jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Obermarkt, Freiberg

Obermarkt er den største og kulturhistorisk mest verdifulle plassen i byen Freiberg i Sachsen.
Obermarkt ble anlagt mellom 1210 og 1217 ved den planmessige utbygginga av Freiberger Oberstadt. Det meste av den eldste bebyggelsen omkring plassen forsvant i bybrannen i 1484, men de ødelagte kvartalene ble raskt gjenoppbygd, og all bebyggelse rundt torget har en anselig alder.
Den mest dominerende bygningen på Obermarkt er også den eldste; rådhuset i renessansestil, som ble påbegynt i 1420 og fullført i 1474. Tårnet har et ur i alle fire himmelretninger, og inneholder et klokkespill med klokker i meissenerporselen som hver dag klokka 11.15 og 16.15 spiller melodien til «Steigerlied».

Rundt torget har de velhavende borgerne av Freiberg bygd sine staselige hus. Ett av de vakreste er Schönlebenhaus (Obermarkt 1), ombygd i 1624 for borgermester Jonas Schönlebe. Nr. 16, som siden 1880 har huset restaranten Ratskeller og i dag også biblioteket, er fra 1546. I andre etasje ligger siden 1687 byens festsal.
Lißkirchner-Haus (nr. 17) er med sine 32 m det høgeste huset på Obermarkt. Renessanseportalen fra 1530 har motiver fra sølvverket i Freiberg. Nr. 23 er rådsapoteket fra 1631. Nr. 6 fra 1696 er bygd på det stedet der Freibergs myntverk lå. Nr. 10 fra 1542 er et eksempel på stilarten Görlitz-renessanse.
Alle de gamle husene omkring Obermarkt og andre steder i byen er bygd med saltak med stor takvinkel, på grunn av de forholdsvis snørike vintrene i distriktet.
Midt på Obermarkt står fontena fra 1897, som viser byens grunnlegger markgreve Otto av Meissen i bronse med fire våpenløver. Det er tradisjon blant studentene ved Bergakademiet å bade i fontena etter avslutta eksamen. Steinen ved fontena angir stedet der røveren Kunz von Kaufungen ble henretta i 1455.
Audgunn Oltedal

Audgunn Oltedal (født 12. april 1945 på Høle) er en norsk mediaforsker, redaktør og journalist som jobbet i NRK, blant annet som programleder i Dagsrevyen.


== Liv og virke ==
Hennes første journalistjobb var i den kristne bergensavisen Dagen under Arthur Berg. Oltedal ble cand.mag. i 1973 ved Universitetet i Bergen og ble umiddelbart med i Norsk kulturråd 1973 der hun satt til 1980, samtidig med at hun var første redaktør i ukeavisa Ny Tid fra 1975 til 1979. Så fikk hun jobb for Dagsrevyen, og i 1981 ble det meldt at Lars-Jacob Krogh nektet å opptre med henne grunnet et innslag hun laget om atomangrep på Oslo.Hun ga seg som nyhetsanker i 1990, året etter hun hadde blitt tildelt til et stipend på 23 000 svenske kroner fra Nordisk råd for å studere nordisk samhandling om genteknologi, et tema hun ga ut to bøker om (1988 og 1992). Samme året (1990) ble hun styreleder  (den første kvinnelige) i det nynorske forlaget Samlaget, et verv hun hadde til 1994.  I 1995 endte hennes fireårs periode som redaksjonssjef for samfunns-redaksjonen i allmennavdelingen i NRK. Fra 1996 figurerer hun som programsekretær.
Tre år senere (1997) ble hun cand.philol. ved Universitetet i Oslo med en hovedoppgave om etikk i media. Det året var hun også innvalgt i Rådet for medieforskning, fortsatt for NRK.  I 1998 overtar hun for Hans Erik Matre som programleder for mediaprogrammet Deadline på NRK2, men programmet ble lagt ned etter omkring ett år. I 2004 ble fikk hun jobb som førstelektor i presseetikk og undersøkende journalistikk på Journalistutdanningen ved Høgskolen i Oslo og Akershus.  Fra 2002 til 2008 var hun styremedlem i Ivar Aasen-instituttet i Volda. I 2012 ble hun medlem av landsstyret og arbeidsutvalget i Norsk Kvinnesaksforening.Om morens oppvekst på Ims utga hun i 2012 boka Eli og andre frekke sjarmørar. Samme året utga hun ei bok i anledning at det var hundre år siden kvinnelig stemmerett i Norge, der hun blant andre beskrev sin oldemor Sofia Ur (1869–1948).


