jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Heinz Linge

Heinz Linge (født 23. mars 1913 i Bremen i Tyskland, død 9. mars 1980 i Hamburg) var en høyere SS-offiser (Sturmbannführer) og en av Adolf Hitlers kammertjenere.
Han meldte seg inn i NSDAP og SS i 1932.
Linge var kammertjener i Wolfsschanze i Rastenburg i Østpreussen, og i  Førerbunkeren i Berlin i de siste ukene av Hitlers liv, og var også Førerens personlige ordonnans. Linge bragte meldinger til Hitler og ledsaget folk som Hitler sendte bud etter.  
Linge var en av de mange soldater, tjenere, sekretærer og offiserer som flyttet ned i Førerbunkeren i 1945.  Han var et øyenvitne til Hitlers siste dager. Han ble deretter arrestert av Den røde armé.  
Han ble løslatt fra sovjetisk fangenskap i 1955 og døde i Hamburg i Vest-Tyskland i 1980. 


== Referanser ==


== Litteratur ==
Heinz Linge: Bis zum Ende. Als Chef des Persönlichen Dienstes bei Hitler, 2000, ISBN 3-920677-51-X
Heinz Linge, Werner Maser: Bis zum Untergang. Als Chef des persönlichen Dienstes bei Hitler, Herbig München 1983, ISBN 3-7766-1021-2
Henrik Eberle, Matthias Uhl: Das Buch Hitler – Geheimdossier des NKWD für J.W. Stalin, Lübbe Verlag, Bergisch Gladbach 2005
Christa Schroeder: Er war mein Chef – aus dem Nachlaß der Sekretärin von Adolf Hitler, Langen Müller Verlag GmbH, München – Wien, 1985, ISBN 0-384-42059-1
David Halberstam

David Halberstam (født 10. april 1934, død 23. april 2007) er en amerikansk journalist og forfatter, født i New York. Han var sønn av en kirurg og en lærer. 13 av bøkene hans har vært bestselgere.
Halberstam fullførte journalistikkstudiene ved Harvard University i 1955, og begynte karrieren med å skrive for avisen Daily Times Leader i West Point i Mississippi. Mot slutten av 1950-årene og tidlig i 1960-årene dekket han begynnelsen på borgerrettsbevegelsen for avisen Nashville Tennesseean.
I midten av 1960-tallet dekket han Vietnamkrigen for The New York Times. Journalistikken hans ledet den amerikanske presidenten John F. Kennedy til å be om at han skulle bli overført til et annet byrå. Han vant Pulitzerprisen for internasjonal reportasje i 1964.
Seinere i karrieren skreiv Halberstam om emner innen historie og sport. 


== Bøker ==
The Unfinished Odyssey of Robert Kennedy, 1965
The Making of a Quagmire: America and Vietnam during the Kennedy Era, 1965
Ho, 1971
The Best and the Brightest, 1972
The Powers That Be, 1979
The Amateurs: The Story of Four Young Men and Their Quest for an Olympic Gold Medal, 1985
The Reckoning, 1986
Summer of '49, 1989
The Next Century, 1991
The Fifties, 1993
October Nineteen Sixty-Four, 1994
Freedom Riders, 1998
The Children, 1999
Playing for Keeps: Michael Jordan and the World He Made, 1999
Sports on New York Radio: A Play-By-Play History, 1999
War in a Time of Peace: Bush, Clinton, and the Generals, 2001
Firehouse, 2002
The Teammates, 2003


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) David Halberstam – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) David Halberstam på Internet Movie Database 
(en) David Halberstam hos The Movie Database 
(en) Biografi
 Wikiquote: David Halberstam – sitater
Busy Bee of Norway

Busy Bee of Norway (eller bare Busy Bee, tidligere Busy Bee Air Service, og for en periode på 1970- og 1980-tallet Air Executive Norway) var et norsk flyselskap som ble startet i 1966 av skipsrederen Bjørn Braathen. Selskapet fraktet forretningsreisende både i inn- og utland, i tillegg til at selskapet også opererte mange charterflygninger for Forsvaret. Busy Bee brukte i hovedsak flytypen Fokker F-27 Friendship men opererte også fly som Short Skyvan og en Boeing 737, for så i de senere driftsår å bytte ut flåten med Fokker 50-maskiner. Selskapet gikk konkurs i 1993 og driften ble videreført av det som er i dag Norwegian Air Shuttle.


