jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Runaway Train

Runaway Train er en amerikansk action-thriller fra 1985, regissert av Andrej Kontsjalovskij. Filmen handler om to innsatte som rømmer fra et fengsel i Alaska. For å ta seg ut av det isødet de har havnet i klyver de ombord i et godstog. Underveis dør imidlertid lokføreren av hjerteslag og toget fortsetter førerløst. Samtidig jages de av en brutal fengselsdirektør. Hovedrollene spilles av Jon Voight og Eric Roberts. Handlingen er løst basert på et manus av den japanske filmskaperen Akira Kurosawa.


== Handling ==
To fanger rømmer fra et brutalt fengsel midt i Alaskas isøde. Den ene er tøff og hard mens den andre nærmest er en forskremt guttunge. De greier å ta seg frem til en jernbanestasjon og snike seg seg ombord på et godstog. Men når toget starter dør lokomotivføreren av et hjerteslag, og dermed er de plutselig passasjerer på er førerløst tog som raser fram med en voldsom fart. Underveis møter de også en kvinnelig togarbeider. Hun kan fortelle at de er de eneste tre som befinner seg på det løpske toget og at bremsesystemet er ødelagt. I tillegg til dette tar fengselsdirektøren opp en nådeløs jakt på rømlingene via helikopter.


== Om filmen ==


=== Popularitet og økonomi ===
Filmen ble ingen publikumsuksess i USA hvor den kun innbrakte $7,6 millioner.Produksjonskostnadene var på $9 millioner.


=== Anmelderne ===
Den ble godt mottatt av kritikerne, noe som gjenspeiles i at den har fått 85 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmanmelderen Roger Ebert gav den fire av fire stjerner, mens Leonard Maltin gav den tre av fire.VG gav den terningkast seks, mens Dagbladet og Aftenposten gav den terningkast fem.


=== Priser ===
Filmen vant en Golden Globe for beste skuespiller (Jon Voight). Den ble i tillegg nominert til tre Oscar-priser, beste mannlige skuespiller (Voight), beste birolle (Roberts) og beste klipping. Den ble også nominert til Gullpalmen ved Filmfestivalen i Cannes.


== I rollene ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Runaway Train på Internet Movie Database 
(no) Runaway Train hos Filmfront 
(sv) Runaway Train i Svensk Filmdatabas 
(da) Runaway Train i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Runaway Train på Allociné 
(nl) Runaway Train på MovieMeter 
(en) Runaway Train på AllMovie 
(en) Runaway Train på Turner Classic Movies 
(en) Runaway Train på Rotten Tomatoes 
(en) Runaway Train på Metacritic
Bob Rock

Bob Rock (født 19. april 1954) er en canadisk plateprodusent og lydtekniker.  Han har vært produsent for mange store band, men er mest kjent for å ha produsert Metallicas største album Black Album. Bob Rock produserte også Load, Reload og St. Anger for Metallica.


