jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Laïcité

Laïcité (fransk, uttalt /la.i.si'te/, eller på tyrkisk: laiklik eller laisizm, italiensk: laicità eller laicismo) er et uttrykk som skal betegne den sekulære stat, det vil si der religionen ikke har institusjonell innflytelse i statsanliggender, og omvendt at staten ikke har slik innflytelse på religionens anliggender.  Uttrykket antas ikke å ha noen nøyaktig nok motsvarighet på norsk eller engelsk. Det kommer fra gresk λαϊκός (lekmann) og går igjen på norsk som lek, lekmann, lekfolk.
Konseptet skiller seg noe fra det engelske laicity, som er en politisk teori som tar sikte på å skille politikk fra religion med det for øye å hegne om religionsfriheten, og også forskjellig fra secularism som ofte innebærer en fornektelse av at trosoverbevisninger gjennom vanlige politiske f.eks. demokratiske prosesser skal kunne innvirke på noen offentlige anliggender overhodet.Konseptet laïcité ønsker å hegne om både tankefrihet og religionsfrihet. Det anses at fraværet av enhver form for statsreligion og følgelig et skille mellom stat og kirke/religionssamfunn er en forutsetning for slik tankefrihet. Laïcité er dermed distinkt fra antiklerikalismen, som aktivt bekjemper innflytelse fra religion og geistlighet. Laïcité oppstiller et skille mellom privatlivets sfære, som religionen hører hjemme i, og den offentlige sfære der hver person skal fremstå uten etniske, religiøse eller andre kjennemerker og kun som borgere med de samme rettigheter som andre borgere. Dette konsept innebærer at en regjering må avstå fra å innta standpunkter som angår religiøse standpunkter og utelukkende ta opp religiøse forhold til vurdering ut fra de praktiske almenpolitiske følger som det har for livet til statens innbyggere.Kritikere av laïcité hevder at den i praksis er et skalkeskjul for antiklerikalisme, og at den i stedet for å fremme tanke- og religionsfrihet tvert i mot kan hindre den troende i å utøve sin religion. En motsatt kritikk går på at samfunn som er historisk gjennomsyret av en dominerende religion de facto fremmer den dominerende tradisjon. Slik legger man for eksempel i Frankrike skoleferier slik at de passer med kirkeåret. De franske myndigheter innvender at man har lovfestet andre retten å få fri på sine viktigere religiøse festdager, og har pålagt skolenes fellesbespisning om å ta hensyn til elevenes religiøse bakgrunn ved sammensetningen av menyene.Blant de land som i noen grad legger den franske laïcité til grunn for sin sekulære statsskikk kan fremheves Albania, Mexico og Tyrkia.


== Eksterne lenker ==
h2g2 – Secularism – Laicite, The Hitchhiker's Guide to the Galaxy: Earth Edition
Beringøya

Beringøya er del av Kommandørøyene og er en klippeøy som tilhører Russland og ligger sør i Beringhavet, utenfor kysten av Kamtsjatka.
Øya er dolkeformet, opptil 40 kilometer bred og ca. 90 kilometer lang. Arealet er ca. 1660 kvadratkilometer. Den midtre delen av øya er fjellrik, med topper opptil 755 meter. En stor, og adskillige mindre innsjøer og mineralske kilder finnes på øya. En bosetning, Nikolskoye, med ca. 700 innbyggere finnes nordvest på øya. Befolkningen er omtrent likt fordelt mellom russere og aleuter. Temperaturen svinger mellom + 17° og – 17°.
Ingen trær vokser på Beringøya, som er rik på sel. Tidligere fantes mye pelsdyr, som fjellrev, havoter og stellersjøku. Pelsjegere tok hardt for seg av disse, og bestandene ble raskt redusert eller utryddet.
Øya ble oppdaget av Vitus Bering som døde der den 19. desember 1741.
Otocinclus

Otocinclus er en gruppe harniskmaller.
Slekten ble beskrevet av Edward Drinker Cope i 1871. 
Navnet kommer fra gresk oto, «øre», og det latinske cinclus som betyr «flettverk», noe som henspiller på hullene som Otocinclus-mallene har i hodet ved ørene.
De er utbredt på Andes-siden av Sør-Amerika, fra nord i Venezuela til nord i Argentina.


