jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
John Brett

John Brett (født 8. desember 1831, død 7. januar 1902) var en engelsk landskapsmaler som er blitt assosiert med pre-rafaelittene, mest for hans ekstremt detaljerte landskapsbilder.


== Bakgrunn og virke ==
Brett ble født i nærheten av Reigate i 1831 som sønn av en veteran fra militæret. Han fikk først undervisning av landskapsmaleren J.D. Harding og deretter under Richard Redgrave. I 1853 begynte han på Royal Academy, men var mer interessert i filosofien om kunst og geologi til John Ruskin og møtte pre-rafaelitten William Holman Hunt via sin venn poeten Coventry Patmore. Inspirert av Hunts ideal om vitenskapelige landskapsmalerier besøkte Brett Sveits hvor han arbeidet på topografiske landsskaper og ble videre influert av John William Inchbold, en annen realistisk landskapsmaler. Det ble Bretts overbevisning å male «detaljene i naturen».
Han stilte først ut i Royal Academy i 1856 og det påfølgende året viste han fram The Glacier of Rosenlaui, et særdeles detaljert landskap som viste hvordan isbreen formet omgivelsene, og med brøytende isblokker i forgrunnen. Dette bildet etablerte Brett som kunstner, og The Stonebreaker kom det påfølgende året. Det viste en ungdom som knuste steiner for å jevne en veg, sittende i et skinnende og detaljert landskap. Presisjonen av de geologiske og botaniske detaljene imponerte John Ruskin som priset bildene høyt og forutså at Brett ville bli i stand til å male sitt mesterverk om han reiste til Val d'Aosta i Italia. Delvis finansiert av Ruskin reiste Brett til stedet, malte sitt bilde Val d'Aosta i 1859, og fikk enda mer ros fra Ruskin som også kjøpte maleriet. Andre kritikere var mindre overstrømmende, og en av dem beskrev det som «gravstein for post-ruskinisme».Brett fortsatte å male omhyggelige detaljerte landskapsscener, oppholdt seg i Italia ved mange anledninger i løpet av 1880-tallet. Han var alltid ivrig etter å legge vekt på vitenskapelig presisjon på sin avbildning av naturen, men fylte ofte sine bilder med moralistiske og religiøse betydning, noe som var anbefalt av Ruskin. I løpet av sine senere år malte han flere sjølandskapet langs kysten av England. Et godt eksempel er hans Ramsgate Sands fra 1894. Han skaffet seg også i 1883 en skonnert som han seilte rundt med i Middelhavet.
Brett var også en ivrig astronom, og hadde studert astronomi siden barndommen. Han ble innvalgt som medlem i Royal Astronomical Society i 1871. Han bodde i London, men satte i 1887 opp et hus, «Daisyfield», i Putney,, som han selv tegnet – komplett med tårn og teleskop. Han ble innvalgt i Royal Academy i 1881. 
Hans The Glacier of Rosenlaui er i Tate Gallery, og The Stonebreaker er i Walker Art Gallery i Liverpool. Eksempler av hans senere kystlandskaper finnes i Walker, Russell-Cotes i Bournemouth, i Nottingham, og i Tate. Senere i livet da den offentlige kunstsmaken endret seg i retning av impresjonisme og ekspresjonisme dalte interessen for vitenskapelig observerte landskapsmalerier drastisk og John Brett døde bortimot som glemt i 1902.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
John Brett's Val d'Aosta: Too «Ruskinian» for Ruskin?
Randsfjord kirke

Randsfjord kirke er en langkirke fra 1916 i Jevnaker kommune i Viken fylke.
Byggverket er i tre og har 340 plasser.


== Kilder ==
Aarflot, Reidar (1991). Randsfjord kirke 75 år. Brandbu. 
Alf Henry Rasmussen (1993). «Randsfjord kirke». Våre kirker. Norsk kirkeleksikon. Kirkenær: Vanebo forlag. s. 582. ISBN 82-7527-022-7. 


