jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Dean Windass

Dean Windass (født 1. april 1969 i Hull, England) er en engelsk fotballtrener og tidligere fotballspiller. Han var angrepsspiller og har spilt for flere engelske klubber og en skotsk klubb.


== Biografi ==
Ble som ung vraket fra Hulls aldersbestemte lag og tok i stedet opp en karriere som murerlærling. Han spilte for North Ferriby fra august 1990 og fram til oktober 1991 da Hull City ga han en profesjonell kontrakt. I denne klubben spilte han over 150 ligakamper i løpet av fire år før han ble solgt til den skotske klubben Aberdeen for £700 000 den 1. desember 1995. Her ble han værende i to og et halvt år før Oxford kjøpte han for £475 000 foran 1998/99 sesongen.
Etter 15 ligamål på 33 ligakamper ble han kjøpt av Bradford for £950 000 i mars 1999 og her spilte han fram 2001. Da kjøpte Middlesbrough han for £600 000. Denne klubben spilte han for i nesten to sesonger, men var i løpet av denne perioden på lån til både Sheffield United og Sheffield Wednesday. I januar 2003 gikk han gratis til Sheffield United, mens han sommeren samme året gikk gratis til Bradford City.
I 2007 gikk han tilbake til Hull, først på lån, senere på en fast kontrakt. Han bidro sterkt til lagets gode sesong, og bidro til at de klart play-off for opprykk. 24. mai 2008 ble Hull klare for Premier League etter seier 1-0 i playoff-finalen mot Bristol City. Windass ble matchvinner i sin første og sannsynligvis siste kamp på Wembley, med en spektakulær volley etter 38 minutter. Dette er aller første gang Hull er i den øverste divisjonen i England.
Har våren 2010 rykket ned til NPower championship igjen...


== Karriere som spiller ==


== Meritter ==
Toppscorer, sammen med Stuart Elliott, med 27 ligamål i Football League One i 2004/05 sesongen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Dean Windass – Transfermarkt 
(en) Dean Windass – WorldFootball.net 
(en) Dean Windass – Soccerbase.com 
(en) Dean Windass – FootballDatabase.eu 
(en) Dean Windass – Soccerway
Grumman HU-16 Albatross

For det britiske passasjerfly, Albatross fra 1939 se: de Havilland DH 91 AlbatrossGrumman HU-16 Albatross, er et amerikansk to-motors amfibiefly med stjernemotorer produsert av Grumman. Flyet ble opprinnelig benevnt som SA-16. Det fikk navnet HU-16 Albatross i 1962. Albatross ble hovedsakelig benyttet som søk- og redningsfly.
Flyet har vært  brukt i det norske Luftforsvaret


== Spesifikasjoner (G64) ==

Besetning: 2, pilot og co-pilot.
Kapasitet : Max 30 passasjerer
Lengde: 19,16 m
Vingespenn 24,4 m
Høyde: 7,8 m
Vingeflate: 82 m²
Vekt, tom:  9070 kg
Max takeoff-vekt: 15 000 kg
Brennstoffkapasitet 4 000 l, plus 1 100 l i drop-tankerSammenlignbare fly:

Consolidated PBY Catalina
Grumman G-73 Mallard


== Brukt av flyvåpen ==
Argentina, Brasil, Canada, Chile, Colombia, Filippinene, Hellas, Island, Indonesia, Italia, Japan, Malaysia, Mexico, Norge, Pakistan, Peru, Portugal, Spania, Taiwan, Thailand, Tyskland, Forente stater (Air Force, Coast Guard, Navy), Venezuela.


