jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Knole House

Knole House er en herregård ved byen Sevenoaks i det nordvestlige Kent i England. Den er omgitt av en stor rådyrpark, Knole Park. Interiøret fra det 17. århundre er svært godt bevart, i motsetning til i mange andre engelske herregårder hvor det ble foretatt renovasjoner i det 18. århundre. Parken er også i svært god forfatning, bortsett fra at mange trær ble ødelagt under en kraftig storm i 1987.
Huset ble bygget av Thomas Bourchier, erkebiskop av Canterbury fra 1456 til 1486. Han døde i huset, som etterpå ble testamentert til Canterbury erkebispedømme. Mellom 1486 og 1538 bygde erkebiskopene på en borggård, i dag kjent under navnet "Green Court". I 1538 tok Henrik VIII huset fra erkebiskop Thomas Cranmer.
I 1566 ble Knole anskaffet av Thomas Sackville, fetteren til Elisabeth I. Hans etterkommere bor fortsatt der. En av disse var forfatteren Vita Sackville-West, hvis bok Knole and the Sackvilles (1922) regnes som en klassiker i litteraturen om engelske herregårder. Hennes venninne Virginia Woolf skrev Orlando etter inspirasjon fra huset og Sackville-familien.Huset eies av National Trust, og mange av rommene er åpne for publikum. Blant det som er utstilt er møbler og tekstiler fra det 17. århundre, og portrettet malt av blant annet Van Dyck, Thomas Gainsborough, Peter Lely, Godfrey Kneller og Joshua Reynolds. Flere gjenstander fra den engelske renessansen er unike.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Knole House – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Lordkansler

Lordkansler (engelsk: Lord Chancellor, formelt Lord High Chancellor of Great Britain) er et av de høyeste embeter i Storbritannias regjering. Lordkansleren utnevnes av monarken etter råd fra statsministeren. Det skal normalt utnevnes en adelig person, men det er ikke noe lovmessig hinder for at andre utnevnes. Lordkansleren er den nest høyeste rangerte høyere statsoffiser, rangert kun etter riksdrotten (Lord High Steward). Før opprettelse av den britiske unionen i 1707 var det adskilte lordkanslere for England og Wales, for Skottland og for Irland.


== Ansvarsområder ==
Ansvarsområdene inkluderer:

Presidentskap i Overhuset
Deltagelse i regjeringskollegiet
Oppbevaring av det store riksseglet
Ledelse av det juridiske apparatTony Blairs regjering foreslo å avskaffe embetet, ettersom det ligger svært mye makt i det samtidig som det står på siden av det folkevalgte styret. Forslaget om dette ble lagt fram i Underhuset, men det ble modifisert slik at embetetsansvaret ble innskrenket fremfor at man avskaffet det. 
I stedet for en lordkansler kan det utnevnes en storseglbevarer. Dette embetet innebærer samme ansvar og myndighet som lordkanslerens; den eneste forskjellen ligger i hvordan man utnevnes. I tillegg er det mulig å la en komité i fellesskap utføre lordkanslerens oppgaver. Siden det 19. århundre har disse alternative mulighetene ikke vært brukt.


== Historie ==
Embetet har sitt opphav i det karolingiske monarkiet, hvor en kansler fungerte som vokter av kongens segl. I England ble det innført senest ved normannernes erobring i 1066, og kanskje tidligere. Noen kilder oppgir at den første lordkansleren i England var Angmendus, utnevnt i 605, det vil se lenge før England oppsto som en samlet statsdannelse, noe som gjør det til en tvilsom opplysning. Andre kilder oppgir at den første som utnevnte en lordkansler var Edvard Bekjenneren, som døde i 1066; dette plasserer opprettelsen i årene rett før normannernes invasjon.
Det ble vanlig gjennom middelalderen at embetet ble gitt til en biskop. Flere av erkebiskopene av Canterbury var også lordkanslere.


== Se også ==
Liste over lordkanslere i Storbritannia


== Referanser ==


== Litteratur ==
Campbell, John (1878): Lives of the Lord Chancellors and Keepers of the Great Seal of England From the Earliest Times Till the Reign of Queen Victoria, 7. utg., London: John Murray.
Davies, M. (2003): Companion to the Standing Orders and guide to the Proceedings of the Lords, 19. utg.,
Department for Constitutional Affairs (2003): «Constitutional Reform: Reforming the Office of the Lord Chancellor»
House of Lords (2003–2004): Bill 30 (Constitutional Reform Bill).
Chisholm, Hugh, red. (1911): «Lord High Chancellor», Encyclopædia Britannica, 11. utg., Cambridge University Press.
Adam Stegerwald

Adam Stegerwald (født 14. desember 1874 i Greußenheim ved Würzburg, død 3. desember 1945 i Würzburg) var en tysk  kristelig-konservativ politiker (Zentrum, senere CSU). Han var en av grunnleggerne til de kristne fagforeningene i Tyskland og til det konservative partiet CSU i Bayern.


