jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Bente Pihlstrøm

Bente Pihlstrøm (født 1973) er cand.philol. i litteraturvitenskap fra Universitetet i Oslo og forlagsjef i Humanist Forlag.


== Referanser ==
Restaurant

Restaurant er avledet av det latinske verbet «restauro» som betyr «å reparere». En restauratørs jobb var å stille sulten.
Restaurant brukes ofte om større og finere spisesteder med et bredt utvalg av varme og kalde matretter og drikkevarer hvor gjestene betjenes av kelnere/servitører. En kafé har gjerne enklere meny enn det som finnes på en restaurant, men ordet kan også betegne mindre restauranter. Kafeteria er en betegnelse for en kafé med selvbetjening.
Mange restauranter har et tema basert på maten de serverer. Maten kan ha sin opprinnelse i for eksempel fransk, italiensk, thailandsk eller indisk kjøkken, eller også er menyen begrenset til en type retter som for eksempel fisk, vegetar, pizza eller biff.
Gode restauranter kan få anerkjennelse gjennom Michelinguiden, hvor etablissementet kan få tildelt opp til tre stjerner etter at Michelins inspektører har vært på uanmeldte inspeksjoner. I Norge er det fire restauranter som har fått stjerner.Restauranten Sobrino de Botín i Madrid åpnet i 1725, og er ifølge Guinness rekordbok verdens eldste eksisterende restaurant.


== Restauranttyper ==


=== Fine restauranter ===
På fine restauranter bestilles og serveres delikat mat ved bordet. De har gjerne et omfattende vinkart og i noen tilfeller også egen vinkelner (sommelier). Også betjeningen forøvrig har høy profesjonell standard, både kokkene på kjøkkenet og servitørene som møter gjestene. 


=== Hurtigmat-restauranter ===
Hurtigmat-restauranter serverer billig og hurtigt tilberedt mat som burgere, pølser, og kebab og andre retter som kan spises uten bestikk


== Andre restauranttyper/spisesteder ==


=== Kafé ===
En kafé tilbyr varme retter og sandwicher og spesialiserer seg på kaffe.


=== Kafeteria ===
En kafeteria serverer ferdiglaget mat som gjestene henter selv og betaler i kassen. Enkelte har likevel servering ved bordet.


=== Pub ===
I Storbritannia og Irland finnes ennå mange pubber, som er barer med et begrenset mattilbud, men noen serverer ikke mat i det hele tatt. Pubber av denne typen finnes spredt over det meste av verden.


=== Bistro ===
En bistro (fra russisk: hurtig) er en restaurant med billig mat i enkle omgivelser. Bistroer er populære blant turister og andre som spiser på et begrenset budsjett. 


=== Diner ===
En diner er en restauranttype som er mest utbredt i USA. Det serveres tradisjonell og enkel mat til rimelige priser. 


=== Taverna ===
En taverna har navn med latinsk opphav og er i middelhavsland en parallell til den britiske pub eller inn. De serverer mat, øl og vin og kan ha tilbud om overnatting. På norsk er kro en nærliggende betegnelse. I tidligere tider hadde skysstasjoner og gjestgiverier disse tilbudene til reisende.


== Referanser ==
Norsk Astronautisk Forening

Norsk Astronautisk Forening er en organisasjon som har som sin fremste oppgave å spre kunnskap om norsk og internasjonal romfart og romrelatert virksomhet. Dette skjer blant annet gjennom medlemsbladet Romfart og medlemsmøter med foredrag (i hovedsak i Oslo) samt nyhetsmeldinger på e-post. Som medlem av Norsk Astronautisk Forening får man også tilgang til et romfartsrelatert bibliotek med flere hundre bøker og en del lysbilder.
Organisasjonen ble etablert av Erik Bergaust, Gunnar Oxaal og Thorstein Thelle 2. august 1951 under navnet «Norsk Interplanetarisk Selskap», men tre år senere ble navnet endra til dagens.
Blant organisasjonens ledere har vært Erik Tandberg. Leder i dag er Per Arne Marthinsen.