== Historie ==
Planen bak Busy Bee var å danne et lite flyselskap som kunne tilby flytaxi-tjenester for forretningsreisende. Det opprinnelige styret i selskapet kom fram til at for å få til dette trengte man kun ett fly i flåten; en Piper Aztec C. Selskapet startet drift i mai 1966, men hadde allerede i 1967 gått til innkjøp av nok et fly, en Learjet 23, som ble Norges første såkalte businessjet. I 1973 skiftet selskapet navn til Air Executive Norway.
Navnet Busy Bee ble inspirert av en bar i London med samme navn.På starten av 1980-tallet inngikk selskapet en kontrakt med Braathens S.A.F.E., og begynte å operere deler av Braathens' Fokker F-27-flåte. Kontrakten gikk ut på at Busy Bee skulle operere Braathens' kystrutenettverk, mens Braathens selv skulle fokusere på høyfrekvenstrafikk med Boeing 737-maskiner. Selskapet fikk også en rekke Shorts Skyvan-fly tilført til flåten. Selskapet hadde også skaffet seg en Boeing 737-200, et fly som i hovedsak ble brukt som chartermaskin for å transportere personell for forsvaret.
I 1980 skiftet selskapet igjen navn, tilbake til Busy Bee. Selskapet led store tap gjennom 80-tallet, blant annet fordi forsvaret startet å bruke rutefly til å transportere personell, i stedet for å chartre inn egne flygninger. Selskapet ble slått konkurs i 1992, og hadde da en flåte bestående av 14 Fokker F-27 og Fokker 50-maskiner. Det nye flyselskapet Norwegian Air Shuttle, som ble etablert i kjølvannet av Busy Bees konkurs tok over selskapets Fokker 50-flåte, sammen med kontrakten for kystrutene på vegne av Braathens.


== Flåte ==
Busy Bee administrerte en flåte bestående av følgende fly før konkursen i 1992:

Selskapet har også administrert følgende fly:


== Ruter og destinasjoner ==

Busy Bee opererte ikke noe eget rutenettverk, men fløy ruter for Braathens der hvor mindre flytyper passet bedre. Braathens ønsket en flåte bestående utelukkende av Boeing-maskiner, derfor ble kystrutene, som ikke var lønnsomme med så store fly outsourcet til Busy Bee. Ved konkursen i 1992 opererte Busy Bee flygninger til følgende destinasjoner på vegne av Braathens:


== Eksterne lenker ==
Om selskapet
Ediktet i Potsdam

Ediktet i Potsdam var et edikt om religiøs toleranse, utstedt i Potsdam 29. oktober 1685 av den brandenburgiske kurfyrsten, Fredrik Vilhelm. Det tilbød hugenottene, som ble forfulgt i Frankrike på grunn av sin religion, fritt og sikkert opphold i Brandenburg. Hugenottene var i likhet med kurfyrsten, tilhenger av læren til kirkereformatoren Jean Calvin.Bakgrunnen for ediktet var den fornyede forfølgelsen av hugenotter, etter at ediktet i Nantes ble trukket tilbake av den franske Ludvig XIV den 18. oktober 1685.
Flyktningene som reiste til Brandenburg mottok generøse privilegier, som skatte- og tollfrihet og understøttelse for næringsvirksomhet og betaling av deres prest av kurfyrstedømmet.Ca. 20 000 franske hugenotter tok imot tilbudet fra Brandenburg og slo seg ned der. Ediktet bidro vesentlig til å bygge opp Brandenburgs næringsliv etter ødeleggelsene under tredveårskrigen, og la grunnstenen for det senere kongeriket Preussens makt. Gjennom den franske immigrasjonen steg befolkningen i Berlin med en tredjedel.