== Album han har produsert ==

1979 – Young Canadians – Hawaii (EP)
1979 – The Subhumans – Death Was Too Kind (EP)
1980 – Pointed Sticks – Perfect Youth
1981 – Payola$ – In a Place Like This
1987 – Rock and Hyde – Under the Volcano
1988 – Kingdom Come – Kingdom Come
1988 – Colin James
1989 – The Cult – Sonic Temple
1989 – Blue Murder – Blue Murder
1989 – Mötley Crüe – Dr. Feelgood
1990 – Little Caesar – Little Caesar
1990 – Electric Boys – Funk 'o Metal Carpet Ride
1991 – David Lee Roth – A Little Ain't Enough
1991 – Metallica – Metallica
1991 – Mötley Crüe – Decade of Decadence (new material)
1992 – Cher – "Love Hurts"
1992 – Bon Jovi – Keep the Faith
1992 – Rockhead – Rockhead
1993 – Quireboys – Bitter Sweet and Twisted
1994 – Mötley Crüe – Mötley Crüe
1994 – The Cult – The Cult (album)
1995 – Skid Row – Subhuman Race
1996 – Metallica – Load
1997 – Metallica – ReLoad
1997 – Veruca Salt (band) – Eight Arms to Hold You
1998 – Metallica – Garage Inc. (Disc 1)
1998 – Bryan Adams – On a Day Like Today
1998 – Mötley Crüe – Greatest Hits (new material)
1999 – Tal Bachman
1999 – Metallica – S&M
2000 – Moffatts – Submodalities
2000 – Nina Gordon – Tonight and the Rest of My Life
2000 – Paul Hyde – Living Off the Radar
2001 – American Hi-Fi
2001 – Antifreez – The Sunshine Daisies
2001 – The Cult – Beyond Good and Evil
2002 – Our Lady Peace – Gravity
2003 – Tonic – Head on Straight
2003 – Metallica – St. Anger
2004 – Tea Party – Seven Circles
2004 – Simple Plan – Still Not Getting Any...
2005 – Our Lady Peace – Healthy in Paranoid Times
2006 – Nina Gordon – Bleeding Heart Graffiti
2006 – Lostprophets – Liberation Transmission
2006 – Joan Jett & the Blackhearts – Sinner
2006 – The Tragically Hip – World Container
2007 – Payola$ – Langford Part 1
2008 – The Offspring – Currently Untitled


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Bob Rock på Internet Movie Database 
(en) Bob Rock hos The Movie Database 
(en) Bob Rock på Discogs 
(en) Bob Rock på MusicBrainz 
(en) Bob Rock på Encyclopaedia Metallum 
(en) Bob Rock på Songkick 
(en) Bob Rock på AllMusic
Flowers in the Dirt

Flowers in the Dirt ble på mange måter en comeback-plate for Paul McCartney, utgitt i 1989. Etter flere plateutgivelser på 1980-tallet som ikke ble godt mottatt av kritikerne og blandet av tilhengerne, inngikk McCartney et samarbeid med Elvis Costello (Declan MacManus) for kun denne utgivelsen. 
Samarbeidet synes å ha fått fram det beste hos McCartney til tross for at kun fire sanger var signert McCartney/MacManus, deriblant den moderate hiten «My Brave Face». Også de andre sangene på albumet har en kvalitet som ble satt pris på av både kritikerne og det platekjøpende publikum.
For første gang siden Tug of War i 1982 fikk McCartney positiv omtale for et nytt studioalbum, noe publikum var enig i. Albumet var populært og solgte raskt til gull med 500 000 eksemplarer.


== Sporliste ==
«My Brave Face» (Paul McCartney/Declan MacManus) – 3:18
«Rough Ride» – 4:43
«You Want Her Too» (Paul McCartney/Declan MacManus) – 3:11 (Duett med Elvis Costello (dvs Declan MacManus)
«Distractions» – 4:39
«We Got Married» – 4:57 (David Gilmour på gitar)
«Put It There» – 2:07 (Basert på hva McCartneys far, James McCartney, pleide å si)
«Figure of Eight» – 3:25
«This One» – 4:10
«Don't Be Careless Love» (Paul McCartney/Declan MacManus) – 3:18
«That Day Is Done» (Paul McCartney/Declan MacManus) – 4:19
«How Many People» – 4:14 (Dedikert minnet av Chico Mendes, en politisk forkjemper fra regnskogen i Brazil)
«Motor of Love» – 6:18
«Ou Est Le Soleil?» – 4:45


== Eksterne lenker ==
(en) Flowers in the Dirt på Discogs 
(en) Flowers in the Dirt på MusicBrainz
Chester City FC

Chester City Football Club var en engelsk fotballklubb som spilte i Conference National. Klubben ble stiftet i 1885, og ble valgt inn i The Football League i 1931. «The Blues», som er kallenavnet til Chester City, spiller hjemmekampene sine på Saunders Honda Stadium i Chester. Byen Chester ligger i den engelske regionen Nordvest-England. Klubben rykket ned fra League Two til Conference National i 2009, og det er pr mars 2010 klart at de ikke vil fullføre sesongen. Klubben måtte starte med -25 poeng grunnet diverse økonomiske uregelmessigheter.