== Albatross i Luftforsvaret ==
Da Luftforsvaret  mot slutten av 1950-tallet ønsket å bytte ut de velbrukte Catalina-flyene fra andre verdenskrig med nytt materiell, falt valget på Albatross.
330 skvadron og 333 skvadron ble tildelt ni fly hver. Disse var i tjeneste i Luftforsvaret fra  1961 til 1969, da de ble avløst av  P-3 Orion. Ettersom flyene var våpenhjelp fra USA, ble de levert tilbake til amerikanske myndigheter, som så leverte dem til Hellas (12 fly) og Spania (6 fly).
De norske flyene var av typen SHU-16B (G111).  Disse skilte seg fra de andre Albatrossene blant annet med en stor nese som huset en AN/APS88-radar og en MAD-bom i halen (Magnetic Anomaly Detector).  
Mannskapet var på seks; to piloter, navigatør/taktisk co-ordinator (tacco), maskinist, systemoperatør/radiooperatør og systemoperatør/ASW-operatør. Under styrbord vinge hadde den et kraftig søkelys som ble styrt av en stikke hos annenflygeren.  Flyet hadde to stasjoner for bevæpning (raketter, dypvannsbomber, torpedoer) eller ekstra drivstofftanker under hver av vingene.


== Eksterne lenker ==
Grumman HU-16 Albatross´ historie inkludert varianter.
HU-16 i norske farger
Adam Alsing

Rolf Adam Engelbrekt Alsing, kjent som Adam Alsing, (født 12. oktober 1968 i Karlstad i Värmland i Sverige, død 15. april 2020) var en svensk TV-programleder.
Alsing var kjent som programleder for den svenske utgaven av Big Brother fra 2000 til 2004, samt to sesonger av den norsksvenske samproduksjonen av serien sammen med Brita Møystad Engseth i 2005 og Pia Lykke i 2014. Han har dessuten hatt sitt eget talkshow, Adam, samt ledet reality-TV-serien Masterplan.
På slutten av sitt liv var Alsing programleder for Jeopardy! på TV4, samtidig som han sammen med Gry Forsell var programleder for morgenprogrammet Äntligen morgon på radiokanalen Mixmegapol.
Alsing var bosatt i Bromma i Stockholm med kone og to barn.
Han døde i 2020 av covid-19.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Adam Alsing – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Adam Alsing på Internet Movie Database 
(en) Adam Alsing hos The Movie Database
Elmar Mäder

Elmar Theodor Mäder (født 28. juli 1963 i Henau) var kommandant for Sveitsergarden fra 2002 til 2008.


== Bakgrunn ==
Han er oppvokst i Zuzwil i kantonen St. Gallen, og har tre brødre og en søster. Hans foreldre, Theo og Katharina Mäder, drev en forretning som solgte slakteriutstyr. Han gikk på primærskolen i Zuzwil, sekundærskolen i Wil og deretter kantonskolen i Sankt Gallen, og studerte jus ved Université de Fribourg. Han avsluttet studiet med lisensiatgrad i begge rettene (verdslig og kirkelig). Deretter arbeidet han som rettsskriver og fra 1992 som selvstendig rådgiver med vekt på skatterådgivning, revisjon og konsolidering av finansselskaper.


== Sveitsergarden ==
Han meldte seg til Sveitsergarden i 1998, og ble 2. juni 1998 utnevnt til visekommandant for garden av pave Johannes Paul II. I 2002 ble han gardens 33. kommandant, en posisjon han beholdt til 2008. Han gikk da over i privat virksomhet.
I 2014 uttalte han til ukebladet «Schweiz am Sonntag» at det fantes et nettverk av homofile prester i Vatikanet, og at han var sikker på at disse ville ende opp med å utgjøre et sant hemmelig samfunn som ville greie å true pavens sikkerhet.
Han er gift og har fire barn. Han er medlem av Helvetia Romana i SchwStV og K.A.V. Capitolina Rom i CV.


== Utmerkelser ==
Komtur med stjerne av den hellige Gregor den stores orden
Komtur av den hellige pave Silvesters orden
Æresridder med sølvstjerne av Sacro Militare Ordine di San Giorgio.
Ridder av den hellige grav i Jerusalem
Gentiluomo di Sua Santità (for resten av livet)


== Referanser ==
Paramnesi

Paramnesi er falsk hukommelse eller feil vurdering av virkeligheten. 


