jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Hanns Kerrl

Hanns Kerrl (født 11. desember 1887 i Fallersleben i Tyskland, død 12. desember 1941 i Paris) var en tysk nazist og SA-general som var minister for kirkelige anliggender i Hitlers regjering.  
Kerrl deltok i den tyske keiserlige hær under første verdenskrig. Han hadde graden som løytnant og ble belønnet med Jernkorset.  
Han meldte seg inn i NSDAP i 1923. Han ble også medlem av SA i fikk etterhvert graden Obergruppenführer. Han var medlem av Adolf Hitlers regjering fra 1934, første som minister uten portefølje og fra 1935 som riksminister for kirkesaker. Han var også prøyssisk landsdagspresident 1932–1933. 
Kerrl ble utover 1930-årene mer og mer marginalisert av Hitler. Ifølge kilder kunne det ha hatt noe å gjøre med hans kristne ståsted og hans ønske om at det nye Tyskland skulle ha en slags forankring i kristendommen.  Han hadde ved en anledning beskrevet Hitler som Tysklands Jesus.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Das Personenlexikon zum Dritten Reich (tyska). Frankfurt am Main: Fischer Taschenbuch Verlag. 2007. s. 305. ISBN 978-3-596-16048-8. 


== Eksterne lenker ==
(en) Hanns Kerrl – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Fallersleben

Fallersleben er et område i den tyske byen Wolfsburg, Niedersachsen, med om lag 12 000 innbyggere (2004). 
Landsbyen Fallersleben ble først nevnt i 942 under navnet Valareslebo. Fallersleben ble en by i 1929, og ble innlemmet i  Wolfsburg i 1972. Før 1972 hørte det til Gifhorn. I 1939 hadde Fallersleben 2 600 innbyggere. 
Fallersleben er kjent som byen til poeten August Heinrich Hoffmann von Fallersleben.


== Bilder ==
Pomorer

Pomorer (russisk: помо́ры, pomóry, av po «ved» og more «hav»; «kystboere» eller «folk som bor ved havet».) er russiske beboere langs kysten av Kvitsjøen (russisk: Белое море, Béloje móre, IPA: [ˈbʲeləjə ˈmorʲe]). Så tidlig som på 1100-tallet kom russiske reisende fra Novgorod ned Nordre Dvinas elvemunning og ut i Kvitsjøen, der de opprettet boplasser langs kysten. De fortsatte østover så langt som forbi Uralfjellene til områdene i Nord-Sibir og anla byen Mangazeja mellom elvene Ob og Jenisej.
Pomorene opprettet en nordlig handelsrute østover mellom Arkhangelsk og Sibir. Vestover drev de også handel langs kysten av Nord-Norge, som fra midten av 1700-tallet til begynnelsen av 1900-tallet ble kalt pomorhandel. Hovedbyen deres var Kholmogory, som er hjembyen til de mest kjente pomorene, Mikhail Lomonosov og Semjon Dezjnjov. Etter Sovjetunionens fall har det vært diskutert om pomorene skal anerkjennes som et urfolk og komme på listen over Russiske urfolk.


== Referanser ==


== Se også ==
Pomorhandel
Stroganov-familien


== Eksterne lenker ==
(en) Pomors – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Lendmannspartiet

Lendmannspartiet er grupperingen som etter 1150-årene ønsket å innføre enekongedømme etter europeisk modell. Gruppen bestod av kirken og en del mektige lendmenn.
I borgerkrigstiden i Norge på 1100-tallet foregikk det mange innbyrdes kamper mellom ulike norske konger, kongsemner og tilhengerne deres. I kampen mellom Harald Gilles sønner stod Erling Skakke, sammen med 
Gregorius Dagsson og lendmannspartiet, på kong Inge Krokryggs side. Erling ble leder for restene av dette partiet etter at både Gregorius og Inge i slaget ved Ekeberg i 1161 falt i kamper mot Håkon Herdebrei, sønn av Inges bror, Sigurd Munn.