== Meritter ==
Beste ligaresultat: Nr. 2 i 3. divisjon (nord) i 1935/36.
Vinner av Conference National: 2003/04
Beste resultat i FA-cupen: 5. runde i 1977 og 1980.
Beste resultat i Ligacupen: Semifinale i 1975.
Vant den walisiske cupen i 1908, 1933 og 1947.


== Klubbrekorder ==
Største ligaseier: 12-0 mot York City den 1. februar 1936.
Største tap: 2-11 mot Oldham Athletic den 19. januar 1952.
Flest ligakamper: 406 kamper, Ray Gill.
Flest ligamål: 135 mål, Stuart Rimmer.
Flest ligamål i en sesong: 36 mål, Dick Yates.
Yngste ligaspiller: 15 år og 350 dager, Aidan Newhouse.


== Kilder ==
Rollin, Glenda & Rollin, Jack (2004): SKYSPORTS FOOTBALL YEARBOOK 2004-05.  Headline Book Publishing, London. ISBN 0-7553-1311-9


== Eksterne lenker ==
(en) Klubbens offisielle hjemmeside
(en) Klubbside fra BBC
(en) Uoffisielt nettsted om Chester City
(en) Uoffisielt nettsted om Chester City
Kranes konditori

For fjernsynsteaterversjonen fra 1963, se Kranes konditori (TV)Kranes konditori er en norsk dramafilm fra 1951 regissert av danske Astrid Henning-Jensen. Hun skrev også manuset, som var basert på Cora Sandels roman med samme navn.


== Handling ==
Filmen utspiller seg i en liten norsk kystby og følger Katinka Stordals liv. Filmen skildrer hennes ensomhet og lengsel etter kjærlighet. Den eneste mannen, som hun noensinne har elsket, har forlatt henne uten å ta farvel. Fra sine barn får hun hverken ømhet eller vennlighet, bare harde, kalde krav. Katinka kjemper for å holde hjemmet sammen. En dag møter hun den svenske sjømannen Stivhatten (Erik Hell) på Kranes konditori. Det sladres friskt om møtet dem imellom i byen, og Katinkas oppførsel vekker forargelse hos mange: Tenker hun å forlate hjem og barn?


== Mottagelse ==
Avisen VG roste det solide skuespillet, men klaget over stiv kameraføring. Fredag 16. februar 1951 skrev de: «Dramaet skulle framstilles fast og stramt, med helt naturlig realisme. Rønnaug Alten og Erik Hell holder denne stilen. Men miljøet og en flerhet av bipersonene er trukket opp med for tykke streker. Filmen er solid, men den er også tung. Dermed blir den ganske enkelt mindre underholdende. Denne svakheten, som har preget så mange norske filmer, har ikke Astrid Henning-Jensen klart å rydde av veien.»


== Rolleliste ==


== Eksterne lenker ==
(en) Kranes konditori på Internet Movie Database 
(no) Kranes konditori i Nasjonalbibliotekets filmografi 
(no) Kranes konditori hos Filmfront 
(sv) Kranes konditori i Svensk Filmdatabas 
(da) Kranes konditori i Danmark Nationale Filminstitut 
(en) Kranes konditori på AllMovie 
(en) Kranes konditori på Rotten Tomatoes
Breitscheidplatz

Breitscheidplatz er en plass i Berlin, som ble anlagt i 1889. Plassen ble opprinnelig kalt Gutenbergplatz etter trykkekunstens oppfinner, men skiftet i 1892 navn til Auguste-Viktoria-Platz  til ære for keiserinnen. 31. juli 1947 ble navnet på nytt skiftet for å hedre SPD-politikeren Rudolf Breitscheid som døde i konsentrasjonsleir 1944.


