jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Veerse Meer

Veerse Meer  (nor. Veeres sjø) er en kunstig innsjø i den nederlandske provinsen Zeeland, som ble skapt da Veerse Gat ble stengt med Veerse Gatdemningen i 1961. Demningen er en del av Deltaprosjektet  (ned.: Deltawerken). Veerse Meer ligger på nordsiden av Walcheren og Zuid-Beveland, og sør for Noord-Beveland. I vestenden av sjøen skiller Veerse Gatdemningen den fra Nordsjøen, mens dens østgrense med Oosterschelde er Zandkreekdemningen som ble stengt 3. mai 1960.
Sjøen er 22 km lang og den dekker 2030 hektar når nivået er på høyde med NAP. Bredden varierer fra 150 meter på det smaleste til 1500 meter, mens dybden er gjennomsnittlig 5 meter og kan nå en maksimal dybde på 25 meter. Om sommeren blir vannstanden regulert slik at den er høyere enn om vinteren. I sjøen ligger 13 ubebodde øyer.
Vannet i Veerse Meer er brakt, saltinnholdet varierer. Fra mai 2004 slippes saltvann inn fra Nordsjøen, dette forårsaker tidevann med en nivåforskjell på omtrent 14 centimeter og en økning i saltinnholdet. Dette er for øvrig et av de få stedene i Nederland der Zuiderzee-krabben (Rhithropanopeus harrisii), Trompetkalkkokerworm (nederlandsk navn) (Ficopomatus enigmaticus) og  Palingbrood (nederlandsk navn) (Electra crustulenta) finnes. 
Innsjøen er et populært mål for seilere, sportsfiskere og dykkere. Den har 3500 bryggeplasser for lystbåter og et antall plasser der dykking foregår, blant annet nord for Wolphaartsdijk og vest for Veere. Rundt 12 000 ørreter settes årlig ut her, halvparten er bekkeørret (Salmo trutta fario) mens resten er regnbueørret (Salmo gairdneri).


== Eksterne lenker ==
(en) Veerse Meer – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Digraf

En digraf er to bokstaver, som representerer én lyd. Denne er som oftest, men ikke nødvendigvis, en lyd (eller mer nøyaktig et fonem) som ikke kan uttrykkes med én enkelt bokstav i alfabetet. Eksempler fra norsk er sj i sjef og kj i kjære.
Noen translitterasjonsskjemaer bruker mange digrafer (for eksempel fra kyrilliske til latinske bokstaver), mens andre holder seg til diakritiske tegn. For å unngå misforståelser, bruker akademiske miljøer oftest diakritiske tegn. Mange skriftsystemer, slik som kyrillisk skrift og devanagari, har ikke digrafer.


== Se også ==
Diftong
Ligatur
Ortografi
Nasal

Nasal (av latin nasalis, fra nasus, «nese») har flere betydninger:

(adj.) som vedrører nesen.
nasal konsonant
nasal vokal
Grevelingenmeer

Grevelingenmeer (nor. Grevelingen sjø), før 1971 Grevelingen, var en arm av Nordsjøen inntil den ble stengt med Grevelingendemningen i øst i 1965, og Brouwersdemningen i vest i 1971. Demningene er en del av Deltaprosjektet  (ned. Deltawerken). Siden da er den en kunstig innsjø i de nederlandske provinsene Zeeland og Zuid-Holland. Grevelingenmeer ligger på nordsiden av Schouwen-Duiveland og sør for Goeree-Overflakkee (i Zuid-Holland). Sjøen dekker et område på 140 km², og fra tid til annen blir saltvann sluppet inn via en sluse i Brouwersdemningen. Videre er fiske etter østers en viktig næringsgren.
Innsjøen er et populært mål for rekreasjon, blant annet trives kajakkpadlere godt her. De bruker Grevelingenmeer til å trene før de padler i åpent hav. Rundt innsjøen ligger det mange havner (blant annet Battenoord). 
Grevelingenmeer har flere naturvernområder, blant annet der tidligere sandbanker har blitt til øyer (som Hompelvoet). På disse øyene har mange sjøfugler tilhold.