== Referanser ==
Anna-Kristin Ljunggren

Anna-Kristin Ljunggren (født 13. juni 1984 i Narvik) er en norsk politiker (Ap). Hun var innvalgt på Stortinget fra Nordland fra 2005 til 2017.
Ljunggren begynte i politikken som medlem av ungdomsrådet i Narvik, før hun i 2003 ble valgt inn i kommunestyret i Narvik for Arbeiderpartiet.


== Stortingskomiteer ==
2005–2011: medlem i Kirke-, utdannings- og forskningskomiteen
2011–2013: medlem i Justiskomiteen
2011–2012: medlem i Den særskilte komité til å behandle redegjørelse fra justisministeren og forsvarsministeren i Stortingets møte 10. november 2011 om angrepene 22. juli
2013–2017: medlem i Energi- og miljøkomiteen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Anna-Kristin Ljunggren – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(no) Anna-Kristin Ljunggren hos Stortinget 
(no) Anna-Kristin Ljunggren hos Norsk senter for forskningsdata 
(no) Anna-Kristin Ljunggrens stemmegivning på Stortinget (arkivert) siden 2009 systematisert av organisasjonen Holder de ord
Øystein Stray Spetalen

Øystein Stray Spetalen (født 17. juli 1962) er en norsk investor som er styreleder og eier av investeringsselskapet Ferncliff TIH AS.Spetalen har tidligere jobbet som investeringsdirektør i Kistefos og som porteføljeforvalter i Gjensidige Forsikring. Han er styremedlem i en rekke børsnoterte virksomheter. Stray Spetalen er initiativtager til opprettelse av Medieofferfondet. Han har vært varamedlem i Pressens Faglige Utvalg siden 1. juli 2014.


== Liv og virke ==
Stray Spetalen vokste opp i Sandefjord og startet å handle aksjer i 9. klasse. Han er utdannet sivilingeniør ved Norges tekniske høgskole.Han tilbød seg sammen med Petter Stordalen å kjøpe papirfabrikken Union i Skien, da Norske Skog ville legge den ned. Gjennom sitt selskap Unionen AS kjøpte de to senere en betydelig aksjepost i Norske Skog. Fabrikken ble likevel lagt ned. Aksjeposten ble solgt med stort tap.
Stray Spetalen er medlem av Sandefjord Ballklubb, og var styremedlem i Vålerenga Fotball fra 1996 til 2003. I april 2006 ble det kjent at Stray Spetalen, sammen med Petter Stordalen vurderte å kjøpe hele eller deler av den engelske fotballklubben Liverpool FC. Dette ble det aldri noe av. Klubben ble senere kjøpt av Tom Hicks og George Gillett.
I 2009 ble Spetalen rangert av bladet Kapital som Norges 50. rikeste person med en formue på 2,6 milliarder kroner, i 2021 var han på 78. plass. Han er gift med Charlotte Spetalen.
Spetalen var også med å etablere borgeravisen Resett.no sammen med blant annet milliardæren Jan Haudemann-Andersen, og som til daglig ledes av Helge Lurås. Han solgte seg ut i 2018.Spetalen er sterkt kritisk til bygging av strømkabler til utlandet og ønsket i 2014 vedde en milliard kroner på at strømprisen ville øke med mer enn 2-3 øre, som kraftbransjen hevdet.


== Medieoppmerksomhet ==
I 2011 rettet Spetalen sterk kritikk mot investeringsstrategiene til Statens pensjonsfond utland (Oljefondet). Spetalen sammenlignet fondets finansinvesteringer med det å «satse på en daud hest» og kalte det «ren svindel». De påfølgende ti årene økte verdien i fondet med 900%
Jeg skal ikke sitte på et jorde i Sveits for å spare noen penger i formuesskatt.