== Liv og virke ==
Stegerwald tok svennebrev som snekker. Under vandreårene kom han i 1894 til München. Her gikk han på kurs i den katolske arbeiderforeningen og var i 1900 til 1902 gjest under forelesninger ved universitetet, blant andre hos Lujo Brentano. 
Stegerwalds vei inn i politikken gikk via fagforeningverv i det kristne trearbeiderforbundet, som han i 1899 var medgrunnlegger av.  I 1919 til 1921 var han prøyssisk minister for folkevelferd, og fra mars til november 1921 også prøyssisk ministerpresident. I 1929/1930 var han rikssysselsettingsminister,  fra 1930 til 1932 riksarbeidsminister. Han var medlem av den tyske riksdagen og grunnlovgivende forsamlingen fra 1919 for Det katolske sentrumspartiet. 
I perioden med nasjonalsosialistisk styre var Stegerwald uten innflytelse og satt i 1944 to måneder i fengsel på grunn av sine kontakter til antinazister. 
De amerikanske besetningsmyndighetene sørget for at Stegerwald 11. mai 1945 ble oppnevnt til regjeringspresident i regionen Unterfranken i Bayern, men han døde av lungebetennelse allerede i desember samme år.  
Politisk bekjente Stegerwald seg uttrykkelig til demokratiske verdier og avviste alle ideer om en allmektig stat. Opprinnelig var han en overbevist monarkist, men etter første verdenskrig forsvarte han Weimarrepublikken mot de radikale partienes forsøk på å styrte republikken. 
Stegerwald fikk stor betydning for grunnleggelsen av de kristne fagforeningene i Tyskland og kort tid før sin død også for partiet CSU i Bayern.


== Litteratur ==
(de) Bernhard Forster: «Stegerwald, Adam.» I Neue Deutsche Biographie (NDB). Bind 25, Duncker & Humblot, Berlin 2013, ISBN 978-3-428-11206-7, s. 114 f. (digitalisering).


== Referanser ==
Paul Hirsch (politiker)

Paul Hirsch (født 17. november 1868 i Prenzlau i Uckermark, død 1. august 1940 i Berlin) var en tysk politiker (SPD). Han var ministerpresident i Preussen fra 1918 til 1920.


== Referanser ==


== Litteratur ==
(de) Klaus Malettke: «Hirsch, Paul.» I Neue Deutsche Biographie (NDB). Bind 9, Duncker & Humblot, Berlin 1972, ISBN 3-428-00190-7, s. 217 f. (digitalisering).
Wilhelm Heinz Schröder: Sozialdemokratische Parlamentarier in den deutschen Reichs- und Landtagen 1867–1933. Biographien, Chronik und Wahldokumentation. Ein Handbuch. Düsseldorf, 1995. ISBN 3-7700-5192-0, s. 509.
Hirsch, Paul. I: Lexikon deutsch-jüdischer Autoren. Band 11: Hein–Hirs. Utgitt av Archiv Bibliographia Judaica. Saur, München 2002, ISBN 3-598-22691-8, s. 393–397.
Renate Karnowsky: Paul Hirsch, ein preußischer Ministerpräsident aus Prenzlau. In: Prenzlau, Hauptstadt der Uckermark, 1234–1984, ein bürgerliches Lesebuch. Herausgeber: Heimatkreis Prenzlau, 1984, s. 301–321, online.
Renate Karnowsky: Paul Hirsch. I: Biographien bedeutender Dortmunder, Menschen in, aus und für Dortmund. herausgegeben von Hans Bohrmann, Verlag des Historischen Vereins Dortmund, 1994, s. 41–43, online. Arkivert 24. september 2015 hos Wayback Machine.


