Plantefarger

Plantefarger er farger utvunnet av planter.


== Historie ==
Vi har skriftlige overleveringer fra oldtidens leger Dioskorides, Galen m. fl. Karl den store fikk utarbeidet et reglement for hagebruk som inneholdt lister over de urter og trær som skulle dyrkes i de keiserlige hager. Dette reglement fikk stor betydning for store deler av Nord-Europa. Blant de planter som nevnes var vaid (Isatis tinctoria ), som allerede på 800-tallet ble brukt til å farge garn. Det kan ha vært irene som lærte nordmennene å farge garn med lavarter. ”Korkemose” eller ”Kvitkork” kan føres tilbake til det irske ordet «corcur» som igjen skriver seg fra det latinske ordet ”purpur”. Denne lavarten var i middelalderen en egen eksportartikkel. Det er lavsyrene som finnes i de fleste lavarter som danner fargestoffer. De fleste av dem er brune.
Opplysningstidens forfattere samlet botanisk viten som ledd i en topografisk beskrivelse av hver sin landsdel. Samtidig begynner håndverksmessig utdannete «bondefargere» å ta i mot arbeid fra landet, men har sine verksteder i byene. På denne tiden kom også de nye beisemidlene alun (kaliumaluminiumsulfat), koppervitriol og jernvitriol i bruk og ga muligheter for nye fargenyanser.
Garn til finere arbeider kan meget godt ha blitt sendt til Flandern eller Nord-Tyskland hvor ullfargeindustrien var kommet svært langt.
Fra 1800 ble det mulig å kjøpe importerte fargestoffer som de nye anilinfarger. Farging med planter var likevel fremdeles stort sett enerådende.


== Teknikk ==
Fargemetodene som har vært benyttet fra svært gammel tid og har antagelig vært nokså like over hele Skandinavia, østersjølandene og Nord-Russland. 
Før innfarging må ullen tilføres bindemiddel, beising, eller la planten gjennomgå en gjæringsprosess. Til beising kunne man bruke andre plantearter som jamne (Lycopodium complanatum) eller bark av gråor (Alnus incano). 
Man holdt seg helst til planter som med en gang ga den ønskede farge. Men med bindemidler og etterfarging av blått på gult eller rødt på blått, kunne man komme frem til nye toner av grønt og fiolett. 
Garnet kan beises på forhånd eller samtidig med selve innfargingen som skjer ved at garnet legges sammen med plantene i varmt vann, 60 – 90 grader, alt etter hvilke planter som benyttes,
For å få lik farge på garnet måtte alt farges i samme omgang. For å få klare og rene toner, måtte man være omhyggelig med vask av garnet før fargingen og skylling med lut og andre sterke løsninger etterpå.


== Farger ==
GrønneBjørkeløv – Betula verrucosa – oljegrønn
Reinfann – Tanacetu vulgare – varm gressgrønn
Trollheggbark – Frangula alnus – grønn
Bregner  – div. arter – blekgrønnBlågrønne

Bjørkeløv – Betula verrucosa – blågrønn
Blåbær – Vaccínum myrtillus – mellomblå
Vassarv – Stellaria media -	blekblå
Skogjamne  – Lycopodium (Diphasium) complanatum – mørkeblåGule

Bjørkeløv – Betula verrucosa – gulbrun
Engsoleie – Ranunculus acris – gulgrå
Grønnvier – Salix phylicifolia x Salix glauca – frisk gul
Krushøymol – Rumex crispus – sterk gul
Ryllik – Achillea millefolium – gul
Oreløv – Alnus – blekgul
Tiriltunge – Lotus corniculatus – gulSvarte

Orebark	- Alnus – svart
Heggbark – Prunus padus – svart
Engsyre – Rumex acetosa	- svart
Krekling – Empetrum nigrum – svart
Brissel – -	svartGrå

Engkall – Rhinantus serotinus – grå
Pors – Myrica gale – grå
Skogstorkenebb – Geranium silvaticum – gråbrunBrune

Skogstorkenebb – Geranium silvaticum – gråbrun
Prikkperikum – Hypericum perforatum – kastanjebrun
Trollheggbark – Frangula alnus – brun
Steinlav – - brunRøde

Røsslyng – Calluna vulgaris – mellomrød
Kvitmaure – Galium boreale – rød
Bergmynte – Origanum vulgare – rød


== Kilder ==
Thor B. Kielland: "Norsk Billedvev", Fortids kunst i norske bygder.
Botanisk og plantefysiologisk leksikon