jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Dik Browne

Dik Browne (Richard Arthur Allan Browne) (født 11. august 1918 (eller 1917) i New York, død 4. juni 1989 i Sarasota, Florida) var en amerikansk tegneserieskaper og illustratør, mest kjent for stripeserien Hårek den hardbalne (Hägar the Horrible).
I 1940-årene jobbet han som illustratør for Newsweek og for et reklamebyrå. Ved sistnevnte lagde han logoen til Chiquita. Fra 1954 tegnet han serien Trixie (Hi and Lois) til manus av Mort Walker, og fra 1973 skrev og tegnet han Hårek. Disse seriene tegnes nå av henholdsvis Robert "Chance" og Chris Browne, Diks sønner.
Browne har blitt tildelt flere priser for arbeidet sitt. National Cartoonist Society, en amerikansk organisasjon for tegneserieskapere, hedret ham med Reuben-prisen to ganger (for Trixie i 1962 og for Hårek i 1973) og prisen for humorstriper seks ganger (for Trixie i 1959, 1960, 1972 og 1977 og for Hårek i 1984 og 1986), samt Elzie Segar-prisen i 1973.


== Priser (Utvalg) ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Dik Browne på Internet Movie Database 
(en) Dik Browne hos American National Biography 
Biografi (engelsk) på Lambiek.net
Biography (portugisisk)
NCS Awards
Kaja Norena

Karoline «Kaja Norena» Eide Hansen (født 26. april 1884 i Horten, død 13. november 1968 i Lausanne) var en norsk operasangerinne (sopran). 


== Familie ==
Norenas foreldre var maskinist Gullik Hansen og Susanne Annette Marie Møller. Hun ble i 1909 gift med skuespiller Egil Eide. Ekteskapet ble oppløst. Hun ble i 1939 gift annen gang, med advokat Henry Myron Blackmer (1872–1962).


== Liv og virke ==
Norena lærte hos Ellen Gulbranson, debuterte i 1905 med pianisten Hildur Andersen og ble av Bjørn Bjørnson engasjert ved Nationaltheatret i 1907 der gjennombruddet kom i 1909. Hun antok kunstnernavnet Kaja Norena og giftet seg med Egil Eide.Hennes ti første år i rampelyset ga en rekke ledende roller i Norge, og deretter utenlands, som i 1924 på La Scala i Milano. Hun oppnådde verdensberømmelse, og opptrådte blant annet i Paris, London og USA. 
Etter hennes annet giftermål, i 1939, flyttet hun til Sveits i 1940, der hun døde i 1968. Hun ble gravlagt i æreslunden på Vår Frelsers gravlund i Oslo.


== Roller i utvalg ==
Laila i Laila av Ole Olsen
Rosina i Barbereren i Sevilla av Gioachino Rossini
Mignon i Mignon av Ambroise Thomas
Cupido i Orfevs og Evrydike av Christoph Willibald Gluck
Mimí i La bohème av Giacomo Puccini
Juliette i Roméo et Juliette av Charles Gounod
Marguerite i Faust av Charles Gounod
Gilda i Rigoletto av Giuseppe Verdi
Violetta i La traviata av Giuseppe Verdi
Antonia i Hoffmanns eventyr av Jacques OffenbachHennes eneste filmrolle var i den svenske stumfilmen Judaspengene fra 1915


== Æresbevisninger ==
Kongens fortjenstmedalje i gull
franske Æreslegionen
St. Olavs Orden ridder i første klasse 1933
Dansk medalje Ingenio et arti 1934


== Referanser ==


== Kilder ==
Jensson, Liv (1981). Biografisk skuespillerleksikon. Universitetsforl. s. 48. ISBN 8200056228.
Anna Lange Thulesius