== Eksterne lenker ==
(no) «Randsfjord kirke». Kirkesøk. Den norske kirke. 
Norsk nettskole
«Randsfjord kirke». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Carlos Lacoste

Carlos Alberto Lacoste (født 2. februar 1929 i Buenos Aires i Argentina, død 24. juni 2004) var en argentinsk admiral, og de facto president i Argentina under andre juntaperiode, der han etterfulgte Roberto Eduardo Viola. Hans periode var kort, og han satt som president fra 11. til 22. desember 1981, og ble etterfulgt av generalløytnant Leopoldo Galtieri. 
Før han var de facto president, var han med på å organisere det argentinske landslaget til VM 1978 på hjemmebane. Han fortsatte å arbeide innenfor fotball, og den argentinske militærregjeringen gjorde ham til Argentinas representant fra Sør-Amerika i FIFA. I 1986 ble han utnevnt til reporter til kampen Mexico- Argentina, som endte med uavgjort.
Surrey Hills

Surrey Hills er en Area of Outstanding Natural Beauty (AONB) i Surrey i England. Den ligger inntil en annen AONB, Kent Downs, og begge disse ligger i området kjent som North Downs. 
Området har tre turveier: North Downs Way, Greensand Way og Pilgrims' Way. 
Surrey Hills består for det meste av kalksteinsrygger, og området har mange sjeldne plante- og insektarter. I en del av det Blackheath Commons, foregår det boring etter olje og gass. Deler av Surrey Hills, blant annet Ranmore Common og Box Hill, eies av National Trust.
Roberto Pruzzo

Roberto Pruzzo (født 1. april 1955 i Crocefieschi i Italia) er en tidligere italiensk fotballspiller og manager.
Han ble født i Crocefieschi i Provinsen Genova, og han fikk sin profesjonelle debut som fotballspiller for Genoa CFC i 1973. Han spilte for Genoa i seks sesonger og lagde 57 mål på 143 kamper.
I 1979 gikk han til AS Roma for rekordsummen 3 milliarder lire. Der ble han en av de mest kjente og effektive spissene i Italia på 1980-tallet. Med Roma vant han Serie A en gang og den italienske cupen fire ganger. Han scoret i finalen i Europacupen i 1984, men laget ble slått av Liverpool FC på straffer.
Pruzzo avsluttet sin karriere i 1989 etter å ha spilt en sesong for ACF Fiorentina.
På slutten av 1990-tallet startet Pruzzo en mye mindre suksessfull trenerkarriere; han var manager for Esperia Viareggio, Teramo Calcio, Alessandria Calcio og US Città di Palermo, mens han var assistent for U.S. Foggia og Sambenedettese.
Pruzzo var Romas mestscorende før Francesco Totti satte ny rekord.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Roberto Pruzzo – FIFA 
(en) Roberto Pruzzo – Transfermarkt 
(en) Roberto Pruzzo – Transfermarkt (manager) 
(en) Roberto Pruzzo – national-football-teams.com 
(en) Roberto Pruzzo – WorldFootball.net 
(en) Roberto Pruzzo – EU-Football.info 
(en) Roberto Pruzzo – FBref
Kirkerudbakken

Kirkerudbakken på Kirkerud ved Vøyenenga i Bærum er et skianlegg med tre trekk og fem nedfarter.

Eier: Bærums Skiklub
Lengde: 550 meter
Bredde: 2x200 meter (slalåmbakke og egen snowboardbakke)
Halfpipe
Høydeforskjell: 120 meter
Fasiliteter: Klubbhus med toaletter og enkel serveringDenne alpinbakken er mye brukt av racingkjørere i forskjellige klubber, blant annet for å trene i og kjøre renn.
Det ble avholdt verdenscuprenn i slalåm i Kirkerudbakken i 1968, 1979, 1981 og 1984. 
I det første verdenscuprennet 25. februar 1968 ble herreklassen vunnet av Patrick Russel, Frankrike med Dumeng Giovanoli, Sveits og Håkon Mjøen, Norge på de neste plassene. Kvinneklassen ble vunnet av Kiki Cutter, USA foran Isabelle Mir, Frankrike og Wendy Allen, USA. Beste norske ble Karianne Christiansen på femteplass.7. februar 1979 ble rennet vunnet av Leonardo David, som senere samme år skadet seg alvorlig og senere døde av skadene han pådro seg under trening i Lake Placid.