== Eksterne lenker ==
(en) Paul Hirsch – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(sv) Paul Hirsch i Svensk Filmdatabas
Morgan Motor Company

Morgan Motor Company er en britisk bilfabrikk. Selskapet ble grunnlagt i 1912 av H.F.S. Morgan. Fra 1959 til 2003 ble det drevet av hans sønn Peter Morgan. Nå styres selskapet av H.F.S. Morgans sønnesønn, Charles Morgan.
Fra starten og til 1936 produserte firmaet utelukkende sportslige trehjulsbiler med to hjul foran og et hjul bak. Da den første «bilen» kom i 1936 ble den kalt «4/4» fordi den hadde en firesylindret motor og fire hjul.
I 2000 kom Morgan Aero 8. Dette var merkets første fundamentalt nye modell på 64 år, men også denne er bygget rundt en asketreramme. Alle Morgan håndbygges etter kundens spesifikasjoner og ventetiden kan være nesten ett år.
Til tross for deres gammeldagse utseende har Morgan fartsegenskapene til en moderne sportsbil. Morgan Plus 8, med en 196 hestekrefter stor Rover V8-motor, akselererer fra 0 til 100 km/t på 5,6 sekunder.  Morgan Aero 8 er enda raskere.
Fabrikken befinner seg i Malvern Link (i Worcestershire) og har ca. 130 ansatte. Produksjonstallene var oppe i 50 biler i uka på 1920-tallet, men har ligget rundt 10 biler per uke de siste tiårene.


== Modeller ==
Morgan 4/4
Morgan Plus 4
Morgan Plus 4 Plus
Morgan Plus 8
Morgan Aero 8
Morgan Runabout
Morgan Roadster


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Morgan Motor Company – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Norsk Morgan Klubb
AS Insignia, norsk importør av Morgan
Ludwig Curtius

Ludwig Michael Curtius (født 13. desember 1874 i Augsburg, død 10. april 1954 i Rom) var en tysk arkeolog og kunsthistoriker. Hans verker om antikke temaer, særlig Das antike Rom og Antike Kunst (2 bd.) har i særlig grad preget ettertidens forståelse av disse historiske epokene.


== Liv ==
Ludwig Curtius studerte etter gymnasiet filosofi, jus og sosialøkonomi i München og Berlin, før han lot seg begeistre til å studere klassisk arkeologi under Adolf Furtwängler. I 1899 ble han privatlærer for dennes sønn, den senere dirigenten Wilhelm Furtwängler.
Fra 1904 til 1907 deltok Curtius i tyske utgravninger i Aegina og Boghazköj i Tyrkia. Etter hans habilisasjon i 1907 ble han professor i klassisk arkeologi ved universitetene i Erlangen, Freiburg im Breisgau og tilslutt det prestisjetunge Heidelberg.
I 1928 ble han vitenskapelig direktør for Det tyske rikes arkeologiske institutt i Rom. Han ble pensjonert i 1937.


== Viktige verker ==
Deutsche und antike Welt, 1950
Antike Kunst; 3. oppl., Darmstadt 1959
Das antike Rom; Wien 1944
Die Wandmalerei Pompejis; Darmstadt 1972


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Ludwig Curtius
Geschichte des Seminars für Klassische Archäologie Heidelberg
Deutsches Archäologisches Institut

Deutsches Archäologisches Institut (det tyske arkeologiske institutt, DAI) er en vitenskapelig forskningsinstitusjon underlagt det tyske utenriksdepartementet. Det utfører utgravninger og forskning innenfor arkeologi og beslektede fagområder. Viktige utgravningssteder inkluderer Madrid, Roma, Istanbul, Athen, Kairo, Damaskus, Bagdad, Teheran og Sanaa.Instituttet ble grunnlagt i 1829 i Roma under navnet Instituto di corrispondenza archeologica. Hovedkontoret befinner seg siden 1832 i Berlin. Den romersk-germanske kommisjonen har sete i Frankfurt am Main, kommisjonen for eldre historie i München og kommisjonen for allmenn og sammenlignende arkeologi i Bonn.


== Eksterne lenker ==
(ty) Deutsches Archäologisches Institut
Evklid fra Megara

Evklid fra Megara (engelsk translitterasjon: Euclid; født ca. 450 f.Kr. i Megara i Hellas, død i 374 f.Kr.) var en gresk filosof og elev av Sokrates. 
Evklid fra Megara grunnla den filosofiske skoleretning som kalles Megara-skolen (eller den eristike eller dialektiske skole). På en tid da borgere av Megara ved dekret var forbudt å besøke Athen, skal Evklid ha kledd seg i kvinneklær for å komme seg ubemerket inn i byen for å være nær Sokrates. Han skal ha vært en av dem som hørte Sokrates' siste tale. Etter at Sokrates var død, trakk Evklid og noen av hans filosofvenner seg tilbake til Megara. Selv om det ikke finnes noen direkte beviser for det, kan dette ha sammenfalt med den tiden da filosofen Platon bodde i Megara.
Evklid skal ha skrevet seks dialoger, men bare titlene deres er blitt bevart for ettertiden. 
Hans lære var en kombinasjon av Parmenides' og Sokrates' prinsipper.
Megara Hyblaea

