jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Nasjonal kunnskapsbase

Nasjonal kunnskapsbase var navnet på en statlig norsk anbudskonkurranse, utlyst den 22. juni 2001 av Kulturdepartementet i samarbeid med Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet (KUF) og Nærings- og handelsdepartementet (NHD), om nasjonal tilgang til et leksikon på internett. Den statlige vurderingskomitéen ble ledet av jusprofessor Jon Bing.
Ifølge departementets pressemelding av 22. august 2001 hadde fire anbud kommet inn, men kun de tre kommersielle (fra Cappelen, Kunnskapsforlaget og Ementor) oppfylte de formelle fordringer. Dette gjorde ikke det eneste ikke-kommersielle forslag, Norgeslexi, som ble innsendt av Stein Ugelvik Larsen ved Institutt for sammenliknende politikk ved Universitetet i Bergen. For Kunnskapsforlaget ville utvikling av Store norske leksikon på internett koste omtrent 27 millioner kroner per år, ifølge samtidige opplysninger i pressen.
I november 2001 sto to anbud igjen: Kunnskapsforlaget ANS og en samarbeidsgruppe bestående av J.W. Cappelens Forlag A.S., stiftelsen Det Norske Samlaget, Schibsted Multimedia AS, Norsk rikskringkasting AS og Nasjonalbiblioteket. Etter at Bing-komiteen hadde konstatert at det var «betydelig usikkerhet om hva staten ville sitte igjen med» av verdier etter en to års prøveperiode og «en fare for at staten ville bli påført langvarige økonomiske utlegg», ble konklusjonen å ikke gå videre med saken.
Bing-komiteen tok dissens om hvilket anbud de skulle anbefale, men «Flertallet tilkjennegir tvil med hensyn til anbefalningen. Det innser at man ved å bygge på en tekstbase konvertert fra et konvensjonelt leksikon kan bli hengende ved en form for presentasjon av materialet som ikke tilstrekkelig er tilpasset nye medier.»


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Kravspesifikasjon for «Nasjonal kunnskapsbase» (anbudsgrunnlag), 22. juni 2001
Pressemelding med lenker til Bing-komiteens rapport i to deler, 15. november 2001
NorgesLexi. Norsk politisk dokumentasjon på Internett, ved Stein Ugelvik Larsen, Universitetet i Bergen
Bygg en nasjonal kunnskapsbase, av Lisbeth Tangen, biblioteksjef, Trondheim Folkebibliotek, 20. oktober 2005 i Adresseavisen
Nature

Nature er et britisk naturvitenskapelig tidsskrift med høyt renommé. Tidsskriftet utkom første gang 4. november 1869.Det kommer ut ukentlig, og publiserer hovedsakelig korte, kompakte artikler om viktige resultater fra alle grener av naturvitenskapene, vanligvis titulert «Letters to Nature». Tidsskriftet publiserer også meldinger om konferanser, og stillingsannonser.  
Det utgis av Nature Research, en divisjon innen Springer Nature. Magdalena Skipper har siden mai 2018 vært sjefsredaktør. Hun overtok for Philip Campbell, som i sin tur etterfulgte John Maddox, som var redaktør til 1995.Blant vitenskaplige oppdagelser som først har blitt publisert i Nature kan nevnes

1925 Oppdagelsen av Australopithecus africanus første bindeledd mellom moderne mennesker og aper. Raymond Dart
1927 Sub-atomære partiklers bølgeegenskaper C. Davisson and L. H. Germer
1932 Oppdagelsen av nøytronet J. Chadwick
1953 DNA-molekylets struktur, J. D. Watson og F. H. C. Crick
1968 Pulsarer A. Hewish, S. J. Bell, J. D. H. Pilkington, P. F. Scott & R. A. Collins
1997 Første kloning av et pattedyr («sauen Dolly») — I. Wilmut, A. E. Schnieke, J. McWhir, A. J. Kind and K. H. S. Campbell
2001 Første sekvensering av menneskets gener International Human Genome Sequencing Consortium
2004 Oppdagelsen av Homo floresiensis, «hobbit-mennesket» en art som sameksisterte med vår art


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Mate-URL 
(en) Nature (journal) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Eugenius I

Eugenius I (født ca. 600 i Roma, død 2. juni 657 i Roma) var Den katolske kirkes pave fra sommeren 654 til sin død.