== Egne bokutgivelser ==
Kristin Aalen Hunsager og Audgunn Oltedal (1988). Inn i genalderen. Oslo: Samlaget. ISBN 8252131646. 
Thomas Grünfeld og Audgunn Oltedal (1992). Genteknologi. Oslo: Samlaget. ISBN 8252137334. 
Den myndige journalisten, IJ-forlaget, 2001
Venstrepopulisme, antologi, Kolofon, 2009. Med Nils Aarsæther og Knut Heen
Vesentlig og viktig?, intervju med 29 journalister. IJ-forlaget, 2012.
Eli og andre frekke sjarmørar, Kolofon, 2012. Med Magni Øvrebotten og Siri Bløtekjær.
Formødrenes stemmer : Kvinneliv rundt stemmeretten, Pax, 2012. (red. sammen med Arnhild Skre).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Audgunn Oltedal – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Audgunn Oltedal på Internet Movie Database 
(no) jobbeside
Setesdal Vesthei Ryfylkeheiane landskapsvernområde

Setesdal Vesthei Ryfylkeheiane landskapsvernområde er det nest største landskapsvernområdet i Norge og dekker to områder på ca. 2 346,7 kvadratkilometer, herav 1 906 kvadratkilometer i hovedverneområdet og et tilleggsvern på 448,4 km². Området ligger i Bykle, Valle, Bygland, Åseral, Hægebostad, Kvinesdal og Sirdal kommuner i Agder fylke, og Sandnes kommune i Rogaland fylke. Verneplanen ble vedtatt 28. april 2000 for begge de to verneområdene.
Da innlandsisen trakk seg tilbake for 14 000 år siden, fikk naturen sin form. I heiene finnes deler av urkontinentet «Det baltiske skjoldet».
Gjennom et forsøk med lokal forvaltning ble det opprettet et forvaltningssekretariat i Valle kommune. Sekretariatet har ikke forvaltningsmyndighet. Gjennom et delegasjonsvedtak fra Direktoratet for Naturforvaltning forvalter hver kommune sitt areal etter regler som er fastsatt ved Kongelig resolusjon av 28. april 2001. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Setesdal Vesthei – Ryfylkeheiane Landskapsvernområde
Pressemeldingen ved opprettelsen av SVR
«Uredd» (P 41)

«Uredd» var en norsk ubåt under den andre verdenskrig som en del av 9th Submarine Flotilla ved Dundee og den eneste norske ubåten tapt i kamp. Ubåten ble bygget ved Vickers Armstrong i Barrow-in-Furness, sjøsatt 24. august 1941, og ble gitt av Royal Navy til Sjøforsvaret i slutten av 1941.


== Oppdrag ==
Første oppdrag startet 8. mars 1942 og gikk ut på oppklaring langs Nordlandskysten. Mannskapet observerte to jagere i sleipner-klassen samt to fly. Andre oppdrag var eskortetjeneste for en konvoi til Murmansk. 30. april 1942 møtte «Uredd» opp ved konvoien sammen med ubåtene «Minerve» og «Jastrząb». Tyske fly angrep konvoien 1. og 2. mars, men mislykkes grunnet godt forsvar fra allierte jagerfly. «Jastrząb» ble senket av disse jagerne, da den ble tatt for en tysk inntrenger, da den hadde forvillet seg inn i selve konvoien. 15. mai kom konvoien til Murmansk, og «Uredd» var tilbake i Lerwick 7. mai.
«Uredd» var så med på to konvoier til. 2. september var den på nytt oppdrag, Andfjorden skulle dekkes. Ubåten returnerte fra oppdrag 29. september. 12. oktober var det nytt oppdrag på norskekysten. I Åfjorden senket hun sitt første skip, et tysk handelsskip av middels størrelse. Hun returnerte til Lerwick 27. oktober. 11. november ble hun nok engang sendt ut, denne gangen i kraftig storm, og selv på 200 fots dybde slingret hun godt. Hun fikk returordre 25. november. På nytt oppdrag på norskekysten fikk mannskapet se en større krysser 17. januar 1943. Hun klarte ikke å senke denne, ved å sende ut fire torpedoer. Dagen etter fikk hun returordre.


