jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Narjan-Mar

Narjan-Mar (russisk: Нарьян-Мар, nenetsisk: Няръянa мар – Njar'jana mar, oversatt: «rød by») er hovedstaden i Nenetsk autonome okrug i Russland. Byen ligger på elva Petsjoras høyre bredd, rundt 100 km fra Barentshavet og 1550 km nordøst for Moskva.


== Historie ==
Narjan-Mar ble grunnlagt som administrativt senter for det autonome området Nenetsk i 1932, i forbindelse med utbyggingen av Petsjora-kullfeltene. Bosetningen fikk bystatus i 1935. I Sovjettiden var Narjan-Mar en lukket by. Byen hadde tidligere store sagbruk, men de fleste er nå nedlagt. Etter sovjettiden har Narjan-Mar fått en mer internasjonal rolle, m.a. som administrativt senter for en av medlemsregionene i Barentsregionen.


== Demografi ==
Befolkningsutvikling:


== Økonomi og næringsliv ==
Byen har havn for havgående skip, for trafikken fra Petsjora og ut i Barentshavet, og er også elvehavn for trafikken videre oppover Petsjora-elva. Narjan-Mar lufthavn har ruter til Arkhangelsk og Moskva, og med små dobbeldekkere ut på viddene. Byen er et viktig senter for fiske, de har fiske- og sagbruksindustri, og et slakteri for rein. Nenetsia har flere rike oljefunn, og både russiske og vestlige oljeselskaper har oppdrag i Narjan-Mar. LUKoil er i dag byens største arbeidsgiver.


== Naturgitte forhold ==


=== Klima ===


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Naryan-Mar – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Uoffisielt nettsted for Narjan-Mar (russisk)
Salekhard

Salekhard (russisk: Салеха́рд, nenetsisk: Саля'харад, oversatt: hus på ei halvøy) er en by og administrativt senter i det autonome området Jamalo-Nenetsk i Russland. Byen ligger i det nordvestre Sibir, ved elva Poluj kun 3 km fra samløpet med Ob. Salekhard ligger på polarsirkelen. Innbyggertall: 36 827 (folketelling 2002), 32 334 (folketelling 1989).


== Historie ==
Bosetningen Obdorsk (russisk: Обдорск) ble grunnlagt i 1595 på stedet hvor khanty-bosetningen Polnovat-Vozj (russisk: Полноват-вож) lå, av russiske nybyggere som etterfulgte  Jermak Timofejevitsj erobring av Sibir. Bosetningen lå ved elva, og navnet er antagelig avledet av dette. Landet rundt Obdorsk ble under tsarene referert til som Obdorskij kraj, eller Obdorija.
10. desember 1930 ble stedet administrativt senter i den nye Jamal (Nenets) nasjonale okrug (russisk: Ямальский (Ненецкий) национальный округ). Navnet ble endret til Salekhard i 1933, og bosetningen fikk bystatus i 1938.


== Økonomi og næringsliv ==
Jamalia er Russlands viktigste kilde til naturgass. Selskapet Novatek, som er Russlands nest største gassleverandør, har hovedkvarteret sitt i byen.
I Salekhard er det også fiskehermetikkindustri og skipsverft. Det kommer ut én avis, Poljarnyj krug (Полярный круг). Det er flere universitetsavdelinger i Salekhard.


== Transport ==
Salekhard er en viktig havneby langs bredden av Ob. 
Det går jernbanelinjer fra nabobyen Labytnangi (på motsatt side av Ob) over Uralfjellene til Vorkuta og videre langs stambanen i republikken Komi, til resten av det russiske jernbanenettet. Dette er i dag det nordøstre endepunktet på det vest-russiske jernbanesystemet. Fra 1949 til 1953 ble det med Salekhard–Igarkabanen gjort et mislykket forsøk på å forlenge jernbanen fra Salekhard til Igarka, et prosjekt som kostet flere tusen Gulag-fanger livet.
Salekhard lufthavn ligger 7 km nord for byen.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Salekhard – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Uoffisielt forum for Salekhard (russisk)
Salekhard for reisende (engelsk)
Bilder av restene av Salekhard-Igarka-jernbanen
Salekhard.net (russisk)
Novatek (engelsk/russisk)
Informasjon på nettstedet til regionen Jamalo-Nenetsk (engelsk)
Henri-Frédéric Amiel