== Utseende og anatomi ==
Som andre harniskmaller, har Otocinclus en understilt sugekjeft, og rader av panserplater som dekker kroppen. De er stort sett små i størrelse; Otocinclus tapirape er den minste av artene med bare 2,4 cm kroppslengde, mens Otocinclus flexilis er den største, og blir rundt 5,5 cm lang. De blir ikke større enn 60 mm.


== Økologi ==
Disse fiskene er stort sett planteetere, og dagaktive. De finnes nær vannflaten, men holder seg ofte blant vegetasjon eller andre strukturer. De legger egg som klistrer seg til underlaget, og mangler yngelpleie i kontrast til mange andre harniskmaller hvor hannen bygger et rede og vokter eggene.


== Akvaristikk ==
Otocinclus er populære akvariefisk. De kjøpes ofte som algeetere, og passer best til denne jobben i små akvarier. I motsetning til mange andre harniskmaller, bør disse holdes i grupper.
En av de mest populære arten av Otocinclus har vært Otocinclus affinis, men denne har nå blitt flyttet ut i gruppen Macrotocinclus.


== Eksterne lenker ==
(en) Otocinclus – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Otocinclus i Encyclopedia of Life 
(en) Otocinclus i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Otocinclus hos ITIS 
(en) Otocinclus hos NCBI 
(en) Kategori:Otocinclus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Otocinclus – detaljert informasjon på Wikispecies
Ibsenmedaljen

Ibsenmedaljen deles ut av Skien kommune, hovedsakelig til kulturarbeidere som har gjort en innsats for å utbre kjennskap til Henrik Ibsens liv og forfatterskap. I tillegg til mottagerne på listen nedenfor er prisen delt ut til noen personer i Skiens vennskapsby Minot, ND i USA.

1984 – Xiao Qian, Kina (Oversetter)
1986 – Arne Arnesen (Norges ambassadør til Kina)
1988 – Toralv Maurstad (Skuespiller)
1990 – Earle Hyman, USA Skuespiller
1991 – Wenche Foss (Skuespiller)
1994 – Knut Wigert (Skuespiller m.m.)
1995 – Juni Dahr (Skuespiller)
1998 – Michael Meyer, England (Ibsenbiograf)
2002 – He Chengzhou, Kina, Ibsenforsker
2003 – Anne-Cath. Vestly (Forfatter)
2006 – Ivo de Figueiredo (Ibsenbiograf)
Robert Rønning

Robert Rønning (født 30. oktober 1974 i Kongsvinger) er en norsk regissør. Han startet sin karriere som regissør med kortfilmen Sorg i 2007.Robert Rønning har regissert kortfilmer, reklamefilmer, musikkvideoer og dokumentarfilmer.
I 2015 regisserte han sammen med Mohammed Sarmadawy musikkvideoen for Alexandra Joners bidrag i den norske finalen i Melodi Grand Prix, Cinderella.Kortfilmtrilogien Skriften på veggen hadde premiere høsten 2014 med Alexandra Joner, Haddy Njie og Kathrine Sørland i hovedrollene.I mars 2014 ble han tildelt en Rising Star Award for kortfilmen Den siste dansen under Canada International Film Festival. Julia Schacht og Frode Winther spilte de to hovedrollene i filmen.
Den 1. oktober 2015 hadde kortfilmen Sandslottet premiere på NRK2. Hovedrollene spilles av Mads Ousdal, Synnøve Macody Lund og Ida Valestrand Eike. I mars 2016 ble Mads Ousdal nominert for beste hovedrolle under Los Angeles Short Film Festival for sin rolle som Jonas. Kinematograf Tor Eigil Scheide fikk nominasjon for beste foto på samme festival.Den 3. mai 2017 hadde dokumentarfilmen Crohnprinsessen premiere på TV 2. Filmen handler om trebarnsmoren Ingrid Anette Hoff Melkersen som har diagnosen Crohns sykdom, men som til tross for den kronisk sykdom og «pose på magen» fortsetter å kjempe for å være der for familien sin og følge drømmene sine.
Dokumentarfilmen Veien mot drømmekroppen handlet om en ung kvinnes satsning frem mot en fitness-konkurranse. Den ble kort tid etter lansering på YouTube i 2013 en viral video, etter at en finsk nettavis skrev en artikkel om filmen. Filmen har (pr. juni 2018) over 4 millioner visninger på YouTube.Våren 2021 ferdigstilte han manus til sin første spillefilm, Vakker. Filmen handler om 17 år gamle Jonas som trosser samfunnets fordommer og normer, og velger å følge hjertet og følelsene sine dagen han møter transpersonen Daniela.