== Eksterne lenker ==
(no) Offisielt nettsted 
Norsk Astronautisk Forening på WaybackMachine
Foreningens fødsel for 25 år siden (fra 1977)
Damage Control

Damage Control var et straight edge hardcore-band fra Oslo. 


== Historie ==
Bandet startet å spille høsten 2001 og ga kort etter ut sin første 7" på Crucial Response Records (Tyskland). Medlemmene som utgjorde Damage Control hadde tidligere spilt i band som Amulet, Sportswear, Kids Like Us, Rectify, Contention, Enforcer, Without A Heart, Eyes Shut og DrugXBust.
Bandet turnerte Europa fire ganger, USA to ganger og har spilt en mengde konserter i Norge og Sverige.
I 2005 ga bandet ut albumet What It Takes på det amerikanske selskapet Livewire Records, etterfulgt av en USA-turné og en Europa–turné sammen med det amerikanske bandet The First Step.
Damage Control spilte sin siste konsert på Hausmania i Oslo den 7. april 2006. Kort etter startet Frankowski opp hardcore punk bandet Common Cause sammen med Leu. Skår er i dag aktiv med punk bandet Death Is Not Glamorous. Ericsson bor i Sverige.
Den 26. januar 2008 spilte Damage Control en gjenforeningskonsert til støtte for Nettverk for dyrs frihet på Blitz i Oslo. I juni 2008 kom også endelig "The Losing End" EP ut på det spanske plateselskapet Cycle Records. Låtene var spilt inn i 2006 mens bandet enda var aktivt.


== Diskografi ==
Can't Keep Us Down EP 7"/MCD (2001, Crucial Response Records)
What It Takes LP/CD (2003, Livewire Records)
The Losing End 7" (2008, Cycle Records)
Faststoff

Faststoff er en aggregattilstand eller fase karakterisert ved motstand mot deformasjon og endringer i volum. I et faststoff er molekylene pakket tett sammen og har faste plasser i forhold til hverandre.
Andre aggregattilstander er gass, væske og plasma.
I kjemi og fysikk bruker en å skrive (s), kort for solid, for å vise at et stoff er i fast form. H2O(s) viser for eksempel til vann i fast form, det vil si is.


== Form ==
Stoff i fast tilstand kan ha ulike strukturer, eksempelvis krystallform. 
Ofte vil den ordnede strukturen inneholde tomrom som gjør at stoffet i fast form har lavere massetetthet enn væskeformen av stoffet. Dette gjelder for eksempel snø og is. Det letteste faststoffet skapt av mennesker er aerogel. Dette har tettheten 1,9 mg/cm³, eller 526,3 ganger mindre enn vann.


== Eksterne lenker ==
 (en) Solids (matter) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Innvik

For teaterbåten MS «Innvik» se Teaterbåten
Innvik er et tettsted i Stryn kommune i Vestland. Tettstedet har 429 innbyggere per 1. januar 2022, og ligger på sørsiden av Nordfjord. Innvik er eget kirkesogn, og var tidligere en egen kommune.
Langvin jordbruksskule var fra 1951 til 1995 en sentral institusjon i bygda.


== Innvik som selvstendig kommune ==
Innvik ble opprettet som Innvik formannskapsdistrikt i 1837.
Allerede i 1843 ble Innvik delt og Stryn skilt ut som eget formannskapsdistrikt. Innvik hadde 2 675 innbyggere etter delingen.
1. oktober 1922 ble Raksgrenda i Innvik med 120 innbyggere overført til Stryn.
1. januar 1965 ble Innvik som da hadde 3 003 innbyggere slått sammen med Stryn og deler av Hornindal og Gloppen til den nye Stryn kommune. Stryns kommunegrenser ble justert 1. januar 1977, men dette medførte ingen endringer for området som tidligere tilhørte Innvik.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Innvik – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Caulerpa taxifolia