Henri-Frédéric Amiel
(født 27. september 1821 i Genève, død 11. mai 1881 samme sted) var en sveitsisk filosof, lyriker og kritiker, mest kjent for Journal Intime (1883).Han stammet fra Hugenottene og studerte tysk filosofi i Berlin. Ved universitetet i Genève ble Amiel professor i estetikk (1853) og moralfilosofi (1854), men mistet samtidig sine kontakter i aristokratiet, da utnevnelsene i stor grad var støttet av byens demokratiske politiske parti.
En tiltagende isolasjon fra byens kulturelite (aristokratiet) og utilfredshet  med sitt eget virke gjorde at han i 1847 startet arbeidet med egen dagbok, som han i dag er mest kjent for. Den ble utgitt posthumt som Journal Intime (1883). Dagboken er oversatt og kommentert i Aasmund Brynildsen Bilder fra en dagbok (Dreyer forlag, 1953). Han skrev samtidig flere dikt, og var en habil musiker med stor sans for Beethoven.


== Dikt ==
Grains de mil
II penseroso
Part du rêve
Les Etrangères
Charles le Téméraire
Romancero historiquan
Jour à jour


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Werke von und über Henri-Frédéric Amiel i katalogen til Schweizerische Nationalbibliothek
(de) Verk av og om Henri-Frédéric Amiel i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
www.amiel.org/atelier/
Spektrum (tidsskrift)

Spektrum (etablert 1946, nedlagt 1954) var et norsk kulturtidsskrift.  Dets formål var «å skape et forum for de kretser i vårt folk som hyller et spiritualistisk livssyn», og  var således en  videreføring av det nedlagte todsskriftet Janus (1933–1941).  Det var ledet av Barthold A. Butenschøn, og utgitt med seks nummer årlig.
Redaktører var Carl Fredrik Engelstad og Hans Peter L'Orange (1946–1949), 
Ernst Sørensen og etterhvert Aasmund Brynildsen.
Blant bidragsytere finner man, foruten redaksjonen,
Aagot Benterud, Niels Christian Brøgger, Ronald Fangen, Gunnar Høst, Odd Nansen, Ørnulf Ranheimsæter, Kristian Smidt og André Bjerke.
Etter nedleggelsen ble det André Bjerke-ledede tidsskriftet Horisont etablert (1955) og brukt for mange av de samme tema som Spektrum.


== Referanser ==
Stromatolitter

Stromatolitter, algematter, (fra gresk strōma, matte, lag, stratum, og lithos, bergart)  er laminerte sedimentære strukturer dannet ved lagvis binding av kalkslam på overflaten av kolonier med blågrønnbakterier eller grønnalger. 
I dag dannes de i tidevannssonen i grunne havområder, der det vokser matter av sammenfiltrede algetråder. Ofte forekommer stromatolitter i dag i saltsjøer og marine laguner hvor det finnes lite av gressende organismer; f.eks. Hamelin Pool Marine Nature Reserve i Shark Bay i Vest-Australia og Cuatro Ciénegas i Mexico.
Stromatolitter var mer utbredt på jorden i prekambrium. Arkeiske fossiler antas å være encellete kolonier av blågrønne alger, mens yngre ( proterozoiske) fossiler prehistoriske former for grønnalger. En art av stromatolitter som var vanlig i geologihistorien er Collenia.