== Filmografi ==
2007: Sorg (kortfilm)
2008: Kelneren (kortfilm)
2009: Til døden skiller oss (kortfilm)
2009: Den jeg elsker (kortfilm)
2012: Tomhet (kortfilm)
2013: Den siste dansen (kortfilm)
2013: Veien mot drømmekroppen (dokumentarfilm)
2014: Skriften på veggen, del 1 (kortfilm)
2014: Skriften på veggen, del 2 (kortfilm)
2014: Skriften på veggen, del 3 (kortfilm)
2014: Sandslottet (kortfilm)
2015: The Girl in the Black Silk Dress (kortfilm)
2015: B: X-TREME (kortfilm)
2017: Crohnprinsessen (dokumentarfilm)


== Musikkvideoer ==
2014: Chrome Division: Lady of Perpetual Sorrow
2014: Hildur: Feel the Flow
2014: Johnson’s Company: Motorcycle Man
2015: Hildur: No Fear
2015: Alexandra Joner: Cinderella
2015: Supernova Downtown: Alcoholic
2015: Qalifa ft. Ibo & N-Blundedo: Magic Drop
2015: Carina Dahl: Champions
2018: Benedicte Brænden: Blood On Your Hands
2021: Terra Odium: The Clouded Morning


== Reklamefilm ==
2013: MXDC
2013: 2XU
2014: 2XU
2016: ElitePT


== Priser og nominasjoner ==
2014: «Rising Star Award» under Canada International Film Festival


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Offisielt nettsted 
(en) Robert Rønning på Internet Movie Database 
(en) Robert Rønning hos The Movie Database
Chieko Kawabe

Chieko Kawabe (japansk:|河辺 千恵子|Kawabe Chieko), født 24. februar 1987 i Tokyo, er en japansk popartist og skuespiller. Hun spilte Ami Mizuno i Sailor Moon-musikalene, basert på animen Sailor Moon, og flere av sangene hennes er blitt temasanger til populære animer, for eksempel Elfen Lied. I tillegg til en rekke singler har hun gitt ut ett album, Brilliance, i 2005.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Chieko Kawabe på Internet Movie Database 
(en) Chieko Kawabe på AllMovie 
(en) Chieko Kawabe hos The Movie Database 
Chieko Kawabe på Twitter 
Chieko Kawabe på Instagram 
Chieko Kawabe på Ameblo 
Chieko Kawabe på Ameblo 
Chieko Kawabe på Ameblo
Åsgård sykehus

Åsgård sykehus i Tromsø i Troms er et psykiatrisk sykehus. Det er i dag en psykiatrisk avdeling av  Universitetssykehuset Nord-Norge HF. 