== Se også ==
Liste over norske alpinanlegg


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Kirkerudbakken skisenter
Anthon Bang

Anthon Bang (født 9. desember 1809 i København, død 31. juli 1870 i Christiania) var folkeskribent og redaktør for flere tidsskrifter på 1800-tallet. Han var også en av de som sto bak grunnleggingen av Dagbladet i 1869 og var også dens første redaktør.
Han ble i 1831 offiser, men måtte søke avskjed i 1844 på grunn av lammelser i bena. I årene 1852–1859 var han gårdbruker i Moldetraktene, men hadde i mange år allerede syslet med journalistikk.
Han var redaktør for de to liberale Trondheimsbladene  Nordlyset (1847) og Den Frimodige 1848–1852. 
I årene 1860- 1866 gav Bang ut Lørdags-Aftenblad for Arbeidsklassen, som var et filantropisk og grundtvigiansk opplysningstidsskrift i Ole Vigs ånd.


== Aviser ==
Lørdags-Aftenblad for ArbeidsklassenEtablert av Anthon Bang

NordlysetTrondheimsavis etablert i 1843 av Sylvester Sivertson

Den FrimodigeTrondheimsavis etablert av Sylvester Sivertson


== Bokutgivelser ==
1857 Fortællinger for Folket
1863 Bebyggelsen av Nord-Amerika. Tilrettelegging og oversettelse av  Bancroft's History of the United States.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Dagbladet.no
Nordisk familjebok
Artikler og foredrag
(no) Anthon Bang i Store norske leksikon
(no) Anthon Bang i Norsk biografisk leksikon
Lesjaskog kirke

Lesjaskog kirke er en langkirke fra 1697 i Lesja kommune, Innlandet fylke.
Byggverket er i tre og har 250 plasser. Opprinnelig verkskirke ved Lesjaverk oppført i 1695, flyttet og ombygd i 1848, og innviet på nytt i 1855. Kirken står på gården Mølmen i Lesjaskog ved nordenden av Lesjaskogsvatnet. På Lesjaverk står en kirke oppført i 1964.


== Referanser ==


== Kilder ==
Storsletten, Ola; Havran, Jiri (2008). «Lesjaskog kirke». Kirker i Norge, bind 5: Etter reformasjonen. 1600-tallet. Oslo: ARFO. s. 106-111. ISBN 978-82-91399-15-7. 
Lesjaskog kyrkje 300 år 1697–1997. Lesjaskog menighetsråd. 1997. ISBN 82-994306-0-7. 
Rasmussen, Alf Henry (1993). «Lesjaskog kirke». Våre kirker. Norsk kirkeleksikon. Kirkenær: Vanebo forlag. s. 606. ISBN 82-7527-022-7. 


== Eksterne lenker ==
Lokalhistoriewiki: Lesjaskog kyrkje
(no) «Lesjaskog kirke». Kirkesøk. Den norske kirke. 
Lesja kommune: Kyrkjer i Lesja
«Lesjaskog kirke». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Lesjaverk kirke

Lesjaverk kirke er en langkirke fra 1964 i Lesja kommune, Innlandet fylke.
Byggverket er i tre og har 120 plasser.


== Litteratur ==
Østerås, Otto (1983). «Lesjaverk kirke — en historisk oversikt». Årsskrift for Lesja Historielag: 38-52. 
Rasmussen, Alf Henry (1993). «Lesjaverk kirke». Våre kirker. Norsk kirkeleksikon. Kirkenær: Vanebo forlag. s. 607. ISBN 82-7527-022-7. 