Caulerpa taxifolia, også kjent som morderalgen.
Svært vanlig alge for bruk i saltvannsakvarier.
Algen har blitt kunstig utsatt i havet og har vist seg å ha dramatisk innvirkning på havets økologiske likevekt, flora, fauna og lokale fiskerier. Beskytter seg selv med hjelp av gift som gjør den uspiselig for den fleste naturlige fiender. Algens veksttakst er om lag dobbelt så høy som dens konkurrenter. Mens algens slektninger som naturlig finnes i naturen er avhengig av tropisk vanntemperatur, er det antatt at år med aktiv manipulasjon ved hjelp av lys og kjemikalier ved det tropiske saltvannsakvariet ved Wilhelmina dyrehage i Stuttgart, Tyskland, resulterte i en variant som tåler vintertemperaturer helt ned til 13 grader celsius.
Caulerpa taxifolia ble oppdaget i 1984 av A.Meinesz, professor ved universitetet i Nice-Sophia Antipolisi, i havet rett utenfor havforskningsmuseet i Monaco med om lag en 1 m² stor biotop. Det er antatt at algen ble sluppet ut i havet etter en vask av akvariene til museet.
Er pr. 2005 observert i alle deler av Middelhavet, langs sydkysten av Australia, samt utenfor California.
California har vedtatt en lov som gjør det ulovlig å oppbevare, selge eller transportere algen innenfor delstaten. USA har også en federal lov (Noxious Weed Act) som gjør det ulovlig å selge eller transportere algen over en delstatsgrense. 
Caulerpa taxifolia har ingen naturlige fiender eller konkurrenter i Middelhavet. Pga dens tette og hurtige vekst kveler den alle andre planter, og den produsere en sterk gift som gjør den giftig å spise for de fleste arter. Undersøkelser viser at fiskefangst blir om lag halvert i områder hvor algen har fått etablere seg.
Algen har av Global Invasive Species Specialist Group blitt katogorisert som en av verdens 100 mest aggressive fremmede arter.


== Reproduksjon ==
Planten kan vokse så mye som en centimeter pr. dag. Caulerpa taxifolia reproduserer seg selv aseksuelt. Den flytende, elastiske materien inni stammen av planten inneholder kun mannlige celler. Hvis en liten del av planten bli revet løs fra resten av planten, kan denne delen utvikle seg selv til en ny fullverdig plante. Ankere, garn og ballastvann kan således bidra til spredning av planten. Planten har derfor blitt observert spre seg svært aggressivt, fra et havomåde til et annet. 


== Kilder ==
Global Invasive Species Specialist Group [1]
Litteraturoversikt over Caulerpa taxifolia [2].


== Eksterne lenker ==
(en) Caulerpa taxifolia – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Caulerpa taxifolia i Encyclopedia of Life 
(en) Caulerpa taxifolia i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Caulerpa taxifolia hos ITIS 
(en) Caulerpa taxifolia hos NCBI 
(en) Kategori:Caulerpa taxifolia – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Caulerpa taxifolia – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Caulerpa taxifolia – detaljert informasjon på Wikispecies
Dvergsolabborer

Dvergsolabborer er en gruppe av små ferskvannsfisker som bare finnes i de amerikanske sørstatene fra Nord-Carolina til Texas. Her lever de på grunt vann i sumper og andre steder med tett vegetasjon. Dvergsolabborer blir 3–4 cm lange og blir litt brukt som akvariefisker.