=== Siste oppdrag ===
I februar 1943 var «Uredd» på et oppdrag der hun skulle landsette Kompani Linge-mannskaper i Bodø. Disse skulle sabotere kraftforsyningen til Sulitjelma gruber («Operasjon Seagull»). «Uredd» skulle så til Senja for å hente to franskmenn og to norske SIS-agenter («Operasjon Upsilon II»). De hadde fått informasjon fra britisk etterretning at Fugløyfjorden ikke var minelagt, noe som var feil. «Uredd» traff en tysk mine, og hele mannskapet inkludert løytnant Rolf Q. Røren og alle mannskapene fra kompani Linge omkom, sammen med SIS-agenten Paul Kristjern Nygaard, som også var ombord som maskinist.
Ubåten ble funnet sørvest for Fugløyvær på 105 meters dyp i 1985, ved hjelp av en miniubåt. Man kunne se at den hadde blitt sprengt av en mine ved maskinrommet. 13. mars 1986 ble vraket erklært som krigsgrav, og en minnebauta ble satt opp på Haakonsvern.


==== Kompani Linge-agenter som døde ved forliset ====
Korporal Sverre Granlund
Sersjant Thorleif Daniel Grong
Løytnant Per Getz
Menig Eivind Dahl Eriksen
Menig Hans Rohde Hansen
Fenrik Tobias Skog
Fenrik Arne Dahl


== Referanser ==


== Litteratur ==
Knudsen, Svein Aage (2009). Tilstede og usynlig i 100 år. Bergen: Bodoni forlag. ISBN 978-82-7128-540-1. Hegland, Jon Rustung (1990). Undervannsbåten Uredd: et minneskrift til 80-års jubileet for det norske UVB-våpen november 1989. Oslo: Dreyer. ISBN 8209104942. 


== Eksterne lenker ==
Forsvaret - Uredd hedret
Forsvarets historiesider
Liste over omkomne på KNM «Uredd» (P 41)
Alberto Gilardino

Alberto Gilardino (født 5. juli 1982 i Biella) er en italiensk tidligere fotballspiller.
Gilardino startet karrieren i Piacenza Calcio, og spilte sin første Serie A-kamp mot AC Milan. Han ble solgt til Hellas Verona, som han spilte to sesonger for. Karrieren skjøt for alvor fart i 2002, etter at han gikk til Parma FC. Han scoret fem mål den første sesongen, og sesongen deretter (2003/04) kom han på andreplass på toppscorerlista med 23 mål. I juli 2005 ble han solgt til AC Milan.
Gilardino spilte for Italia under OL 2004 i Athen, der de tok bronsemedaljene. Han var med i troppen til VM 2006, og scoret i gruppespillkampen mot USA.
28. mai 2008 ble det klart at Gilardino vil spille for ACF Fiorentina i sesongen 2008-2009.
Han ble i 2005 kåret til Årets italienske spiller i Serie A.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Alberto Gilardino – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Alberto Gilardino – Olympics.com 
(en) Alberto Gilardino – Olympic.org 
(en) Alberto Gilardino – Olympedia 
(en) Alberto Gilardino – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(it) Alberto Gilardino – Italias olympiske komité 
(en) Alberto Gilardino – FIFA 
(en) Alberto Gilardino – UEFA 
(fr) Alberto Gilardino – LÉquipe 
(en) Alberto Gilardino – Transfermarkt 
(en) Alberto Gilardino – Transfermarkt (manager) 
Profil og statistikk på AC Milans offisielle nettsted
Rett fra hjertet

Rett fra hjertet er debutalbumet til den norske rapgruppen Karpe Diem. Det ble utgitt 12. juni 2006  over hele landet. (En del eksemplarer ble tilgjengeliggjort dagen før, på et kjøpesenter i Oslo i forbindelse med en såkalt før-utgivelse.)