== Historie ==
Troms og Tromsø sykehus startet tidlig i 1950-årene sin psykiatriske avdeling i to moderniserte tyskerbrakker ("Brakka" og "Skattøra"), samt noen senger ved St. Elisabeth Hospital fra 1949. St. Elisabeth ble nedlagt i slutten av 1950-årene, mens de øvrige psykiatriske tilbudene ("Brakka" og "Skattøra") ble nedlagt da klinikkavdelingen ved Åsgård sykehus ble tatt i bruk i 1966.
I 1948 kjøpte staten eiendommen Åsgård, gnr. 118, bnr. 1, i Tromsøysund. I 1961 var sykehuset ferdig bygget og klar for delvis drift og overført fra staten til Troms og Finnmark fylkeskommuner og bykommunene Harstad, Tromsø, Hammerfest, Vadsø og Vardø.
Resonant Music

Resonant Music (etablert 1998 i Oslo) er et norsk plateselskap, eiet og drevet av initiativtager og jazzmusiker Terje Gewelt.  Formålet er å gi ut norsk jazz spilt inn i Gewelt sitt studio The cookie factory.


== Utgivelser ==
Dag Arnesen, Terje Gewelt og Svein Christiansen, Inner lines (RM 1-2, 1998)
Terje Gewelt, Hide and seek  (RM 2-2, 1999)
Petter Wettre trio, Meet the locals (RM 3-2, 1999)
Roy Powell trio, Holus (RM 4-2, 1999)
Petter Wettre trio, In color (RM 5-2, 2000)
Svein Finnerud, Sounds and sights (RM 6-2, 2000)
Ahmad Mansour, Apples and oranges (RM 7-2, 2001)
Knut Riisnæs, Touching (RM 8-2, 2001)
Rob Waring trio, Synchronize your watches (RM 9-2, 2001)
Terje Gewelt, Duality (RM 10-2, 2002)
Ahmad Mansour, Nightlight (RM 11-2, 2002)
Diverse, Sampler (RM 12-2, 2002)
Terje Gewelt, Interplay (RM 13-2, 2003)
Terje Gewelt, Small world (RM 14-2, 2004)
Jørn Øien trio, Short stories (RM 15-2, 2004)
Terje Gewelt, Hope (RM 16-2, 2005)
Dag Arnesen trio, Norwegian song (RM 17-2, 2007)
Terje Gewelt, If time stood still (RM 18-2, 2007)
Espen Rud, Melancholy delight (RM 19-2, 2008)
Dag Arnesen, Norwegian song 2 (RM 20-2, 2008)
Terje Gewelt, Enrico Pieranunzi og Anders Kjellberg, Oslo (RM 21-2, 2009)
Terje Gewelt, Azure (RM 22-2, 2010)
Terje Gewelt, Selected works' (RM 23-2, 2011)
Terje Gewelt, Spindrift (RM 24-2, 2012)
Terje Gewelt, Steppingstone (RM 25-2, 2013)


== Referanser ==
Laurent Brochard

Laurent Brochard (født 26. mars 1968) er en fransk landeveissyklist. Han er tidligere verdensmester i landeveisritt og etappevinner i Tour de France.
Brochard satset ikke seriøst på sykling før han var 19 år gammel, og ble proff i 1992 med Castorama. I 1995 signerte han med storlaget Festina der han ble sett på som en super-hjelperytter. I Festina hjalp han større stjerner som Richard Virenque til seire i større ritt, og fikk sykle for egne resultater når sjansen bød seg. Han ble sammen med store deler av Festina-laget utestengt for doping under Tour de France 1998, i den såkalte Festina-affæren.
Etter å ha sonet straffen signerte Bronchard med Ag2r Prévoyance der han fikk rollen som kaptein. Han var suksessrik i mange ritt som Critérium International og Etoile de Béssèges. Etter to sesonger gikk han tilbake til Castorama-laget, som nå gikk under navnet Bouygues Télécom.


