jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Expressen

Expressen er en svensk sentrum–høyre-orientert dags- og tabloidavis grunnlagt i 1944. Den beskriver sin redaktørposisjon som «uavhengig liberal».
Den første utgaven ble gitt ut 16. november 1944. En hovedartikkel denne dagen var et intervju med mannskaper på det britiske bombeflyet som klarte å senke det tyske slagskipet «Tirpitz».Avisen eies av Bonnier, som også eier Dagens Nyheter. Det finnes også to lokalutgaver av Expressen; Göteborgs-Tidningen, som er Göteborg og Vest-Sveriges lokalutgave, og Kvällsposten, som er Malmö og Syd-Sveriges lokalutgave.


== Eksterne lenker ==
(sv) Offisielt nettsted 
(en) Expressen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Palantír

Palantírene (quenya: det som skuer i det fjerne), også kalt synesteinene, var i Tolkiens univers syv steiner av krystall som ble laget av noldoene i Eldamar tilbake i de to trærnes tidsalder (Gandalv spekulerer endog på om det kan ha vært Fëanor selv om smidde dem). Steinene ble gitt i gave til Amandil av Andúnië og ble brakt til Midgard av dúnedain da Númenor gikk under. Steinene hadde evnen til å vise bilder av fjerne ting, enten i rom eller tid, og kunne også brukes til å kommunisere med de andre steinene, noe som ble brukt til å holde rikene Gondor og Arnor samlet og forsvare dem.
De syv palantírene ble spredd utover nordariket og sørriket (Arnor og Gondor). Steinene var plassert i Orthanc (tårnet i Jarnagard), i Minas Anor (gammelt navn på Minas Tirith), Minas Ithil (gammelt navn på Minas Morgul), i Osgiliath, på Amon Sûl (Blåstertopp) og i Annúminas. Den syvende steinen var plassert i Elostirion, det høyeste av de tre tårnene på Tårnåsene, men denne skuet først og fremst mot havet.
I det tredje tideverv gikk steinene i nordariket tapt i krigen mot Angmar. I en borgerkrig falt steinen i Osgiliath i storfloden Anduin, og da Minas Ithil ble tatt av nazgûl ble det farlig å bruke de resterende steinene, fordi ingen var sikker på om Sauron hadde Ithil-steinen eller ikke. Denne steinen ble antageligvis ødelagt i Barad-dûrs fall. I det fjerde tidevervet kunne Kong Elessar (Aragorn) bare bruke Orthanc-steinen, fordi steinen i Minas Tirith ikke kunne brukes etter Denethors selvmord.
Númenor

Númenor var i Tolkiens Midgard den store øya som edain (menneskene) fikk av valaene, etter slutten av det første tidevervet. Midt på øya lå Emerië. 
På slutten av det andre tidevervet sank denne øya i havet, etter at menneskene av sjalusi mot eldaene for udødeligheten, ble stadig mer hovmodige og ville ha adgang til Valinor, som var blitt forbudt for dem ved valaenes bann. Dette skjedde bare fordi Sauron hadde en viss innflytelse og fordervet dem. Da de gikk mot valaene under Ar-Pharazôn, la disse Ardas herskap og edains skjebne i Erus hånd. Han forandret verdens oppbygning, og en revne åpnet seg i havet, som svelget Númenor og deres flåter. Landet Númenor ble siden omtalt som Atalantë (quenya), Akallabêth (adûnaisk), den sunkne eller Mar-nu-Falmar, landet under bølgene. Midt på øya lå fjellet Meneltarma. På vestsiden av øya lå elven Nunduinë.
Vincenzo Macchi

Vincenzo Macchi (født 30. august 1770 i Capo di Monte ved Montefiascone i Kirkestaten, død 30. september 1860 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet det pavelige diplomati og Den romerske kurie, og var blant annet nuntius i Sveits og i Frankrike, og prefekt for Kongregasjonen for det tridentinske konsil 1834–1841.
Han ble kreert til kardinal i oktober 1826 av pave Leo XII, med Santi Giovanni e Paolo som tittelkirke.
Han deltok ved konklavet 1829 som valgte pave Pius VIII, og ved konklavet 1830–1831 som valgte pave Gregor XVI.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Luigi Valenti Gonzaga (1725-1808) *1764
Kardinal Lorenzo Litta (1756-1820) *1793
Kardinal Vincenzo Macchi (1770-1860) *1818


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Giacomo Filippo Fransoni

Giacomo Filippo Fransoni (født 10. desember 1775 i Genova i Republikken Genova, død 20. april 1856 i Roma i Kirkestaten) var en italiensk kardinal i den katolske kirke. 