Megara Hyblaea var en gresk koloni på Sicilias østkyst, noe nord for Siracusa. Den ble grunnlagt i 728 f.Kr. av kolonister fra Megara i Hellas. Hundre år senere grunnla kolonister fra Megara Hyblaea byen Selinus vest på Sicilia. Sicilia var den gang del av det greske kulturområdet Magna Graecia.
Megara Hyblaea var aldri noen by av stor betydning. Den ble ødelagt av Gelon omkring 481 f.Kr. Under arkeologiske utgravinger er det avdekket deler av bymuren, en gravlund og offergaver til et tempel.


== Eksterne lenker ==
Encyclopædia Britannica, Megara Hyblaea
Habilitasjon

Habilitasjon (Habilitation) er et begrep som brukes i universitetssystemet på store deler av det europeiske kontinentet, og som innebærer at man kvalifiserer seg til de øverste stillingene ved universitetene (dvs. får professorkompetanse).  Ordningen finnes i Frankrike, Tyskland, Sveits, Ungarn, Polen, Tsjekkia, Slovakia og Slovenia.
Det er en forutsetning at man fra før har tatt doktorgraden. Habilitasjonen skjer ved at kandidaten etter å ha kvalifisert seg gjennom publisering av vitenskapelige arbeider (den kumulative modellen), eller etter å ha skrevet en helt ny, lengre avhandling (opus magnum, latin 'stort verk'), forsvarer seg i offentlig disputas.
En person som har habilitert seg i Tyskland får tillatelse til å holde forelesninger, enten i form av venia legendi (tillatelse til å lese) eller sjeldnere venia docendi (tillatelse til å undervise), og blir privatdosent (Privatdozent). Dermed får vedkommende rett til å søke professorstillinger. Habilitasjonsordningen ble innført av Wilhelm von Humboldt i Preussen i 1809.


== Se også ==
Habilitation, wiktionary på tysk
habilitieren, wiktionary på tysk


== Litteratur ==
Rüdiger vom Bruch: Qualifikation und Spezialisierung: Zur Geschichte der Habilitation. I Forschung und Lehre. 2, 2000, s. 69–70.
Jochen Fröhlich: Die Habilitation in Frankreich. Universität Karlsruhe: Froehlich_HDR_2005.pdf
Ernst Schubert: Die Geschichte der Habilitation. I Henning Kössler (red.): 250 Jahre Friedrich-Alexander-Universität Erlangen-Nürnberg. Universitätsbibliothek, Erlangen 1993, ISBN 3-922135-91-9, S. 115–151. (= Erlanger Forschungen, Sonderreihe 4).
Hermann Horstkotte: Akademische Doktorspiele – Professor Dr. h.c. Volkswagen. Spiegel Online, 15. november 2007.


== Eksterne lenker ==
Postdoc / Habilitation = postdoctoral university degree with lecture qualification, Freie Universität Berlin
Austria Higher Education System, euroeducation.net
Dalby (etternavn)

Personer med Dalby som etternavn:

Andy Dalby (f. 1948), en engelsk rockegitarist
Camilla Dalby (f. 1988), en dansk håndballspiller
Gene Dalby (f. 1957), en norsk lyriker.
Irene Dalby (f. 1971), en av Norges beste svømmere gjennom tidene, representerte Hamar IL.
Orrvar Dalby (f. 1952), en norsk organisasjonsmann
Terje Dalby (1944–2006), en norsk journalist som vokste opp i Vardal og Gjøvik.
Åge Dalby (f. 1944), en norsk journalist og kommentator i VG og senere daglig leder av NRK TV-Sporten.
Herfast

Herfast (død 1084) var den første kjente rikskansler i England, fra 1068 til 1070.
Han var født i Normandie, Frankrike, og sluttet seg til Vilhelm Erobreren under invasjonen av England i 1066. Han ble utnevnt til sjef for det kongelige skriverkontoret etter slaget ved Hastings.
Etter 1070 ble han biskop av East Anglia. Der kom han i konflikt med abbediet i Bury St. Edmunds, og da saken ble lagt fram for erkebiskop Lanfranc av Canterbury gikk dommen mot ham, og det antas at han ble avsatt.
William Giffard