== Forekomster av stromatolitter ==
Gunflint Chert i Ontario i Canada (1900 millioner år gammel)
Chert fra Belcher-øyene i nordre Canada (1900 millioner år)
Bitter Spring Chert i Vest-Australia (800 millioner år)
Chert og dolomittstein fra California i USA (800 millioner år)
Chert og skifer fra Øst-Grønland


== Stromatolitter i Norge ==
Raipasgruppen i Alta (ca. 1800 millioner år gammel)
Porsangerdolomitten (700 millioner år gammel)
Yngre kalksteiner
Dolomitt fra sent kambriumtiden på Svalbard


== Referanser ==

Grotzinger and Knoll; Stromatolites in Precambrian Carbonates: Evolutionary Mileposts or Environmental Dipsticks? 1999.
Allwood et al. (2006) Stromatolite reef from the early Archean era of Australia; Nature, 441 714-718.


== Eksterne lenker ==
Tidligste tegn til liv
Australske stromatolitter
Nyere forskning av stromatolitter fra ScienceDaily
Forskning på stromatolitter fra Bahamas
Liste over Burundis presidenter

Liste over Burundis presidenter viser statsoverhodene i republikken Burundi (Republika y’Burundi) (République du Burundi) fra 1966 til i dag.


== Liste ==
      Forces armées (FA) / Forces armées burundaises (FAB)
      Union pour le progrès national (UPRONA)
      Front pour la démocratie au Burundi (FRODEBU)
      Conseil national pour la défense de la démocratie–Forces pour la défense de la démocratie (CNDD–FDD)

██ Angir I opposisjon


== Fotnoter ==


== Referanser ==
Pozzolana

Pozzolana, eller pulvis puteolanus på latin, er en type vulkansk aske, som siden oldtiden er blitt brukt som byggemateriale. Den inngår i romerske betong, som romerne kalte opus caementicium.
Pozzelana består av svært finkornet silisiumdioksid (kvarts) eller en kombinasjon av kvarts og aluminiumoksid. Navnet kommer fra Pozzuoli i Italia, som var en av hovedkildene for denne type aske i Romerriket. I dag brukes uttrykket om alle typer pimpstein eller vulkansk aske som består av finknust vulkansk glass og som brukes som pozzolan. Begrepet «pozzolan» dekker imidlertid alt slikt støv, uavhengig av opphav, mens «pozzolana» spesifikt brukes om pozzolan av vulkansk opprinnelse.


== Pozzolansk reaksjon ==
Pozzolana vil reagere med kalsiumhydroksid og vann (lesket kalk) ved romtemperatur, en reaksjon som kalles pozzolansk reaksjon. I denne reaksjonen dannes kalsiumsilikat-hydrat og kalsiumaluminium-hydrat som begge er uløselige i vann og vil leire seg sammen og stivne. Fordi virkestoffene er uløselige, vil reaksjonen også kunne skje under vann, hvilket muliggjorde mange av oldtidens arkitektoniske mesterverk. Denne reaksjonen er også basis for portlandsement. Kjemisk ser den slik ut:
Ca(OH)2 + H4SiO4 → Ca2+ + H2SiO42− + 2 H2O → CaH2SiO4 · 2 H2O


== Referanser ==
Karbonfiber

Karbonfiber er et materiale bestående av tynne fiber, mellom 0.005 og 0.010 mm i diameter, som hovedsakelig består av karbonatomer. Disse atomene henger sammen i et krystallmønster, slik at de er oppstilt mer eller mindre parallelt i forhold til lengden av fiberens sentrale aksel. Krystallformen gjør fiberen veldig sterk i forhold til fiberens størrelse.
Fibrene er typisk surret sammen til en tråd, som kan benyttes for seg eller vevd inn i et stoff. Stoffene kan ha forskjellige trådmønstre. Videre kan stoffene kombineres med andre materialer, for eksempel en epoxy, for med dette å skape et komposittmaterialer med karbonfibre som armering. Slike komposittmaterialer kan ha høy styrke i forhold til vekt, og lav termisk ekspansjon. Dette gjør materialet egnet for bruk innen flyindustri, forsvar, motorsport, og konkurranseidretter. Samtidig er materialet forholdsvis kostbart i forhold til lignende materiale som glassfiber eller plast. Videre er det sterkt når det strekkes eller bøyes, men er tilsvarende svakt når det presses sammen eller utsettes for direkte slag. 