== Historie ==
Kort tid etter anleggelsen av plassen reiste keiser Wilhelm II Kaiser-Wilhelm-Gedächtniskirche til ære for sin farfar, keiser Wilhelm I av Tyskland. Kirken er bygget i nyromantisk stil. Allerede før første verdenskrig hadde plassen utviklet seg som et viktig kulturelt og kommersielt område. 
Etter første verdenskrig var Auguste-Viktoria-Platz en viktig møteplass for intellektuelle og kunstnere, spesielt var Romanisches Kafé populær.
Plassen fikk store skader under andre verdenskrig, og Kaiser-Wilhelm-Gedächtniskirche ble lagt i ruiner. Etter delingen av Tyskland ble Auguste-Viktoria-Platz liggende i sentrum i Vest-Berlin, og ettersom den provisoriske hovedstaden lå i Bonn, fikk plassen stor symbolsk verdi. Plassen ble omdøpt i 1947 og Gedächtniskirche bevart som ruin, som en sterk påminnelse om krigens redsler. Kirken fikk sitt moderne tilbygg i 1965 under ledelse av arkitekten Egon Eiermann, og fungerer den dag i dag som et viktig minnesmerke.
Plassen fikk på 50-tallet Bikini Haus-komplekset, og senere, i 1965, Europa-Center, på den tiden en av de mest moderne kjøpesentre i Europa. Begge var viktige i symbolmarkeringen av vestens frihet og vellykkethet. Etter murens fall mistet plassen sin symbolverdi (og sine subsidier). I dag virker plassen noe umoderne, men er fortsatt et populært turistmål med Gedächtniskirche som trekkplaster. Det er de siste årene lagt en rekke planer for utvikling og renovering av plassen.
I dag ligger Breitscheidplatz med Gedächtniskirche i sentrum i Charlottenburg, på sørenden av Tiergarten og Zoologischer Garten Berlin, mellom Kurfürstendamm og Budapester Straße. Plassen ligger rett ved Bahnhof Zoo, bygget i 1882, som i dag er den viktigste S- og U-Bahn-stasjonen i sentrum vest, men som siden åpningen av Berlin Hauptbahnhof i 2006 har mistet sin posisjon som den viktigste jernbanestasjonen i Berlin.
Den 19. desember 2016 skjedde et terrorangrep på Breitscheidplatz, da en semitrailer raste inn i folkemengden på julemarkedet, drepte tolv mennesker og skadet nesten femti.


== Referanser ==
Alfredo Zayas y Alfonso

Alfredo Zayas y Alfonso (født 21. februar 1861 i Havanna, død 11. april 1934 samme sted) var en cubansk jurist, dikter og politiker. 
Han arbeidet som statsadvokat og dommer, før han ble borgermester i Havanna. I 1905 ble han valgt til senator, i 1906 til leder av senatet, til visepresident på Cuba i perioden 1908–1913 og til president på Cuba i perioden 20. mai 1921 til 20. mai 1925.  


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Han var sønn av advokaten José María de Zayas y Jiménez og tilhørte en adelig plantasjeeierfamilie av spansk opprinnelse. Han var bror av legen og revolusjonshelten Juan Bruno de Zayas, som døde under den cubanske uavhengighetskrigen, og Francisco de Zayas, Cubas mangeårige ambassadør til Paris. Han var oldefar til folkerettsjuristen og historikeren Alfred de Zayas.


=== Opposisjonell, politiker ===
I 1895 ble Zayas arrestert og landsforvist til Spania for sin motstand mot den spanske kolonimakten på Cuba. Mens han satt i fengsel i Madrid skrev han en rekke dikt.
Etter at han vendte tilbake til Cuba i 1898 engasjerte han seg i arbeidet mot USAs okkupasjon av Cuba. Han motarbeidet det såkalte Platt-tillegget som ble en del av Cubas grunnlov i 1901 (se den cubanske uavhengighetskrigen), motsatte seg amerikansk skattlegging av Cuba og tok avstand fra at Cuba skulle leie ut Guantánamo til USA som marinebase.  

Han ble leder av det liberale partiet og ble valgt til visepresident i 1908. I 1916 lå det an til at han skulle bli Cubas president, men USA grep inn i henhold til Platt-tillegget og sørget for at general Mario Garcia Menocal fortsatt ble sittende. 