Spetalen var i 2011 i ordkrig med SV-politikeren og ministeren Audun Lysbakken, som han kalte «en samfunnsfiende» og «marxist». Da journalist og Rødt-politiker Mímir Kristjánsson i 2011 fikk utgitt en bok der han omtaler norske milliardærer som «sutrende» gikk Spetalen kraftig til motmæle. Han gjorde oppmerksom på at Kristjansson har innrømmet bevisst å ha utnyttet systemet ved å melde seg opp til eksamen på Universitetet i Oslo for å få tilgang til studentgoder for deretter ikke å fullføre eksamen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Øystein Stray Spetalen på Internet Movie Database 
(no) Spetalens offisielle roller i norsk næringsliv, Proff.no. Wikiquote: Øystein Stray Spetalen – sitater
Nationwide Mutual Insurance Company

Nationwide Mutual Insurance Company & Affiliated Companies er et amerikansk forsikrings- og finanskonsern grunnlagt i 1926 under navnet Farm Bureau Mutual Automobile Insurance Company. Hovedkontoret ligger på Nationwide Boulevard i Columbus, Ohio, der selskapet eier flere skyskapere.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Nationwide Mutual Insurance Company – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Ole Kopreitan

Ole Andreas Kopreitan (født 19. september 1937 i Stavanger, død 23. januar 2011) var en norsk freds- og miljøaktivist og daglig leder for Nei til atomvåpen.


== Biografi ==
Ole Kopreitan vokste opp på Hitra og var utdannet lærer fra Sagene lærerskole. 
I 1950-årene var Kopreitan en partiløs politiker på venstresida. Som formann i Komiteen mot vesttysk militarisme sperret han veien for bilkortesjen med den vesttyske forsvarsministeren Franz Josef Strauß under dennes norgesbesøk i 1961. Samme år ble Kopreitan medlem av det nystartede Sosialistisk folkeparti. Han ledet Sosialistisk ungdomsfylking (SUF) mellom 1963 og 1965. Fra 1967 var han partisekretær i Sosialistisk folkeparti frem til partiet falt fra hverandre etter stortingsvalget i 1969. SF regnes som forgjengeren til SV. Kopreitan hadde også en sentral rolle i Folkebevegelsen mot norsk medlemskap i Fellesmarkedet frem mot EF-avstemningen i september 1972. 
Fra juni 1981 var Kopreitan daglig leder for organisasjonen Nei til atomvåpen (NTA). Fra en tralle (til november 2006 en ombygd barnevogn) på Karl Johans gate i Oslo drev Kopreitan informasjonsarbeid for NTA og solgte plakater og jakkemerker til støtte for en rekke politiske saker og humanitære formål. 
Han kaltes «Ole Kopp» blant venner. Han mottok Zola-prisen i 2002.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Stein Ørnhøi. «Ole Kopreitan» I: Norsk biografisk leksikon. Bind 5. 2002
De Ulydige : kampskrift til Ole Kopreitan (Pax forlag, 1987)
nuclear-free.com biografi i forbindelse med Zola-prisen
Detektivbyrå nr. 2: Operasjon vindkast (Jørn Lier Horst, Hans Jørgen Sandnes, Gyldendal Norsk Forlag AS, 2014). Karakteren Walter Vogn inspirert av Ole Andreas Kopreitan
John Engh

John Andreas Engh (født 5. juni 1915 i New York, død 5. desember 1996 i Bærum) var en norsk arkitekt. Han har blant annet tegnet Oslo sentralstasjon og Ind-Eks-huset ved Solli plass.
Engh studerte til arkitekt i 1930-åra, dels i Zürich, dels ved NTH i Trondheim. Under andre verdenskrig tjenestegjorde han ved de norske basene i Canada, der han tegnet og ledet utbyggingen ved Little Norway og Vesle Skaugum. Han studerte også effektive måter å bygge på som en forberedelse til gjenoppbyggingen av Norge.
Fra 1946 hadde Engh privat praksis i Oslo. Fram til 1958 var dette sammen med Peer Qvam, og fra 1970 sammen med Jon Seip (Engh og Seip Arkitektkontor A/S).
Enghs bygninger er ofte preget av industrielt prefabrikkerte fasadeelementer, og han var en foregangsmann for bruk av disse. 