== Bruksområder ==
Karbonfiber brukes mest til å forsterke komposittmaterialer. 
Denne typen materialer brukes i fly, sportsbiler, motorsykler, vindmølleblader og andre steder hvor det kreves høy styrke kombinert med lav vekt. Karbonfiber har vært et av de mest brukte materialer i Formel 1 siden introduksjonen av materialet tidlig på 1980-tallet.
I senere år har det også blitt mer utbredt å benytte karbonfiber på mer utradisjonelle måter. Dette henger sjelden sammen med at et slikt sterkt og lett materiale kreves, men skyldes heller at man ønsker å vekke assosiasjoner rundt den tradisjonelle bruken av materialet (militært, sportslig). Dette kan for eksempel sees i bruken av karbonfiber i smykker, penner (Montblanc, Caran d'Ache) og klokker (TAG Heuer).
Karbonfiber benyttes også i enkelte strengeinstrumenter, og fioliner og cello har ofte en bue av karbonfiber. Dette er et alternativ til de mer vanlige trebuene. Enkelte selskaper produserer også instrumenter som celloer, fløyter, gitarer og mandoliner av karbonfiber.
I tillegg til de ovennevnte brukes materialet i båter, sykler, fiskestenger, hockeykøller, sko, kamerastativer, og mye mer.


== Litteratur ==
Serope Kalpakjian; Steven R. Schmid (2009). Manufacturing Engineering and Technology (engelsk) (6 utg.). Upper Saddle River, New Jersey: Pearson Prentice Hall. ISBN 0-13-608168-1.
Trengereid skule

Trengereid skule er en kommunal barneskole fra 1896 på Trengereid i Arna bydel i Bergen. Skolen er fådelt med én klasse på 1.-4. trinn og én klasse på 5.-7. trinn. Skolen ble utvidet i 1949 og i 1984, og har plass til 45 elever. Skolens hovedmålform er nynorsk, og nynorskandelen er 44 % (2020/2021).I januar 2014 fikk skolen en egen barnehage i det gamle rehabiliterte menighetshuset, og tilrettelagt nye uteområder. Skolen og barnehagen utgjør til sammen Trengereid oppveksttun.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Trengereid skule
Porsangerdolomitten

Porsangerdolomitten er en over 200 meter tykk lagpakke som forekommer omkring indre Porsangerfjorden. Dolomitten er 700 millioner å gammel og inneholder stromatolitter. 


== Se også ==
Stromatolitter
Gunflint Chert

Gunflint chert er en bergartssekvens av båndete jernformasjoner som finnes i Gunflint Range i nordlige Minnesota, USA og vestlige Ontario, Canada langs stranden på nordsiden av Lake Superior. 
Svarte lag i sekvensen inneholder mikrofossiler som er 1,9 til 2,3 milliarder år gamle. Stromatolitter som er omvandlet til jaspis er funnet i Ontario. Formasjonen består av vekslende jernoksid- og silika-rike lag. Jernoksidet er hematitt eller magnetitt med ilmenitt mens silikaen er kryptokrystallin kvarts som chert eller jaspis.
Stanley Tyler fant forekomsten med røde stromatolitter i 1953. Han fant også et svart chertlag med små sfærer, stolper og filamenter på mindre enn 10 mikrometer. Elso Barghoorn, en paleobotaniker ved Harvard, fastslo at they were indeed structurally preserved unicellular organisms. I 1965 publiserte de sine observasjoner og navnga en lang rekke med organismer fra Gunflint.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Barghoorn, E.S. and Tyler, S.A., 1965: Microorganisms from the Gunflint Chert. Science, vol. 147, p. 563-577.
Schopf, J.W., 1999: Cradle of Life: The Discovery of Earth's Earliest Fossils. Princeton University Press, 336 p. ISBN 0-691-00230-4
Superior type Banded Iron Formation
Gunflint Chert
De seks artikler