=== President ===
I 1920 gikk han igjen seirende ut av valget og tiltrådte som president i 1921, denne gangen uten at USA grep inn og forhindret det. 
Zayas ble imidlertid overlatt styringen av et land som var på konkursens rand. Utenlandsgjelden (til USA) var på over $40 millioner og prisen på sukker – som var Cubas viktigste eksportartikkel – falt med 87%. Til tross for at Zayas ikke ville stille til gjenvalg etter sin presidentperiode, fikk han til mange forbedringer som ganske sikkert ville gjort at han også hadde vunnet presidentvalget i 1925. Blant annet fikk han innført stemmerett for kvinner, innført full pressefrihet, gjennomført flere utdannings- og sosiale reformer og innført cubansk suverenitet over Isla de la Juventud som hadde vært okkupert av USA siden 1898.   


=== Etter politikken ===
Etter at han trakk seg ut av det politiske liv i 1925 viet han livet til å skrive dikt og juridiske lærebøker. Han var aktiv i litterære kretser og var en av utgiverne av tidsskriftet Cuba Literaria.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Om Zayas på www.latinamericanstudies.org
Om Zayas på www.bnjm.cu
Ultra (album)

Ultra er et album av Depeche Mode, sluppet 1997. 


== Sporliste ==
«Barrel of a Gun» (5:35)
«The Love Thieves» (6:34)
«Home» (5:42)
«It's No Good» (5:58)
«Uselink» (2:21)
«Useless» (5:12)
«Sister of the Night» (6:04)
«Jazz Thieves» (2:54)
«Freestate» (6:43)
«The Bottom Line» (4:26)
«Insight» (6:26)
«Junior Painkiller» (2:09)


== Eksterne lenker ==
(en) Ultra på Discogs 
(en) Ultra på MusicBrainz 
(en) Ultra på Spotify 
(en) Ultra på AllMusic
Amikiri

Amikiri (網切り), er en skapning fra japansk mytologi. Amikiri ligner en blanding mellom en fugl, en hummer og en slange. Den holder hovedsakelig til i sjøen, men kan også «svømme» gjennom luften. Amikiri har for vane å kutte fiskegarn og myggnetting, og noen ganger også klesvask som er hengt ut til tørk.
Azukiarai

Azukiarai (小豆洗い) er en skapning fra japansk mytologi. Navnet betyr «rød bønne-vasker». Azukiarai er usynlig og lager en lyd lik lyden av azukibønner som blir vasket. Det blir sagt at hvis du hører lyden, vil du falle i vannet og muligens drukne.
Siri Rom

Siri Rom (født 17. mars 1918, død 13. november 2002)  var en norsk skuespillerinne som var ansatt en årrekke ved Det Norske Teatret.


== Teater ==
Hun debuterte i Falkbergets Teater før hun ble ansatt ved Trøndelag Teater fra 1940 til 1943, ved Det nye Teater fra 1944 til 1945 og siden 1946 ved Det Norske Teateret. På scenen hadde hun roller som blant annet Hedvig i Vildanden, Gunvor i Alf Prøysens Trost i taklampa (1952), Yvonne i Bertolt Brechts Mor Courage (1955), Nola i Kom heim, vesle Sheba, videre i Arthur Millers Frakt under havet og Finn Carlings Gitrene. På 1980-tallet hadde hun roller som Herlofs-Marte i Anne Pedersdotter og Hønse-Lovisa i Ungen. Hun har også hatt enkelte regioppgaver på scenen.


== Film ==
Hun filmdebuterte i 1945 i Rikard Nordraak og medvirket gjennom i sin karriere i ca. 20 filmer (alle biroller). Av notable filmopptredener kan en nevne rollen Torsøia i Bør Børson Jr. (1974) og Bør Børson 2 (1976), samt rollen som bygdejenta Elise Trost i taklampa (1955). Vi husker henne som budeia Gurine i Ivo Caprinos dukkefilm om Reveenka fra 1962 hvor hun forteller eventyret om Reveenka til eventyrsamleren Peter Christen Asbjørnsen som kommer på besøk. I 1973 spilte Rom rollen som Marta i TV-serien Blokk 12, Oppgang C <Marta, Torkel og de andre i Knatten borettslag>. Hun hadde i 1993 en liten rolle i Secondløitnanten, som også var hennes siste.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Siri Rom på Internet Movie Database 
(no) Siri Rom hos Sceneweb 
(sv) Siri Rom i Svensk Filmdatabas 
(en) Siri Rom hos The Movie Database 
Siri Roms filmer - filmfront.no
Darlington FC