Reformasjonsminnesmerket i Genève minner om den brandenburgiske mottagelsen av hugenottiske flyktninger.
		


== Referanser ==
Dirk Bogarde

Dirk Bogarde (født 28. mars 1921 i Hampstead i London, død 8. mai 1999 i London) var en britisk skuespiller som arbeidet med europeiske filmskaperne i 1960- og 1970-årene.


== Liv og virke ==
Han het egentlig Derek Jules Gaspard Ulric Niven van den Bogaerde, og var sønn av Ulric van den Bogaerde (1892–1972), som var kunstredaktør i The Times, og Margaret Niven (1898–1980), en skotsk skuespiller. Han bodde hos morens slekt i Glasgow fra 1934 til 1937, og tok under andre verdenskrig del i den britiske armés etterretningstjeneste.I 1945 landet sin første filmrolle. Bogarde ble kjent som gangster i Den blå lykten fra 1950. Stjerne ble han etter Doktor underveis fra 1954, og etter Dobbeltgjengeren fra 1960.Fra 1960-tallet alternerte han mellom kommersielle og seriøse lavbudsjettfilmer av økonomiske henholdsvis kunstneriske beveggrunner. På denne tiden ble han ansett som karaktersskuespiller og Bogarde vant British Academy Film Awards (beste hovedrolle) for  Tjeneren (1963) og Darling (1965), og huskes også for King & Country (1964) samt som von Aschenbach Døden i Venedig (1971).
Selv var han mest fornøyd med rollen som von Aschenbach, med hvit dress og hvit panamahatt.Bogdarde hadde hovedrollen i Rainer Werner Fassbinders film Dobbeltgjengeren i 1978. Filmen gikk i Norge i 1983 og ble vist på NRK i 1992.
I sin første selvbiografi gjorde han den feil å skrive sin adresse, noe som førte til et stort antall autografjegere på dørmatten. Det ble sju deler av selvbiografien, alle skrevne som om de var romaner.Han avsluttet sin filmkarriere 1991 som en døende fader i Daddy Nostalgie.
Bogarde ble utnevnt til Knight Bachelor i 1992.Han var ikke gift, men hadde ifølge Norsk Telegrambyrå, siden 1948 samboerskap med sin manager, skuespilleren Anthony Forwood (1915–88), foruten kortvarige forhold med skuespillerne Judy Garland (1922–69) og Kay Kendall (1926–59).Han døde av hjerteinfarkt i 1999.

		


== Filmografi (utvalg) ==
1948 – Kvartett
1950 – Den blå lykten
1953 – Desperat flukt
1954 – Doktor underveis
1961 – Offeret
1963 – Tjeneren
1964 – Konge & fedreland
1967 – Ulykkesnatten
1967 – I mors hus
1969 – De fordømte
1969 – Å, for en herlig krig
1971 – Døden i Venedig
1974 – Slangen
1973 – Nattportieren
1977 – Kampene ved Arnheim
1978 – Dobbeltgjengeren


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Dirk Bogarde – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Dirk Bogarde på Internet Movie Database 
(sv) Dirk Bogarde i Svensk Filmdatabas 
(da) Dirk Bogarde på Filmdatabasen 
(da) Dirk Bogarde på Scope 
(fr) Dirk Bogarde på Allociné 
(en) Dirk Bogarde på AllMovie 
(en) Dirk Bogarde hos Turner Classic Movies 
(en) Dirk Bogarde hos Rotten Tomatoes 
(en) Dirk Bogarde hos The Movie Database
Björn Andrésen

Björn Johan Andrésen (født 26. januar 1955 i Stockholm) er en svensk skuespiller mest kjent for rollen som «Tadzio» i Luchino Viscontis film basert på Thomas Manns Døden i Venedig. Han ble angivelig valgt på grunn av sitt vakre utseende og fordi Visconti mente hans ansikt var ideelt for rollen. Han hadde tidligere bare hatt en birolle i En kärlekshistoria.
Andresen har også spilt i enkelte andre filmer av mindre betydning.
I 2003 ble et bilde av ham tatt under innspillingen av Døden i Venedig mot hans vilje brukt på omslaget av Germaine Greers bok The Beautiful Boy.