== Fakta ==
Brochard er kjent for sitt lange karriere i sykkelsporten og for hockeysveisen sin.
Tidligere syklet Brochard kun på Cyfac rammer fordi broren han jobbet for selskapet.
Brocahrd er en stor fan av tegneserien Marsupilami. Han kan ofte ses med Marsupilami-klær og logoer under ritt.
16. mars 2007 erklærte han via den franske avisen Sport at han skulle stemme på Jean-Marie Le Pen i det franske presidentvalget.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Laurent Brochard – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(de) Laurent Brochard – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Laurent Brochard – Olympedia 
(en) Laurent Brochard – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Laurent Brochard – ProCyclingStats 
(en) Laurent Brochard – Cycling Archives 
(en) Laurent Brochard – Cycling Quotient
Even Fougner

Even Kvisgaard Fougner (født 20. januar 1933 i Gjøvik, død 1. april 2002) var en norsk teolog og biskop i Den norske kirke. Han var biskop i Borg bispedømme fra 1990 til 1998.
Fougner ble cand.theol. ved Menighetsfakultetet i 1957, og ordinert til prest i 1959. Han arbeidet som sekretær i Norges Kristelige Student- og Skoleungdomslag (NKSS) fra 1957, feltprest i 1958, og studentprest tilknyttet NKSS i Trondheim fra 1959 og Oslo fra 1962. I 1966 ble han seminarleder ved Indremisjonsselskapets bibelskole, fra 1972 var han rektor samme sted.Han gjorde så tjeneste som residerende kapellan i Vestre Aker kirke i Oslo fra 1978 og domprost i Fredriksstad fra 1984 før han ble biskop i Borg i 1990. Han gikk av som biskop i 1998, og ble etterfulgt av Ole Christian Kvarme.
Even Fougner var sentralstyremedlem i Den norske kirkes presteforening fra 1978 til 1984, medlem av hovedstyret til Indremisjonsselskapet fra 1980 til 1986, medlem av Menighetsfakultetets styre fra 1975 til 1980 (de to siste årene også leder). Fougner var i to perioder (1969-73 og 1977-81) vararepresentant til Stortinget for Kristelig Folkeparti i Oslo.


== Bibliografi ==
(no) Publikasjoner av Even Fougner i BIBSYS
Apostlenes Gerninger 1990 (dansk utgave av Fortolkning til Apostelgjerningene)
Lev i lyset! 1982
Kirkelig fornyelse – virkelig forargelse 1980
Fortolkning til Apostelgjerningene 1978
Hva er Indremisjonen? 1973
Lagsbevegelsen gjennom 40 år 1964


== Se også ==
Fougner (slekt)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Even Fougner hos Stortinget 
(no) Even Fougner hos Norsk senter for forskningsdata
Grunnfarge

Grunnfarge er en farge fra en bestemt bølgelengde (monokromatisk lys).
Ved å kombinere bestemte grunnfarger kan man få mange andre farger.
Det er to måter å blande farger på. Den ene er ved å legge sammen farger (additiv), den andre er ved å ta bort farger (subtraktiv).
To farger som ved additiv fargeblanding gir hvitt eller grått kalles komplementærfarger. Dette kan illustreres hvis man farger sektorer på en pappskive med like mye av to komplementærfarger og snurrer den raskt rundt. Da vil skiven oppfattes som grå eller hvit fordi det absorberes like mye ved alle bølgelengder av synlig lys.


== Additiv fargeblanding ==

Additiv fargeblanding skjer i de fleste tver, projektorer og PC-skjermer. Noen få farger av lys blandes sammen for å gi alle andre farger.


== Subtraktiv fargeblanding ==

Eksempel på bruk av subtraktiv fargeblanding er blekk/toner i skriveren eller når de setter sammen en malingsfarge i malerbutikk. Ved subtraktiv fargeblanding blir stoffer som absorberer lys satt sammen for å få ønsket farge.
Kombinasjonen av de tre grunnfargene gir fargen brun, ved substraktiv fargeblanding. Derfor brukes i tillegg sort for å få gråtoner mellom hvit og sort.