Darlington Football Club er en engelsk fotballklubb som spiller i Conference National. Klubben ble stiftet i 1883, og ble valgt inn i The Football League i 1921. «The Quakers», som er kallenavnet til Darlington, spiller hjemmekampene sine på The Darlington Arena i Darlington. Byen Darlington ligger i den engelske regionen Nordøst-England. 


== Meritter ==
Beste ligaresultat: Nr. 15 i 2. divisjon i 1925/26.
Vinner av 3. divisjon (nord) i 1924/25.
Vinner av 4. divisjon i 1990/91.
Vinner av Conference National i 1989/90.
Beste resultat i FA-cupen: 5. runde i 1958.
Beste resultat i Ligacupen: 5. runde i 1968.


== Klubbrekorder ==
Største ligaseier: 9-2 mot Lincoln City den 7. januar 1928.
Største tap: 0-10 mot Doncaster Rovers den 25. januar 1964.
Flest ligakamper: 442 kamper, Ron Greener.
Flest ligamål: 90 mål, Alan Walsh.
Flest ligamål i en sesong: 39 mål, David Brown.
Yngste ligaspiller: 16 år og 254 dager, Dale Anderson.


== Kilder ==
Rollin, Glenda & Rollin, Jack (2004): SKYSPORTS FOOTBALL YEARBOOK 2004-05.  Headline Book Publishing, London. ISBN 0-7553-1311-9


== Eksterne lenker ==
(en) Klubbens offisielle hjemmeside
(en) Klubbside fra BBC Arkivert 17. mai 2006 hos Wayback Machine.
(en) Nettsted om Darlington Arkivert 16. februar 2008 hos Wayback Machine.
(en) Nettsted om Darlington
Breathing

Breathing er debutplata til den norske popartisten Maria Haukaas Storeng som ble utgitt i september 2004 av Bonnier.


== Sporliste ==
«I'm Out» – 3:13
«Should've» – 3:26
«Anything Is Possible» – 2:57
«Breathing» – 3:13
«I Surrender» – 3:43
«Let Go» – 3:20
«Newborn & Naked» – 3:24
«My Everything» – 4:58
«I Win» – 2:48
«Nowhere Fast» – 2:57
«Good 4 Nothin'» – 3:22
«Midnight Blue» – 4:03
Sigrun Otto

Sigrun Enersen Otto (født 13. april 1896 i Oslo, død 15. august 1980 i Oslo) var en norsk skuespiller. Gift med Reidar Otto.
Debuterte 1912 og var ansatt ved Centralteatret fra  1914 til 1959. Hun medvirket også i flere norske filmer og hadde roller i Fjernsynsteatret og Radioteatret.


== Filmografi ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Sigrun Otto på Internet Movie Database 
(no) Sigrun Otto hos Nationaltheatret 
(no) Sigrun Otto hos Sceneweb 
(sv) Sigrun Otto i Svensk Filmdatabas 
(en) Sigrun Otto hos The Movie Database 
(no) Sigrun Otto i Scenewebarkivet
Den glade enke i Trangvik

Den Glade enke i Trangvik er en norsk stumfilm fra 1927.
Regien og manus er ved Harry Ivarson. Han laget manus basert på stoff fra satiremagasinet Trangviksposten av Jacob Hilditch, men manuset var knapt ferdig før innspillingen begynte. Dette førte til gnisninger mellom Ivarson og produsenten Hugo Hermansen.