== Filmografi (utvalg) ==
2004 – Pelikanmannen
2004 - Graven (mini-TV-serie)
1991 – Agnes Cecilia – en forunderlig historie
1989 – Maskrosbarn
1987 – Lysande landning
1986 – Morrhår och ärtor
1985 – Smugglarkungen
1982 – Gräsänklingar
1982 – Den enfaldige mördaren
1971 – Døden i Venedig
1970 – En kärlekshistoria


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Björn Andrésen på Internet Movie Database 
(sv) Björn Andrésen i Svensk Filmdatabas 
(da) Björn Andrésen på Filmdatabasen 
(da) Björn Andrésen på danskfilmogtv.dk 
(da) Björn Andrésen på Scope 
(fr) Björn Andrésen på Allociné 
(en) Björn Andrésen på AllMovie 
(en) Björn Andrésen hos Turner Classic Movies 
(en) Björn Andrésen hos The Movie Database
Salomon Morel

Salomon (Solomon eller Shlomo) Morel (født 15. november 1919 i Garbów i Polen, død 14. februar 2007 i Tel Aviv i Israel) var en polskfødt jøde som mellom februar og november 1945 var kommandant for den sovjetiske konsentrasjonsleiren Świętochłowice-Zgoda i Schlesien og arbeidet for det beryktede stalinistiske hemmelige politiet Urząd Bezpieczeństwa. 
Han var ettersøkt av polske myndigheter for krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten.


== Liv og virke ==
I konsentrasjonsleiren Świętochłowice-Zgoda ble i all hovedsak tyske og polske sivile schlesiere, inkludert kvinner og barn, sperret inne under barbariske forhold. Fangene ble torturtert på grusomme måter. Morel skulle ifølge vitner ha vært spesielt brutal, og drepte i sin tid som konsentrasjonsleirkommandant mer enn 1 695 mennesker (over halvparten av alle fangene). Under den sovjetiske okkupasjonen av Polen fortsatte han å arbeide for staten. Etter kommunismens fall begynte vitner i Polen å stå frem med sin historie, og i 1992 sendte det amerikanske programmet «60 Minutes» en reportasje om Morel basert på en bok av John Sack. Dette førte til at polske myndigheter innledet etterforskning av Morel. Samme år flyktet han til Israel og fikk israelsk statsborgerskap. Han nektet å returnere til Polen da rettssaken mot ham begynte i 1996. Til tross for at polske myndigheter flere ganger, senest på sensommeren 2005, hadde krevet ham utlevert, nektet israelske myndigheter å utlevere ham, fordi de hevdet forholdet var foreldet. Ewa Koj ved IPN, som hadde ansvaret for å etterforske krigsforbrytelser, argumenterte med at saker som gjelder forbrytelser mot menneskeheten ikke foreldes og anklaget Israel for dobbeltmoral.
Morel selv hevdet at han ikke hadde gjort noe galt og kalte anklagene fra IPN for en «antisemittisk sammensvergelse».