Anna Lange Thulesius (født Orning i 1728, død i 1808) var en prestefrue fra Oslo som ble den første som ble stedt til hvile på Vår Frelsers gravlund.
Hun var en kjent person i byen, mye på grunn av sin mann Ole Andreas Thulesius som var tredjeprest i Vor Frelsers kirke. De var kjent som et umake par; hun var klok og vakker, og han utiltrekkende og meget hissig. Det fortelles at hennes mor Birgitte von Heidenmarck mistet et brett fullt av tekopper i gulvet da hun fikk høre hvem datteren skulle gifte seg med. 
På et tidspunkt mistet hennes mann sin stilling. Han stod ikke stille da klokkeren skulle ta på ham messehagelen, og klokkeren hvisket «Stå, Blakken». Thulesius gav han en ørefik i menighetens påsyn, og fikk avskjed. Anna Thulesius reiste da til København for å be om kongens nåde, og Frederik V lot seg sjarmere slik at presten fikk bli i sin tjeneste. 
Hennes gravminne på Vår Frelsers gravlund har ikke blitt bevart, og på stedet er det bare en åpen plass ved siden av en grav med navnene Woxen og Onsum og bak en med navnet Helliesen.
Jermaine Jenas

Jermaine Anthony Jenas (født 18. februar 1983 i Nottingham, Nottinghamshire, England) er en engelsk tidligere landslagsspiller i fotball som har spilt for flere engelske fotballklubber. Han var midtbanespiller og avsluttet karrieren i Queens Park Rangers.
Jenas har spilt 15 landskamper for England.


== Biografi ==
Jermaine Jenas startet sin profesjonelle fotballkarriere i Nottingham Forest i 1999. Han debuterte for klubben den 7. januar 2001 da Forest tapte 1-0 for Wolverhampton Wanderers i den engelske FA-cupen. I ligasammenheng spilte han sin første kamp mot Crystal Palace den 14. januar 2001, mens hans første mål for klubben kom 18. august 2001 i en ligakamp mot Barnsley. Jenas ble i februar 2002 solgt til Newcastle United for £5 000 000.
Jermaine Jenas debuterte for Newcastle 9. februar 2002, mens hans første mål for klubben fra Tyne and Wear var i FA-cupen mot Wolverhampton Wanderers den 5. januar 2003. En måned senere fikk han sin landslagsdebut da England 12. februar 2003 tapte 3-1 for Australia. 
I august 2005 ble han solgt til Tottenham for £7 000 000, og hans debut for klubben fra London var 10. september 2005 i en ligakamp mot Liverpool. Den 15. oktober 2005 scoret han sitt første mål for Spurs da laget slo Everton i en ligakamp.


== Karriere som spiller ==


== Eksterne lenker ==
(en) Jermaine Jenas – FIFA 
(en) Jermaine Jenas – Transfermarkt 
(en) Jermaine Jenas – national-football-teams.com 
(en) Jermaine Jenas – WorldFootball.net 
(en) Jermaine Jenas – Soccerbase.com 
(en) Jermaine Jenas – FootballDatabase.eu 
(en) Jermaine Jenas – EU-Football.info 
(en) Jermaine Jenas – FBref 
(es) Jermaine Jenas – as.com
Linghem

Linghem er et tettsted i Linköping kommune i Östergötlands län i Östergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 2 804 innbyggere. Linghem ligger 15 kilometer øst for Linköping og har en jernbanestasjon. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Linghem – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Linghem – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Konglomerat (geologi)

Konglomerat er en sedimentær bergart. Konglomerat består av blokk, stein eller grus, og et matriks sand, silt og/eller leire som er forsteinet. Navnet kommer av latin og betyr blanding. Klastene eller bollene i konglomeratet er normalt rundede, i motsetning til de angulære som finnes i breksjer. Finnes blant annet i ett smalt belte på noen holmer utenfor Åkrehamn på Karmøy, Rogaland. Ryvingen er største holmen, med grei adkomst med båt fra øst.


== Klassifisering ==
I tillegg til det som beskrives under, klassifiseres konglomerater i forhold til kornstørrelsen på bollene, rundingsgrad, og sortering


=== Tekstur ===
Parakonglomerater er matriks- (finmateriale) bårne bergarter som inneholder minst 15% sand eller mindre partikler.
Orthokonglomerater er klast-bårne bergarter med mindre enn 15% matriks bestående av sand og finere partikler.
Metamorfose endrer konglomerater til metakonglomerater som kan ha svært avlange og deformerte boller (klaster).