 
Av Enghs (og partneres) produksjon kan nevnes:

Larvik krematorium, 1955
Slemmestadgården, Haakon VIIs gate i Oslo, 1958
Norcem-gården, Haakon VIIs gate i Oslo, 1961
Haslum krematorium, 1962
Indekshuset, Henrik Ibsens gate i Oslo, 1965
Forsikringens hus, Hansteens gate i Oslo, 1966
flere kontorbygninger i Sandvika sentrum, 1970-tallet
Oslo sentralstasjon, arkitektkonkurranse 1948, ferdig 1987
boligfelter på Oppsal (1952), Tveita (1964), Manglerud og Sandaker (1977) i Oslo
Norges ambassade i Brasília, 1984
deler av Bodø lufthavn og Fornebu lufthavnEngh hadde videre den arkitektfaglige byggeledelsen for USAs ambassade i Oslo (etter tegninger av Eero Saarinen).
Det industrielle og «harde» preget som mange av Enghs bygninger gir inntrykk av, har vært kritisert, kanskje særlig i forbindelse med at «Det engelske kvarter» måtte vike plass for Ind-Eks-huset, og at Engh stod bak et reguleringsforslag for Vaterland i Oslo med en massiv ansamling av høyhus. Dette inntrykket bør i alle fall nyanseres noe. Engh var for eksempel i første rekke for å bevare den gamle Østbanebygningen, da Sentralstasjonen ble bygd. Og Haslum krematorium, der naturen utenfor utgjør det meste av utsmykningen i seremonirommene, viser tydelig at den moderne byggeteknikken også kan gi mer «myke» resultater.
Han satt i styret for Norske arkitekters landsforbund fra 1952 til 1968, fra 1964 som president.
Engh var også politisk aktiv, hovedsakelig i kampen mot atomvåpen. Han var daglig leder for protestkampanjen «De 13», som ble lansert i 1960.
Engh var tildelt Deltagermedaljen og Haakon VIIs 70-årsmedalje.


== Litteratur ==
John Engh i Norsk kunstnerleksikon


== Referanser ==
Alexander Hislop

Alexander Hislop (født 1807 i Duns, død 13. mars 1862 i Arbroath) var en skotsk historiker og predikant i Free Church of Scotland. 
Han er særlig kjent for boken The Two Babylons: Papal worship Revealed to be the worship of Nimrod and His wife, et verk som fortrinnsvis var ment som en kritikk av Den katolske kirke. Her kommer han med påstanden om at mange av oldtidens myter og religiøse forestillinger har sitt opphav i hendelser omkring Nimrod, som ifølge Bibelen var en ond hersker i begynnelsen av menneskenes historie. 
Han identifiserer Nimrod med den mytiske kong Ninos og hevder ut ifra myten at Semiramis var Nimrods kone. Han hevder også at Nimrod og hans kone er opphavet til mange av oldtidens guder og legendariske skikkelser, som Ishtar og Tammuz. Han prøver også ut ifra språkteorier å finne røtter tilbake til Babylonia i mange av verdens religioner.
Mye av det han skriver må ses på som høyst spekulativt. Likevel har det hatt en viss innvirkning på mange kristnes tankegang i den senere tid. Det fins flere kristne internettsider som fremholder hans påstander. 
Han skrev også bøkene Scottish Anecdotes og Proverbs of Scotland.


== Referanser ==
Bzura

Bzura er en elv i det sentrale Polen som munner ut i Wisła ved Wyszogród. Elven har en lengde på 166 kilometer (den 25. lengste i landet) og har et nedslagsfelt på 7 788 km². Under det tyske felttoget i Polen i 1939 var det et slag mellom polske og tyske styrker langs elven.