== Se også ==
Deja vu, følelsen å ha opplevd noe før som en opplever for første gang
Amnesi, hukommelsestap
Falske minner
Den Constitutionelle

Den Constitutionelle var en norsk dagsavis i perioden 1836–47.Den Constitutionelle ble grunnlagt av den danskfødte bokhandleren Johan Dahl med juristene Carl Fougstad, U. A. Motzfeldt og A. M. Schweigaard som de første redaktørene. Fougstad trakk seg ut av redaksjonen etter ett år.
Bladet fikk betydning som et politisk og litterært organ, særlig for den kretsen som sluttet seg om Welhaven i dennes kamp mot patriotene med Wergeland i spissen. Det er derfor en verdifull kilde for studiet av brytningene som Welhavens dikt Norges Dæmring fremkalte («Dæmringsfeiden»), samt for de politiske kampene mellom stortingsopposisjonen innledet i 1833 og «Intelligenspartiet», som ble forsvart av Den Constitutionelle. På folkemunne ble avisen gjerne kalt «Nella».
Henrik Wergeland skrev i 1839 «Nissespillet» Den Konstitutionelle, som et innlegg i debatten om avisa. Karakteren «dr. Motziuz» er en karikatur av Motzfeldt som da var redaktør. Wergeland refererer ellers til avisa i flere av sine satirer.
Camilla Collett debuterte i 1842 som forfatter i Den Constitutionelle med essayet "Nogle Srikketøisbetragtninger".Fra september 1841 til juli 1846 sto dikteren Andreas Munch for redaksjonen. Dette kostet ham i 1845 den lille posten han hadde som kopist i Finansdepartementet, som straff for noen artikler i bladet. Hans overordnede mislikte artiklene, som ikke var skrevet av Munch selv. Juli 1846 ble det overtatt av den ivrige skandinaven G. A. Krogh, men hadde nå utspilt sin rolle, og i april 1847 ble det slått sammen med Den norske Rigstidende.


== Referanser ==


== Kilder ==
Salmonsens konversationsleksikon. Anden udgave.
Aagot Didriksen

Aagot Didriksen (født 3. juli 1874 i Kristiansand, død 19. mars 1968) var en norsk skuespillerinne. 
Didriksen debuterte på Nationaltheatret i teatrets åpningssesong 1899, som Rakel i Bjørnsons Over Ævne. Hun hadde øvd inn rollen sammen med forfatteren i hans hjem på Aulestad. Blant andre større roller kan nevnes Agnes i Brand, Ella Rentheim i Rosmersholm, Bolette i Fruen fra havet og Ofelia i Hamlet. Hennes avskjed fra teatret i 1942 var også i et Bjørnsonstykke, nå spilte hun Kamma Riis i Det ny system. Ved pensjonsavgang hadde hun gestaltet over 150 roller. 


== Filmer i utvalg ==

1940 – Tørres Snørtevold («Fru Jessen»)

1937 – Fant

1933 – Vi som går kjøkkenveien («Laura»)

1931 – Den store barnedåpen («En frue»)


== Teaterroller (utvalg) ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Aagot Didriksen på Internet Movie Database 
(no) Aagot Didriksen hos Nationaltheatret 
(no) Aagot Didriksen hos Sceneweb 
(sv) Aagot Didriksen i Svensk Filmdatabas 
(en) Aagot Didriksen hos The Movie Database 
Bilder av Aagot Didriksen, Oslo Museum
Magnus Poulsson