== Liv og vIrke ==


=== Bakgrunn ===
Eugenius var sønn av romeren Rufinian og vokste opp på Aventinhøyden i Roma. Han kom tidlig i kirkens tjeneste og ble prest. 
17. juni 653 ble pave Martin I avsatt av keiser Konstans II og forvist fra Roma. Martin ønsket selv at det romerske presteskapet ikke skulle velge en ny pave. I begynnelsen fulgte prestene dette ønsket, og Den hellige stol ble administrert av erkepresten, erkediakonen og protonotaren, slik man gjorde under sedesvakans. 


=== Pave ===
Keiseren og eksarken Theodor Kalliopas begynte dog å legge sterkt press på prestene, og sommeren 654 valgte de Eugenius til pave. Han ble bispeviet og innsatt i embetet 10. august 654.Martin I abdiserte aldri, og enkelte mener derfor at Eugenius ikke var legitim pave før Martins død 16. september 655. Men ettersom han var satt ut av stand til å virke i sitt embete, regnes Eugenius i de offisielle pavelister som legitim fra sin konsekrasjon. 
Lite er kjent om hans pontifikat. Liber Pontificalis forteller at han bestemte at alle prester skulle leve i kyskhet. Det er mulig at dette skjedde, men bestemmelsen ble ikke universelt akseptert i kirken før langt senere. 
Den største teologiske kontrovers under Eugenius var spørsmålet om Kristus hadde én eller to viljer. Den romerske ortodoksi hevdet at han hadde to, mens monoteistene hevdet at han hadde én. Eugenius sendte legater til Konstantinopel for å gjenopprette forbindelsen mellom Den hellige stol og keiserens hoff. Den nye patriarken av Konstantinopel, Petros, foreslo et kompromiss i denne striden. Han formulerte det slik at Kristus hadde to naturer som hver hadde sin vilje, men som person hadde han bare én. Dette ble akseptert av legatene, og Petros avla en skriftlig trosbekjennelse.
Tilbake i Roma presenterte legatene patriarkens trosbekjennelse for paven, som først ville akseptere den. Men presteskapet og folket ble opprørt over formuleringen, som syntes å antyde at Kristus hadde tre viljer. Dermed oppsto i stedet et nytt og dypere skisma mellom Roma og Konstantinopel. 
Konstans II truet med å forvise også Eugenius, så snart han var ferdig med å kjempe mot muslimene. Keiserlige embetsmenn forviste abbeden Maximus, som var en sterk forsvarer av det romerske synet og truet paven. Men før noen tiltak kunne settes i verk mot Eugenius døde han, antagelig i slutten av mai 657. Han ble gravlagt 2. juni 657 i Peterskirken. 
Han etterlot seg testamentariske gaver til prestene og folket i Roma. Han ble regnet som helgen fra kort tid etter sin død.


== Referanser ==


== Kilder ==
Catholic online, Pope St. Eugene I Besøkt 25.01.2019
Den katolske kirke, Den hellige pave Eugenius I Besøkt 25.01.2019
Antti Tuuri

Annti Tuuri (født 1. oktober 1944 i Kauhava i Finland) er en finsk forfatter.
Annti Tuuri er utdannet ingeniør. Han har skrevet romaner, noveller, skuespill og sakprosa – totalt mer enn 40 bøker. Han har også skrevet hørespill og for fjernsynsteater. Tuuri nevnes ofte som en av de store fortellerne i finsk litteratur. Flere av Tuuris bøker er filmatisert. Filmatiseringene  Talvisota og Rukajärven tie, begge med handling fra vinterkrigen og delvis med manus av Tuuri, er blant de mest besøkte finske spillefilmene noensinne.
En stor del av forfatterskapet tilhører to romansuiter, Pohjanmaa som følger en familie fra Kauhava gjennom flere generasjoner, og Äitini suku. Pohjamnaa-romanene er også et streif gjennom Finlands historie. Romanen Talvisota (1984), en del av Pohjanmaa-suiten, tar i halvdokumentarisk form for seg vinterkrigen. Romanen ble filmatisert i 1989 med det til da største budsjett for noen finsk film, satte besøksrekord på finske kinoer og vakte oppmerksomhet i utlandet. 
I 1985 ble Tuuri tildelt Nordisk råds litteraturpris for romanen Pohjanmaa (på norsk: Skjebnedag i Österbotten), første bind i Pohjanmaa-syklusen. I 1997 fikk han Finlandia-prisen for Lakeuden kutsu, siste roman i samme syklus.