== Sporliste ==
«Rett fra hjertet» 2.55
«Piano» 3.59
«Galskap» 3.07
«Identitet som dreper» 5.09
«Fem om morningen» 2.45
«Hate & Love» 4.37
«Eksamen» 3.42
«Hørt det før» 3.19
«Kampen mot klokka» 2.41
«Rigveda 10.90» 4.40
«Show» 4.05
«Déjà vu» 4.52


== Eksterne lenker ==
(en) Rett fra hjertet på Discogs 
(en) Rett fra hjertet på MusicBrainz 
(en) Rett fra hjertet på Spotify 
(no) Rett fra hjertet på Rockipedia
Vasilij Grossman

Vasilij Semjonovitsj Grossman (russisk: Василий Семёнович Гроссман, født 29. novemberjul./ 12. desember 1905greg. i Berdytsjiv, død 14. september 1964) var en fremtredende ukrainsk forfatter og journalist i Sovjettiden.
Grossman ble spesielt kjent som krigskorrespondent for den sovjetiske hærens avis Røde Stjerne under andre verdenskrig.
Grossman kom til konsentrasjonsleiren Treblinka med Den røde armé i september 1944, og på bakgrunn av tyske styrkers fremferd i Ukraina forsto han hva slags leir de var kommet til. Grossman medvirket til å dokumentere tyske massakre på sovjetiske jøder, en dokumentasjon Stalin la lokk på. Stalin insisterte på at utryddelsen av jødene måtte fremstilles som en lidelse som sovjetiske «borgere» gjennomgikk.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Oversatt til norskGrossman, Vasilij Liv og skjebne oversatt av Steinar Gil Historie & kultur 2008 ISBN 9788292870082
Beevor, Antony og Vinogradova, Luba Vasilij Grossman, Krigens øyenvitne, Damm 2005, ISBN 82-04-12559-3


== Eksterne lenker ==
(en) Vasily Grossman – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Vasilij Grossman på Internet Movie Database 
100 års markering av hans fødsel, intervju med hans datter Yekaterina Korotkova (Grossman) (engelsk)
Omtale av boken «Under Siege», fra The New Yorker (engelsk)
Hustru

Hustru (av norrønt hústrú, husfrue) er i moderne språkbruk en kvinnelig ektefelle. Den tilsvarende betegnelsen for personer av hankjønn er ektemann. Ordet «kone», som på norsk kan bety både gift kvinne og gammel kvinne, stammer fra det norrøne kona, som ordet kvinne er avledet fra.


== Hustru som tittel i eldre tid ==
I middelalderen ble hustru brukt som tittel for kvinnelige ektefeller av personer med en viss rang eller sosial posisjon i datidens samfunn; ektefeller av væpnere, rådmenn i byene og av lagmenn ble da titulert som hustru, mens tittelen frue ble brukt om ektefeller av baroner (lendmenn) og riddere (skutilsveiner), de to høyeste adelsklassene, og også ofte om fyrstelige personer og i noen tilfeller om abedisser. Tittelen hustru i middelaldersk kontekst i Norge indikerer dermed at personen tilhørte det som kan regnes som den nedre delen av adelen eller det bedrestilte borgerskapet i byene.