== Skuespillere ==
Julie Lampe som enkefrue Salvesen
Harald Steen som Jørnsen.
Sæbjørn Buttedahl som politimann Fladnes den eldre.
Erling Drangsholt som ingeniør Vang
Egil Hjorth-Jenssen som Fotograf Haarbye.
Joachim Holst-Jensen som Telegrafist Berg.
Thorleif Klausen som redaktør Syvertsen.
Eugen Skjønberg som sjømannen Sivert.
Henny Skjønberg som frøken Salvesen.
Alf Sommer som Fladnes den yngre.
Sigrun Svenningsen som enkefrue Helene Dyring


== Eksterne lenker ==
(en) Den glade enke i Trangvik på Internet Movie Database 
(no) Den glade enke i Trangvik i Nasjonalbibliotekets filmografi 
(no) Den glade enke i Trangvik hos Filmfront
Carsten Tank-Nielsen

Carsten Tank-Nielsen (født 16. september 1877 i Horten, død 2. august 1957 i Oslo) var en norsk marineoffiser.


== Pionérvirksomhet ==
Tank-Nielsen ble født Nielsen, men byttet navn i 1901. Han ble løytnant i Marinen i 1898. Han gjennomgikk østerriksk-ungarsk torpedoskole i 1901–1902, og ble i 1903 torpedosjef.  I 1906 ble han sjef for torpedobåtdivisjonen. I 1907 og 1908 studerte han motorteknikk og elektroteknikk i Hannover.
Fra 1909 til 1913 var han sjef på Norges første ubåt, «Kobben». I denne perioden tok han initiativet til innkjøp av det som skulle bli Norges første militærfly,  «Start», som leder av «Kobbens flyvekomité». Hans nestkommanderende, Hans Fleischer Dons, reiste til Tyskland for å kjøpe et fly og for å skaffe seg flysertifikat. På Starts andre flygning 7. juni 1912 ble Tank-Nielsen Norges første flypassasjer, da Dons tok ham med opp i passasjersetet.

Ved utbruddet av andre verdenskrig var kontreadmiral Tank-Nielsen sjef for 2. Sjøforsvarsdistrikt, en stilling han hadde hatt siden 1934.


== Altmark ==
Da kaptein Dau nektet å la «Altmark» inspisere, var det Tank-Nielsen som ville nekte skipet å passere Bergen krigshavn.  Han ble stadig fortalt at det var britiske fanger ombord, men lot skipet seile videre.


== Andre verdenskrig ==
Han ble arrestert av tyskerne i januar 1942, og satt en snau uke på Grini. Etter løslatelsen tok han avskjed fra Marinen.


== Utmerkelser ==
I 1926 ble Tank-Nielsen utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden.  Han var også offiser av den italienske kroneorden, samt ridder av 1. klasse av Finlands hvite roses orden.
Tank-Nielsens bestefar var telegrafdirektør Carsten Tank Nielsen [sic]. 


== Referanser ==


== Kilder ==
Nekrolog Aftenposten 2. august 1957
Nordmenn i fangenskap 1940-1945 (Ottosen, Knudsen, 1995)
Carsten Tank-Nielsen i Norsk biografisk leksikon
General Grievous

General Grievous er en fiktiv figur fra Star Wars-universet. Han er prominent antagonist i Star Wars Episode III: Sithene tar hevn, der han blir spilt av Matthew Wood. Ifølge bonusmaterialet som følger med DVD-utgivelsen ba George Lucas sitt kreative team om å skape en figur som fungerte som et frampek på Anakin Skywalkers transformasjon til Darth Vader: den tunge pusten, kyborgkroppen og et ondt sinn. General Grievous ble lært å bruke lyssabler av Count Dooku og var egentlig et medlem av rasen Kaleesh.
Grievous var med på kampen på Geonosis, men var nede i gangene under bakken. I begynnelsen på Star Wars Episode III: Sithene tar hevn fanget han kansler Palpatine og satte ham på et av separatistenes kommandoskip. Jediene Obi-Wan Kenobi og Anakin Skywalker ble fanget av generalen da de hadde befridd kansleren. Da de greide å unnslippe, flyktet Grievous til planeten Utapau der han senere ble drept av Obi-Wan Kenobi.  Han fikk en maske på for å beskytte seg mot solen og ble mer og mer en maskin. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Star wars: Episode III på Internet Movie Database
(en) Matthew Wood på Internet Movie Database