=== Klastenes sammensetning ===
Konglomerater klassifiseres på grunnlag av klastenes litologi 

Monomikt – klaster fra en enkelt bergart
Oligomikt – klaster bestående av kun to ulike bergarter
Polymikt – Klaster fra tre eller flere bergarter


== Sedimentære miljø ==
Konglomerater avsettes i en rekke ulike sedimentære miljø som kan observeres på jorden i dag.


=== Dyp marint ===
Konglomerater kan avsettes dypmarint i forbindelse med massestrømmer.


=== Grunn marint ===
Transgressive konglomerater er typisk tynne, og representerer en betydelig endring i miljøet.


=== Fluviale ===
Konglomerater avsatt i elver og delta. Forgreinede elveløp vil ha en variasjon i strømingshastighet som vil kunne gi denne typen avsetninger.


=== Alluviale ===
Konglomerater avsatt i som viftedelta og alluviale sletter.


=== Glasiale ===
Morener kan, dersom de bevares, bli omdannet til konglomerater, kalt tillitt (forsteinet morene).


== Se også ==
Liste over bergarter
Ishaqi-massakren

Ishaqi-massakren var en angivelig massakre av sivile irakere begått av amerikanske styrker, den 15. mars 2006. Totalt ble 11 mennesker, inkludert 4 barn og 5 kvinner angivelig skutt og drept av de amerikanske styrkene. Deretter skal huset med likene i, ha blitt sprengt i luften. Påstanden om en amerikansk massakre bekreftes bl.a. av irakisk politi.
En talsmann for de amerikanske styrkene i Irak sa 1. juni 2006 at det, som for Haditha-massakren, er innledet etterforskning i saken. Dagen etter ble den amerikanske etterforskningen avsluttet etter at det angivelig ikke ble funnet noe bevis for at amerikanske styrker sto bak den angivelige massakren. Iraks regjering reagerte sterkt på USAs ensidige frikjennelse av soldatene som skal ha drept sivile i Ishaqi, og Irak vil etterforske hendelsen på egen hånd. Den irakiske statsministeren kritiserte de amerikanske styrkene for ukritiske angrep mot irakiske sivile. Maliki fortalte reportere at vold imot sivile var "vanlige blant mange av de multi-nasjonale styrkene". 
En assistent til Irak's statsminister, al-Kazimi sier: We have it from more than one source that the Ishaqi killings were carried out under questionable circumstances, More than one child was killed. This [US] report was not fair for the Iraqi people and the children who were killed.


== De døde ==
Turkiya Muhammed Ali, 75 år
Faiza Harat Khalaf, 30 år
Faiz Harat Khalaf, 28 år
Um Ahmad, 23 år
Sumaya Abdulrazak, 22 år
Aziz Khalil Jarmoot, 22 år
Hawra Harat Khalaf, 5 år
Asma Yousef Maruf, 5 år
Osama Yousef Maruf, 3 år
Aisha Harat Khalaf, 3 år
Husam Harat Khalaf, 6 måneder


== Eksterne lenker ==
TheRawStory: "Iranian television broadcasts footage of alleged Ishaqi massacre at Ishaqi" (Film)
Reuters: "Iraq rejects US probe clearing troops of killings"
TheRawStory: "Press Accounts Suggest Military 'Cover-up' in Ishagi Killings "
Scotsman.com: "Furious Iraq demands apology as US troops are cleared of massacre"
TimesOnline: "Third claim of atrocity rocks US servicemen"
BBC: "Iraqi PM angry at 'US violence'"
BBC: Troops cleared of Iraq wrongdoing
BBC: "New 'Iraq massacre' tape emerges"
KR Washington Bureau: "Iraqi police report details civilians' deaths at hands of U.S. troops"
Sourced Reporting: " The Ishaqi Massacre - Who Are The Witnesses?" (Advarsel! Sterke bilder)
Libertypost.org "Iraqi police report details civilians' deaths at hands of U.S. troops"
SanFrancisco Bay View: "Killing women and children: the ‘My Lai phase’ of the Iraq war"
Aftenposten: "Etterforsker massakre"
Transhumanisme