== Systematikk ==
Den taksonomiske plasseringen av dvergsolabborene har alltid vært omdiskutert. De ble først beskrevet av David Starr Jordan i 1877, som plasserte dem blant cichlidene. Men etter kort tid ble det opprettet en egen familie, Elassomatidae, blant abborfiskene.
George Albert Boulenger mente at disse fiskene var små solabborer, og plasserte dem derfor i familien Centrarchidae i 1895. De forble i denne familien i det meste av det tyvende århundre, selv om mange prøvde å motbevise Boulengers påstand.
På 1980- og 90-tallet mente mange at dvergsolabborene slettes ikke var abborfisker, og kanskje ikke en gang piggfinnefisker. I en artikkel fra 1993 ble det på grunn av en detalj i skjelettet foreslått å plassere Elassoma i den hypotetiske gruppen Smegmamorpha sammen med gjelleåler, multer, stingsild, stiklingfisker og Atherinomorpha.Flere molekylærgenetiske studier av både nukleært og mitokondrielt DNA viser at Elassoma er søstergruppen til solabborer og at Smegmamorpha ikke er en naturlig gruppe. Norsk wikipedia følger Nelson (2006) og plasserer dvergsolabborene i egen underorden Elassomatoidei blant piggfinnefiskene.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Maurice F. Mettee og Christopher Scharpf (1998). «Reproductive behavior, embryology, and larval development of four species of pygmy sunfish». North American Native Fishes Association. Besøkt 23. oktober 2011. 
Nelson, Joseph S. (2006). Fishes of the World (4 utg.). Edmonton. ISBN 0-471-25031-7. 


== Eksterne lenker ==
(en) Dvergsolabborer – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Dvergsolabborer i Encyclopedia of Life 
(en) Dvergsolabborer i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Dvergsolabborer hos ITIS 
(en) Dvergsolabborer hos NCBI 
(en) Kategori:Elassoma – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Elassoma – detaljert informasjon på Wikispecies 
(en) Dvergsolabborer - FishBase
Amatørfilm

Amatørfilm er en film laget av en person som ikke har filmproduksjon som levevei.
Norge har et raskt voksende amatørfilmmiljø, trolig på grunn av at både prisen og tilgjengeligheten på videoutstyr har vokst de siste årene.
Det fins nasjonale og internasjonale organisasjoner for amatørfilm, og det fins også nettsteder som Nettstedet for videoamatører, Norsk Amatørfilm Forum og det nordeuropeiske Nordfilm.


== Eksterne lenker ==
Norsk Amatørfilm Forum
Nettstedet for Videoamatører
Spes

Spes (av latin: håp) er gudinne i romersk mytologi og en allegorisk og grafisk figur fra renessansen.
Den romerske gudinnen hadde sitt eget tempel i Roma.
Figuren fra renessansen symboliserer håp og den gjengis som en kvinne som er kledt i lange klær og som holder et vanlig skipsanker. Spes finnes også avbildet med ankeret i den ene hånden og en palmekvist eller en due i den andre.
Kvinneskikkelsen med ankeret er brukt både i jernskulptur på ovnsplater, i segl og våpenskjold – særlig på 1600-tallet. I person- og slektsvåpen forekommer Spes hos medlemmer av slektene Anker og Krag. Slektsvåpenet Mohn har en togakledt mannsfigur som holder et anker og en due, men sannsynligvis er mannen opprinnelig figuren Spes.


== Litteratur ==
Hans Krag: Norsk heraldisk mønstring fra Frederik IV's regjeringstid 1699-1730, Drøbak 1942 – Kristiansand S 1955
Hans Cappelen: Norske slektsvåpen, Oslo 1969 (2. opplag 1976)
Ottfried Neubecker: Heraldik. Kilder, brug, betydning, København 1979 (oversatt og bearbeidet for Skandinavia av Nils G. Bartholdy)
Vesselhorn

Vesselhorn (av visent dvs urokse) er to stiliserte horn av urokse og brukes som hjelmtegn i en mengde person- og slektsvåpen. I Norge bl.a. i slektene  Bjelke, Benkestok, Falsen og Rosenkrantz.

I middelalderens hjelmtegn er de bueformet, mens de fra 1600-tallet gjengis lyreformet med en rund åpning øverst.
Vesselhorn er velkjent i skandinaviske og tyske våpen, men nærmest ukjent i britiske våpen.