== Se også ==
Kvinne
Gemal
Ektemann
Ekteskap
Hengebjørk

Hengebjørk (Betula pendula) tilhører bjørkefamilien (Betulaceae).  Hengebjørk er et tre som kan bli opptil 30 meter høyt. Grenene vokser oppover nær stammen, med en ganske spiss vinkel. Men halve grenen og særlig ytterst på enden, henger rett ned, slik at grenene har et tydelig hengende preg. Herav kommer navnet hengebjørk.  Røttene vokser ikke særlig dypt. 
Hengebjørk kan skilles fra vanlig bjørk på at bladene er dobbelt sagtannede, trekantede og tilspissede og at årsskuddene er glatte med vorter. Unge trær har glinsende, rødbrun bark, som seinere blir hvit med lysegrå, horisontale bånd og grå, avskallende flekker. Eldre trær har hvit bark med store, rombeformede, svarte flekker, og nederste del av stammen har dype furer omgitt av små, svarte knudrete flak. En viktig forskjell som ikke er synlig med det blotte øye, er antall kromosomer i cellekjernen. Hengebjørk er diploid med 2n = 28 kromosomer, mens vanlig bjørk er tetraploid med 4n = 56 kromosomer.
Hengebjørk er lyselskende og vokser helst i lavlandet i åpen skog eller langs skogkanter. Den finnes ofte på sur eller næringsfattig grunn som brakkmark og hei. I motsetning til vanlig bjørk kan den ikke vokse på våt og oksygenfattig jord. Hengebjørk tåler vinterfrost.
Utbredelsen er Sibir, Lilleasia, Nord-Iran, Kaukasus og Europa. I Norge er den vanlig nord til lavlandet rundt Trondheimsfjorden og nord til Snåsa. Så forekommer den fra Saltdal  til Skjomen ved Narvik. Det er også forekomster av hengebjørk i Pasvik.
Spesielt vekstkraftig hengebjørk i Nord-Norge har sitt opphav fra Saltdal.


== Galleri ==

		
		
		
		
		


== Litteratur ==
«Vårtbjörk». Den virtuella floran. Besøkt 7. september 2017. 
C. Grey-Wilson og M. Blamey; norsk utgave T. Faarlund og P. Sunding (1992). Teknologisk Forlags store illustrerte flora for Norge og Nord-Europa. Teknologisk Forlag. s. 54–55. ISBN 82-512-0355-4. 
A. Mitchell, oversatt av I. Gjærevoll (1977). Trær i skog og hage. Tiden. s. 205–206. ISBN 82-10-01282-7. 
P. Vakkari (2009). Betula pendula - Technical guidelines for genetic conservation and use for silver birch. Roma: Bioversity International. ISBN 978-92-9043-803-8. 


== Eksterne lenker ==
(en) hengebjørk i Encyclopedia of Life 
(en) hengebjørk i Global Biodiversity Information Facility 
(no) hengebjørk hos Artsdatabanken 
(sv) hengebjørk hos Dyntaxa 
(en) hengebjørk hos ITIS 
(en) hengebjørk hos NCBI 
(en) hengebjørk hos Panarctic Flora 
(en) hengebjørk hos The International Plant Names Index 
(en) hengebjørk hos Tropicos 
(en) Kategori:Betula pendula – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Betula pendula – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Status er: «spiselig» ifølge Nyttevekstleksikonet utgitt av Norges sopp- og nyttevekstforbund.
Istervier

Istervier (Salix pentandra Linnaeus) tilhører pilefamilien / vierfamilien (Salicaceae). Istervier er en busk eller et lite tre som kan bli opptil 15 meter høyt. Bladene er glinsende mørkegrønne på oversiden, blågrønne på undersiden, lansettformete eller elliptisk spisse med små tenner langs kanten. Midtnerven på oversiden av bladet er lysegul.
Istervier vokser i skog og kratt, på fuktig myr, grus og torv, gjerne litt ut i vannet. Tåler vinterfrost. Den er også plantet som prydbusk.
Utbredelsen er Sibir, Kaukasus og Europa. I Norge mangler den på Vestlandet, men er vanlig til Finnmark.


== Kilder ==
Stenberg, Lennart & Bo Mossberg, Steinar Moen (norsk red.), Gyldendals store nordiske flora, Gyldendal, Oslo 2007. ISBN 978-82-05-32563-0.
A. Mitchell (1977). Trær i skog og hage. Oversatt av I. Gjærevoll. Tiden. s. 187. ISBN 82-10-01282-7. 