== Litteratur ==
John Sack, An Eye for an Eye: The Story of Jews Who Sought Revenge for the Holocaust, John Sack, 4th rev. edition, April 2000, ISBN 0-9675691-0-9


== Eksterne lenker ==
Response by the State of Israel to the application for the extradition of Salomon Morel and a report by Dr. Adam Dziurok and Prosecutor Andrzej Majcher on the subject of Salomon Morel and the history and operation of the camp at Świętochłowice-Zgoda. Arkivert 25. november 2005 hos Wayback Machine.
Służba Bezpieczeństwa

Służba Bezpieczeństwa (eller SB) var navnet på det stalinistiske hemmelige politiet i Folkerepublikken Polen, opprinnelig etablert av sovjetiske myndigheter i 1944 som Urząd Bezpieczeństwa (UB). Slangnavnet for det hemmelige politiet i Polen var Ubecja eller Bezpieka.
På 40- og 50-tallet var SB direkte kontrollert av Sovjetunionen, og hadde bl.a. ansvar for å etterforske og brutalt knuse Armia Krajowa og alle som ble antatt å være antikommunistisk innstilt under og etter annen verdenskrig.
Etter at UB ble omdøpt til SB i 1956 fulgte en mindre aktiv periode under Władysław Gomułkas reformer. Men etter 1968 spilte det hemmelige politiet igjen en stor rolle i politisk undertrykkelse. Særlig var det aktivt i forfølgelsen av Solidaritet-bevegelsen.
Etter kommunismens sammenbrudd i 1990 ble SB oppløst og erstattet av Urząd Ochrony Państwa.
Blant dem henrettet av SB er TAP-medgrunnlegger Witold Pilecki, den katolske presten Jerzy Popiełuszko og Cichociemni-medlemmet Bolesław Kontrym. Siden 1990 er mange SB-offiserer stilt for retten i Polen.


== Referanser ==
Carl Wilhelm Rubenson

Carl Wilhelm Rubenson (født 1885 i Sverige, død 1960) var en norsk fjellklatrer. 
Han var en tid den som kom høyest på Kabru (7320 moh.) i Himalaya (1907, med Ingvald Monrad Aas).  Flere norske førstebestigninger i Jotunheimen (juli 1906, med Ferdinand Schjelderup og Agnes Jakhelln) og visse ruter i nordnorske fjell, som Stetind (1910). Rubenson stiftet Norsk Tindeklub (1908), ble æresmedlem i engelske Alpine Club og Norsk Tindeklub.  Han var en aktiv skribent i Norsk Fjellsport, og utga bøkene Fjeldsport før og nu (1923) og Med telt og husbaat i Kashmir (1923). 
Han er omtalt av Eilert Sundt i Carl Wilhelm Rubenson (1885–1960) Norsk Fjellsport (1968).


== Referanser ==
Lafayette

Lafayette kan vise til:


== Personer ==
Marquis de La Fayette, fransk, general under Washington og senere i hjemlandet
Madame de La Fayette, fransk forfatter


== Geografiske navn ==
Lafayette (Colorado), en by i Colorado i USA
Lafayette (Indiana), en by i Indiana i USA
Lafayette (Louisiana), en by i Louisiana i USA
Lafayette County (Arkansas), et fylke i Arkansas i USA
Lafayette County (Florida), et fylke i Florida i USA
Lafayette County (Mississippi), et fylke i Mississippi i USA
Lafayette County (Missouri), et fylke i Missouri i USA
Lafayette County (Wisconsin), et fylke i Wisconsin i USA
Lafayette Parish, et fylke i Louisiana i USA


== Varia ==
Galeries Lafayette, varehus i Paris
LaFayette Motors, amerikansk bilfrabrikk mellom ca. 1910 og ca. 1940