William Giffard (død 23. januar 1129) var rikskansler i England under Vilhelm II og Henrik I fra 1093 til 1101.
I 1100 ble han utnevnt til biskop av Winchester av Henrik I. Året etter nektet erkebiskop Anselm av Canterbury å bispevie ham, ettersom han var innsatt av den verdslige makt. Giffard var vennlig innstilt overfor Anselm, og da han fikk tilbud om å bli bispeviet av erkebiskopen av York i 1103 nektet han dette. Han ble derfor forvist av kongen. 
I 1106 var han en av biskopene som lyktes i å presse Anselm til å gi etter for kongen, og året etter kom det til forlik mellom kirke og konge. Dermed kunne han endelig bispevies, den 11. august 1107, syv år etter utnevnelsen. Han hjalp i sin tid som biskop cistercienserne med å opprette sitt første kloster i England, og restaurerte Winchesterkatedralen.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Erkebiskop Robert av Jumièges (?-1070)
Biskop William the Norman (?-1075) *bispeviet 1051
Erkebiskop Lanfranc (1005-1089) *1070
Erkebiskop Thomas av Bayeux (?-1100) *1070
Erkebiskop Anselm av Canterbury (1033-1109) *1093
Biskop William Giffard (?-1129) *1107


== Referanser ==
Winchester (England)

Winchester er en by og administrasjonssenter i grevskapet Hampshire, England. Byen ligger i hjertet av det langt større administrative distriktet City of Winchester, og ligger i den vestlige enden av nasjonalparken South Downs langs løpet av elven Itchen. Den ligger 98 km sørvest for London og 21,9 km fra Southampton, som er den nærmeste byen. Ved folketellingen i 2011 hadde Winchester en befolkning på 45 184 innbyggere. Det større distriktet City of Winchester, som også omfatter byer som Alresford og Bishop's Waltham, en befolkning på 116 800 innbyggere.Byen har i Englands historie i en periode vært hovedstad i England. Flere viktige historiske bygninger er bevart, som Winchesterkatedralen fra 1100-tallet, Winchester College grunnlagt i 1382 og Storhallen, den eneste bevarte delen av det kongelige palasset. Storhallen ble gjenoppbygget mellom 1222 og 1235, og fremstår i dag i den formen. Den er kjent som stedet for kong Arthurs runde bord oppbevares; siden 1463 har et stort rundt bord hengt på veggen. Det er datert til 1300-tallet, og er således ikke fra Arthurs tid, men det er allikevel en stor turistattraksjon.


== Historie ==
Den tidligste kjente bosetningen er fra jernalderen, da det ble anlagt flere festninger omkring byen. I romersk tid het byen Venta Belgarum og hadde stor betydning.
I angelsaksisk tid ble byen hovedstad i kongedømmet Wessex under kong Alfred den store. Ettersom England ble samlet på denne tiden, ble den dermed også hovedstad i England fram til normannernes erobring i 1066.
Winchester bispedømme er et av de eldste bispesetene i England. En av biskopene, William av Wykeham (1366–1404) var ansvarlig for mye av katedralen slik den står i dag, og han grunnla også Winchester College. En annen kjent biskop i Winchester er sankt Svithun, som Stavanger domkirke i middelalderens Stavanger ble viet til.
I middelalderen var byen et viktig sentrum for ullhandelen, en næringsvei som etterhvert døde ut. Det var også et viktig sted for pilegrimmer, ettersom den gamle pilegrimsleden til Canterbury begynte der.
Forfatteren Jane Austen døde i Winchester i 1817 og er gravlagt i katedralen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Winchester – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) City of Winchester – galleri av bilder, video eller lyd på Commons  Winchester (England) hos Wikivoyage

Winchester City Council
Fotografier av Winchester og det omliggende området, Geograph.co.uk
Ely bispedømme

