jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Piggtråd

Piggtråd er gjerdetråd av ståltråd med spisse pigger som stikker ut. Typen i allmenn bruk i dag blei patentert i USA i 1874. Bruken av piggtråd er lovregulert i Norge (Lov om dyrevern). I 2010 blei det innført et absolutt forbud mot piggtråd i gjerder satt opp for å regulere dyrs ferdsel. Piggtråd lages i mange varianter, alt fra "barberblad-utførelse" til den eldre og mer brukte typen. Piggtråd er ofte brukt på høye gjerder og fins i hovedsak rundt industribygg, militære områder og i forbindelse med gårdsbruk.


== Litteratur ==
Henry D. and Frances T. McCallum. The Wire that Fenced the West. Norman: University of Oklahoma Press, 1965. LoC: 65-11234.
Olivier Razac. Barbed Wire: A Political History, W. W. Norton & Company, 2003, ISBN 1-56584-812-8
Biography om John W. Gates, en pionér som monopoliserte industrien med the American Steel and Wire Company
Dragon

En dragon var fra 1500-tallet en soldat som beveget seg til slagmarken til hest, men steg av for å slåss som en infanterist. En dragons hest var ikke kamptrent, så han måtte slåss til fots, i motsetning til en kavalerist, der hesten var kamptrent og kunne delta i slaget.Fra midten av 1700-tallet ble betegnelsen brukt om soldater som kjempet til hest med «blanke våpen» (dvs. sabler) og til fots med skytevåpen. Den teknologiske utviklingen har ført til at dragoner i dag benytter seg av panservogner i form av stridsvogn eller stormpanservogn.


== Dragoner i Norge ==

I Norge skulle en eller flere gårder, kalt «dragonkvarter» eller «utrederkvarter», stille en rytter med hest og utrustning til kavaleritjeneste. 
Fra 1768 hadde Norge fire regimenter bygd opp med dragoner: Første, Andre og Tredje Søndenfjelske dragonregiment, samt Nordenfjeldske Dragonregiment.
I Norge i dag er en dragon en menig i kavaleriet. Dragoner/kavalerister bærer sort beret med grønn og gul bakplate, grønn og gul våpensnor rundt høyre arm, kalt kavalerisnor. Det er tre avdelinger som utdanner dragoner i dag: Panserbataljonen, Etterretningsbataljonen og Kampeskadronen.


== Se også ==
Husar
Kyrassér


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Dragoons – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Kastespyd

Et kastespyd er et spyd som er ment brukt til å kastes, i stedet for å stikke med som en lanse. Kastespyd ble mye benyttet i antikken, fram til det ble utviklet kraftige nok buer til at en pil kunne gjøre like stor skade som et kastespyd. Kast med spyd var en viktig del av den militære opplæringen både i Hellas og Romerriket, og spydkast er fortsatt en klassisk øvelse i de Olympiske leker.Kastespyd er et av de eldste våpnene i menneskets arsenal. Det er funnet flintspisser fra kastespyd som er 280 000 år gamle i Etiopia. Flere trespyd med ildherdet tupp er funnet ved Schöningen i Tyskland og er rundt 400 000 år gamle og har trolig vært laget av neandertalere eller Homo heilelbergensis. For å øke rekkevidden på våpnene har flere kulturet utviklet kastetre.
I antikken bruke greske tropper ofte egne soldater, kalt peltaster som overøste fienden med små, lette kastespyd.
Romerske soldater kastet dem på fienden like før de gikk inn i nærstrid. Disse kastespydene ble kalt pilum og hadde en spesiell konstruksjon med en lang uherdet shank bak spissen som bøyde seg når spydet traff målet eller bakken, slik at motstanderne ikke kunne kaste dem tilbake. Senere utviklet de en lettere variantr kalt en spiculum, og en kort kastepil kalt en plumbata.
I Norden ble det benyttet av vikingene, og det ble blant annet sagt at vikingkongen Olav Tryggvason (963-1000) kunne kaste to spyd samtidig, men han gjorde nok aldri dette i strid, da kraften og rekkeviden hadde vært for dårlig.