Transhumanisme er en moderne ideologi som hevdes å være en arvtager av humanismen og futurismen. Den mener at man skal påskynde evolusjonens gang, radikalt forbedre menneskets kår ved hjelp av vitenskapelige midler og endre samfunnet. Vitenskapen skal utnyttes med stor styrke for å nå dette mål, særlig neuroteknikk, bioteknikk og nanoteknikk.
Begrepet transhumanisme ble skapt av biologen Julian Huxley i 1957, som da karakteriserte det slik: «Mennesket forblir menneske, men ved å overgå seg selv oppdager det nye muligheter rundt og sin egen menneskelige natur». Denne tolkningen skiller seg imidlertid sterkt fra den versjon som ble dominerende i 1980-årene. 
Det var gjennom filosofen Dr. Max More at transhumanismen fikk den mening som har vært den vanlige siden siste del av 1900-tallet. Han betraktet transhumanismen som en form for filosofi som streber mot en overmenneskelig tilstand: «Transhumanismen ligner humanismen i mange henseender, som ved sin respekt for vitenskap og logik, og verdien av et menneske i livet. [...] Transhumanismen adskiller seg fra humanismen ved at den tar til etterretning og oppmuntrer de radikale forandringer i naturen av menneskets muligheter som blir følgene av forskjellige vitenskapelige nyvinninger.»
Transhumanismen som bevegelse står sterkest i USA, der tilhengerne av transhumanisme gjerne også er tilhengere av libertarianisme. I løpet av 1990-årene ble det et relativt kjent begrep blant teknologiinteresserte på Internett.
Transhumanister vil utvikle menneskets egenskaper blant annet ved genmodifikasjon, som for eksempel å forhindre aldringsprosessen og utvikle og forøke menneskets intellektuelle, fysiske og fysiologiske muligheter.
Dette har vekket anstøt blant andre hos den amerikanske tenkeren Francis Fukuyama som kalte den for «a strange liberation movement» that wants «nothing less than to liberate the human race from its biological constraints». og valgte den som en av verdens farligste ideer i bladet Foreign Policy sin kåring av disse. Fukuyama kritiserer transhumanismen utfra den amerikanske grunnlovens tanke om at «all men are created equal», (alle mennesker er likeverdige) og at transhumanismen forfekter en teknologibruk og en ideologi som forårsaker et brudd med denne grunntanken. Fukuyama kritiserer også storstilt endring av menneskets kropp og sinn på generelt grunnlag. Fukuyama påpeker at vi får evnen til å endre mennesket før vi får kunnskapen om hva endringene medfører. Selv om de direkte virkningene skulle være kjent er det heller ikke innlysende hva «et bedre menneske» er, ifølge Fukuyama. Et samtidig eksempel som trekkes fram er adferdsendring hos barn ved medisinering.
Transhumanismen støtter og fremmer

Genetikk
Genmodifikasjon av mennesker
Kloning av både mennesker og dyr
Kryoteknikk inkludert langvarig nedfrysing av mennesker for framtidig gjenopplivning
IT
Nanoteknikk
Robotikk
Romferder
kunstig intelligens


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Norsk Transhumanistisk Forbund Den norske avdelingen av World Transhumanist Association.
Tankesmedjan Eudoxa diskuterer transhumanistiske emner.
Anders Sandbergs hjemmeside om transhumanisme
World Transhumanist Association
Coolio

Artis Leon Ivey jr. (1963–2022), kjent under artistnavnet Coolio, var en amerikansk hiphopartist, plateprodusent og skuespiller som fikk sitt gjennombrudd høsten 1995 med sangen «Gangsta’s Paradise».
«Gangsta’s Paradise» er en av Norges mest solgte singler. I sangen «C U When U Get There» er Pachelbels kanon det underliggende temaet.Coolio var gjesteartist på de norske rapperne Erik og Kriss' album Verden vil bedras på låta «Hva er det du venter på».