Magnus Poulsson (født 14. juli 1881 i Drammen, død 18. mars 1958 i Asker) var en norsk arkitekt. 
Som barn bodde Poulsson i Drammen, men familien flyttet til Frogner i Oslo da han var 13. Han utdannet seg under Herman Major Schirmer på Den kongelige tegneskole i Christiania og ble så opptatt av Gudbransdalens tradisjonelle byggverk at gårder og treverk kom til å inspirere ham resten av livet. Deretter utdannet han seg videre ved Kungliga Tekniska högskolan i Stockholm, og samarbeidet i fire år med den svenske arkitekten Carl Westman. Poulsson kalte Westman og Gerhard Munthe sine viktigste læremestere.Han var en av de ledende innen den arkitektgenerasjon som gjenskapte en norsk bygningstradisjon basert på folkelig, norsk trearkitektur. Poulssons arbeider omfatter blant annet privatboliger, kirker og interiører. Han er mest berømt for å ha tegnet Oslo rådhus (1933–50) og Telegrafbygningen i Oslo (1916–24) sammen med hybelsamboeren Arnstein Arneberg, i en symbiose han kalte et «blyantenes og viskelærets ekteskap». Hans virkelige ekteskap var med Anna Bache-Wiig, og så glad var han i å skrive og deklamere dikt at hans foreldre følte de måtte advare hans kommende svigerforeldre: «Av mine sønner er Magnus den jeg har minst forhåpninger til,» sa hans far.Han er også kjent for Bærum rådhus i Sandvika (1925 og 1958), KNA-hotellet i Oslo (1931), Eysteinkirka på Hjerkinn (Dovre) og Haslumseter kapell i Bærumsmarka. Blant hans øvrige arbeider kan nevnes Lille Tøyen hageby i Oslo (1918), hovedverket DFDS-gården i Karl Johans gate 1 i nybarokk i Oslo (1917), restauranten på Norsk Folkemuseum (1917), Høyres Hus i Oslo, Framgården i Oslo, Toresplassen i Hole kommune (1934), Lysebu ved Oslo (1951 og 1956), Gravberget kirke (1956), samt flere kirker, gårdsanlegg og villaer.
Poulsson var formann i Fortidsminneforeningen 1917-1930 og formann i tilsynskomiteen for Nidarosdomen fra 1931, medlem av Den antikvariske bygningsnemnd. Han var en av de første mottakerne av St. Hallvardsmedaljen i 1956. Nidaros domkirkes gullmedalje 1951.
Poulsson fikk Sundts premie i 1916 for villaen i Frederik Stangs gate 16 i Oslo og Houens fonds diplom i 1925 og 1930 for henholdsvis DFDS-gården samme sted og Bærum rådhus i Sandvika. Han ble æresmedlem av Dansk akad. Arkitektforening 1950, medlem av Svenska kgl. Academien for de Fria Konstnerna 1950, og i 1950 ble han Kommandør av St. Olavs Orden.
Han var far til arkitektene Esben Poulsson og Anton Poulsson.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Magnus Poulsson (1952). Arkitekt Magnus Poulsson: Skisser og tegninger. Oslo: Aschehoug. 
Morten Ole Mørch (2021). Magnus Poulsson. Mennesket og hans krets, arkitekten og hans verk. Ad Notam. ISBN 978-82-690547-9-8. 


== Eksterne lenker ==
Verk av Magnus Poulsson på nasjonalmuseet.no
Magnus Poulsson av Geir Tandberg Steigan fra Artemisia
Magnus Poulsson fra Norsk biografisk leksikon
Rådhusarkitekten Magnus Poulsson fra Rådhusets forvaltningstjeneste
Harald Krohg Stabell

