – Bass
Ton Scherpenzeel – Keyboards
Dave Stewart – Trommer
Barry Phillips – Cello


== Eksterne lenker ==
(en) Rajaz på Discogs 
(en) Rajaz på MusicBrainz
Olav Sigurd Alstad

Olav Sigurd Alstad (født 17. mars 1946) er en norsk lokalpolitiker (Arbeiderpartiet). Han var ordfører i Narvik fra 2000 til 2007. Alstad var medlem i Arbeiderpartiet og før han ble ordfører var han lærer.
I forbindelse med den dårlige kommuneøkonomien på begynnelsen av 2000-tallet, og kutt kommunen måtte gjøre for å unngå å havne på Robek-listen, ble Alstad kjent for å komme med en uttalelse om at han ønsket at Narvik skulle søke om å bli meldt inn i Sverige.


== Referanser ==