De seks artikler (Six Articles, 31 Henry VIII, c.14) var en lov som ble vedtatt av Det engelske parlamentet under Henrik VIII i juni  1539. Den bekreftet kongens dragning mot en konservativ teologi, og ble av de som ønsket en mer omfattende reform kalt Bloody Statute og Bloody Whip with Six Strings. Selv om Den engelske kirke brøt med Den hellige stol ble ikke den sentrale troslæren endret før erkebiskop Thomas Cranmer av Canterbury og etterhvert regentene til Edvard VI begynte en reell innføring av protestantisk lære. 
Artiklene bekreftet katolsk trolære angående spørsmål som:

transsubstansiasjon (nattverdslementene blir virkelig Kristi legeme og blod)
nattverd under én skikkelse (kun Kristi legeme, brødet, deles ut til legfolket)
sølibat for de geistlige
kyskhetsløfter skulle fortsatt overholdes
private messer kunne feires
nødvendigheten av individuelt skriftemål til prestBrudd på loven, det vil si å forfekte en annen lære, kunne resultere i bøter, fengselsstraff eller dødsstraff. Allerede i 1540 ble den mildnet ved at dødsstraff ble forbeholdt de som fornektet transsubstansiasjonslæren, og ytterligere en lov begrenset den tilfeldige måte De seks artikler ble brukt på. Henrik VIII opprettholdt ikke alle katolske skikker; for eksempel tvang han i 1541 gjennom bruken av Bibelen på engelsk og oppløsningen av alle helligdommer viet til helgener.
Erkebiskop Cranmer, som var hemmelig gift, var motstander av loven, men fortsatte i sitt embete. Reformbiskopene Hugh Latimer og Nicholas Shaxton gikk av som følge av loven, og ble fengslet i en periode. 
Etter Henrik VIIIs død ble loven trukket tilbake av hans sønn Edvard VI. 


== Se også ==
De ti artikler
De trettini artikler
Eberhard Weber

Eberhard Weber (født 22. januar 1940 i Stuttgart) er en tysk jazzmusiker (bass), kjent for sitt mangeårige samarbeid med Jan Garbarek siden 1973 på selskapet ECM, i besetning med Rainer Brüninghaus piano og perkusjonist Marilyn Mazur.
Weber utga sin første (1973), og medvirket ellers på plater med Gary Burton, Ralph Towner og Pat Metheny. Han etablerte gruppen Colours med Charlie Mariano saksofon, Brüninghaus og norske Jon Christensen trommer (1975–76). Senere har han spilt med Kate Bush på fire utgivelser. Han ble rammet av hjerneslag (2006). Weber  spiller en egenutviklet elektrisk bass laget rundt 1970.


== Utgivelser ==
Colours of Chloë (ECM, 1973)
Colours, Yellow fields (1975), Silent feet (1977) og Little movements (1980)
Endless days (2001).  Kammerjazz.
Stages of a long journey (ECM/Grappa (forlag), 2007).  Fra 65-årsbursdagen, med Stuttgart radio symfoniorkester,  Garbarek,  Mazur, Brüninghaus, [Burton og andre.


== Referanser ==
DS «Bægna»

DS «Bægna» var et dampskip som gikk i rutetrafikk på innsjøen Sperillen, mellom Heen i Ådalselva, i Ådal (senere Ringerike) kommune, og Sørum i Begnadalen, i Sør-Aurdal kommune, i årene 1868-1929. Båten gikk også under navnet «Danskebåten» på grunn av alle de danskene turistene som kom med den.
Kaptein Johan Christensen hadde over 40 års fartstid og er sagt å være den som døpte om «Puttekollen» der elven passerer fylkesgrensen mellom Buskerud og Oppland til «Valdreshorn».