Harald Krohg Stabell (født 23. desember 1874 i Strinda, død 9. februar 1963 i Trondheim) var en norsk maler og arkitekt.Etter examen artium i 1893 fra Trondheim katedralskole, utdannet han seg som arkitekt ved Trondhjems Tekniske Læreanstalt i 1897. Han var også flink til å male og hadde allerede debutert ved Høstutstillingen i Kristiania. Mellom 1897 og 1901 oppholdt han seg i London som elev ved flere kunstskoler ved siden av å arbeide som assistent ved et arkitektkontor. Stabell fordypet seg i japansk kunst, normannisk og keltisk ornamentikk. Han mottok impulser fra jugendstilen og kunstnererne James McNeill Whistler, Arthur Melville, Gaston la Tauch og Frank William Brangwyn. Stabells akvareller ble stilt ut ved Royal Society of British Artists og britiske anmeldere berømmet ham for sin selvstendighet ved utstillinger ved Royal Academy of Arts. 
Stabell var arkitekt under gjenreisningsarbeidet etter  bybrannen i Ålesund 1904. Han flyttet tilbake til Trondheim i 1910 og underviste ved det nystartede Norges tekniske høgskole (NTH) i frihåndstegning, figur- og akttegning.  Fra 1918 til 1945 var han ekstraordinær professor her. En av hans elever var den senere kjente kunstneren Inger Sitter.  
Som akvarellkunstner var Stabell en av de betydeligste man har hatt i Norge, og han har hatt stor betydning for senere generasjoner av kunstnere, spesielt i Trøndelag. Trondheim Kunstmuseum har kjøpt inn flere av hans arbeider. Nasjonalgalleriets innkjøpskomité kjøpte aldri inn noen av hans akvareller, og etter at de takket nei til en donasjon fra ham, besluttet Stabell selv i 1909 å aldri stille ut i Oslo. Han gjennomførte mange studiereiser, blant annet i Spania, Italia og i Norge. Videre tilbrakte han mye tid i England og Frankrike mellom 1919 og 1924. På 1920-tallet laget han flere portrett som nå befinner seg i Victoria and Albert Museum (V&A) i London. Stabell er internasjonalt ellers representert i samlingene til Nasjonalmuséet i Stockholm, British Museum i London, Prado i Madrid og Brooklyn Museum i New York.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Bjerke, Øyvind Storm (1986) «Harald Krohg Stabell». I: Norsk kunstnerleksikon, bind 4. ISBN 8200183238 (Les i fulltekst)
Flor, Harald (flere utgaver) «Harald Stabell 1». I: Norsk biografisk leksikon (Les i fulltekst)
Olaf Willums

Olaf Willums (født 25. april 1886 i Porsgrunn, død 25. februar 1967 i Eidanger) var en norsk maler.
Han studerte ved Kunstakademiet under Halfdan Strøm og Christian Krohg 1912–13, ved Statens håndverks- og kunstindustriskole under Johan Nordhagen 1912–1918, og senere under Basil Schoukhaeff og André Lhote i Paris. Han var i en årrekke overlærer ved Statens håndverks- og kunstindustriskole.Willums var medlem av Nasjonal Samling under krigen og ble under landssvikoppgjøret dømt til 9 måneders fengsel og tap av stilling som overlærer.


== Bibliografi ==
Willums, Olaf (1944). Søren Onsager. Gyldendal. 
Willums, Olaf (1936). Norske folkevisor. Kirste. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Olaf Willums i Hvem er hvem? (1930)
Witterik

Witterik (spansk Witerico) var vestgoternes konge i Hispania fra 603 til 610.
Våren 602 fikk Witterik, en av konspiratørene sammen med Sunna de Mérida som forsøkte å reetablere arianismen i 589, kommandoen over hæren for å slå tilbake bysantinerne. Fra denne maktposisjonen omsluttet han seg med fortrolige. Da tiden kom for å slå tilbake bysantinerne, brukte Witterik i stedet sine tropper til å slå til mot kongen våren 603. Da han invaderte det kongelige slott og avsatte den unge kongen, Liuva II, satset han på støtte fra en fraksjon adelsmenn som var i opposisjon til Liuvigilds dynasti. En stor fraksjon av den vestgotiske befolkningen kunne alltid stoles på i å motsette seg dynastisk styre. Witterik skar av kongens høyre hånd og fikk ham senere fordømt og henrettet sommeren 603.
Han tilbrakte tiden med å kjempe mot bysantinerne i sitt styre, men en av hans generaler okkuperte Sagontia (eller Gisgonza), antagelig i 605. Det var antagelig i hans styre at Bigastrum (nær Cartagena) ble tatt, for dens biskop deltok i konsilet i Toledo i 610. 
I 606 reiste hans datter, Ermenberga, nordover for å gifte seg med kongen i Burgund, Teoderik II. Hun ankom i Chalon-sur-Saône, men regenten Brunhilda og Teoderiks søster Teudila advarte ham mot denne bruden. Teoderik fornærmet henne så ved å sende henne tilbake til Hispania i 607 uten hennes medgift. Witterik var rasende og inngikk en allianse mot den burgundiske monarken. Kong Teodebert II av Austrasia, Klotar II av Neustrasia og Aigulf til langobardene sluttet seg til alliansen. Alliansen ser ikke ut til å ha lyktes. Det vites ikke om der var kamper unntatt rundt Narbonne. Isidore av Sevilla nevner den ikke, noe som tyder på at det kun var en serie mindre trefninger, som vestgoterne uten tvil tapte.
I april 610 drepte en fraksjon katolske adelsmenn ham under en bankett. Hans lik ble dratt gjennom gatene i Toledo. Adelsmennene utropte så Gundemar, hertugen av Narbonne, til konge.
Einar Sem-Jacobsen