== Eksterne lenker ==
(no) «Lesjaverk kirke». Kirkesøk. Den norske kirke. 
Lesja kommune: Kyrkjer i Lesja
«Lesjaverk kirke». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Amund Venger

Amund Venger (født 19. oktober 1943, død 14. september 2013 i Eidsvoll) var en norsk agronom og politiker (Senterpartiet). Han tilhørte Røkholt-Venger ætten som sønnesønn av landbruksminister Anders Venger.
Han var statssekretær ved Miljøverndepartementet og fylkeslandbrukssjef 1984-1986 under Kåre Willochs regjering. Deretter assisterende generalsekretær og generalsekretær i Norges Bondelag. Han var medlem i Eidsvoll menighetsråd og en forkjemper for statskirkeordningen.


== Nei til EU ==
Amund Venger var en sentral figur under EU-kampen.
Venger var også viktig under oppryddingen i organisasjonen Nei til EU. Etter at kampen var vunnet satt organisasjonen igjen med flere regninger enn de hadde penger til å betale. Amund Venger var på det tidspunktet både generalsekretær i Norges Bondelag og Bondelagets mann i Nei til EU. Han sørget for at  omtrent halvparten av gjelda ble betalt, det bidro til at SV og andre organisasjoner også betalte sin del.


== Konflikten med Norges Bondelag ==
Konflikten oppsto da Venger ble presset til å slutte som generalsekretær etter EU-avstemningen i 1994. Han inngikk da en avtale om at han fortsatt skulle være ansatt i Bondelaget og ha samme lønn som før, fram til fylte 60 år. I ettertid var partene uenige om innholdet i arbeidsavtalen. 7. mars 2007 inngikk de et forlik som løste alle uenigheter mellom partene.


== Litteratur ==
Holmsen, Andreas: Røkholt-Venger ætten. En slektsoversikt. Flekkefjord 1943. 45pp. [MH]


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Amund Venger – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(no) Amund Venger hos Norsk senter for forskningsdata 
(no) Miljøverndepartementet, statssekretærer
(no) – Venger reddet Nei til EU
(no) Venger appellerer til bondegrasrota
(no) Bondelaget. Forlik mellom Bondelaget og Amund Venger
(no) Nationen. Forlik mellom Amund Venger og Bondelaget
Hydrolyse

Hydrolyse er det motsatte av en kondensasjonsreaksjon. I en kondensasjonsreaksjon avspaltes vann, mens ved hydrolyse tas vann opp.
Hydrolyse: spalting (lysis) med vann (hydro)


== Hydrolysereaksjoner ==
ester + vann →  karboksylsyre + alkohol
amid + syre →  karboksylsyre + amin


== Hydrolyse i levende organismer ==
I biokjemien spiller hydrolysereaksjoner en sentral rolle, spesielt i katabolske prosesser. Det finnes en rekke enzymer som katalyserer forskjellige hydrolysereaksjoner. Samlenavn på slike enzymer er hydrolaser.
Eksempler på katabolske hydrolysereaksjoner som er viktige i levende organismer er:

ATP + vann →  ADP + Fosforsyre/fosfat
ADP + vann →  AMP + Fosforsyre/fosfat
Disakkarid + vann →  Monosakkarid + Monosakkarid
Polysakkarid + n vann →  n Monosakkarid
Polypeptid + n vann →  n Aminosyre
Triglyserid + vann →  Diglyserid + Fettsyre
Sjong seterkapell

Sjong seterkapell er et kapell  i Lesja kommune, Innlandet fylke. Byggverket er i tre og har 50 plasser.
Kapellet er en ominnredet høyløe på seteren til Lesja prestegård. Det ble innviet den 25. mars 1981.En kirkeklokke henger i en støpul laget av en furustamme på begynnelsen av 1990-tallet.