== Album ==
Studioalbum

1994: It Takes a Thief
1995: Gangsta’s Paradise
1997: My Soul
2001: Fantastic Voyage: The Greatest Hits
2002: El Cool Magnifico
2006: The Return of the Gangsta
2008: Steal Hear
2009: From the Bottom 2 the TopSamarbeidsalbum

1991: Ain't a Damn Thang Changed (sammen med WC and the Maad Circle)Samlingsalbum

2001: Very Best
2001: Fantastic Voyage: The Greatest HitsSingler på VG-lista

1995: «Gangsta’s Paradise» (nr.1)
1996: «1, 2, 3, 4 (Sumpin' New)» (nr. 14)
1987: «Hit 'Em High (The Monstars' Anthem)» (B-Real, Method Man, LL Cool J og Busta)  (nr. 1)
1997: «C U When U Get There» (mrd 40 Thevz) (nr. 2)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Coolio – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Coolio – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Coolio på Internet Movie Database 
(da) Coolio på Scope 
(fr) Coolio på Allociné 
(en) Coolio på AllMovie 
(en) Coolio hos Rotten Tomatoes 
(en) Coolio hos The Movie Database 
(en) Coolio hos Behind The Voice Actors 
(en) Coolio på Apple Music 
(en) Coolio på Discogs 
(en) Coolio på Discogs 
(en) Coolio på MusicBrainz 
(en) Coolio på Spotify 
(en) Coolio på Songkick 
(en) Coolio på Last.fm 
(en) Coolio på Genius — sangtekster 
(en) Coolio på AllMusic 
(en) Coolio på AllMusic 
(en) Coolio på Twitter 
(en) Coolio på Facebook 
(en) Coolio på Instagram 
Coolio på YouTube 
(en) Coolio på YouTube 
(en) Coolio på Myspace
Prix Jean Vigo

Prix Jean Vigo er en utmerkelse innen fransk film som har blitt utdelt årlig siden 1951. Prisen går til en fransk filmregissør, til minne om Jean Vigo.
Prisen går vanligvis til en ung regissør for hans eller hennes selvstendige filmspråk.


== Vinnere ==
1951 : La Montagne est verte (kortfilm) av Jean Leherissey
1952 : La Grande Vie av Henri Schneider
1953 : Crin blanc (kortfilm) av Albert Lamorisse
1954 : Les statues meurent aussi (kortfilm) av Alain Resnais
1955 : Zola (kortfilm) av Jean Vidal
1956 : Nuit et brouillard (kortfilm) av Alain Resnais
1957 : Léon la lune (kortfilm) av Alain Jessua
1958 : Les Femmes de Stermetz (kortfilm) av Louis Grospierre
1959 : Le Beau Serge av Claude Chabrol
1960 : À bout de souffle  av Jean-Luc Godard
1961 : La Peau et les os av Jean-Paul Sassy et Jacques Panuel
1962 : La Guerre des boutons d'Yves Robert
1963 : Mourir à Madrid av Frédéric Rossif
1964 : La Belle Vie av Robert Enrico
1965 : Fait à Coaraze (kortfilm) av Gérard Belkin
1966 : La Noire de... av Ousmane Sembène
1967 : Qui êtes-vous Polly Maggoo ?  av William Klein
1968 : O Salto av Christian de Chalonge
1969 : L'Enfance nue av Maurice Pialat
1970 : Hoa Binh av Raoul Coutard
1971 : Remparts d'argile av Jean-Louis Bertucelli
1972 : Continental Circus av Jérôme Laperroussaz
1973 : Absences répétées av Guy Gilles
1974 : Un homme qui dort av Bernard Queyssanne og Georges Perec
1975 : L'Histoire de Paul av René Féret
1976 : L'Affiche rouge av Frank Cassenti
1977 : Paradiso av Christian Bricout
1978 : Bako-l'autre rive av Jacques Champreux
1979 : Certaines nouvelles av Jacques Davila
1980 : Ma blonde entends-tu dans la ville ?  av René Gilson
1981 : Le Jardinier av Jean-Pierre Sentier
1982 : L'Enfant secret av Philippe Garrel
1984 : Vive la sociale av Gérard Mordillat
1985 : Le Thé au harem d'Archimède av Medhi Charef
1986 : Maine Océan av Jacques Rozier
1987 : Buisson ardent av Laurent Perrin
1988 : La Comédie du travail av Luc Moullet
1989 : Chine ma douleur av Sijie Daï
1990 : Mona et moi av Patrick Grandperret
1991 : Le Brasier av Eric Barbier
1992 : Paris s'éveille av Olivier Assayas
1993 : Les histoires d'amour finissent mal... en général av Anne Fontaine
1994 : Trop de bonheur av Cédric Kahn
1995 : N'oublie pas que tu vas mourir av Xavier Beauvois
1996 : Encore av Pascal Bonitzer
1997 : La Vie de Jésus av Bruno Dumont
1998 : Dis-moi que je rêve av Claude Mourieras
1999 : La vie ne me fait pas peur av Noémie Lvoski
2000 : Saint-Cyr av Patricia Mazuy delt med De l'histoire ancienne av Orso Miret
2000 : Les filles de mon pays (short) av Yves Caumon
2001 : Candidature av Emmanuel Bourdieu delt med Ce vieux rêve qui bouge av Alain Guiraudie
2002 : Royal Bonbon av Charles Najman
2003 : All the fine promises av Jean-Paul Civeyrac
2004 : Quand je serai star av Patrick Mimouni
2005 : Les Yeux clairs av Jérôme Bonnell
Anne Revere