== Byer langs elven ==
Zgierz
Aleksandrów Łódzki
Ozorków
Łęczyca
Łowicz
Sochaczew
Brochów
Wyszogród


== Eksterne lenker ==
(en) Bzura – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Samtiden

Samtiden er et norsk tidsskrift for kultur- og samfunnsdebatt. Det omtaler seg som «Norges største og eldste allmennkulturelle tidsskrift». Fra 2022 er Magne Lerø redaktør.


== Historikk ==
Samtiden kom ut første gang i 1890. Tidsskriftet ble grunnlagt av Gerhard Gran, og har siden vært redigert av blant andre Halldis Moren Vesaas, Thomas Hylland Eriksen, Trond Berg Eriksen og Knut Olav Åmås. 
Fra 1900 til og med 2021 ble tidsskriftet gitt ut av Aschehoug forlag. I februar 2022 kjøpte medieselskapet Medier og Ledelse AS tidsskriftet.Tidsskriftet fikk både i 2007 og i 2021 Norsk Tidsskriftforenings pris Årets tidsskrift.


== Redaktører ==
1890–1925: Gerhard Gran
1925–1963: Jacob S. Worm-Müller
1940–1942: A. H. Winsnes
1963–1969: John Sannes
1969–1979: Torkel Opsahl
1979–1988: redaksjonskomité, med blant andre Helge Rønning og Mariken Vaa
1989–1993: Trond Berg Eriksen
1993–2001: Thomas Hylland Eriksen
2001–2006: Knut Olav Åmås
2006–2014: Cathrine Sandnes
Nr. 4/2014: Lena Lindgren
Nr. 1/2015: Espen Søbye
Nr. 2/2015: Simen Ekern
Nr. 3/2015: Hege Ulstein
Nr. 4/2015: Torgrim Eggen
Nr. 1/2016: Marta Breen
Nr. 2/2016: Christian Kjelstrup
Nr. 3 og 4/2016: Christine Amadou
2017–2022: Christian Kjelstrup
2022–d.d.: Magne Lerø


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Samtidens nettsted
arkiv over tidligere utgaver, tilbake til 1996
Samtidens forfattere 1890-1990
Skandinaviska Enskilda Banken

Skandinaviska Enskilda Banken (SEB) er en svensk bank med hovedkontor i Stockholm. SEB ble stiftet i 1856 og er i dag aktiv i 20 land med totalt rundt 16 000 ansatte. Norden, Baltikum og Tyskland er SEBs hovedmarkeder, men banken har også virksomhet i om lag 20 land over hele verden. SEB er børsnotert på Stockholms børs med Wallenbergfamilien som største eier gjennom investeringsselskapet Investor AB.


== Norge ==
I Norge er SEB spesialisert innenfor corporate & investment banking rettet til store bedrifter og institusjoner, samt private banking rettet til formuende privatpersoner og familier. I virksomheten inngår også SEB Kort som administrerer varemerkene Diners Club og Eurocard.. SEB sysselsetter ca. 500 ansatte i Norge.


== Historikk ==
I 1856 ble Stockholms Enskilda Bank stiftet av André Oscar Wallenberg. Skandinaviska Banken blir stiftet i Göteborg i 1864, også her var A. O. Wallenberg blant gründerne. Familien Wallenberg var engasjert i Norsk Hydro og 1905 finansierer SEB oppstarten av Norsk Hydro og setter dem på Oslo Børs i 1909.I 1913 blir Marcus Wallenberg utnevnt som styreformann i Orkla ASA, en stilling som han har til sin bortgang I 1943. SEB var Orklas hovedbank og eier i Orkla under lang tid grunnet det tette samarbeidet mellom familien Wallenberg og Orkla.I 1972 går Stockholms Enskilda Bank og Skandinaviska Banken sammen til Skandinaviska Enskilda Banken.I 1981 setter SEB opp sitt første kontor i Norge i 1981. I årene mellom 1984 og 1994 samarbeider SEB med Bergen Bank under navnet Scandinavian Banking Partners. 1994 åpner SEB en filial i Norge.Fra 1994 da SEB tar over Diners Club Nordic tilbyr SEB kredittkort i Norge og har senere også kjøpt Europay Norway som inkluderer Eurocard.I 2003 tar SEB over hele Orkla Enskilda Securities og bytter navn til Enskilda Securities, og i 2006 til SEB Enskilda. I dag er SEB Enskilda integrert i SEBs tilbud innen corporate & investment banking.I 2005 kjøper SEB den lille norske forretningsbanken Privatbanken som danner grunnlaget for SEBs Private Banking-tilbud i Norge. .I 2008 kjøper Key Asset Management. .