== Litteratur ==
H.J. Huitfeldt-Kaas m.fl.: Norske Sigiller fra Middelalderen, Oslo 1899-1950
C. M. Munthe: «Norske slegtsmerker», Norsk slektshistorisk tidsskrift, bind I, Oslo 1928, side 32 ff, særlig side 47 note 2
Hans Krag: Norsk heraldisk mønstring fra Frederik IV's regjeringstid 1699-1730, Drøbak 1942 – Kristiansand S 1955
Hans Cappelen: Norske slektsvåpen, Oslo 1969 (2. opplag 1976)
Herman L. Løvenskiold: Heraldisk nøkkel, Oslo 1978
Harald Nissen og Monica Aase: Segl i Universitetsbiblioteket i Trondheim, (Trondheim 1990)
Ottfried Neubecker: Heraldik. Kilder, brug, betydning, København 1979 (oversatt og bearbeidet for Skandinavia av Nils G. Bartholdy)
Nat Wolff

Nathaniel Marvin Wolff (født 17. desember 1994 i Los Angeles, California), bedre kjent som Nat Wolff, er en amerikansk skuespiller og musiker.


== Karriere ==
Nat Wolff er mest kjent for å spille Isaac i den romantiske ungdomsfilmen The Fault in Our Stars (2014), som også var hans store gjennombruddsrolle. Han startet karrieren med å spille en fiksjonsversjon av ham selv i The Naked Brothers Band, som er navnet på både bandet han deler med broren Alex og Nickelodeon-serien som de to spilte i.
Han spilte deretter mindre biroller i små filmer, før han for alvor ble lagt merke til i 2012 da han spilte en av hovedrollene i Josh Boones dramakomedie Stuck in Love, som ble rost av kritikerne. Han imponerte regissør Boone så mye at sistnevnte bestemte seg for å caste ham også i storfilmen The Fault in Our Stars, som er basert på den populære ungdomsromanen med samme navn av John Green.
En av hans andre filmer er Paper Towns, som også er basert på en ungdomsroman av John Green. Her spiller han hovedrollen Quentin Jacobsen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Nat Wolff – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Nat Wolff på Internet Movie Database 
(sv) Nat Wolff i Svensk Filmdatabas 
(da) Nat Wolff på Filmdatabasen 
(da) Nat Wolff på Scope 
(fr) Nat Wolff på Allociné 
(en) Nat Wolff på AllMovie 
(en) Nat Wolff hos Rotten Tomatoes 
(en) Nat Wolff hos The Movie Database 
(en) Nat Wolff hos Behind The Voice Actors 
(en) Nat Wolff på Discogs 
(en) Nat Wolff på MusicBrainz 
(en) Nat Wolff på Genius — sangtekster 
Nat Wolff på Twitter
Pelikan

For å lese om fuglene, se Pelikaner.
Pelikan er en allegorisk og grafisk figur brukt i kirkekunst, segl, flagg, våpenskjold og på andre måter. 
Figuren er tradisjonelt formet som en svane med ørnehode. Men i nyere tid er pelikanen ofte formet mer som en naturlig pelikan, det vil si med kortere hals og kraftigere nebb med pose. Pelikanen blir avbildet enten sett fra siden med vingene samlet - til dels med bare en synlig vinge- eller med en vinge ut til hver side.
Pelikanen gjengis slik at den hakker seg i brystet. På eller ved brystet er det en bloddråpe eller et blodig sår. Pelikanen står i et rede med fra en til fem små unger som vender nebbene opp mot pelikanens bryst. Denne framstillingen skyldes et sagn fra antikken beskrevet av Physiologus, om at pelikanen hakker seg til blods for å mate sine sultne unger, når den ikke kan skaffe dem mat på annen måte. Et lignende, gammelt sagn er at pelikanen gjenoppvekker sine døde unger ved å gi dem sitt eget blod. Pelikanen vil da kunne dø, mens ungene overlever. Dette er derfor et symbol for Jesus. Sagn om hvordan pelikanen viser sin oppofrenhet, finnes også i andre versjoner. På engelsk beskrives dette pelikanmotivet som «the pelican in her piety».