== Eksterne lenker ==
(en) Grevelingenmeer – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Kart over området
Nasaler

En nasal lukkelyd fremkommer når velum senkes, slik at luften kan strømme fritt ut gjennom nesen. Munnhulen fungerer fortsatt som et resonanskammer for lyden, men luften slipper ikke ut gjennom munnen, siden den blir blokkert av tungen eller leppene. Dermed er det ikke nesen selv som lager forskjell mellom de ulike nasale lukkelydene, men snarere munnens artikulasjon, som i plosiver.
Liste over nasale lukkelyder:

[m] er en stemt bilabial nasal
[ɱ] er en stemt labiodental nasal (SAMPA: [F])
[n] er en alveolar eller dental nasal: se alveolar nasal
[ɳ] stemt retrofleks nasal, vanlig i indiske språk (SAMPA: [n`])
[ɲ] stemt palatal nasal (SAMPA: [J]); er en vanlig lyd in européiske språk som i spansk ñ; fransk og italiensk gn; katalansk og ungarsk ny; eller portugisisk nh.
[ŋ] stemt velar nasal (SAMPA: [N]), som i ting.
[ɴ] stemt uvular nasal (SAMPA: [N\])
Pinerolo

Pinerolo er en by med 33 269 innbyggere i Storbyområdet Torino i Italia. 
Den militære hovslagerskolen (grunnlagt 1882) som finnes her, er den eneste i sitt slag i Italia.


== Geografi ==
Byen ligger 37 km fra Torino på lavlandet ved munningen av Val Chisone. Kommunen ligger på elven Chisones venstre side, like før den munner ut i elven Pellice, som i sin tur straks munner ut i Po.


== Sport ==
Under de olympiske vinterleker 2006 ble konkurransene i curling arrangert her.
Målby for den 17. etappen av Tour de France 2011.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Pinerolo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Pinerolo – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Keisaren

For den monarkiske tittelen, se Keiser.Keisaren (også kalt Grånosi) er et fjell i Luster kommune i Sogn og Fjordane. Det har en høyde på 1 741 meter over havet.


== Se også ==
Liste over Norges høyeste fjell


== Referanser ==
Bayer (øl)

Bayer er en undergjæret øltype som henter sitt navn fra Bayern i Sør-Tyskland. Det er brunt eller rødbrunt i fargen og har en mer utpreget maltsmak enn pilsener. Ølet som selges som bayer i Norge har likhetstrekk med de tyske ølsortene Märzen og Münchener Dunkel.


== Historie ==
Det var klostrene i Bayern som først skal ha tatt i bruk en spesiell teknikk for å framstille øl. Øl fra Bayern var et undergjæret øl som var lettere og lysere enn det mer tradisjonelle overgjærete øltypene som fantes.
Når man tilvirket øl etter den bayerske metode, innebar det en mer innfløkt og raffinert produksjonsprosess med blant annet gjæring under kald temperatur (ofte ved hjelp av naturis), deretter fulgt av en lang lagringsperiode i kalde underjordiske kjellere. Under Gamle Aker Kirke i Oslo finnes fremdeles restene av den kjelleren Foss Bryggeri benyttet til dette. Dermed oppstod begrepet lager fra det tyske begrepet på lagring. Ordet lager brukes fortsatt som begrep for undergjæret øl i den engelskspråklige delen av verden.
Ved lov av 1803 ble en rekke av disse kloster-bryggeriene sekularisert og gikk over til private hender. Det skjedde videre en liberalisering av handelen som fjernet flere restriksjoner, og gjorde at bryggeriene i området kom nærmere fri konkurranse, samtidig som myndighetene fjernet mye av makten til bryggerlaugene.
Bayerølet var av god kvalitet og ble meget populært. Kunnskap om den bayerske bryggeteknikk ble derfor spredd videre i Tyskland. Denne spredningen kunne skje på grunn av grunnleggelsen av Zollverein, samt anleggelse av jernbaner på tvers av de tyske småstatene. Resultatet av det hele var at det ble etablert en rekke bryggerier rundt omkring i Tyskland etter bayersk mønster.
I 1830-årene begynte maskindriften å trenge inn i de sørtyske og østerrikske bryggerier, etter at ølbryggere hadde vært på studietur til England. Der hadde man lenge nyttet maskinkraft i ølproduksjon. Denne utviklingen i de tyske bryggeriene spredde seg videre til Norden.