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Skandinaviska Enskilda Banken – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Skandinaviska Enskilda Banken – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
seb.no
sebgroup.com
www.dinersclub.no
www.eurocard.no
Amon Obel

Amon Obel er en fiktiv ås fra J.R.R. Tolkiens Midgard. Skogen Brethil vokser rundt denne åsen. 
De fleste skogmennene fra Brethil bodde der i det første tideverv, i forskansningen kjent som Ephel Brandir som ligger oppå Amon Obel.
Den forsvant under havet sammen med resten av Beleriand under Vredens krig.
Amon Rûdh

Amon Rûdh (Skallede Ås) var en fiktiv ås fra J.R.R. Tolkiens Midgard. I det første tideverv var Amon Rûdh en stein ås sør for Brethil i Vest Beleriand. Det var bare blomsten Seregon  (Steinblod) som vokste på toppen av denne åsen, og dette fikk den til å virke som den var dekket av blod.
Mîm, Lurvedvergen, bodde i Amon Rûdh med sine to sønner, Ibûn og Khîm. Mîm ble tatt til fange av en gruppe fredløse ledet av Túrin Turambar, og ble tvunget til å fortelle hvor tilfluktsstedet hans, som da fikk navnet Bar-en-Danwedh (Løsepengenes Hus). Egentlig hadde stedet navnet Bar-en-Nibin-Noeg (Lurvedvergenes Hus). Da det ble oppdaget at Khîm, som var blitt beskutt av Túrins menn, faktisk var blitt drept, ga Túrin sin tjeneste til Mîm, som fra da av godtok de fredløses nærvær.
Amon Rûdh ble hovedkvarteret for de fredløses operasjoner ved Belegs ankomst, og det ble hjertet av et område kjent som Dor-Cúarthol (Buen og Hjelmens land, det refererer til de to kapteinene, Beleg og Túrin), og det ble senteret for all motstand mot Morgoth og hans styrker. Men Túrins tilholdssted ble funnet til slutt, og han og hans fredløse ble drept av orker, noe som gjorde at åstoppen ble farget av ekte blod.
Amon Rûdh gikk tapt i havet da Beleriand ble ødelagt i Vredens krig i det første tidevervet.
Isla Sala y Gómez

Isla Sala y Gómez (Sala og Gomezøya) er en liten ubebodd øy i Stillehavet som tilhører Chile. Øya er det østligste punktet i Polynesia.


== Historie ==
Det er ikke funnet bevis for at øya har vært permanent bebodd, men folket på Påskeøya har vært klar over øyas eksistens. Historien sier blant annet at de reiste ut til denne øya for å sanke egg. På grunn av øyas tilknytning til Påskeøya, blir Sala y Gómez regnet som en del av Polynesia. På bakgrunn av sin plassering er øya det østligste punkt i Polynesia, en tittel som ofte ukorrekt blir godskrevet Påskeøya, 391 km lengre vest.
Den spanske sjøfareren José Salas Valdes ble den første europeer til å se øya 23. august 1793. Mellom 1793 og 1917 er det registrert minst seks besøk på øya (1805, 1806, 1817, 1825, 1875 og 1917).
[1]
Chile gjorde krav på Sala y Gómez i 1808, og fra 1888 ble øya administrert av den chilenske marinen. Fra 1. mars 1966 har øya vært administrert sammen med Påskeøya.