== Se også ==
Fayette, en by i New York
Agnes Jakhelln

Agnes Jakhelln (født 15. juli 1873 i Kristiania, død 23. november 1972 på Taraldstu) var en norsk fjellklatrer.  Hun var født Agnes Sundt.
Jakhelln deltok i 1906-07 ved flere norske førstebestigninger av fjell i Jotunheimen med Ferdinand Schjelderup og Carl Wilhelm Rubenson. Hun giftet seg i 1894 med Kristian Jakhelln og ekteparet kjøpte i 1899 en gård i Nanset fra amtmann Carl Johan Michelet for 73 000 kroner. Senere  drev de gården Taraldstu på Koppang i Stor-Elvdal. Der anla hun en av landets første sølvrev-oppdrett i 1916, tre år etter de første dyrene kom fra Amerika. I dag finner man Jakhelln Revegård på Koppang, etterhvert drevet av Herbert Sundt Sverre (1909–2001) som vokste opp på gården hos Jakhelln.  Mannen døde i 1938 og hun ble  eier av gården Søndre Finsand i Ådal i 1939, som senere ble overtatt av forstmester Heyn Sverre (1911–95).
Hun var datter til grosserer (parafin) i Christiania, Fredrik Christian Drejer Sundt (1836–85) og Alvilda Ohlsen (1848), begge fra Farsund. Agnes giftet seg i 1894 med Kristian Albrigt Jakhelln (1870–1938), som var født i Bilbao. Kristians far var trelasthandler Julius Herman Jakhelln (1832–1920, se Jakhelln (slekt)).  Moren Ragnhild Astrup (1849–1912) var fra Grue, søstera til Nils Astrup (1843–1919, se slekten Astrup).  Agnes og Kristian hadde ingen barn.


== Førstebestigninger ==
1. juli 1906: Søre Veotinden (2 267 moh), og  Søraustre Styggehøbreatinden (2 232 moh) og Sørvestre Styggehøbreatinden (2 142 moh). Med Schjelderup og Rubenson
4. juli 1906: Bukkeholstindan: Nørdre (2 149), V-1 (2 166 moh), V-2, V-3 og V-4 (2 166 moh). Med Schjelderup og Rubenson
17. august 1906:  Rauddalseggje: Midtre og Store (2 168 moh) med Schjelderup


== Referanser ==
Innerdalen

Innerdalen er en øst-vestgående dal i Sunndal, 10 km fra (og på nordsiden av) Sunndalsøra, adkomst via riksvei 70. Dalen er omtalt i 1620 som krongods, etterhvert på 1700-tallet del av gården Oppdøl (i dag eid av Endre Opdøl).
Som innfallsport til Trollheimen er dalen viktig for friluftsliv.  Den Norske Turistforening har to hytter her, siden 1889 Innerdalshytta (opprinnelig husmannsplass) og Renndølsetra (del av gården Opdøl).  Dalen har populære fjell for fjellklatrere, i Trolla, Skarfjellet og Innerdalstårnet.  Norsk Tindeklub har utgitt egen klatrefører for dalen (2001), og eier Giklingdalshytta i samme området.  For brevandring er Vinnufonna interessant.
Innerdalen landskapsvernområde er et 73 km² stort og 25 km langt området fra Ålvundeid til Innerdalsporten; det ble i 1967 fredet, som Norges første landskapsvernområde, blant annet etter initiativ av Eystein Opdøl og Norsk Tindeklub.  Dette forhindret antakelig regulering for vannkraft.  Dalen ble besøkt av Bjørnstjerne Bjørnson i 1851.  Olav Innerdal var hovedperson i en sort-hvitt kortfilm «Kongeriket Innerdalen» (regissør Carsten Munch, 1959).


== Eksterne lenker ==
NRK «Ut i naturen», om Eystein Opdøl, Renndølssetra og Innerdalen
Mindeb

Mindeb var en fiktiv elv fra J.R.R. Tolkiens verden Midgard. Denne elva lå i Beleriand, og var en av de nordre tilløpene til elva Sirion.
Mindeb begynte i fjellkjeden Ered Gorgoroth ikke langt fra Anarchs pass, og ble møtt av en elv som kom fra Crissaegrim. Mindeb skapte grenseskillet mellom Dimbar og Nan Durgotheb.
Den formet også den vestre grensen av skogen Neldoreth i Doriath og var en del av Melians belte.
Mitheithel

I J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard er Mitheithel eller Rimila en stor elv i Eriador.
Elva begynte i den nordre delen av Hithaeglir og fløt derfra ned gjennom Jotunheiene, og etter det bøyde den av sørover. Den store østveien krysser elva ved Siste bru, og etter det møtte den elva Bruinen, og de formet det området hvor Dúnedain holdt til etter at kongeriket Arnor falt.
Derfra formet Mitheithel den nordre grensen for Eregion, helt til det møtte elva Glanduin ved Svanarenn og sammen ble de til elva Gwathló.
Eskimo (andre betydninger)

Eskimo har flere betydninger.