== I Norden ==
I 1845 ble det første bayerske bryggeriet startet i København, Carlsberg, og i 1843 i Sverige. I Norge var det Schous Bryggeri som først brygget bayerøl i 1843. Andre steder er angitt Schreiners bryggeri i Trondheim som første i Norge med år 1840. Midten av 1800-tallet var på mange måter gjennombruddet for norsk øl og norsk bryggerinæring.
Bayerølet hadde i Norge samme "folke-øl"-status slik pilsen har idag, og en helflaske ble gjerne betegnet som en murer. Dette endret seg etter okkupasjonen da tysk kultur ikke lenger var populær. Imidlertid fortsatte blant annet Aass Bryggerier og Frydenlund Bryggerier produksjonen av Bayerøl.


== Litteratur ==
Schumann, U.J. et al (1993): Deutschland deine Biere, München.
Demokratisk sentralisme

Demokratisk sentralisme er en av hovedkomponentene i Lenins partimodell og leninismen. Demokratiske sentralisme innebærer at man står fritt til å diskutere motsetninger internt i partiet samtidig som man har felles front utad, ofte formulert som «frihet i diskusjon – enhet i handling».Lenins tekst kalt Hva må gjøres? fra 1902 er den tidligste kilden hvor demokratisk sentralisme blir diskutert. Prinsippet om demokratisk sentralisme skulle siden bli et opprivende spørsmål i konfliktene mellom bolsjevikene og mensjevikene i det som da het det russiske sosialdemokratiske arbeiderpartiet. Etter den sjette partikongressen som ble avholdt i Petrograd i 1917, hadde bolsjevikene vunnet gjennom med sin linje, og definerte den demokratiske sentralismen slik:

At alle styrende organer i partiet, fra topp til tå, skal være valgte;
At alle partiorganene skal rapportere aktiviteter jevnlig til sine respektive partiorganisasjoner;
At det skal være streng partidisiplin og at mindretallet innordner seg etter flertallet;
At alle beslutninger i høyere organer skal være absolutt bindende for de lavere organene og for alle partimedlemmer.Lenins begrunnelse for en slik streng partidisiplin var at demokratisk sentralisme ville motvirke den omfattende fraksjonsvirksomheten som tidligere hadde rådd i partiet. Han hevdet at fraksjoneringen ledet til ukameratslig oppførsel blant partimedlemmene, noe som lett kunne utnyttes av politiske fiender utenfor partiet.
Ifølge Lenin var dette den eneste måten å organisere et slagkraftig og disiplinert revolusjonært parti på. Denne teorien går hand i hand med hans teorier om kaderparti. Norske kommunistpartier og -forbund som Norges kommunistiske parti, Arbeidernes kommunistparti og Tjen folket har operert med Lenins kadermodell og på prinsippet om demokratisk sentralisme.
Ifølge Mao Zedong fungerer demokratisk sentralisme som Folkerepublikken Kinas statsform og styringssystemet til Kinas kommunistparti.