Einar Sem-Jacobsen (født 3. august 1878 i Kristiania, død 15. oktober 1936 i Paris) var en norsk flypionér.
Han ble student 1896 og offiser 1899. I 1910 reiste han i Europa for å lære mer om flyvning. Han var en av dem som bygget opp det norske Luftforsvaret.
Sem-Jacobsen tok initiativet til dannelsen av Norsk Luftseiladsforening i 1910 og etablerte Hærens Flyfabrikk på Kjeller i 1916.
Sem-Jacobsen vokste opp i Kristiania. Etter examen artium 1896 og Krigsskolen ble han premierløytnant i Ingeniørvåpenet 1899 og tok militær høyskoleeksamen 1901. Han ble kaptein 1911 og major 1930.
En byste av Sem-Jacobsen utformet av Per Palle Storm ble avduket hos Luftforsvarets overkommando i 1962 og senere plassert på Kjeller.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Til veirs? – en artikkel om Sem-Jacobsen
Einar Sem-Jacobsens private arkiv finnes ved NTNU Universitetsbiblioteket
Profesjonell

En profesjonell er en person som enten

er utdannet/faglært og utøver en profesjon, delvis i motsetning til lekmann
er en idrettsutøver som mottar lønn eller reklameinntekter for å utøve sin idrett, i motsetning til amatørutøvere
Maja Refsum

Maja Refsum, egentlig Thea Marie Refsum, (født 1897 i Kristiania, død 1986) var en norsk billedhugger.
Datter av Harald Refsum (1866–1950) og Hanna Ovidia Yssen (1863–1944).  


== Kunstnerisk virke ==
Hun ble utdannet ved Statens håndverks- og kunstindustriskole under Lars Utne 1917–1919, ved Statens kunstakademi under Gunnar Utsond 1919–1920 og ved Kunstakademiet i Weimar 1921–1922. 
Hun har blant annet laget statuen av Amalie Skram (1949) i Bergen og flere altertavler, portrettbyster og større skulpturer i glasert keramikk. I 1966 ble en billedstøtte med hennes skulptur «Syngende Olavsgutt» avduket på kordirigenten Ragnvald Bjarnes grav på Vestre gravlund i Oslo. Bjarne hadde grunnlagt og ledet guttekoret Olavsguttene, og motivet for skulpturen var olavsgutten Birger Bakke. 
Maja Refsum var formann i Bildende Kunstnerinners Forbund i perioden 1938–1946. 


== Familie ==
I 1928 giftet hun seg med riksantikvar Arne Nygård-Nilssen. Hun var mor til Kirsti Hopstock, og derved svigermor til Carsten Hopstock, og mormor til Arne Berggren og Michael Hopstock.  