== Historie ==
I kunsten regnet man fra gammelt med grunnfargene rødt, blått og gult. (Hvitt og svart var «alle farger og ingen farger», det vil si at hvitt inneholdt alle fargene på en gang, mens svart var mangel på hvitt, dvs. ikke inneholdt farger). Ut fra grunnfargene kunne man blande seg fram til så godt som alle andre farger. Malepigmentene ga aldri helt monokromatisk virkning, og der var behov for to (Sinnober- og karmin- aka karmosin-)rødt. Siden mange andre naturpigmenter allerede fantes, var det først pointillismen som konsekvent gjorde bruk av utelukkende grunnfargene.
Det er ikke uvanlig å lage bilder med bare grunnfarger også i dag, men de fleste kunstnere ser ut til å bruke komplementærfarger når de vil lage ekstra luminans i bildene sine.
Statens sivilrettsforvaltning

Statens sivilrettsforvaltning (SRF) er et norsk statlig forvaltningsorgan underlagt Justis- og beredskapsdepartementet og behandler enkeltsaker på flere sivilrettslige felter: vergemål, rettshjelp, erstatning etter straffeforfølging, tomtefeste, stadfestelse av testamenter, oppreisning etter trafikkulykker og saker etter voldsoffererstatningsloven. SRF er fra 1. januar 2013 tillagt rollen som sentral vergemålsmyndighet. Vergemålsavdelingen er lokalisert til Hamar. SRF er dessuten sekretariat for Erstatningsnemnda for voldsofre, Stortingets rettferdsvederlagsutvalg, Den rettsmedisinske kommisjon, Barnesakkyndig kommisjon og Konkursrådet.
SRF ble opprettet 1. januar 2004 under navnet Justissekretariatene, og fikk sitt nåværende navn 1. januar 2009. 
Siden 2017 har SRF etatsstyringsansvaret for Kontoret for voldsoffererstatning og er sekretariat for Kontrollutvalget for kommunikasjonskontroll.


== Ledelse ==
23. september 2022 ble Siv Hallgren utnevnt til direktør i SRF. Hun etterfulgte Anne Pauline Jensen i stillingen, som følge av at Jensen gikk av med pensjon.


== Organisasjon ==
SRF er organisert i fire avdelinger: Erstatningsavdelingen, Rettshjelpsavdelingen, Vergemålsavdelingen og Administrasjonsavdelingen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Statens sivilrettsforvaltning
SN2-reaksjon

SN2-reaksjon (også kalt substitusjon nukleofil bimolekylær reaksjon) er en type nukleofil substitusjonsreaksjon, hvor et enslig elektronpar fra den nukleofile «angriper» et elektron-fattig senter og binder seg til det og dytter ut den andre gruppen, også kalt for den forlatende gruppe. Tallet to i SN2 betyr at mekanismen er bimolekylær, det er to molekyler –nukleofile og substrat– som er involvert i reaksjonen.


== Mekanisme ==

SN2-mekanismen er en entrinns prosess (i forskjell fra SN1 som er totrinns). I reaksjonen angriper det nukleofile reagenset på baksiden av karbon-atomet. Det angriper på baksiden fordi det i sp3-hybridisering er en liten flikk (se bilde) som stikker ut. I en del av reaksjonen (overgangsfasen, transition state) er den nukleofile gruppen og den forlatende gruppen delvis bundet til karbon når substitusjonen skjer. Når den forlatende gruppen drar avsted tar den med seg sitt elektronpar, og det nukleofile reagenset deler sitt eget elektronpar med karbonet.

SN2-reaksjoner er avhengige av konsentrasjonen av både det nukleofile reagenset og substratet. Om vi for eksempel dobler mengden av NaOH vil reaksjonen gå dobbelt så raskt. Det samme vil skje om vi dobler konsentrasjonen av substratet. Når en SN2-reaksjon skjer vil vi få en inversjon av molekylet, det betyr at om vi lar (R)-2-brombutan reagere med NaOH vil vi få (S)-2-butanol. Les mer om stereoisomeri. 
SN2-reaksjoner går raskest når alkyl-gruppen er 1° (primær) og går sakte når gruppen er 3° (tertiær). Dette er fordi baksiden av karbon-atomet er mer blokkert av sidegrupper når gruppen er 3°.