Pelikanen med ungene er gjengitt i flere av de mange europeiske bøkene om emblemer som kom fra og med 1600-tallet. Dette pelikanmotivet er også med i en rekke bøker om kirkelige og kristne symboler. 
En slik pelikan ses i segl og våpenskjold fra middelalderen og inn i vår tid, bl.a. på alterringen i Oslo domkirke og på bispekåper.
Den heraldiske pelikanen inngår bl.a. i den amerikanske staten Louisianas segl og i Louisianas flagg,  i noen europeiske byvåpen, i skjoldet til den britiske slekten Pelham og den norske slekten Beyer, i hjelmtegnet til slekten Leopoldus før den ble adlet som Løvenskiold, og i skjoldet til slektsvåpen Cappelen, Capjon og Hofgaard.
Det tyske kontorutstyrsfirmaet Pelikan bruker pelikan med unger i redet, som kjennetegn.


== Litteratur ==
Hans Krag: Norsk heraldisk mønstring fra Frederik IV's regjeringstid 1699-1730, Drøbak 1942 – Kristiansand S 1955
J. Ursin: Kristne symboler – en håndbok, 3. utgave, Oslo 1975
Herman L. Løvenskiold: Heraldisk nøkkel, Oslo 1978
Hans Cappelen: «Familien Cappelens tyske opprinnelse. Noen antagelser og hypoteser», i: Norsk Slektshistorisk Tidsskrift, bind 31 (1988), side 378–396.
Harald Nissen og Monica Aase: Segl i Universitetsbiblioteket i Trondheim, Trondheim 1990, side 42-45
Magnus Bäckmark og Jesper Wasling: Heraldiken i Sverige, Lund 2001, side 58
Hans Cappelen: «Tre gamle Cappelen-signeter», i Heraldisk Tidsskrift, bind 9 nr 88, København 2003, side 354-365.


== Eksterne lenker ==
(en) Pelicans in heraldry – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Skjoldhode

Skjoldhode er den øverste del av et skjold i et våpenskjold. Det utgjør som oftest ca. en tredjedel av skjoldflaten og er dermed en geometrisk inndeling som regnes blant de såkalte heroldsfigurene.
Skjoldhodet kan være en opprinnelig inndeling av skjoldet, men kan også være et tillegg som er tilføyd senere – på samme måte som et kvadrat i heraldisk høyre hjørne av skjoldet.
Skjoldhode er en figur som forekommer fra middelalderen, gjennom historien fram til nyere tid, og i de fleste land som har europeiske våpenskjold. 
I norske kommunevåpen er det skjoldhode hos Borge (rødt med gull skjoldhode dannet ved tindesnitt) fra 1980, og Sula fra 1983 (blått med sølv skjoldhode med nedvendt heraldisk figur «spiss»). 
I norske slektsvåpen er det skjoldhode bl.a. hos Esmark (i rødt en opprett sølv løve under skjoldhode sjakkmønstret i blått og gull) samt Mülertz (i sølv en hjort under skjoldhode kløvd i gull og blått med vinranke rundt stokk i 1. felt og rognebær i 2. felt).


== Litteratur ==
C. M. Munthe: «Norske slegtsmerker», Norsk slektshistorisk tidsskrift, bd. I, Oslo 1928
Hans Cappelen: Norske slektsvåpen, Oslo 1969 (2. opplag 1976)
Herman L. Løvenskiold: Heraldisk nøkkel, Oslo 1978
Hans Cappelen og Knut Johannessen (red.): Norske kommunevåpen, Oslo 1987
Jan Raneke (redaktør): Nordisk heraldisk terminologi, Lund 1987 (med heraldiske faguttrykk på bokmål og nynorsk)
Harald Nissen og Monica Aase: Segl i Universitetsbiblioteket i Trondheim, Trondheim 1990Utenlandsk