== Eksterne lenker ==

(en) Istervier i Encyclopedia of Life 
(en) Istervier i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Istervier hos Artsdatabanken 
(sv) Istervier hos Dyntaxa 
(en) Istervier hos ITIS 
(en) Istervier hos NCBI 
(en) Istervier hos The International Plant Names Index 
(en) Istervier hos Tropicos 
(en) Kategori:Salix pentandra – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Salix pentandra – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Salix pentandra – detaljert informasjon på Wikispecies
Såna

Såna eller Hølenselva er et vassdrag i Vestby kommune i Viken. Sånaelven oppstår ved at Garderbekken og Grønlundbekken renner sammen, den går gjennom Såner og Hølen for så å renne ut i Oslofjorden ved Son. 
Elven var grunnlag for Hølens status som ladested – angivelig det eneste ladested som lå inne i landet i Norge – og dermed også en stor del av Sons rikdom i hollendertiden. 
Etter lang tid med kraftig forurensing fra landbruk, søppelfyllinger og kloakken i Hølen har elven blitt renset kraftig opp. Det er anlagt en turvei og sykkelsti fra Hølen til Son, og elven er farbar med småbåter opp til strykene nedenfor Hølen. 
Opphavet til elvens navn er ukjent. Den antas å ha gitt navn til Son.


== Sideelver ==
Kjennsbekken – ved Hølen, fra nord
Grønlundbekken – 1 km nordøst for Hølen, fra nord
Kjerstadbekken – 4 km nord-nordøst for Hølen, fra nord
Garderbekken – 1 km nordøst for Hølen, fra øst


== Bildegalleri ==


== Referanser ==
Charlotte Wankel

Charlotte Wankel (født 12. mai 1888, død 2. august 1969) var en norsk billedkunstner. Hun regnes som en foregangsperson innen kubistisk og abstrakt maleri i Norge.


== Liv og arbeid ==
Charlotte Wankel var oppvokst på Kambo gård utenfor Moss med velstående foreldre, Georg Reinholt Wankel og Sigrid Wankel f. Ring.  

Sammen med søsteren Frida ble Charlotte sendt på kunstskole hos Jacob Sømme og Harriet Backer. Fra 1910 var hun elev ved Henri Matisses kunstskole i Paris. Hun debuterte på høstutstillingen i 1914, men bildet har gått tapt. Den kjente - og fryktede - anmelderen Jappe Nilssen omtalte debutarbeidet hennes i positive ordelag: „Men Charlotte Wankel, hvis navn jeg aldrig før kan mindes at ha set, har en morsom, liten interiørskisse, som kan tyde paa, at vi har noget at vente i fremtiden fra hendes haand.“Man vet lite om hva hun malte i perioden fra 1916 til 1924, men at hun var aktiv og malte er det liten tvil om. 
Fra 1925 studerte Charlotte Wankel under Fernand Léger og Amédée Ozenfant. Sammen med syv andre skandinaviske kunstnere stilte Wankel i 1927 ut i Kunstnerforbundet  i Oslo. Utstillingen ble slaktet, og etter dette trakk Wankel seg stadig mer tilbake fra det norske kunstetablissementet, selv om hun fortsatte å male mer eller mindre kontinuerlig. 

I 1934 stilte hun ut hos Blomqvists kunsthandel i Oslo, sammen med Magnhild Haavardsholm, Borghild Rød Lærum og Ragnhild Kaarbø, som alle hadde vært elever av Harriet Backer. Hver av kunstnerne var representert med om lag 15 malerier. Arbeiderbladet bragte et oppslag om utstillingen dagen før åpningen, og om Wankel erklærte avisen at Charlotte Wankel, som er ren kubist, utstiller noen merkelige hyttebilleder med mennesker og forskjellige symboler på. I 1935 deltok Charlotte Wankel sammen med andre norske malerinner på en utstilling i London. Den norske billedhuggeren Hanna Jessen anmeldte utstillingen i Arbeiderbladet, og sammenfattet inntrykket med ordene "De norske malerinner har gode ting her".Om Wankels deltagelse på Høstutstillingen i 1936 skrev Arbeiderbladets anmelder: "Charlotte Wankel har en rolig og vakker komposisjon."Da hun deltok på «Bildende kunstnerinners vandreutstilling» i 1939, var Halden Arbeiderblads anmelder mer forbeholden: "Der finnes en surrealist i ensemblet, nemlig Charlotte Wankel, hvis komposisjoner nok vil gi noen hver av tilskuerne nøtter å knekke."Da hun døde i 1969 i Bærum hadde hun allerede vært glemt i mange år. Først fra slutten av 1980-årene har hun fått anerkjennelse som en av Norges første avantgardekunstnere.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi under utstillinga Moderna kvinnor i Göteborg)
To malerier av Charlotte Wankel
Bilde
Ragnhild Keyser