== Bibliografi (utvalg, romaner) ==
Asioiden suhteet (1971)
Marraskuun loppu (1973)
Joki virtaa läpi kaupungin (1977)
Vuodenajat maaseutukaupungissa (1979)
Pohjanmaa (1982) / Norsk oversettelse: Skjebnedag i Österbotten (1986)
Talvisota (1984), filmet 1989 som Talvisota (Vinterkrigen)
Viisitoista metriä vasempaan (1985)
Ameriikan raitti (1986)
Uusi Jerusalem (1988)
Maan avaruus (1989)
Miehiä naisten kanssa (1993)
Sotaan syylliset (1994)
Lakeuden kutsu (1997)
Elämä isänmaalle (1998), filmet 1999 som Rukajärven tie.  
Aukko taivaassa (2000)
Eerikinpojat (2001)
Ullan kirja (2002)
Muukalaiset (2003)
Wallenberg (2004)
Taivaanraapijat (2005)
Kylmien kyytimies (2007)


== Priser (utvalg) ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Antti Tuuri – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Annti Tuuri på foreignwarmovies.com (om filmer over Tuuris bøker)
(en) Antti Tuuri på Internet Movie Database 
(sv) Antti Tuuri i Svensk Filmdatabas 
(en) Antti Tuuri hos The Movie Database
Okse

Okse beskriver et voksne, store kjønnsmodne hanndyr i flere biologiske grupper av pattedyr, som for eksempel elefanter, nesehorn, kameler, sjiraffer, flodhester, elg, hvaler, seler, og mange store oksedyr. Motsatsen til oksen kalles ei ku og er altså et kjønnsmodent hunnkjønn. Svært mange assosierer imidlertid begrepet okse med en storfeokse.
Skal man bruke okse-begrepet absolutt korrekt, bør derfor enten arten eller den nærmeste biologiske gruppen (slekt, familie m.v.) framgå, for eksempel som hvalokse, hvalrossokse, elgokse, sjiraffokse eller storfeokse m.v.


== Tyr og stut ==
Mange blander sammen og synonymiserer okse-begrepet med begrepene tyr og stut, men det er ikke korrekt. Riktig nok kan man kalle både tyr og stut for okse, men ikke uten videre omvendt. En tyr er et voksent kjønnsmodent hanndyr i gruppen Bovini, som er en delgruppe i gruppen oksedyr (Bovinae). Det samme gjelder en stut, men til forskjell fra en tyr, som har full hornprakt, så har stuten avkorta horn. Det er således horna som bestemmer om det er en tyr eller en stut, såfremt arten inngår i tribuset Bovini. Ordtaket «å ta tyren ved horna» er med på å understreke at tyrer har horn og at handlingen er modig. Begrepet tyr brukes ellers nå til dags helst i forbindelse med tyrefekting. Noen blander sammen disse kjønnsbegrepene med ukastrerte og kastrerte storfeokser, men det er feil. Tyrer og stuter kan være begge deler, men da vil de være mindre virile. Kastrerte storfeokser kalles forøvrig enten gjeldokse eller kastratokse, og er uavhengig av om dyra har horn eller ikke.