Poul Bredo Grandjean: Dansk Heraldik, København 1919 (bare dansk-norsk adelsheraldikk og i dag å anse som foreldet)
le Baron Stalins: Vocabulaire-Atlas Héraldique en six Langues: Francais-English-Deutsch-Español-Italiano-Nederlandsch, Paris 1952
Carl-Alexander von Volborth: Alverdens heraldik i farver, Politikens Forlag, København 1972 (oversatt av Sven Tito Achen)
Sven Tito Achen: Danske adelsvåbener, København 1973
Ottfried Neubecker: Heraldik. Kilder, brug, betydning, København 1979 (oversatt og bearbeidet for Skandinavia av Nils G. Bartholdy)
Carl-Alexander von Volborth: Heraldry – Customs, Rules and Styles, Dorset 1981
Sven Tito Achen: Danmarks kommunevåbener + Færøernes og Grønlands, København 1982
Carl-Alexander von Volborth: The Art of Heraldry, Dorset 1987
Jan Raneke: Svensk adelsheraldik, Malmö 1990
Magnus Bäckmark og Jesper Wasling: Heraldiken i Sverige, Lund 2001
Hjerteskjold

Hjerteskjold er i heraldikken en betegnelse på et lite skjold som er plassert i midtpunktet på et annet og større skjold, for eksempel slik som i det danske og det svenske store riksvåpen (eller kongelige våpen).
Vanligvis brukes bare hjerteskjold i skjold som er oppdelt i flere felter. Farge- og figursammensetningen i hjerteskjoldet er gjerne våpenets eldste og/eller viktigste del, så som kongehusets slektsvåpen i Danmark og Sverige. Men hjerteskjoldets motiv kan også være valgt av andre grunner, slik som for eksempel skipet i hjerteskjoldet i det firedelte skjoldet til sjøhelten Cort Adeler. Det er hjerteskjold i noen få norske slektsvåpen, blant annet i en gren av slekten Kielland.
I de kompliserte fyrstevåpnene fra 1700- og 1800-tallene, kunne det være flere skjold lagt på hverandre, for å få med flere skjoldfelter og en viss rangordning. I de ekstreme tilfellene kunne det i bunnen være et hovedskjold, på dette et midtskjold, på dette igjen et hjerteskjold og så midt på det hele et lite «navleskjold».
I de heraldiske våpenbeskrivelsene, blasoneringene, blir hovedskjoldet beskrevet først og hjerteskjoldet (eventuelt navleskjoldet) sist.
Fra middelalderen kjennes segl og skjold der et lite skjold er hengt om halsen på et dyr, men dette blir til vanlig ikke kalt hjerteskjold.


== Litteratur ==
C. M. Munthe: «Norske slegtsmerker», Norsk slektshistorisk tidsskrift, bd. I, Oslo 1928
Hans Cappelen: Norske slektsvåpen, Oslo 1969 (2. opplag 1976)
Herman L. Løvenskiold: Heraldisk nøkkel, Oslo 1978
Harald Nissen og Monica Aase: Segl i Universitetsbiblioteket i Trondheim, Trondheim 1990Utenlandsk

Poul Bredo Grandjean: «Dansk Heraldik», København 1919 (bare dansk-norsk adelsheraldikk og i dag å anse som foreldet)
le Baron Stalins: «Vocabulaire-Atlas Héraldique en six Langues: Francais-English-Deutsch-Español-Italiano-Nederlandsch», Paris 1952
Carl-Alexander von Volborth: «Alverdens heraldik i farver», Politikens Forlag, København 1972 (oversatt av Sven Tito Achen)
Sven Tito Achen: Danske adelsvåbener, København 1973
Ottfried Neubecker: «Heraldik. Kilder, brug, betydning», København 1979 (oversatt og bearbeidet for Skandinavia av Nils G. Bartholdy)
Carl-Alexander von Volborth: «Heraldry – Customs, Rules and Styles», Dorset 1981
Sven Tito Achen: «Danmarks kommunevåbener + Færøernes og Grønlands», København 1982
Carl-Alex. von Volborth: «The Art of Heraldry», Dorset 1987
Jan Raneke: «Svensk adelsheraldik», Malmö 1990
Magnus Bäckmark och Jesper Wasling: «Heraldiken i Sverige», Lund 2001