Ragnhild Keyser (født 12. desember 1889, død 12. oktober 1943) var en norsk billedkunster. 
Hun studerte under Fernand Léger, og regnes som en foregangsperson innen abstrakt maleri i Norge.
Hennes Komposisjon med arkitektur, datert 1925 finnes i Storebrand Kunstsamling på nettet.
I 1927 var hun en av kunstnerne og arkitektene som etter invitasjon fra Arno Berg, daværende byantikvar i Oslo, utarbeidet forslag til hvordan hovedstadens bygningsmasse kunne bli mer fargerik og innbydende. Initiativet til dette byutviklingsprosjektet kom fra kunstneren Henrik Sørensen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Komposisjon med arkitektur
Forfatterforlaget

Forfatterforlaget var et lite norsk forlag, som ble grunnlagt i 1976.Forlaget fokuserte på motkultur og ukjente forfattere, og stod blant annet bak debutbøkene til Ingvar Ambjørnsen, Elin Brodin og Gudmund Vindland. 
Fra 1980 til 1983 ble forlaget drevet fra et kunstnerkollektiv i Hølen. 


== Utvalgte utgivelser ==
Elin Brodin: Morgen i aftenlandet (1983)
Brynjar Aa: Gords barn (1982)
Ingvar Ambjørnsen: 23-salen (1981)
Gudmund Vindland: Tigerpuddelen Tilla Tidtrøyte og hennes bestialske bibeltolkninger (1980)
Olav H. Hauge: Dikt i utval (ved Arnljot Eggen, 1979)
Gudmund Vindland: Villskudd – sangen til Jens (1979)
Fredrik Fasting Torgersen: Hevnen (1978)
Folque-viseboka – 47 ballader, viser, stev & slåtter (redigert av Morten Bing og Øyvind Rauset, 1978)
Reidar Mathistad: I den grå sona mellom fred og krig (1978)
Torstein Hilt: Snille, snille, Norge (1978)
Inger Elisabeth Hansen: Det er nÅ det er like før (første utgivelse 1976)


== Referanser ==
The Reconstructionist Rabbinical College

The Reconstructionist Rabbinical College (RRC) er hovedutdannelsesinstitusjonen for rekonstruksjonistiske rabbinere i USA. Seminaret, som i dag ligger i Wyncote i Pennsylvania er akkreditert av Kommisjonen for høyere utdannelse ved Middle States Association of Colleges and Schools i USA. Det femårs programmet, som inkluderer et studieår i Israel, leder fram til tittelen rabbiner og en mastergrad i hebraisk språk.
RRC har også tre programsentre:

Kolot er et senter for kjønnsstudier og kvinnestudier;
The Center for Jewish Ethics er et senter for jødisk etikk; og
Hiddur er et senter for studier av aldring og jødedom.Seminaret ble grunnlagt i 1968 av grunnleggeren av den rekonstruksjonistiske bevegelsen, Mordecai Kaplan, og holdt opprinnelig til i to murbygninger i 2308 North Broad Street i Philadelphia i Pennsylvania. I september 1982 flyttet RRC til den tidligere Curtis Mansion ved Greenwood Avenue i Wyncote i Pennsylvania — en forstad rett nordenfor Philadelphia. Hovedbygningen, som er rundt 2 560 m², er bygd i rød teglstein med skifertak og er et eksempel på georgiansk arkitektur (omtrent det samme som Louis-seize-arkitektur). Bygningen inneholder klasserom, en foajé, kontor for undervisnings- og administrasjonspersonal, Mordecai M. Kaplan-arkivene, et kapell, en kafeteria og flere konferanserom. En ca. 560 m² stor garasje- og lagerbygning ligger også i nærheten.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Reconstructionist Rabbinical College – kategori av bilder, video eller lyd på Commons