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Maja Refsum i Norsk kunstnerleksikon
Maja Refsum i Norsk biografisk leksikon
Maja Refsum i Store norske leksikon
Gundemar

Gundemar var vestgoternes konge i Hispania fra 610 til 612.
Gundemar fortsatte politikken med å støtte Klotar II av Neustria og Teodebert II av Austrasia. For å styrke vennskapet sendte han store pengesummer for å støtte dem i deres sak mot deres slektning (henholdsvis fetter og bror), Teoderik II av Austrasia. På andre tidspunkt, kjørte han en fiendtlig politikk mot Brunhilda. 
I 611 var der et forsøk på å reetablere den gamle alliansen til den tidligere kongen, Witterik, men Gundemars dødsfall drepte disse planene.
Han døde i Toledo av naturlige årsaker, rundt februar eller mars i 612. Etterfølgende borgerkriger og opprør førte til at kongenes makt ble overflyttet til adelsmennene og kirken. Han ble etterfulgt av Sisebur, en kulturell mann.
Glasspest

Glasspest er endringer i glass eller krystall ved at en av komponentene i glasset, ofte alkali eller jordalkalioksider, over lengre tid segregeres og diffunderes til oversiden av glasset. Det framstår som hvite ringer eller urene skygger. I praksis lar glasspest seg ikke utbedre uten ved spesialbehandling på glassverk.
Bernt Arne Lynge

Bernt Arne Lynge (født 9. juli 1884 i Lyngør, død 28. januar 1942) var en norsk botaniker som var professor ved Universitetet i Oslo og en av verdens fremste eksperter på lav.Etter examen artium tok han cand.real. i 1909 og pedagogisk eksamen i 1915. Han ble assistent i den Botanisk hage (Oslo) i 1906, og i 1915 konservator ved Botanisk museum (Oslo) som akkurat hadde flyttet inn i nye lokaler på Tøyen. Han tok en   dr. philos. i 1917. 16. august 1918 ble han utnevnt til dosent i systematisk botanikk ved universitetet, og var vikarierende forstander for hagen 1922–23 og museet 1922–1924. Han deltok i Holtedahls ekspedisjon til Novaja Semlja 1921. 26. april 1935 ble han utnevnt til professor i botanikk. 
Lynge var innvalgt i Det Norske Videnskaps-Akademi, medlem i Tromsø Museum, Zoologisch-Botanische Gesellschaft (etablert 1851 i Wien), Societas pro Fauna et Flora Fennica (etablert 1851 i Helsingfors) og Geografiska Sällskapet i Finland.
Han var sønn av Anders Bernt Olsen Lynge/ør (1855–1915) og Julie Smedal (1856–1937) fra Lyngør. Faren var kjøpmann.  I 1915 giftet Bernt Arne seg med Johanne Krafft (1886–1972) som var søstera til kunstmaleren Finn Krafft.


== Utgivelser ==
Bernt Lynge (1910). De norske busk- og bladlaver: lichenes thamno- et phyllo-blasti KBR.) : med angivelse av deres utbredelse særlig i det østenfjeldske Norge. [Bergen]. 
Bernt Lynge (1916). A monograph of the Norwegian physciaceae. Christiania: In commission at Dybwad. 
Bernt Lynge (1921). Studies on the lichen flora of Norway. Kristiania: Jacob Dybwad. 
Bernt Lynge (1924). On south American Anaptychiae and Physciae. Kristiania: I kommission hos Jacob Dybwad. 
Bernt Lynge (1931). Lichens collected on the Norwegian Scientific Expedition to Franz Josef Land 1930. Oslo: I kommisjon hos Dybwad. 
Bernt Lynge (1932). Lichens from north east Greenland: collected on the Norwegian Scientific Expeditions in 1929 and 1930. 
Bernt Lynge (1933). On Dufourea and Dactylina: three Arctic Lichens. 
Bernt Lynge (1937). Verdens største tre: sequoia gigantea. Oslo: Cappelen. 
Bernt Lynge (1939). Lichens from Jan Mayen: collected on Norwegian Expeditions in 1929 and 1930. 
Bernt Lynge (1939). A small contribution to the lichen flora of the Eastern Svalbard Islands: lichens collected by Mr. Olaf Hanssen in 1930. Oslo. 
Bernt Lynge (1940). Lichens from north east Greenland: collected on the Norwegian scientific expeditions in 1929 and 1930. Oslo: Dybwad. 
Bernt Lynge (1940). Lichens from Iceland: collected by Norwegian botanists in 1937 and 1939. Oslo: I kommisjon hos Dybwad. 


== Referanser ==