== Se også ==
Kaderparti


== Referanser ==
Evangeliebok

En evangeliebok er en liturgisk bok som inneholder tekstene til de fire Evangelier. 
Selv om hele Bibelen innen kristendommen regnes som en hellig bok, har Evangeliene en særstilling fordi de anses å inneholde Kristi egne ord. Det er derfor en tradisjon helt tilbake til oldkirken for at man lager egne bøker som kun inneholder evangelietekstene. I noen kirker, spesielt den katolske og den ortodokse, er det vanlig at evangelieboken bæres i prosesjon, og at man ved enkelte anledninger velsigner menigheten med den. Før opplesningen fra Evangeliene under ordets liturgi er det også i disse kirkene vanlig å incensere boken. 


== Litteratur ==
Calkins, Robert G. Illuminated Books of the Middle Ages. 1983, Cornell University Press, ISBN 0500233756
"Commentary", Edward Foley, John Francis Baldovin, Mary Collins, Joanne M. Pierce, eds., A Commentary on the Order of Mass of the Roman Missal, 2011, Liturgical Press, 2011, ISBN 0814662471, 9780814662472
Deiss, Lucien, The Mass, 1992, Liturgical Press, ISBN 0814620582, 9780814620588
Otto Pächt, Book Illumination in the Middle Ages (trans fr German), 1986, Harvey Miller Publishers, London, ISBN 0199210608
Palazzo,Eric, A History of Liturgical Books from the Beginning to the Thirteenth Century, 1998, Liturgical Press, ISBN 081466167X, 9780814661673,  google books
Sauze d’Oulx

Sauze d'Oulx (fra 1928 til 1947 Salice d'Ulzio) er en kommune med nesten 1 000 innbyggere i Storbyområdet Torino i Italia. 


== Geografi ==

Sauze d'Oulx ligger vest for Susa i dalen av samme navn (Susadalen), og er et jordbruks- og turist-senter. Stedet ligger på vestskråningen av Monte Genevris (2 536 moh). Bosetningen er delt i to klart atskilte deler: den gamle typiske alpelandsbyen og høyere opp en nyere landsby med hoteller. 


== Historie ==
Navnet er oksitansk og betyr «over Olux».
Det finnes keltiske levninger her, noe som viser at området var befolket i førromersk tid. I fjellkongen Cozios tid bodde sauvinvatiene her. De er opphavet til navnet «Jouvenceaux». I århundrene som fulgte, dro ulike arméer gjennom dalen (Val di Susa). Det dreier seg om goterne, langobardene og burgunderne. I det 10. århundre var det også sarasenere her.


== Sport ==
Under de olympiske vinterleker 2006 ble konkurransene i freestyle arrangert i Sauze d'Oulx-Jouvencaux i Sauze d'Oulx.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Sauze d'Oulx – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Sauze d'Oulx – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Bystat

En bystat er en by eller en noe større region som er kontrollert av en by, og som regel har suverenitet eller en suverenitetslignende stilling, slik det var tilfellet med riksumiddelbare stater i Det tysk-romerske rike.
Bystater var vanlige i antikken, og mange bystater utviklet seg til å bli store riker, som for eksempel Roma og Mykene. I middelalderen og tidlig moderne tid er bystater særlig knyttet til de italienske og tyske handelsbyene, for eksempel Genova, Firenze og Venezia i Italia og de frie riksbyene i Det tysk-romerske rike, som Hamburg, Frankfurt am Main og mange andre.
Det har også eksistert bystater i andre deler av verden, blant annet Tenochtitlan i dagens Mexico.
I dag regnes bl.a. Singapore, Monaco, Vatikanstaten og San Marino som bystater. Byer med veldig stor grad av autonomi, som Hongkong, blir også ofte kalt bystater.


== Se også ==
Territorio libero di Trieste
Polis
Alpehumle

Alpehumle (Bombus alpinus) er en våre store alpine humlearter.  


== Kjennetegn ==
Brystet til alpehumle er svart, mens det aller meste av bakkroppen er rustrødt, ofte i det gulaktige og kan virke falmet.