== Eksterne lenker ==
(en) Oxen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Gustaaf Joos

Gustaaf Joos (født 5. juli 1923 i Sint-Niklaas i Belgia, død 2. november 2004 i Landskouter ved Oosterzele) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var studiekamerat av Johannes Paul II i Roma; begge bodde på det belgiske prestekollet mellom 1946 og 1948. Han arbeidet i det kirkelige rettsvesen og i menighetssjelesorgen i sitt hjembispedømme Gent.
Han ble kreert til kardinal i 2003 av pave Johannes Paul II. Få dager før var han blitt bispeviet, men han fortsatte i sin sognepreststilling i en landsens menighet like til sin død etter en morgenmesse.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Marcantonio Colonna (1724-1793) *1762
Kardinal Hyacinthe-Sigismond Gerdil (1718-1802) *1777
Kardinal Giulio Maria della Somaglia (1744-1830) *1788
Kardinal Carlo Odescalchi (1785-1841) *1823
Biskop Eugène-Charles-Joseph de Mazenod (1782-1861) *1832
Kardinal Joseph Hippolyte Guibert (1802-1886) *1842
Kardinal François-Marie-Benjamin Richard de la Vergne (1819-1908) *1872
Kardinal Pietro Gasparri (1852-1934) *1898
Kardinal Clemente Micara (1879-1965) *1920
Kardinal Jozef-Ernest van Roey (1874-1961) *1926
Kardinal Leo Jozef Suenens (1904-1996) 1945
Biskop Léonce Albert Van Peteghem (1916-2004) *1964
Biskop Arthur Luysterman (1932-) 1990
Kardinal Gustaf Joos (1923-2004) 2003


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Jan Pieter Schotte

Jan Pieter Schotte (født 29. april 1928 i Beveren-Leie ved Kortrijk i Belgia, død 10. januar 2005 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var generalsekretær for Verdenssynoden for biskoper fra 1985 til 2004.
Schotte trådte inn i Scheut-misjonærenes orden, og studerte i Leuven og Washington D.C. Han hadde sentrale verv i sin orden, men ble i 1980 tilknyttet Den romerske kurie som sekretær for Den pavelige kommisjon "Iustitia et Pax". Han ble bispeviet og utnevnt til visepresident for "Iustitia et Pax" i 1983, men ble to år etter utnevnt til generalsekretær for Bispesynoden, et koordineringsverv utenfor Den romerske kurie som sådan, men likevel nært tilknyttet Vatikanet.
Han ble kreert til kardinal i 1994 av pave Johannes Paul II.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (16235-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Henry Benedict Mary Clement Stuart of York (1725-1807) *1758
Pave Leo XII (1760-1829) *1794
Kardinal Chiarissimo Falconieri Mellini (1794-1859) *1826
Kardinal Camillo di Pietro (1806-1884) *1839
Kardinal Mieczyslaw Halka Ledóchowski (1822-1902) *1861
Kardinal Jan Puzyna z Kosielsko (1842-1911) *1886
Erkebiskop Józef Bilczewski (1860-1923) *1901
Erkebiskop Bolesław Twardowski (1864-1944) *1919
Erkebiskop Eugeniusz Baziak (1890-1962) *1933
Pave Johannes Paul II (1920-2005) *1958
Kardinal Jan Pieter Schotte


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Joseph Schröffer

Joseph Schröffer (født 20. februar 1903 i Ingolstadt i Tyskland, død 7. september 1983 i Nürnberg) var en av Den katolske kirkes kardinaler. 


== Biskop, kardinal ==
Han var biskop av Eichstätt 1948–1967, og deltok på Annet Vatikankonsil 1962–1965. Deretter ble han kalt til Vatikanet og ble sekretær for Kongregasjonen for seminarer og universiteter 1967–1976.
Han ble kreert til kardinal av pave Paul VI i 1976.
Han deltok ved konklavet august 1978 som valgte pave Johannes Paul I, ved konklavet oktober 1978 som valgte pave Johannes Paul II.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Alessandro Mattei (1744-1820) *1767
Kardinal Pietro Francesco Galleffi (1770-1837) *1819
Kardinal Giacomo Filippo Fransoni (1770-1837) *1819
Kardinal Antonio Saverio De Luca (1805-1883) *1845
Erkebiskop Gregor (Leonhard Andreas) von Scherr (1804-1877) *1856
Erkebiskop Friedrich Josef von Schreiber (1819-1890) *1875
Erkebiskop Franz Joseph von Stein (1832-1909) *1879
Erkebiskop Joseph von Schork (1829-1905) *1891
Biskop Ferdinand von Schlör (1839-1924) *1898
Erkebiskop Johann Jakob von Hauck (1861-1943) *1912
Erkebiskop Joseph Otto Kolb (1881-1955) *1935
Erkebiskop Joseph Schröffer (1903-1983) *1948