Ely bispedømme i England ble opprettet i 1109, med sete i byen Ely. Opprettelsen hadde blitt foreslått i 1105 av en Richard, som var abbed i byens kloster, for å avlaste Lincoln bispedømme.
Elykatedralen var opprinnelig klosteret kirke, som ble utvidet for å dekke det nye behovet for plass. Ely var organisert som et palatinat under biskopen, samt at biskopen også automatisk ble abbed for det rike klosteret, og derfor ble det et velstående bispedømme. Dette gjenspeiles i katedralen, som er rikt utsmykket. 
Etter reformasjonen i det 16. århundre gikk det over fra å være et katolsk til et anglikansk bispesete, samtidig som klosteret ble oppløst. 
Fram til 1830 dekket bispedømmet kun Cambridgeshire, men det ble det året utvidet til å dekke også Bedfordshire, Huntingdonshire og den vestlige delen av Suffolk. Dette ble igjen endret i 1914, da Suffolk bispedømme ble opprettet. Det vestlige Suffolk gikk da dit, mens Bedfordshire ble gitt til St. Albans bispedømme. Samtidig ble den vestlige delen av Norwich bispedømme gitt til Ely. 
Bispedømmet har i 2005 omkring 300 menigheter, 341 kirker og 610 000 medlemmer av Den anglikanske kirke.


== Biskoper ==


== Eksterne lenker ==
Diocese of Ely
Robert Oppenheimer

Julius Robert Oppenheimer (født 22. april 1904, New York, død 18. februar 1967, Princeton) var en amerikansk fysiker av tysk-jødisk opprinnelse.
Faren, en rik tekstilimportør, hadde utvandret fra Tyskland i 1888. Robert Oppenheimer studerte fysikk, klassisk filologi, orientalistikk og kjemi ved Harvard, Cambridge og Göttingen. Han tok doktorgraden ved Göttingen, og arbeidet her med Niels Bohr og Edward Teller. I 1929 ble han professor ved Berkeley-universitetet i California.
Fra 1943 til 1945 ledet han Manhattanprosjektet i New Mexico, som hadde som mål å utvikle atombomben. Han kalles gjerne «atombombens far». Etter å ha sett hvilke redsler bomben forårsaket i Hiroshima og Nagasaki ble han imidlertid en overbevist motstander av bruk av atomvåpen, og nektet å delta i utviklingen av hydrogenbomben. Han engasjerte seg i internasjonal lobbyvirksomhet for nedrustning og for internasjonal kontroll av alle atomvåpen. På 1950-tallet ble han beskyldt for anti-amerikansk virksomhet og påståtte tidligere kommunistsympatier, og ble fratatt sin sikkerhetsklarering. Selv om han hadde mistet all innflytelse i USA, fortsatte han å undervise, skrive og arbeide med fysisk forskning. Han ble først rehabilitert i 1963 av president John F. Kennedy som gav ham Enrico Fermi-prisen prisen, men på grunn av Kennedys attentat, ble prisen utdelt av Lyndon B. Johnson.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) J. Robert Oppenheimer – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) J. Robert Oppenheimer – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Robert Oppenheimer på Internet Movie Database 
(en) Robert Oppenheimer hos The Movie Database 
(en) Robert Oppenheimer på Discogs 
(en) Robert Oppenheimer hos American National Biography
Bolsjevik

Bolsjevik (russisk: большевик, bolsjevik, «flertallsmann»; flertall: большевики, bolsjeviki; det russiske ordet for «flertall» er bolsjinstvo) var opprinnelig et medlem av «majoritetsfraksjonen» i det russiske arbeiderpartiet ledet av Vladimir Lenin. Den andre fraksjonen var kjent som mensjeviker («minoritetsmenn»). Partiet ble splittet under partikongressen i 1903. Kort etter at bolsjevikene kom til makten gjennom den russiske revolusjonen i 1917, endret de partiets navn til «Det all-russiske kommunistpartiet (bolsjevikene)». Det var først i 1952 at «bolsjevikene» ble strøket fra partinavnet.
Bolsjevikene, som ble grunnlagt av Vladimir Lenin, var i 1905 en masseorganisasjon bestående hovedsakelig av arbeidere under et demokratisk indre hierarki styrt av prinsippene for demokratisk sentralisme som betraktet seg selv som ledere av den revolusjonære arbeiderklassen i Russland. Deres overbevisning og praksis ble ofte referert til som bolsjevisme. Den bolsjevikiske revolusjonære lederen Lev Trotskij benyttet vanligvis begrepene «bolsjevisme» og «bolsjevik» etter hans landflyktighet fra Sovjetunionen for å skille mellom hva han anså var sann leninisme og det regime innenfor staten og partiet som vokste fram under Josef Stalin.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Bolshevism, the Road to Revolution, av Alan Woods
Chronology of the Bolshevik Party World History Database
The Bolsheviks and Workers Control, av Maurice Brinton