== Størrelse ==
Alpehumle er en stor humle etter norske forhold. Målene kan variere, og særlig lengden er unøyaktig da bakkroppen kan trekkes sammen eller strekkes ut.
Radial cellen: 5,02 mm (4,70-5,25 mm)


== Bolet ==
Bolene er heller små eller av middels størrelse og mer eller mindre underjordiske. Humlen er en pocket-maker. Vi har ikke mange kjente bolfunn i Norge.


== Utbredelse ==
Vi finner alpehumle i fjellstrøkene i Sør-Norge, mens etter som vi kommer nordover i Nord-Norge krabber den ned til kysten og helt ut på øyene i skjærgården.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Løken, Astrid. 1985. Humler, tabeller til norske arter (nøkkel for å bestemme arter). Norsk entomologisk forening. (Norske Insekttabeller; 9). 39 sider.


== Eksterne lenker ==
(en) alpehumle i Encyclopedia of Life 
(en) alpehumle i Global Biodiversity Information Facility 
(no) alpehumle hos Artsdatabanken 
(sv) alpehumle hos Dyntaxa 
(en) alpehumle hos Fauna Europaea 
(en) alpehumle hos ITIS 
(en) alpehumle hos NCBI 
(en) Kategori:Bombus alpinus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Bombus alpinus – detaljert informasjon på Wikispecies
Scriblerus Club

Scriblerus Club var en uformell, litterær venneklubb som eksisterte i flere måneder i 1714 i England og hadde noen av de mest utpregede og fargerike satirikere som har skrevet på det engelske språket, blant annet Jonathan Swift, Alexander Pope, John Gay, John Arbuthnot og Thomas Parnell. 
Klubben, hvis navn er tatt fra en fiktiv forfatter Martinus Scriblerus, begynte som et prosjekt for drive gjøn med kunnskapsfornærmelser hvor de enn måtte finne det. Et resultat ble The Memoirs of Martinus Scriblerus som ble publisert i Popes prosaverk i 1741, men mange har kreditert verket hovedsakelig Arbuthnot. Den andre utgaven av Popes lekne, episk verk The Dunciad har også arbeid som er blitt kreditert Martinus Scriblerus. Klubbens innflytelse kan bli sett i Swifts allegoriske verk Gullivers reiser.
Robert Harley, 1. jarl av Oxford og Mortimer deltok også periodisk på klubbens lørdagsmøter, men det er ikke kjent om han bidro noe til klubbens litterære verk.
Klubben ble oppløst etter 1714.
Også senere hadde klubben en viss innflytelse, blant annet ved Richard Owen Cambridge (1717–1802) skrev et lekent og tøvete dikt kalt The Scribleriad, hvor helten er en viss Martinus Scriblerus. Den har også gitt litterære og historiske analyser som eksempelvis Patricia Carr Brückmann har gjort i avhandlingen «A Manner of Correspondence: A Study of the Scriblerus Club» studert klubbens medlemmer og deres «felles ånd» (common spirit) som førte dem sammen og som holdt deres lange allianse forent.
Bossekop