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Den romerske rota

Den romerske rota er en av domstolene i Den romerske kurie, som er Den katolske kirkes sentrale administrasjon. Den er i første rekke en appelldomstol for dommer fra tribunaler på bispe- og erkebispedømmenivå. Navnet kommer antagelig av at dommerne opprinnelig ble utpekt etter en rotasjonsordning. 
Rotaen har sitt opphav i Det apostoliske kanselli, som ble opprettet i det 14. århundre. Den har siden blitt reorganisert en rekke ganger. Den siste store endringen kom i 1908 under Pius X. Rotaen hadde da vært ute av funksjon siden 1870, men ble gjenopprettet i konstitusjonen Sapienti Consilio. De nåværende normene for domstolen ble fastsatt av Johannes Paul II i 1994. 
Saker som føres for rotaen er:

Appellsaker fra lavere tribunaler som må behandles i tredje instans
Appellsaker fra lavere tribunaler for behandling i andre instans, der saken er av prinsipiell betydning
Saker om ekteskapsnullitet der et statsoverhode eller statsoverhodes nærmeste familie er en av parteneDommer fra Rotaen kan ankes videre til Det høyeste tribunal for den apostoliske signatur dersom det er mistanke om saksbehandlingsfeil.


== Eksterne lenker ==
(it) Offisielt nettsted 
(en) Roman Rota – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Deg være ære

«Deg være ære» er en salme satt til melodien «See, the Conqu'ring hero comes» fra Händels oratorium Judas Maccabaeus. Teksten er en oversettelse av salmen «À toi la gloire» skrevet av sveitseren Edmond Louis Budry i 1885. Den ble oversatt til norsk av Arne Fjelberg i 1947. Salmen er med i Norsk Salmebok.
«À toi la gloire» er oversatt til en rekke språk, blant annet engelsk «Thine Be the Glory» (Richard Hoyle, 1925) og nederlandsk «U zij de glorie» (Jan Willem Schulte Nordholt).


== Salmeteksten ==
Deg være ære,
Herre over dødens makt!
Evig skal døden være
Kristus underlagt.
Lyset fyller haven,
se, en engel kom,
åpnet den stengte graven,
Jesu grav er tom!Refr.:Deg være ære,
Herre over dødens makt!
Evig skal døden være
Kristus underlagt.Se, Herren lever!
Salig morgenstund!
Mørkets makter bever.
Trygg er troens grunn.
Jubelropet runger:
Frelseren er her!
Pris ham, alle tunger,
Kristus Herre er!Frykt ikke mere!
Evig er han med.
Troens øye ser det:
Han gir liv og fred.
Kristi navn er ære,
seier er hans vei,
evig skal han regjere,
aldri frykter jeg.


== Norske innspillinger (i utvalg) ==
Karsten Ekorness med strykeorkester. Dir.: Ragnar Danielsen. Arr.: Ragnar Danielsen. Utgitt på 78-platen Philips P 53089 H i 1957.
Olav Werner med Rolf Holger, orgel. Utgitt på singlen Odeon ND 7378 i 1960, på EP-platen Odeon GEON 49 samt på LP-platen Hans navn skal kalles Jesus (Odeon MOCN 1002).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Thine Be The Glory – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Salmeteksten
Hill deg, Maria

Hill deg, Maria (latin Ave Maria, kalles også Engelens hilsen) er en katolsk bønn rettet til jomfru Maria. 
Bønnen lyder på bokmål:

Hill deg, Maria, full av nåde,
Herren er med deg,
velsignet er du iblant kvinnene,
og velsignet er ditt livs frukt, Jesus.
Hellige Maria, Guds mor,
be for oss syndere,
nå og i vår dødstime.
Amen.
På nynorsk:

Ver helsa, Maria, du som har fått nåde,
Herren er med deg.
Velsigna er du mellom kvinner,
og velsigna er ditt livs frukt, Jesus.
Heilage Maria, Guds mor,
be for oss syndarar,
no og i vår dødstime.
Amen.
På latin:

Ave Maria, gratia plena
Dominus tecum, benedicta tu
In mulieribus et benedictus
Fructus ventris tui Iesus.
Sancta Maria, Mater Dei,
Ora pro nobis peccatoribus,
Nunc et in hora mortis nostrae.
AmenDe første fire linjene er hentet fra engelen Gabriels hilsen til Maria i Evangeliet etter Lukas. De tre siste linjene er en bønn om Marias forbønn. 
Bønnen brukes både for seg selv og i kombinasjon med andre bønner, og er den mest fremtredende del av rosenkransbønnen. Den er også sentral i angelusbønnen.
Korstegnet

Korstegnet eller korsets tegn er en rituell gest og kristent symbol som består i at man beveger hånden i et kors. Praksisen med å gjøre korsets tegn spiller en viktig rolle i flere kirkesamfunn, og kan bli brukt både under gudstjenesten og som en del av ens personlige tilbedelse.


== Bakgrunn ==
Tertullian beskrev korstegnet, og det ser ut til at det i oldkirken ble markert bare med et korstegn på pannen. Noen århundrer senere ble korsets tegn også utført over andre deler av kroppen.


== Den katolske og Den ortodokse kirke ==
Korstegnet er en kristen fromhetspraksis og en bønn særlig utbredt i den katolske og den ortodokse kirke. Ofte markerer man ytterpunktene i et kors på seg selv ved å berøre panne, bryst og skuldre. Det er vanlig å si «I Faderens, og Sønnens, og den hellige ånds navn. Amen» under utførelsen. 
I katolsk tradisjon berører man først venstre skulder og så høyre, mens man i ortodoks tradisjon først berører høyre skulder. Det er uklart hvordan forskjellen har oppstått. Ortodokse kristne forklarer sin måte å gjøre korstegnet på med at Dismas («den gode røveren») hang på Jesu høyre side ved korsfestelsen; det finnes ingen spesiell forklaring på den katolske skikken.
Korstegnet brukes av både katolikker og ortodokse spesielt når man går inn i en kirke og under gudstjenesten, men også i andre sammenhenger. Dette henger sammen med at tegnet oppfattes som en kort bønn som er enkel å fremsi hver gang man f.eks. skal kjøre bil, gjøre noe vanskelig eller før et måltid. Det er også vanlig å starte og avslutte all bønn med korstegnet.


== Det lille korstegnet ==
Det lille korstegnet gjøres ved tegne et lite kors med tommelen, normalt på pannen. Det brukes mye ved velsignelser og salving med hellige oljer. I katolske messer gjør man det lille korstegnet tre ganger (på panne, munn og hjerte) når evangeliet leses.


== Andre kirker ==
Martin Luther skal ha snakket om å gjøre korsets tegn hver morgen som en påminnelse om at man er kristen. I dag bruker flere evangeliske kirker korsets tegn i forbindelse med visse deler av gudstjenesten. I den norske kirke brukes det i forbindelse med dåp og prestens velsignelse av menigheten fra alteret. 
I århundrer etter reformasjonen knelte kirkegjengerne og brukte korstegnet når de kom inn i kirken, likeså ved begynnelsen av nattverden og under velsignelsen. Ennå i 1830 knelte de fleste på Vestlandet. I et brev til en biskop på visitas i Gloppen i 1824, foreslo en bonde en forenkling av «den seksfoldige Knælen», dels ble det urolig, dels pga «det forargelige i stillingen som ofte deri blir en følge».


== Referanser ==


== Litteratur ==
Romano Guardini: Von heiligen Zeichen (Topos-Taschenbücher; 365). 7. Aufl. Matthias-Grünewald-Verlag, Mainz 2008, ISBN 978-3-8367-0365-9, S. 12.
Katechismus der Katholischen Kirche. Oldenbourg-Verlag, München u. a. 1993, ISBN 3-486-56038-7, Nr. 1671.