== Referanser ==


== Kilder ==
Lia, Olav, red. (1999). Lesja kyrkje 1750-2000. Lesja Sokneråd ved Skriftnemnda /  Snøhetta forlag. s. 149-151. ISBN 82-91375-12-7. 
Rasmussen, Alf Henry (1993). «Sjong seterkapell». Våre kirker. Norsk kirkeleksikon. Kirkenær: Vanebo forlag. s. 607. ISBN 82-7527-022-7.
Guldbergs Akademiske Kor

«Gak» omdirigeres hit. For andre betydninger av GAK, se GAK.Sangselskabet Guldbergs Akademiske Kor, forkortet G.A.K., er et av Norges fremste mannskor for amatørsangere. Koret ble stiftet 8. mai 1916 av Ansgar Guldberg under navnet «Sangselskabet Guldbergs Akademiske Kor». Det holder til i Oslo. G.A.K. talte i 2019 rundt 55 sangere, anført av dirigent Sigurd Engesnes.


=== Sangselskapets historie ===

Den 8. mai 1916 innkalte firkløveret Ansgar Guldberg, Sophus Brochmannm, H.P. Blix og Paul Gjesdal et tjuetotalls personlige venner til konstituerende møte for Sangselskabet Guldbergs Akademiske Kor. Mandag 9. oktober 1916 avholdtes første øvelse (arbeidende møte), og siden da har mandag vært fast dag for GAKs øvelser.
Guldberg hadde tidligere vært dirigent for DnS.
Koret holdt en rekke konserter i årene 1916 – 1920, bla. a. for regjering og Høyesterett i Gamle Festsal, vårkonserter i Universitetets Aula og Gamle Logen, samt ved Nordisk studentersangstevne i København i juli 1919.
I okkupasjonstiden gikk GAK i dvale, som det meste av Norges korsamfunn, noe som i sin tur førte til at første samling etter frigjøringen måtte innkalles via annonsering i pressen.
Rundt midten av søttitallet fikk GAK en oppgangsperiode med økende rekruttering, blant annet på grunn av innsats fra Hans M. Borchgrevink, korets ferske dirigent og primus motor vocus. Guldbergs holdt konserter bl.a. på Island.
I 1984 overtok Nils Olav Aanonsen som dirigent. Koret deltok i flere internasjonale konkurranser, men uten å oppnå priser.
Koret feirer såvel 60- 75- og 90-årsjubileer.


=== Dirigenter ===
1Arild Sandvold dirigerte koret under plateopptak i 1927.
Øystein Fevang, Tapani Länsiö og Jukka-Pekka Saraste dirigerte koret (sammen med Oslo Filharmoniske Kor og det finske mannskoret Otaniemen Kaiku) ved fremføringen av Sibelius' Kullervosymfoni høsten 2007.


== GAK i dag ==
Koret består i 2019 av ca. 55 aktive sangere, anført av dirigent Sigurd Engesnes.
Korets repertoar spenner fra større klassiske komposisjoner for kor via drikkeviser og andre viser til arrangementer over moderne sanger.
Dette gjenspeiles delvis i korets tre CD-plater: Norges skaal med norske drikkeviser gjennom de siste 200 år, Bellman bland bröderne med Göran Fristorp og Martin Haug som solister, og den siste innspillingen Jul med Anne-Lise Berntsen som solist.


== Diskografi ==
Bellmenn – epistler og sanger av Carl Michael Bellman (1988, LP), dirigent Nils Olav Aanonsen
Norges skål! – Norske drikkeviser gjennom 200 år (1995, CD), dirigent Lars Notto Birkeland
Bellman bland bröderna (1999, CD), dirigent Margrethe Ek
JUL med Anne-Lise Berntsen og Guldbergs (2001, CD), dirigent Margrethe Ek


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
Sangselskabet Guldbergs Akademiske Kor på discogs.com
Fåberg kirke