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Giacomo Filippo Fransoni stammet fra en gammel patrisierfamilie, faren Domenico Fransoni var senator i republikken Genova. En annen kardinal fra samme slekten var Giacomo Franzoni (1612–1697).
Giacomo Filippo Fransoni dro etter sin grunnutdannelse til Roma, der han den 20. juli 1806 fikk doktorgrad som Doctor iuris utriusque.


=== Prest ===
Han ble presteviet den 14. mars 1807 av biskop Pietro Francesco Galleffi. Han var tilknyttet det pavelige diplomati og Den romerske kurie.


=== Biskop, kardinal ===
Fransoni var blant annet nuntius i Portugal og i Brasil. Han ble kreert til kardinal i oktober 1826 av pave Leo XII, med Santa Maria in Ara Coeli som tittelkirke. 
Han var medlem av mange romerske kongregasjoner, og deltok ved konklavet 1829 som valgte pave Pius VIII, og ved konklavet 1830–1831 som valgte pave Gregor XVI. 
Han var prefekt for Kongregasjonen for det tridentinske konsil 1834–1841. I kraft av sistnevnte embete opprettet han i 1855 Nordpolmisjonen, som fikk sete i Alta i Finnmarken. Dette var det første katolske kirkedistrikt med sete i Norge etter reformasjonen.  I 1855 vekslet han over til tittelkirken {San Lorenzo in Lucina. Blant dem han presteviet under sitt virke, var den engelske konvertitten John Henry Newman.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Alessandro Mattei (1744-1820) *1767
Kardinal Pietro Francesco Galleffi (1770-1837) *1819
Kardinal Giacomo Filippo Fransoni (1775-1856) *1822


== Litteratur ==
La porpora romana. Ritrattistica cardinalizia a Roma dal Rinascimento al Novecento, a cura di Francesco Petrucci, Roma, Gangemi Editore, 2006, ss. 154–155.
Giuseppe Monsagrati: «FRANSONI, Giacomo Filippo», i Dizionario biografico degli italiani, 1988, vol 40


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Epifytt

Epifytt (gresk epi på og phyton plante) er en plante som vokser og lever på overflaten til andre planter, men uten å parasittere (uten å snylte) på den. 
En stor del av de urteaktige plantene (planter som ikke er treaktige), vokser som epifytter på trestammer og tregreiner hvor de får tilstrekkelig med lys til å klare seg. Mange av disse har luftrøtter som tar opp vann rett fra den fuktige luften.
Orkidéfamilien er kanskje verdens største plantefamilie, og omfatter mange epifytter i tropisk regnskog. Mange av dem har knoller til å lagre vann i.
Bregner vokser ofte som epifytter på steder med lite lys som i regnskogen.
Glassverket Musikkorps