Bossekop (nordsamisk: Bossugohppi, 'bardehvalbukt') er det vestligste av de tre områdene som i dag utgjør tettstedet Alta. De to andre områdene er Bukta og Elvebakken og rundt år 2000 var stedene vokst sammen til ett tettsted. Stedet ligger ved E 6 innerst i Altafjorden hvor E 6 krysser Kautokeinoveien. I Bossekop finnes noen butikker, en kafe, og i krysset mellom E 6 og Kautokeinoveien ligger Vertshuset eldresenter.
Fra 7. september 2005 er det offisielle samiske navnet Bossogohppi. Stedet er en gammel markedsplass hvor samer fra Kautokeino, Karasjok og Porsanger kom for å selge reinsdyrkjøtt, reinsdyrskinn, ryper, skaller o.l. Lokale samer solgte eller byttet fisk, hvalkjøtt, og andre lokale varer. Faste markedsdager var 3. mars og 1. desember. I de senere år er markedstradisjonene tatt opp igjen. 
Allerede i 1719 var det skole i Bossekop, i dag er Bossekop skole en fulldelt barneskole. Da tyskerne under andre verdenskrig i november 1944 trakk seg tilbake fra Finnmark, ble Bossekop rasert. Bare Alta kirke stod igjen. Stedet er siden bygget opp igjen. Like vest for Bossekop ligger Hjemmeluft med de berømte helleristningene, hvor Alta Museum holder til. Bossekop Ungdomslag er idrettslaget på stedet.
Den franske La Recherche-ekspedisjonen etablerte i 1838 et mindre observatorium for nordlys og magnetisme her, hos madam Clerk på Bossekop Gård. Den franske kunstneren Bevalet's malerier fra Bossekop ble i ettertid vist på utstillinger som gikk over hele Europa.  I 1882 etablerte man i anledning Det internasjonale polaråret, et nytt observatorium på Breverud like ved. Det ble først ledet av Aksel Steen. Den tyske Martin Brendel tok i 1892 det første fotografi av nordlys nettopp her. Bossekop og Kåfjord inngikk i observatorie-nettverket etablert 1902-03 av Kristian Birkeland.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Bossekop – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Utsikt mot Bossekop fra Hjemmelufttoppen
Haganah

Haganah var en jødisk paramilitær organisasjon grunnlagt i 1920 som også er blitt beskyldt for terrorvirksomhet. Berømte medlemmer av Haganah inkluderte Yitzhak Rabin, Ariel Sharon og Rehavam Zeevi.
Forgjengeren til Haganah var Hashomer som ble etablert i 1909, og var en etterfølger av Bar-Giora, grunnlagt i 1907. Bar-Giora besto av en liten gruppe jødiske innvandrere som voktet jødiske bosetninger mot en årlig avgift. Ikke på noe tidspunkt hadde denne gruppen over 100 medlemmer. Etter arabiske opptøyer i 1920 og Jaffa-opptøyene i 1921 trodde det jødiske lederskapet i Palestina at de ikke kunne stole på den britiske administrasjonen for beskyttelse mot araberne, og dermed skapte jødene Haganah for å beskytte de mange jødiske bosetningene og kibbutzer. 
Mellom 1920 og 1929, manglet Haganah en sterk sentral myndighet og koordinering. De forskjellige enhetene var svært lokaliserte og dårlig bevæpnet. De besto hovedsakelig av jødiske bønder som voktet sine egne gårder og i fellesskap voktet deres kibbutzer. Etter de palestinske opptøyene i 1929, endret Haganah sin rolle seg dramatisk. Det ble en mye større organisasjon som omfattet nesten alle de unge og voksne i de jødiske bosettingene, samt tusenvis av medlemmer fra byene. De kjøpte også våpen fra utlandet og lagde sine egne håndgranater og enkelt militært utstyr, og forandret seg fra en utrent milits til en dyktig militær enhet. 
I 1931 splittet de mer militante medlemmene ut av Haganah av og dannet den mer militante organisasjonen Irgun. Under den andre verdenskrig organiserte Haganah en ulovlig jødisk innvandring til Palestina. Cirka 100 000 jøder ble brakt til Palestina med 100-vis av skip. Haganah organiserte også demonstrasjoner mot innvandringskvotene satt av det britiske Palestinamandatet. Den 28. mai 1948, mindre enn to uker etter opprettelsen av staten Israel den 15. mai, grunnla den provisoriske regjeringen det israelske forsvaret som skulle etterfølge Haganah. Haganah ble dermed omgjort til det som nå er Israels forsvar, Tzva Haganah le-Yisra'el (hebraisk צבא ההגנה לישראל).


== Referanser ==
Ein Karem

Ein Karem eller Ein Kerem, En Kerem, Ain Karim (hebraisk עַיִן כרֶם), er en landsby fra antikkens tid i Jerusalem-området som nå er en nabolag i det sørvestre Jerusalem. Den ble avfolket under den arabisk-israelske krig av 1948, nærmere bestemt den 16. juli 1948.
Her ble i følge kristen tradisjon Johannes Døperen født; med dette er stedet et kristens pilegrimsmål.