Fåberg kirke er en korskirke fra 1727 ved Fåberg i Lillehammer kommune i Innlandet fylke.
Bygningen er av tømmer og har 370 plasser. Det er en korskirke, slik de fleste kirkene ble bygget på 1700-tallet i Gudbrandsdalen, inspirert av domkirken i Oslo. Fåberg er den eneste med tårnet i vest, de andre har sentraltårn. Det er antatt at det kan være den lokale byggmesteren Svend Tråseth som var byggmester for kirken. Han bygde senere flere kirker i Gudbrandsdalen og Valdres.
Kirken ble på 1800-tallet modernisert ved å forenkles i interiøret og få hvitmalte vegger. Ved restaurering i 1956 ble kirken ført tilbake til sin gamle stil. Døpefont av kleberstein fra 1100-årene.
Altertavlen har et maleri malt av Fåberg-maleren Ole Larsen Smerud. Han hadde fått maleropplæring i København, der han ble kongelig våpenmaler. Maleriet av Jesus på korset ble gitt som gave til kirken i 1810.
To portaler fra den gamle stavkirken i Fåberg er oppbevart i Universitetets kulturhistoriske museum i Oslo. Et middelaldersk krusifiks er på Maihaugen. Den gamle almissetavlen fra kirken fra 1668 er nå i Garmo stavkirke på Maihaugen.
Ved kirken står Fåbergsteinen, en runestein som antagelig var en av tre bautasteiner ved kirken.
Adkomst til stedet er via Rv255.

		
		
		


== Litteratur ==
Fåberg kirke 1727-1977. Fåberg menighetsråd. 1977. 
Rasmussen, Alf Henry (1993). «Fåberg kirke». Våre kirker. Norsk kirkeleksikon. Kirkenær: Vanebo forlag. s. 602. ISBN 82-7527-022-7. 


== Eksterne lenker ==
(no) «Fåberg kirke». Kirkesøk. Den norske kirke. 
«Fåberg kirke». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning. 
(de) Kirker i Norge (Kirchen in Norwegen)
Jærhus

Jærhus er en type hus som blir regnet som typisk for Jæren i Rogaland fylke. Hustypen ble mye brukt frem til begynnelsen på 1900-tallet.  Etter hvert ble hustypen regnet som gammeldags, og mange slike hus ble revet for å gi rom for mer moderne typer.  Det finnes trolig bare litt over 100 jærhus igjen.  Få av disse er fra tiden før 1800, og få er tatt vare på i opprinnelig stil.
Husa ble bygget der landskapet kunne gi ly for vinden. Husa ble helst plasserte slik at vinden fra nordvest traff gavlen, der skuter av stein tok av for det verste.  En skut er et utbygg på den ene eller begge sider av huset, sjeldnere på husets langside (på jærhusene er skutene alltid bygd på kortveggene). En skut har gjerne skråtak og kunne bli benyttet som lagringsplass for torv vinterstid. Slik fikk en ekstra isolering mot naturkreftene.
Selve huset er gjerne bygget av tre, men med deler kledd med stein. Bordkledingen er gjerne liggende panel,- vestlandspanel. Slik liggende kledning gjør det lett å skifte ut enkeltbord nederst på veggen der de lett råtner i det våte klimaet (dette er umulig med stående kledning – hvorfor den også er blitt sagd av nederst, og denne nederdelen blitt erstattet med liggende bord)..
I eldre tider ble gjerne bordkledinga behandlet med tjære.  Senere begynne man å male med brun eller mørkerød husmaling. Fra ca. 1830 ble husene hvitmalte.  Hvitmaling var dyrt, slik at mange malte kun fasaden, en praksis kjent også fra mange andre steder i landet. Taket ble tekt med halm eller gress, og senere gjerne tegl eller skifer. De fleste jærhus er lave, med en og en halv etasje i høyden.  I tillegg til skutene har et typisk jærhus sâltak, inngangsdør med bislag i tillegg til bakdør noenlunde midt på huset.  Det er gjerne to vindu på hver side av inngangsdøren.
Begrepet jærhus ble først benyttet av samfunnsforsker Eilert Sundt i 1862.