Eskimoer, et folkeslag
HMS «Eskimo», to britiske destroyere fra andre verdenskrig
Eskimo, et bomullsstoff
Eskimo (film), en norsk film fra 1930.
Eskimo & Icebird, norsk musikkproduksjonsteam innen sjangrene dance/techno.
Bill Johnson (alpinist)

William Dean «Bill» Johnson (født 30. mars 1960 i Los Angeles i California, død 21. januar 2016 i Gresham i Oregon) var en amerikansk alpinist. Han tok gull i utfor under Vinter-OL i 1984 i Sarajevo. I løpet av karrieren vant han også tre utforrenn i verdenscupen.


== Etter sportskarrieren ==
På grunn av et økende alkoholproblem gikk idrettskarrieren raskt nedover etter OL i 1984. Både treneren og deler av staben forlot laget da hans livsførsel ble vanskeligere og vanskeligere for dem å leve med. Han la opp på slutten av 1980-tallet.
Johnson opplevde også flere tragedier på det personlige plan. I 1992 druknet hans 13-årige sønn og i 2000 ble han skilt. Etter dette fikk han store økonomiske problemer og levde i en bobil. På samme tid planla han et comeback i OL i Salt Lake City i 2002, men planene fikk en brå slutt da han i 2001 ble alvorlig skadet i en utforkonkurranse i Montana. I ulykken skadet han deler av hjernen og ble pleietrengende. Skadene gikk også utover taleevnen og han fikk også betydelig hukommelsestap.Johnson døde i 2016 etter lengre tids sykeleie.


== Referanser ==


== Kilder ==
USA Today - Former Olympic downhill champ Bill Johnson dies (publisert 22. januar 2016) Besøkt 22. januar 2016


== Eksterne lenker ==
(de) Bill Johnson – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Bill Johnson – Olympics.com 
(en) Bill Johnson – Olympic.org 
(en) Bill Johnson – Olympedia 
(en) Bill Johnson – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Bill Johnson – FIS (alpint) 
(en) Bill Johnson – ski-db.com
Leonhard Stock

Leonhard Stock (født 14. mars 1958 i Finkenberg) er en tidligere østerriksk alpinist.
Karrierens absolutte høydepunkt var den overraskende seieren i utforrennet i OL i Lake Placid i 1980. Foruten OL-gullet gikk Stock til topps i tre enkeltrenn i verdenscupen.


== Resultater i verdenscupen i alpint ==


=== Enkeltseire ===


=== Sammenlagtplasseringer ===


== Eksterne lenker ==
(de) Leonhard Stock – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Leonhard Stock – Olympedia 
(en) Leonhard Stock – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Leonhard Stock – FIS (alpint) 
(en) Leonhard Stock – ski-db.com
Heini Hemmi

Heini Hemmi (født 17. januar 1949 i Churwalden) er tidligere sveitsisk alpinist.
I verdenscupen vant han fire storslalåmrenn, og i 1977 mottok også den lille krystallkulen for å ha vunnet storslalåmcupen sammenlagt. Hemmis største prestasjon var seieren i storslalåm under OL 1976 i Innsbruck.


== Verdenscupseire ==


== Eksterne lenker ==
(de) Heini Hemmi – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Heini Hemmi – Olympedia 
(en) Heini Hemmi – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Heini Hemmi – FIS (alpint) 
(en) Heini Hemmi – ski-db.com