Drammens Glassverks Musikkorps ble stiftet i 1909 i Drammen, og som mange andre korps på den tiden nært knyttet til bedriften lokalsamfunnet var bygd opp rundt. På Drammens Glassverk hadde korpset både økonomisk og praktisk støtte gjennom mange år. Korpset var et fullsponset bedriftskorps, aktivt støttet av glassverkets direktør, Ragnar Tanberg, som senere ble æresmedlem i korpset. Korpset er et amatørkorps.
En viktig drivkraft var Asbjørn Tangen som dirigerte korpset hele 45 år. Han var nærmest som en institusjon å regne i distriktets musikkliv, komponerte flere musikkstykker og skrev et utallige arrangementer som korpset til fortsatt benytter. Tangen startet også Glassverket Guttemusikkorps, senere Åskollen Skolekorps.
Etter hvert som bedriften etter krigen måtte omorganisere, ble også den økonomiske støtten til korpset redusert, men de betalte dirigentlønn helt til glassproduksjonen opphørte. Likeledes har bedriften holdt gratis øvingslokale, noe som kommunen har videreført etter at de overtok lokalet Varden. Senere kjøpte korpset huset av kommunen for den symbolske summen av fem kroner.
Selv om bedriften forlengst er nedlagt, bærer musikkorpset fortsatt bedriftens navn, hvilket de har tenkt å fortsette med ved at de ser det som viktig å ta vare på sin lokalhistorie. Korpset har gjennom alle år vært regnet som et solid og godt korps, og har også hevdet seg bra ved enkelte konkurranser.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Tommaso Bernetti

Tommaso Bernetti (født 29. desember 1779 i Fermo i Kirkestaten, død 21. mars 1852 i Fermo) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet det pavelige diplomati og Den romerske kurie.
Da franskmennene invaderte Roma i 1809 dro han med sin onkel, kardinal Cesare Brancadoro, til Reims. I juli 1814 utførte han med stor fremgang et hemmelig oppdrag for pave Pius VII hos den østerrikske keiser. Han returnerte til Roma i 1814 og fikk ansvar for forhandlingene for Murat avgang etter franskmennenes nederlag, og for forberedelsene av pavens endelige hjemkomst til Roma i 1814.
Han ble kreert til kardinal i oktober 1826 av pave Leo XII. Da hadde han kun mottatt de lavere vigsler; han ble ikke presteviet før i 1839.
Han deltok ved konklavet 1829 som valgte pave Pius VIII, og ved konklavet 1830–1831 som valgte pave Gregor XVI.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
The Cardinals of the Holy Roman Church
Anafor

Anafor eller anafora (av gr. ἀναφορά, «gjentagelse») er i retorikken betegnelsen på en grammatisk parallellisme, der åpningsordene i en setning gjentas flere ganger etter hverandre.
Den manér det er å begynne flere påfølgende setninger med samme ord eller ordgrupper kan være valgt for bevisst å fremskaffe en suggererende virkning.
Gjentakelsen kan også vise til en attityde, en grunnholdning eller et standpunkt, slik som for eksempel i William Shakespeares King John: Mad world! Mad kings! Mad composition!
Eller eventuelt, som i Sigbjørn Obstfelders «Jeg ser», at jeg-personen har et fast utgangspunkt eller ståsted, hvorfra hele scenariet betraktes:

Jeg ser på den hvite himmel,
Jeg ser på de gråblå skyer,
Jeg ser på den blodige sol.På samme vis hos Alf Prøysen i den oversatte barneboka Tenk om, hvor inngangsordene gir veiledning til å innta et skjevt blikk på den omvendte verden hvor dyr plasseres inn i menneskelike livssituasjoner og omgivelser, der også det hierarkiske system stilles til skue, og viser særordninger for de mindre dyrene, som lever ut sine liv i en lilleputtverden som det også gis plass til parallelt til det univers de store dyrene opererer innenfor.
I "Øvelser i hjemlig diskriminering", fra diktsamlingen Farlig Vind (1972) har Harald Sverdrup (1923–1992) valgt å starte hver strofe med orden "Jævla ...", og så følger offeret for hans verbale utskjelling. Sverdrup reiste selv rundt og leste opp sitt dikt på datidens vise- og lyrikkfestivaler, og viste hvilke forventninger anaforen utløste med hensyn til hvilken forhatt gruppe som skulle få gjennomgå. Det politisk ukorrekte budskapet ble av festivalpublikumet oppfattet ironisk, men avfødte en storm av protester da et av opptakene samtidig ble vist i NRK fjernsynet.
Teknikken kan dessuten være brukt med stor effekt for å slå fast fakta, f.eks. i partiprogrammer eller som retorisk virkemiddel gjennom politiske taler hvor hensikten er å meisle budskapet inn i tilhørerne:

«Vi vil ...»
«Vi vil ...»
«Vi vil ...»