== Referanser ==
Slynge

Slynge er et våpen som man bruker til å kaste prosjektiler.  
Selve våpenet består av en lomme hvor prosjektilet legges, og to snorer som samles i hånda til brukeren. Slyngen roteres så, og den ene snora slippes i rett øyeblikk for å kaste prosjektilet.
Slyngen er et kjent våpen fra blant annet perserkrigene der denne typen våpen ble brukt i stor skala. I Tyskland brukes disse i historiske konkurranser der det er om å gjøre å treffe en liten blink fra lang avstand. Der brukes også stavslyngen som er en variant av en slynge festet til en lang stokk eller pinne for å gi økt rekkevidde. 
Slyngen har helt siden steinalderen vært brukt som våpen under jakt og i kamp. Det er vel kjent at lett infanteri i oldtiden ofte var utstyrt med slynger på grunn av de lett tilgjengelige prosjektilene. I romertiden brukte kelterne en veldig avansert og effektiv form for slynge. Slyngen ble også en del av kulturen til noen keltiske stammer etter at en keltisk bonde drepte en romersk general som ledet massakren av keltere i en keltisk landsby da Cæsar erobret Gallia.I Bibelen vant David av Israel over kjempen Goliat i en tvekamp ved bruk av en slynge (1. Samuels bok kapittel 17, vers 12-51), og dette brukes fremdeles idag som en metafor for når en skal kjempe mot en stor overmakt.


== Bilder ==

		
		


== Se også ==
Sprettert
Subatomær partikkel

En subatomær partikkel er en partikkel som er mindre enn et atom; det kan dreie seg om en elementærpartikkel eller en sammensatt partikkel. Partikkelfysikk og kjernefysikk beskjeftiger seg med studiet av slike partikler.
Disse partiklene omfatter blant annet elektroner, fotoner, protoner og nøytroner (protoner og nøytroner er sammensatte partikler som består av kvarker)
Vincent Benedetti

Vincent Benedetti (født 29. april 1817 i Bastia på Korsika i Frankrike, død 28. mars 1900 i Paris) var fransk greve og diplomat som var ambassadør i Preussen. Han ble særlig kjent i forbindelse med den såkalte Emser Depesche fra kurbyen Bad Ems som sommeren 1870 førte til utbruddet av den fransk-prøyssiske krig.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Benedetti stammet fra en gresk familie som bodde i Bastia på Korsika. Faren het François Benedetti og moren Pauline Marie Morelli. Etter juridiske studier inntrådte Benedetti på den diplomatiske løpebane.


=== Diplomat ===
Han tilbragte flere år i Levanten. Han var blant annet i Egypt og i Tyskia - i en periode var han leder av den franske diplomatiske misjon ved Høyporten i Konstantinopel. Han avslo et tilbud om å bli gesandt til Teheran i Persia.I 1855 ble han avdelingssjef i utenriksministeriet, og i 1856 sekretær ved Pariskongressen etter Krimkrigen.


=== Minister / ambassadør ===
I 1861 ble han frankrikes minister i til Huset Savoia i Kongedømmet Italia, men innlot seg vel dypt i Italias politikk og gikk av i 1862.I perioden 1864-1870 var Benedetti fransk ambassadør i Berlin. Ikke utrn diplomatisk begavelse fikk han et meget vanskelig oppdrag, å mot den drevne Bismarck fremme franske interesses på ordre fra den ubesluttsomme keiser Napoleon III. Benedetti fikk sitt navn kkyttet til den franske politikkens tunge nederlag da man i 1866 unden kriget mellom Østerrike og Preussen forgjeves forsøkte å erverve tysk område på vestre Rhinbredden. De antydninger om en kompensasjon for Frankrike i Belgia, som Bismarck på den kritiske tiden hadde gjort, forsøkte Benedetti etter krigen å utnytte, men Bismark svarte unnvikende og lot til slutt i 1870 offentliggøre de franske planene om ekspansjon inn på belgisk område. Benedettis forsøk på fremstille Bismarck som planens egentlige opphavsmann mislyktes.I 1870 var det Benedetti som for kong Vilhelm personlig begjærte oppgivelsen av det hohenzollernske tronkandidaturet i Spania. Kongens avvisning, som ble gjenstand for en intern tysk diplomatisk melding (Emsdepesjen) som så ble forkortet og forvansket av Bismarck og offentliggjort, ble den direkte foranledning til den fransk-tyske krigs utbrudd i juli 1870.Etter hjemkomsten til Frankrike tok Benedetti bare del i det politiske liv ved å utgi en del skrifter om sine oppdrag, først og fremst Ma mission en Preusse (1871).
Han tilbragte det meste av sin tid på sin fødeøy, Korsika.


== Referanser ==
Den norske Forfatterforening

Den norske Forfatterforening (forkortet DnF) er en forening for norske skjønnlitterære forfattere. Den har sine røtter i den opprinnelige foreningen kalt Den norske Forfatterforening, stiftet i 1893, og i Forfatterforeningen av 1952. Disse foreningene ble samlet i en felles forening i 1966. Foreningens formål er å verne og fremme norsk litteratur og ivareta de norske forfatteres faglige og økonomiske interesser. DnF har også arbeidet med internasjonalt solidaritetsarbeid for forfulgte forfattere. 
Heidi Marie Kriznik leder organisasjonen.