Anne Revere (født 25. juni 1903 i New York City i New York, død 18. desember 1990) var en amerikansk skuespiller.
Revere vant en Oscar for beste kvinnelige birolle for sin rolle som «Fru Brown» i filmen Over alle hindrer, (National Velvet).


== Filmografi ==
1941 – Kan du huske?
1944 – Over alle hindrer
1948 – Den låste døren
1951 – En plass i solen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Anne Revere på Internet Movie Database 
(sv) Anne Revere i Svensk Filmdatabas 
(fr) Anne Revere på Allociné 
(en) Anne Revere på AllMovie 
(en) Anne Revere hos Turner Classic Movies 
(en) Anne Revere hos Rotten Tomatoes 
(en) Anne Revere hos The Movie Database 
(en) Anne Revere hos Internet Broadway Database 
(en) Anne Revere på Internet Broadway Database
R.B. 1–3 og 6–8

Rjukanbanene (R.B.) nummer 1–3 og 6–8 var en serie på seks elektriske lokomotiver levert til Norsk Transportaktieselskab mellom 1911 og 1918 for trafikk på Vestfjorddalsbanen og Tinnosbanen. Den elektriske utrustningen ble levert av tyske AEG, mens det mekaniske ble levert av Skabo jernbanevognfabrik. I forbindelse med at Tinnosbanen ble overført til statsbaneselskapet Tinnoset-Porsgrunnbanen i 1920 ble lokomotiv nummer 1 og 3 overført til NSB, hvor de fikk betegnelsen El 7 og henholdsvis numrene 2501 og 2502. Lokomotiv nummer 1 ble i 1932 solgt tilbake til Rjukanbanen igjen og er bevart av Norsk jernbanemuseum. Lokomotiv nummer 4 og 5 som ble levert i 1912 er teknisk sett å anse som et halvt lokomotiv av denne typen.


== Eksterne lenker ==
Rj.B. 1–3, 6–8/El 7 – NJK Materielldatabasen
El 7 – Jernbane.net
Ethel Barrymore

Ethel Barrymore (født Ethel Mae Blythe 15. august 1879 i Philadelphia i Pennsylvania, død 18. juni 1959 i Hollywood i California) var en amerikansk teater- og filmskuespiller.
For sin rolle som «Ma Mott» i filmen None But the Lonely Heart vant Barrymore en Oscar for beste kvinnelige birolle. Hun har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.