== Se også ==
Epanastrofe
Epifor
Symploke


== Litteratur ==
Harald Sverdrup: Farlig Vind. Aschehoug. Oslo 1972.
Asbjørn Aarnes: Litterært leksikon. Begreper og betegnelser. Teori – Kritikk – Historie. 3. utvidede og reviderte utgave. Oslo 1977 ISBN 82-518-0541-4
Alexander Rudnay Divékújfalusi

Alexander Rudnay Divékújfalusi  (født 4. oktober 1760 i Szentkereszt i Ungarn (i dag Povazany i Slovakia), død 13. september 1831 i Esztergóm i Ungarn) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Esztergom 1819–1831, og dermed den ungarske katolske kirkes primas.
Han var imidlertid alltid en sterk støtte av slovakisk kultur og skolevesen. Han sa en gang: «Jeg er slovak, og om jeg enn skulle bli pave vil jeg fortsatt være slovak» («Slavus sum, et si in catedra Petri forem, Slavus ero.».Han ble kreert in pectore til kardinal i oktober 1826 av pave Leo XII, publisert i desember 1828. Da hadde han kun mottatt de lavere vigsler; han ble ikke presteviet før i 1839. Han dro aldri til Roma for denrøde kardinalshatt eller for å få seg tildelt tittelkirke.
Han deltok verken ved konklavet 1829 som valgte pave Pius VIII, eller ved konklavet 1830–1831 som valgte pave Gregor XVI.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Kardinal Flavio Chigi den eldre (1631-1693) *1686
Kardinal Giovanni Antonio Guadagni, O.C.D. (1674-1759) *1724
Kardinal Christoph Bartholomäus Anton Migazzi von Waal und Sonnenthurn (1714-1803) *1751
Biskop Michael Léopold Brigido von Marenfels und Bresoviz (1742-1816) *1788
Erkebiskop Sigismund Anton von Hohenwart, S.J. (1730-1820) *1791
Kardinal Alexander Rudnay Divékújfalusi (1760-1831) *1816


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Gimli

Gimli er en dverg fra J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard. Gimli, sønn av Glóin (en av Bilbo Lommeluns opprinnelige følgesvenner i Hobbiten), er en fjern etterkommer av Durin den Udødelige – den første av de syv dvergefedrene – men er ikke medlem av den kongelige ættelinjen. Gimli er dessuten fetteren til Balin, som også var en av Bilbos følgesvenner. Gimli blir introdusert ved rådsmøtet i Kløvendal, der han kommer sammen med hans far for å overbringe nyheter fra hans hjemsted. Gimli blir valgt av Elrond til å være én av de ni i Ringens Brorskap.
Innen Brorskapet blir Gimli gradvis gode venner med alven Legolas, noe som er spesielt, da alvene og dvergene fremdeles kranglet over noen saker på grunn av Doriaths undergang – og mer på grunn av at Legolas' far, Thranduil, en gang kastet Glóin i et av hans fangehull (se Hobbiten).
Ettersom brorskapet blir nødt til å entre Morias miner, er Gimli i begynnelsen veldig entusiastisk og brenner for å finne en dvergekoloni bestående av hans folk der. Dette håpet snus, og Gimli finner ut at Moria er fullt av orker og at hans folk inkludert hans fetter Balin har blitt nådeløst slaktet av orkene.
Etter at Gandalv faller ned i mørket etter å ha kjempet mot Balrogen, klarer brorskapet omsider å komme seg ut av Minene. De flykter inn i Lothlórien, som er befolket av alver som ikke er særlig vennlige overfor dverger.  Gimli ble nødt til å føres inn i skogen med bind for øynene – og dette leder nesten til et voldelig oppgjør inntil Aragorn ber om at alle i følget skal få bind for øynene.
Gimlis mening om alvene forandres dramatisk når han møter Galadriel – hennes skjønnhet imponerer Gimli så mye at når hun spør hva han ønsker seg fra alvene, ber han bare om ett hårstrå fra hennes hode (han får hele tre).
Hans kjærlighet og respekt for Galadriel er bevist ved hans første møte med Éomer av Rohan. Han snakker stygt om Galadriel, og Gimli svarer for det med veldig stygge ord – og dette leder til en anspent situasjon der Aragorn igjen ser seg nødt til å gripe inn.
Etter Ringkrigen ledet Gimli et stort antall av Durins folk mot sør for å etablere et nytt dvergekongedømme i Anglarond, og han ble den første herre over de glitrende hulene i Rohan. Dvergene av de glitrende hulene, ledet av kong Gimli, reparerte mye av den fysiske skaden som ble voldt av Saurons hærer gjennom Ringkrigen. Det er verdt å merke seg at de gjenoppbygget Minas Tiriths store port, og byttet ut treverket med mithril og stål – og pusset opp hele byen.
Gimli var 139 år gammel (født i år 2879 i det tredje tideverv) da Ringens Brorskap satte ut fra Kløvendal – og det gjør ham 52 år eldre enn Aragorn. Han dro i år 120 i det fjerde tideverv over havet sammen med Legolas. Gimli var den første dvergen som dro over havet og kom til Valinor
I Peter Jacksons filmtrilogi Ringenes herre blir Gimli spilt av John Rhys-Davies.
Etiologi