== Geografi ==
Øya ligger 3.220 km vest for det chilenske fastlandet, 2.500 km vest for de chilenske Desventuradasøyene og 391 km øst-nordøst for Påskeøya, som er nærmeste land.
Obligasjon

Obligasjon er et rentebærende gjeldsbrev som sier at utsteder skylder innehaveren penger. Obligasjoner blir som regel utstedt for perioder på ett eller flere år med en fast kupongrente som gjenspeiler markedsrenten på utstedelsestidspunktet. Utstederen betaler innehaveren renter på faste tidspunkt, gjerne en eller to ganger i året, i den avtalte perioden. Ved forfallstidspunktet betaler utstederen den avtalte verdien av obligasjonen tilbake til innehaveren av obligasjonen.


== Historie ==
Fra begynnelsen av 1900-tallet var obligasjoner en stats viktigste kilde til lån fra det internasjonale kapitalmarkedet. Først i 1970-årene ble statsobligasjoner utkonkurrert av kommersielle banklån. Etter nesten to tiår med gjeldskrise i utviklingsland, restrukturering av lån og utvikling av et sekundærmarked for u-landsgjeld, kom Brady-planen i 1989. Denne var oppkalt etter USAs finansminister Nicholas Brady og gikk ut på at utviklingsland kunne bytte inn sine kommersielle lån i obligasjoner til en redusert pris, gitt at de fulgte IMFs strukturtilpasningsprogram. Slike obligasjoner blir kalt Brady-obligasjoner eller Brady Bonds.


== Klausul om kollektiv handling ==
Klausuler om kollektiv handling, eller Collective Action Clauses (CACs), er en mekanisme som gjør det mulig for flertallet av obligasjonsholdere å reforhandle obligasjonsbetingelser med obligasjonsutsteder på vegne av alle obligasjonsholderne. Avtaler mellom disse to partene er bindende for alle obligsjonsholdere.Klausuler om kollektiv handling har blitt mer og mer vanlig etter at Argentinas gjeldskrise førte til at landets statsobligasjoner mistet 70 % av sin verdi. Klausulene er også et tiltak mot gribbefond, eller sekundærmarked for gjeld.


== Obligasjoner i Norge ==
Staten, kommuner og store aksjeselskap, og da i særdeleshet banker, er de viktigste utstederne av obligasjoner. Når store aktører skal låne store beløp, vil det være lettere for dem å låne deler av beløpet hos ulike kilder. Lånet kan deles opp gjennom obligasjoner.
I Norge er det Norges Bank som utsteder statsobligasjoner. Obligasjoner kan som regel omsettes fritt i et annenhåndsmarked. I Norge er det største annenhåndsmarkedet for obligasjoner Oslo ABM, administrert og organisert av Oslo Børs. Der omsettes vanligvis obligasjoner for over 10 milliarder kroner daglig. Den store likviditeten har gjort obligasjoner til et viktig investeringsobjekt.


=== Obligasjoner i Statens Pensjonsfond Utland ===
Statens pensjonsfond – Utland har plassert 35 % av sine investeringer i obligasjoner, 5 % i eiendom og 60 % i aksjer. Ved utgangen av 2008 hadde Statens pensjonsfond – Utland investeringer i statsobligasjoner i 45 ulike land, deriblant 19 utviklingsland, til en sum av 555 milliarder kroner.


=== Obligasjoner i Statens Pensjonsfond Norge ===
Statens pensjonsfond Norge, som forvaltes av Folketrygdfondet, har plassert 40 % av sine investeringer i obligasjoner i Norge og resten av Norden, og 60 % av sine investeringer i aksjer i Norge og resten av Norden. 


== Se også ==
Obligasjoners kredittvurdering
Opsjon
Durasjon
U-landsgjeld


== Referanser ==