== Skipet ==
DS «Bægna»s tonnasje var 48,63 bruttoregistertonn og 15,04 nettoregistertonn. Skipet målte 25,7 meter i lengde, med en største bredde på 4,3 meter. Hovedmaskinen var en compound dampmaskin med arbeidstrykk 120 psi. Oppgitt ytelse var 80 ihk (indikerte hestekrefter) og 17 nhk (nominelle hestekrefter). Skipet var bygget ved Akers mekaniske verksted og ble fraktet i deler fra Drammen til Heen, der den ble satt sammen og sjøsatt på elven. Besetningen besto av en kaptein, tre dekksgutter og to mann i maskinrommet. Den var opprinnelig sertifisert for 162 personer, men siden redusert til 127 personer. Lastekapasiteten var på 20 tonn, og da stakk kjølen ca. 160 cm dypt. DS «Bægna» ble satt inn i person- og godstrafikk på innsjøen Sperillen.


== Rutefakta ==

Jomfruturen fant sted den 13. oktober 1868. Frem til 1869 gikk båten bare til Nes i Ådal, men da ble ruten utvidet opp Begna til Sørum. Dette var så langt elven var farbar med en såvidt stor båt. DS «Bægna» hadde faste anløp i elven ved Heen (sørlig endekai), Semmen, Skollerud, Bergsund og Flaskerud. Ved flere av disse plassene måtte folk gjerne ro ut til båten, som måtte ankre opp lenger ut i elven. Ved Killingstrømmen måtte det bygges et sluseanlegg for å få båten opp i Sperillen, en innsjø som strekker seg fra Ringmoen til Nes i Ådal. På Sperillen hadde båten faste anløp ved Finsand, Viker, Voldvik og Nes, samt fra 1869 også ved Sørum sør i Begnadalen (nordlig endekai).
DS «Bægna» ble også benyttet til postbefordring, og i årene 1925–1929 hadde båten eget brevhusstempel med nummeret 753. Etter at Valdresbanen kom i drift til Fagernes i 1906 forsvant turistene, der spesielt mange dansker hadde benyttet seg av reisen med Sperillbanen.
Strekningen fra Heen til Sørum utgjorde ca. 75 km. Da Sperillbanen åpnet i 1926 ble Finsand det sørligste anløpet på ruten. DS «Bægna» ble tatt ut av trafikk den 11. oktober 1929, da båten gjorde siste reis fra Sørum til Finsand. Etter dette overtok en motorbåt frem til båttrafikken ble endelig nedlagt i 1933. Deler av DS «Bægna» med kapteinens kabin befinner seg ved Norsk Jernbanemuseum på Hamar.


=== Anløpssteder ===
Anløpssteder i kronologisk rekkefølge fra sør mot nord.

Ådal i Ringerike
Ådalselva
Heen (sørligste anløp, fra 1868-1926)
Semmen (1868–1926)
Skollerud (1868–1926)
Bergsund (1868–1926)
Flaskerud (1868–1926)
Sperillen
Finsand (1868–1929)
Viker (1868–1929)
Voldvik (1868–1929)
Nes i Ådal (1868–1929)
Begnadalen i Sør-Aurdal
Begnaelven
Sørum (nordligste anløp, fra 1869-1929)


== Se også ==
Killingstrømmen


== Kilder ==
Aarbog for Norges handelsmarine 1907 (side 162) - Sjøfartskontoret, Kristiania 1908. (no) BIBSYS objektid: 920739016
Tom Tjaarda

Tom Tjaarda (født Stevens Thompson Tjaarda van Starkenberg; født 23. juli 1934 i Detroit, USA, død 1. juni 2017 i Torino, Italia) var en amerikansk bildesigner av nederlandsk herkomst. Tjaarda arbeidet for mange velkjente italienske karosseribyggere, blant dem Carrozzeria Ghia, Pininfarina og Italdesign Giugiaro. De Tomaso Pantera er kanskje hans mest kjente design, men også Fiat 124 Sport Spider og De Tomaso Deauville er blant Tjaardas arbeider.