Etiologi (av gresk aitia, «årsak») er læren om årsaker. Begrepet brukes i filosofi, folkloristikk, fysikk, psykologi og biologi. I etiologien studerer man hvorfor fenomener oppstår og årsakene til at de utvikler seg som de gjør.
I medisin er etiologi studiet av årsakene til ulike sykdommer.Innenfor folkloristikk og mytologi er etiologiske eventyr mytisk-legendariske forklaringer på hvordan ting har oppstått, eller hvorfor ting er som de er (eksempel: hvorfor bjørnen er stubb-rumpet).
Etymologisk er begrepet er avledet fra greske αἰτιολογία, aitiologia, «gi en årsak for» (αἰτία, aitia, «årsak»; og -λογία, -logia).


== Referanser ==
Jean-Baptiste de Latil

Jean-Baptiste-Marie-Anne-Antoine de Latil (født 6. mars 1761 på øya Sainte-Marguerite ved Fréjus i Frankrike, død 1. desember 1839 i Gémenos ved Marseille) var en av den katolske kirkes kardinaler.
Som prest hadde han nektet å undergi seg sivilkonstitusjonen for kleresiet  under den franske revolusjon i 1791, og forlot Frankrike. Han kom tilbake året etter, men ble arrestert og fegslet. Etter sin løslatelse dro han til Düsseldorf i Tyskland der han preket og gjorde pastoralt arbeid; senere dro han til England.
Han var erkebiskop av Reims fra 1824, men måtte flykte fra landet til England og Tyskland sammen med kong Karl X etter at han ble styrtet. Han styrte da erkebbispedømmet gjennom en generalvikar. Han kunne returnere til Frankrike medio 1839, men ikke til Reims. Han bosatte seg da i Provence.
Han ble kreert til kardinal i mars 1826 av pave Leo XII.
Han deltok ved konklavet 1829 som valgte pave Pius VIII, men ikke ved konklavet 1830–1831 som valgte pave Gregor XVI.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Biskop Giovanni Battista Scanaroli (Scannaroli) (1579-1664) *1630
Kardinal Antonio Barberini, jr. .S.Il.Hieros. (1607-1671) *1655
Erkebiskop Charles-Maurice Le Tellier (1642-1710) *1668
Erkebiskop Jean-Baptiste-Michel Colbert de Saint-Pouange (1640-1710) *1675
Biskop Olivier Jégou de Kervilio (1763-1731) *1694
Erkebiskop Louis de La Vergne-Montenard de Tressan (1670-1733) *1718
Kardinal Paul d'Albert de Luynes (1703-1788) *1729
Kardinal François-Joachim de Pierre de Bernis (1715-1794) *1670
Kardinal Jean-Baptiste de Latil (1761-1839) *1816


