Jan Petersen

Jan Petersen (født 11. juni 1946 i Oslo) er en norsk politiker (H) og statstjenestemann fra Kolbotn.
Han er utdannet jurist. Han var formann i Unge Høyre fra 1971 til 1973, ordfører i Oppegård kommune fra 1976 til 1981 og stortingsrepresentant for Akershus fra 1981 til 2009. Fra 1994 til 2004 var han partileder i Høyre. Partiet gikk under hans ledelse inn i en mer stabil periode, og det fikk en betydelig fremgang i stortingsvalget i 2001.
Fra 2001 til 2005 var Jan Petersen utenriksminister i Bondevik-regjeringen. Det utenriks- og sikkerhetspolitiske bildet på denne tiden ble sterkt farget av terrorangrepet 11. september 2001, som førte til krigene i Afghanistan og Irak og forsterkede sikkerhets- og beredskapstiltak. Jan Petersen har også vært en sterk EU-tilhenger. Den store utvidelsen av EU/EØS-området i Øst-Europa skjedde i 2004, mens han var utenriksminister.
Da han trådte ut av Stortinget i 2009, ble han Norges ambassadør i Østerrike. Han gikk av med pensjon i 2014. Han har senere påtatt seg å lede OSSEs valgobservatører i en rekke land.


== Familie og yrkesliv ==
Jan Petersen ble født i Oslo, men vokste opp i Oppegård i Akershus. Han er sønn av direktør Kaare Petersen og Elsa Olsen samt nevø av professor og stortingsrepresentant Erling Petersen. Han giftet seg i 1984 med Vesla Johannessen, etter at hans første ekteskap med lektor Siri Andresen ble oppløst.Han har studentereksamen fra 1965 og juridisk embedseksamen fra Universitetet i Oslo fra 1973. Han var førstesekretær i Forbrukerrådet 1974–1975 og konsulent i NORAD 1975–1981.


== Politisk arbeid ==
Han var medlem av Oppegård kommunestyre 1968–1983, medlem av formannskapet 1972–1981 og ordfører 1976–1981. Han kombinerte ordførervervet med stillingen i NORAD. Fra 1976 var han medlem av Høyres sentralstyre. Før dette var han formann i Akershus Unge Høyre i 1969 og formann i Unge Høyre 1971–1973. Petersen ledet organisasjonen gjennom den jevne folkeavstemningen om norsk medlemskap i EF i 1972.
I 1981 ble han innvalgt på Stortinget fra Akershus, etter å ha vært vararepresentant 1973–1977. Etter noen år i Stortingets kommunal- og miljøvernkomité ble han i 1984 medlem av Stortingets utenriks- og konstitusjonskomité, der han skulle ha sitt virke frem til 2001. Han var komiteens leder 1985–1986 og nestleder 1989–2001. 
Kaci Kullmann Five erklærte sin tidlige avgang som partileder i 1994. Partiet slet med å finne hennes arvtager, men samlet seg til slutt bak Petersen, som de to siste årene hadde ledet Akershus Høyre. Han overtok også som parlamentarisk leder. Høyre led et valgnederlag med 14,3 % av stemmene ved stortingsvalget i 1997, men Thorbjørn Jaglands famøse 36,9-ultimatum banet vei for Høyre som støtteparti for sentrumsregjeringen i Stortinget. Kommunestyre- og fylkestingsvalget i 1999 ble regnet som oppløftende, og Høyre med Petersen som statsministerkandidat fikk 21,2 % av stemmene ved stortingsvalget i 2001.

Jan Petersen ble utenriksminister i den nye regjeringen utgått av Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti, der Fremskrittspartiet var støtteparti. Terrorangrepet 11. september 2001 i USA skjerpet kravene til beredskap og sikkerhetsrutiner, for eksempel i flytrafikken. Spørsmålet om norsk deltagelse i krigen i Irak i 2003 skapte uenighet i regjeringen. Pettersen var svært opptatt av å støtte USAs planlagte angrep på Irak. Men etter at FNs sikkerhetsråd mislyktes i å formulere en resolusjon til støtte for krigen, måtte Petersen uttrykke motstand mot invasjonen.I egenskap av å være Norges utenriksminister var Petersen formann i Europarådets ministerkomité da Norge hadde formannskapet i Europarådet fra mai til november 2004. Jordskjelvet i Indiahavet i 2004 utløste en tsunami. Tsunamien tok livet av blant andre 84 norske statsborgere, i all hovedsak personer på ferie i Thailand. Petersen dro raskt til Sørøst-Asia som myndighetenes representant, og holdt hjemlandet oppdatert om situasjonen. Regjeringen tapte sitt parlamentariske grunnlag ved stortingsvalget i 2005, da Høyre fikk 14,1 % av stemmene. I mellomtiden hadde Petersen gått av som partileder til fordel for kommunalminister Erna Solberg i 2004. På det tidspunktet hadde Solberg vært blant Petersens mest fortrolige medarbeidere i mange år.Etter fire år som utenriksminister var han leder i Stortingets forsvarskomité 2005–2009. I 2005 ble han også valgt til viseformann i Den internasjonale demokratiske union. I 2008 frasa han seg renominasjon til Stortinget. I statsråd den 9. januar 2009 ble han utnevnt til ambassadør i Østerrike, og tiltrådte da stortingsperioden utløp i oktober samme år. Petersens engasjement som ambassadør utløp høsten 2014, hvorpå han og ektefellen flyttet tilbake til Norge.


== Utmerkelser ==
Jan Petersen ble i 2004 utnevnt til kommandør med stjerne av St. Olavs Orden. Han har også blitt tildelt den estiske Terra Mariana-korsets orden, den latviske Trestjerneordenen og storkorset av Republikken Ungarns fortjenstorden.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Notaker, Hallvard (2012). Høyres historie 1975-2005. Opprør og moderasjon. Oslo: Cappelen Damm. ISBN 82-02-39029-X. 
Petersen, Jan (1997). «Sikkerhetspolitiske utfordringer. Norges og NATOs svar». Den norske Atlanterhavskomités skriftserie. 
Petersen, Jan (1993). «Utviklingen i øst i et allianseperspektiv. Nye sikkerhetsstrukturer, norske prioriteringer». Den norske Atlanterhavskomités skriftserie. 
Petersen, Jan (1991). «Norge på sidelinjen i sikkerhetspolitikken». Norsk militært tidsskrift (3): 1–6. 
Petersen, Jan (1990). Det nye Europa. Oslo: Høyres Hovedorganisasjon. 
Petersen, Jan; Sjaastad, Anders C. og Lund, Helge (1990). Det nye Europa. Grunnlagsdokument for debatt om utviklingen i Europa. Oslo: Høyres Hovedorganisasjon. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)


== Eksterne lenker ==
(en) Jan Petersen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Jan Petersen på Internet Movie Database 
(no) Jan Petersen hos Stortinget 
(no) Jan Petersen hos Norsk senter for forskningsdata