== Eksterne lenker ==
Jærmuseet om jærhus


== Litteratur ==
Marta Hoffmann: Jærhuset, Norsk Folkemuseum 1943.
Torunn Måseidvåg: Registrering av jærhus i Randaberg, Stavanger, Sola, Sandnes, Klepp, Time, Gjesdal, Hå, Rapport utgjeven av Rogaland fylkeskommune og kommunane, 2000.
Ingebjørg Reigstad: Jærhuset, i Sjå Jæren Årbok for Jærmuseet 1997, s. 9 – 28.
Eilert Sundt: Om bygingsskikken på landet i Norge, 1862.
Popol Ace

For mayamytologiens hellige bøker, se Popol Vuh
Popol Ace (tidligere Popol Vuh) var et norsk progressivt rockeband i 1970-årene, startet under navnet Arman Sumpe d.e. rundt saksofonisten Reidar Arman Myhre (Wenche Myhres bror) og Pete Knutsen, Terje Methi og Thor Andreassen fra 1960-tallsbandet The Scavers. Vokalist var Jahn Teigen. De hadde suksess med låtene «All We Have Is the Past», «Queen of All Queens» og «Music Box». Bandet fikk  Spellemannprisen i 1972 i klassen «Beste gruppe».
Bandet skiftet i 1973 navn til Popol Ace for å unngå konflikt med det tyske bandet Popol Vuh.
Gruppen spilte på Roskildefestivalen (1972), Kalvøyafestivalen (1972 og 1973) og Ragnarockfestivalen (1973 og 1974).
De medvirket i 1975 på vokalistens solodebut Teigen Synger Falsk. Samtidig spilte de på plateseriene Treff og Frem fra Glemselen.
Popol Ace ble i 1976 engasjert som backingband under Melodi Grand Prix; hvor Teigen og Gudny Aspaas var vokalister. Albumet Stolen From Time ble samme år fremført i NRKs Studio.
Gruppen ga ut en LP til, Curly Sounds med Asbjørn «ASA» Krogtoft som vokalist etter at Jahn Teigen sluttet for å satse på solokarriere. 
I 1994 gjennomførte Popol Ace, med Jahn Teigen som vokalist, en landsomfattende turne i forbindelse med utgivelsen av sampleplaten Cat of 9 Tales. De hadde også en gjenforening i 2003 i forbindelse med konserter arrangert sammen med KORK/Kringkastingsorkestret.
28. mai 2017 ble Popol Ace innlemmet i Rockheim Hall of Fame.


== Bandmedlemmer ==
Jahn Teigen – vokalist (1971–1977, 1994, 2003)
Pete Knutsen – gitar, keyboards (1970–1978, 1994, 2003)
Arne Schulze – gitar (1971–1978, 1994, 2003)
Terje Methi – bass (1970–1978, 1994, 2003)
Thor Andreassen – slagverk (1970–1978, 1994, 2003)Tidl. medlemmerPjokken Eide – fløyte og trombone (1970–1973)
Asbjørn Krogtoft – vokal (1977–1978)
Reidar Myhre - saksofon (1970–1972)
Steinar Kristiansen - trompet (1970–1972)
Fred Alvad - keyboard (1970–1972)


== Diskografi ==
Popol Vuh (Polydor, 1972) (som Popol Vuh)
Quiché Maya (Polydor, 1973) (som Popol Vuh)
Popol Ace (Polydor, 1974) tysk samleplate
Stolen from Time (Polydor, 1975)
Curly Sounds (Polydor, 1978)
Cat of 9 Tales – Best of 1972–78 (Polydor, 1994) samleplate
All We Have (Universal, 2003) CD-boks
Popoloddities (2003)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Popol Vuh på Internet Movie Database 
(en) Popol Vuh på Discogs 
(en) Popol Vuh på Discogs 
(en) Popol Vuh på MusicBrainz 
(en) Popol Vuh på Spotify 
(en) Popol Vuh på Spotify 
(en) Popol Vuh på Last.fm 
(no) Popol Vuh, Ballade.no