== Se også ==
SN1-reaksjon
E1 reaksjon
E2 reaksjon


== Referanser ==


== Litteratur ==
Harold Hart, Lesilie E. Craine, David J. Hart, Christopher M. Hadad (2007). Organic Chemistry, A short course. Houghton Mifflin Company. ISBN 0-618-59073-0. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)


== Eksterne lenker ==
Michigan State University, SN2 Reaction Mechanism
Gunnar Lislerud

Gunnar Oliver Lislerud (født 27. august 1921 i Svinndal, død 17. mai 1998) var en norsk teolog, misjonær og biskop i Den norske kirke. Han var biskop i Borg bispedømme fra 1977 til 1990.
Lislerud ble cand.theol. ved Menighetsfakultetet i 1948, og ordinert til prest i 1949. Han arbeidet som misjonsprest i Sør-Afrika fra 1949 til 1968. I 1968 ble han sokneprest i Holmen, i 1976 sokneprest og prost i Østre Aker. I 1977 etterfulgte han Andreas Aarflot som  biskop i Borg. Han gikk av i 1990, og ble etterfulgt av Even Fougner.
Lislerud var kommandør av St. Olavs Orden. Han var også frimurer.


== Referanser ==
Den rettsmedisinske kommisjon

Den rettsmedisinske kommisjon (DRK) er et norsk statlig organ som har som hovedoppgave å kontrollere de rettsmedisinske sakkyndiges utførelse av sine verv i straffesaker. De sakkyndige skal sende inn avskrift til kommisjonen av alle rettsmedisinske erklæringer i strafferettslige spørsmål. Kommisjonen gjennomgår disse avskriftene og gir uttalelse dersom noe vesentlig er å bemerke. Den rettsmedisinske kommisjon kan eventuelt avkreve nye erklæringer.
Kommisjonen skal også, dersom det anmodes om det, gi retten, påtalemyndighet, forsvarer og sakkyndige, råd og opplysninger om rettsmedisinske spørsmål under strafferettslige undersøkelser. I tillegg skal kommisjonen overfor Justis- og beredskapsdepartementet og Helsedirektoratet bidra til utredninger i spørsmål av rettsmedisinsk art. Leder av Den rettsmedisinske kommisjon fra 1. mars 2013 er psykiater Karl Heinrik Melle.
Kommisjonen er delt inn i fire faggrupper:

Gruppe for rettspatologi og klinisk rettsmedisin
Toksikologisk gruppe
Genetisk gruppe
Psykiatrisk gruppe


== Vurderinger i Breivik-saken ==
I rettssaken mot Anders Behring Breivik ble flere motstridende erklæringer fremlagt for retten, og kommisjonen kom med motstridende uttalelser til disse erklæringene.
Sju av kommisjonens ni medlemmer vurderte Breivik-erklæringene: Psykiater Andreas Hamnes, psykiater Agneta Nilsson, psykiater Gunnar Johannesen, barne- og ungdomspsykiater Jannike E. Snoek, spesialist i klinisk psykiatri og nevropsykiatri professor Kirsten Rasmussen, spesialist i klinisk psykiatri og nevropsykiatri professor Knut Waterloo og psykiater Karl Heinrik Melle. Psykiater Hege Saltnes og spesialist i klinisk psykologi Annika Melinder var inhabile i saken.
Kommisjonen ble sterkt kritisert under Breivik-saken da det ble lagt frem to motstridende sakkyndige utredninger. Se rettspsykiatriske vurderinger av Anders Behring Breivik. Under høringen i tingretten kom det frem at det første av tre møter i kommisjonen ble avlyttet av NRK via en mobiltelefon som ikke var avslått. NRK avslørte da at minst tre av medlemmene var kritiske til den første sakkyndige utredningen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Mariam Aladji Boni Diallo

Mariam Aladji Boni Diallo (født 1952?) er en beninesisk politiker og diplomat. Hun var utenriksminister i landet fra 10. april 2006 til 2007.


== Referanser ==