== Historie ==
Foranledningen for at stedet ble befolket, var en vannkilde. Arkeologiske funn påviser bebyggelse siden bronsealderen. Det er sannsynlig at det dreier seg om det sted som i det gamle testamente navngis som Bet Kerem (Jeremias; 6,1; Nehemja, 3,14).Bibelen beretter i Lukasevangeliet at Maria etter engelens budskap i Nasaret i Galilea dro av sted og skyndte seg opp i fjellbygdene, til den byen i Juda hvor Sakarja bodde (Lukas 1,39-40), for å besøke ham og hans svangre hustru Elisabet. Den tyske pilegrimen Theodosius forteller (i 530, i verket De situ terrae sanctae) at stedet der Elisabet og Sakarias bodde, var fem mil fra Jerusalem, det vil si drøyt syv kilometer.
En Kerems viktigste bygning er Den hellige Johannes Døperens kirke, hvori er hulen der Johannes ble født. Dette er en katolsk kirke fra sent 1800-tall, reist med restene fra forgjengerbyggvert fra bysantinsk tild og fra korsfarer tiden. Lignende Paternosterkirken har den tavler med Sakarjas lovsang på mange språk. Tett ved er det ortodokse Gorny-klosteret, som ble påbegynt i 1871. Det er et nonnekloster, dedikert til den russisk-ortodokse helgen storfyrstinne Elisabeth Feodorovna av Hessen-Darmstadt. Det ble påbegynt en katedral på klosterets grunn i 1911, men den russiske finansiering bortfalt ved første verdenskrig og ikke gjenopptatt deretter på grunn av sovjetiseringen av Russland. Men i 2005 ble kirken ferdig, og ble innviet i 2007: Katedralen til Russlands alle hellige. På klosterets område er også en annen russisk-ortodoks kirke: Johannes døperens hulekirke.
Noe nedenfor klosteret står Besøkelseskirken.
Delingsplanen av 1947 av Palestina vedtatt av FNs medlemsland, trakk grensene slik at Ein Karem skulle tilhøre Corpus separatum Jerusalem. I Palestinakrigen 1947/1948–1949 kom kamphandlingene til Ein Karem den 9. juli 1948. Den 10. juli ble de fleste av de gjenværerende innbyggere rømmet – unntatt nonner og munker – , mange hadde allerede reist i april etter senere. Den israelske armé Zahal inntok stedet den 11. juli. Den var en tid i den militære urosone og dermed ubebodd. Men i desember 1948 kom det innbyggere dit igjen - det gjaldt da folk fra Jerusalem som var blitt husløse, og tok inn i de tomme husene i Ein Karem.Etter at Hadassah-sykehuset på Mount Scopus i Jerusalem ble rømmet under samme krig, ble det i 1961 etter årelange forsinkelser åpnet et medisinsk utdannelsessentrum å en høyde i Ein Karem.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Ein Kerem – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Chuquisaca

Chuquisaca er et departement i Bolivia og grenser til nabodepartementene Cochabamba, Tarija, Potosí samt Santa Cruz. Departementshovedstaden er Sucre, som også er den offisielle hovedstaden i Bolivia.
Chuquisaca har et areal på 51 524 km² og en befolkning på 581 347 (2012). 


== Provinser i departementet Chuquisaca ==
Departementet er delt inn i ti provinser (provincias):


== Referanser ==
Cochabamba (departement)

Cochabamba er et departement i Bolivia. Departementet er oppdelt i 16 provinser. Cochabamba har et areal på 55 631 km² og en befolkning på 1 762 761 innbyggere (2012). Departementshovedstaden ligger i byen Cochabamba.


== Provinser i departementet Cochabamba ==
Cochabamba er inndelt i seksten provinser (provincias):


== Referanser ==