== Filmografi ==
1914 - The Nightingale
1915 - The Final Judgment
1916 - The Kiss of Hate
1916 - The Awakening of Helena Richie
1917 - Life’s Whirlpool
1917 - The Lifted Veil
1917 - The Call of Her People
1917 - An American Widow
1917 - The Greatest Power
1917 - The Eternal Mother


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Ethel Barrymore på Internet Movie Database 
(sv) Ethel Barrymore i Svensk Filmdatabas 
(da) Ethel Barrymore på Filmdatabasen 
(fr) Ethel Barrymore på Allociné 
(en) Ethel Barrymore på AllMovie 
(en) Ethel Barrymore hos Rotten Tomatoes 
(en) Ethel Barrymore hos The Movie Database 
(en) Ethel Barrymore hos Internet Broadway Database 
(en) Ethel Barrymore hos Internet Broadway Database 
(en) Ethel Barrymore hos Internet Broadway Database 
(en) Ethel Barrymore på Internet Broadway Database
Artikkelen har ingen egenskaper for filmpersondatabaser i Wikidata
Katina Paxinou

Katina Paxinou (født som Ekaterini Konstantopoulou 17. desember 1900 i Pireus, Hellas død 22. februar 1973) var en gresk teater- og filmskuespiller.
For sin rolle som «Pilar» i filmen Klokkene ringer for deg, (For Whom the Bell Tolls) vant hun en Oscar for beste kvinnelige birolle. Hun har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.


== Filmografi (utvalg) ==

1943 – Klokkene ringer for deg


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Katina Paxinou på Internet Movie Database 
(sv) Katina Paxinou i Svensk Filmdatabas 
(da) Katina Paxinou på Filmdatabasen 
(da) Katina Paxinou på Scope 
(fr) Katina Paxinou på Allociné 
(en) Katina Paxinou på AllMovie 
(en) Katina Paxinou hos Turner Classic Movies 
(en) Katina Paxinou hos The Movie Database 
(en) Katina Paxinou hos Internet Broadway Database 
(en) Katina Paxinou hos Internet Broadway Database 
(en) Katina Paxinou på Internet Broadway Database
Artikkelen har ingen egenskaper for filmpersondatabaser i Wikidata
Spektroskop

Et spektroskop er et apparat som brukes for å analysere egenskapene til elektromagnetisk stråling over en del av spekteret. Det er som regel intensiteten som måles, men polarisering kan også registreres.
Apparatene brukes til spektroskopi. På grunnlag av spekteret kan den kjemiske sammensetningen til materialer bestemmes. Dette er den mest nøyaktige metoden til å analysere sammensetningen til sola og andre stjerner. Spektroskopi ble opprinnelig utviklet for synlig lys, men nå benyttes all slags elektromagnetisk stråling fra infrarød til gammastråling.


== Historie ==
Den tyske kjemikeren Robert Bunsen forsøkte i 1855 å blande lysgass og luft og deretter sette fyr på det. Det lagde en varm og nesten fargeløs flamme. Sammen med sin partner Gustav Robert Kirchhoff utførte han mange eksperimenter med denne fargeløse flammen. De prøvde å stikke mineraler og kjemikalier i flammen. I flammen fikk mineralene forskjellig farge, men det var vanskelig å se forskjell på fargene. Derfor prøvde Bunsen å filtrere lyset med farget glass. Dette gjorde at en lettere kunne se de ulike fargene og derfor gjenkjenne de ulike grunnstoffene. 
I 1859 konstruerte Kirchhoff og Bunsen et nytt måleinstrument: Kirchhoff-Bunsen-spektroskopet. Dette spektroskopet har tre rør, i hvert rør er det et prisme. I midten brenner en flamme av lysgass og luft. Hvis en slipper et stoff og litt lys ned i et spektroskop og ser inn i det kan en se spektrallinjer og karakteristiske farger. Det var slik grunnstoffet cesium ble oppdaget.