== Biler designet av Tjaarda ==
Ghia Selene (1959)
Pininfarina Rondine (1963)
Pininfarina Sigma Berlina (1963)
Ferrari 330 GT 2+2 (1964)
Fiat 124 Sport Spider (1965)
Fiat 124 Coupé (1965)
Ghia Serenissima Agena (1968)
De Tomaso Deauville (1970)
De Tomaso Pantera (1970)
De Tomaso Longchamp (1972)
Ford Fiesta (1972)
Lancia Y10 (1978)
Chrysler Le Baron (1982)
Rayton Fissore Magnum (1985)
Aston Martin Lagonda Coupé (1987)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
(en) Tom Tjaarda – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Cisitalia

Cisitalia var et italiensk selskap som kontrollerte Formel 1-teamet ved samme navn. Selskapet ble stiftet av Piero Dusio i 1946.


== Modeller ==


=== Cisitalia D46 og 360 ===
Dante Giacosa konstruerte selskapets første bilmodell med Fiat-deler i 1946. Modellen fikk navnet D46, og både motor og drivverk var hentet fra Fiat 500 Topolino, som Giacosa selv hadde designet. Dette ble radikalt ombygget for å fungere til racingbruk, og bilen leverte mellom 60 og 70 hestekrefter, noe som var mer enn nok bilens lave vekt tatt i betraktning (under 400 kilo).
Dusios opprinnelige drøm om en serie bestående kun av Cisitalia D46 ble aldri oppfylt, men bilen dominerte andre racingserier med kjente førere som Tazio Nuvolari bak rattet. Suksessen ledet videre til et noe mer ambisiøst prosjekt som skulle vise seg å bli for omfattende for det lille selskapet, og Ferdinand Porsche tok over. Resultatet ble Type 360 (se også Porsche 360).


=== Cisitalia 202 ===

Dusio bestilte flere bilmodeller fra Europas ledende designhus. Pininfarina endte opp med å bygge produksjonsmodellen, som var basert på et chassis fra Cisitalia hvor Pininfarina bygget karosseriet. Dette var håndbygget med aluminiumspaneler formet over treprofiler. Dette er en svært tidkrevende prosess, og derfor ble kun 170 eksemplarer produsert mellom 1947 og 1952. Da modellen ble presentert for publikum på bilutstillingen i Paris i 1947 ble den umiddelbart en stor suksess, og var nyskapende i den forstand at bilens støtfangere, panser og lykter var en del av karosseriet, og ikke hengt på senere.


=== Cisitalia 202 MM ===
Fordi 202 ble håndbygget og aldri produsert i noe særlig antall bygget en liten gruppe hos Cisitalia, bestående av blant andre Carlo Abarth, Dante Giacosa og Giovanni Savonuzzi, å bygge flere forskjellige varianter av 202. Av de mer kjente utgavene ble SMM Nuvolari Spider bygget og oppkalt etter en seier i Mille Miglia-løpet i 1947. Den kjennetegnes av store halefinner, dobbel frontrute og rød lakk.


=== Cisitalia 202 SMM ===
Giovanni Savonuzzi gjorde i 1946 noen skisser på en løpsbil basert på 202. To eksemplarer ble bygget før en cabrioletutgave, kalt SMM (Spider Mille Miglia), ble ferdigstilt. Dette eksemplaret deltok i Mille Miglia-løpet samme år, med Tazio Nuvolari bak rattet. Til tross for at konkurrentene hadde opp til tre ganger så store motorer klarte Nuvolari å holde konkurrentene bak seg frem til det begynte å regne. Totalt tok Cisitalia andreplass i løpet, med en førsteplass i sin klasse. Etter denne seieren fikk ytterligere eksemplarer av modellen navnet 202 SMM Nuvolari, for å hedre Tazio Nuvolari. Produksjonen fortsatte etter seieren i Mille Miglia, og omkring 20 eksemplarer ble bygget.


== Eksterne lenker ==
Cisitalia Museum
Cisitalia Club of North America
Museum of Modern Art New York