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Francisco Javier de Cienfuegos y Jovellanos

Francisco Javier de Cienfuegos y Jovellanos (født 12. mars 1776 i Oviedo i Spania, død 21. juni 1847 i Alicante) var en av den katolske kirkes kardinaler.
Han var erkebiskop av Sevilla 1824–1847, men i 1835 ble han tvunget ut av byen og bosatte seg i Alicante. Da han i 1844 ble gitt tillatelse til å vende tilbake, var han for gammel og syk til det, og forble hvor han var.
Han ble kreert til kardinal i mars 1826 av pave Leo XII, med Santa Maria del Popolo som tittelkirke.
Han deltok verken ved konklavet 1829 som valgte pave Pius VIII, ved konklavet 1830–1831 som valgte pave Gregor XVI, eller ved konklavet 1846 som valgte pave Pius IX.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Erkebiskop Enrico Enríquez (1701-1756) *1743
Kardinal Francisco de Solís Folch de Cardona (1713-1776) *1749
Biskop Agustín Ayestarán y Landa (1738-1804) *1772
Erkebiskop Romualdo Antonio Mon y Velarde (1749-1819) *1804
Kardinal Francisco Javier de Cienfuegos y Jovellanos (1776-1847) *1819


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Gustave-Maximilien-Juste de Croy

Gustave-Maximilien-Juste de Croy eller Croÿ-Solre eller Croï (født 12. september 1773 i familieslottet l'Ermitage ved Cambrai i Frankrike, død 1. januar 1844 i Rouen) var en av den katolske kirkes kardinaler.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Han nedstammet fra den høyadelige slekten Croÿ og var femte sønn av Emmanuel, hertug av Croÿ og hans hustru Auguste Friederike zu Salm-Kyrburg.
I 1789 ble han utnevnt til domherre i bispedømmet Strasbourg, og det uten å være presteviet. Under den franske revolusjon tok han tilflukt i Østerrike.
Han ble presteviet i Wien den 5. november 1797.


=== Biskop, erkebiskop ===
Den 23. august 1819 ble han valgt til biskop av Strasbourg, den 9. januar 1820 ble han så bispeviet i kirken St-Sulpice de Paris av erkebiskop Jean-Charles de Coucy av Reims; medkonsekratorer var Jules de Clermont-Tonnerre, tidligere biskop av Châlons, og Jean-Baptist-Marie-Anne-Antoine de Latil, biskop av Chartres.
Fra 1821 utøvde han funksjonen som storkapellan av Frankrike. Dette var et av de mest renommerte embeder ved det franske hoff og hadde oppsynet med hoffets religiøse liv. I 1822 ble han utnevnt til pair av Frankrike.
Han var erkebiskop av Rouen fra 1823 til 1844. I 1824 bistod han kong Ludvig XVIII av Frankrike ved hans dødsleie, og presederte over hans rekviemsmesse i klosterkirken Saint-Denis.


=== Kardinal ===
Han ble kreert til kardinal i mars 1825 av pave Leo XII, med Santa Sabina som tittelkirke. Han deltok ved konklavet 1829 som valgte pave Pius VIII, og ved konklavet 1830–1831 som valgte pave Gregor XVI.
Etter 1830-revolusjonen hadde han ikke lenger noen oppgaver i Paris, og viet seg da helt og holdent til sitt bispedømme og visiterte alle dets menigheter. Han var i særdeleshet opptatt av familienes kår og barnearbeid. Han oppfordret staten til å beskytte barna. Charles de Montalembert viste til kardinalens appeller og argumenter i sin tale til pairkammeret til fordel for et lovforslag mot barnearbeid. Loven ble vedtatt i 1841.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Giovanni Francesco Albani (1720-1803) *1760
Kardinal Carlo Rezzonico den yngre (1724-1799) *1773
Kardinal Antonio Dugnani  (1748-1818) *1785
Erkebiskop Jean-Charles de Coucy  (1746-1824) *1790
Kardinal Gustave-Maximilien-Juste de Croÿ-Solre


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church