== Stipender og Det litterære råd ==

Den norske Forfatterforening forvalter en rekke egne, statlige og andre stipend som hvert år deles ut til både medlemmer og ikke-medlemmer. Det litterære råd består av ni medlemmer og avgir innstilling i alle saker av litterær art og ved stipendieutdelinger. En rekke kjente forfattere har vært medlemmer av rådet. Formenn har i nyere tid vært blant andre Paal-Helge Haugen, Svein Jarvoll og Ann Kavli.


== Bruddet i 1952 ==
I 1952 meldte 32 forfattere seg ut av Den norske Forfatterforening og dannet Forfatterforeningen av 1952, i protest mot at Den norske Forfatterforening lot seg representere i Norsk språknemnd, som hadde som formålsparagraf å arbeide for samnorsk. DnFs tidligere formann Arnulf Øverland ble formann for den nye foreningen.
De to forfatterforeningene ble gjenforent i 1966 etter at Vogt-komitéen, også kalt «språkfredskomitéen» la fram sin innstilling.


== Formenn/ledere ==
1894–1896 Arne Garborg (skjønnlitterær seksjon)
1894– Gustav Storm (faglitterær seksjon)
1894–1896 Andreas Aubert (faglitterær seksjon)
1896–1900 Jacob Hilditch
1900–1903 Jacob Breda Bull
1903– Moltke Moe
1903–1905 Gerhard Gran
1905–1908 Vilhelm Krag
1908–1910 Jacob Hilditch
1910–1913 Hans Aanrud
1913–1916 Peter Egge
1917–1919 Nils Collett Vogt
1920–1922 Johan Bojer
1922– Ole Lie Singdahlsen
1922–1923 Oskar Braaten
1923–1928 Arnulf Øverland
1928–1932 Ronald Fangen
1933– Oskar Braaten
1934– Johan Bojer
1935– Peter Egge
1936–1940 Sigrid Undset
1940– Georg Brochmann
1941–1945 Alex Brinchmann
1946–1965 Hans Heiberg
1965–1971 Odd Bang-Hansen
1971–1975 Ebba Haslund
1975–1977 Bjørn Nilsen
1977–1981 Camilla Carlson
1982–1985 Johannes Heggland
1985–1987 Karsten Alnæs
1987–1991 Toril Brekke
1991–1997 Thorvald Steen
1997–1999 Inger Elisabeth Hansen
1999–2001 Karsten Alnæs
2001–2005 Geir Pollen
2005–2012 Anne Oterholm
2012–2017 Sigmund Løvåsen
2017– Heidi Marie Kriznik


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
The Curse of Frankenstein

The Curse of Frankenstein er en britisk grøsser-film fra 1957 fra Hammer Film Productions. Dette var Hammer Films første fargefilm, og den første i en lang serie av Frankenstein-filmer. Dens verdensomspennende suksess ledet til flere oppfølgere, og studioets nye versjoner av Dracula (1958) og Mumien (1959).
Filmen ble regissert av Terence Fisher og hovedrolleinnhaverne var Peter Cushing og Christopher Lee. Lee og Cushing gikk fra denne filmen inn i lange filmkarrierer.


== Historien ==
I denne versjonen av Mary Shelleys berømte historie, får «Baron Victor Frankenstein» stor suksess i ung alder og har «Paul Krempe» (Robert Urquart) som sin veileder. Ettersom «Victor» vokser opp, blir disse gode venner, og samarbeider etterhvert om baronens vitenskapelige eksperiment. 


== Rolleliste ==


== Produksjon ==
Innspillingen av The Curse of Frankenstein begynte 19. november 1956 på Bray Studios med en scene med «Baron Frankenstein».


== Monsteret ==
Universal kjempet hardt mot at Hammer Film skulle duplisere aspektene av deres Frankenstein-film fra 1931, så nå var det opp til make-up artist Phil Leakey å designe et nytt utseende for monsteret uten sammenliknbarhet til det originale monsteret, spilt av Boris Karloff, skapt av Jack Pierce.


== Signifikans ==
The Curse of Frankstein er viktig av mange årsaker. Filmen startet Hammer Films grøsser-film-tradisjon. Den markerte også begynnelsen på en gotisk periode i kinoene på begge sider av Atlanterhavet, med paralleller til den økende populariteten av Universals Frankenstein- og Dracula-serier på 1930-tallet. Graden av gørr og vold var ny og mye debattert på den tiden. Den har vært foregangsfilm for de moderne grøsserfilmene.


== Filmer i serien ==
The Curse of Frankenstein (1957)
Frankensteins hevn (1958)
The Evil of Frankenstein (1964)
Udyret Frankenstein (1967)
Frankenstein Must Be Destroyed (1969)
Frankenstein (1970)
Frankenstein og Helvetesmonsteret (1973)


== Se også ==
Liste over Frankenstein-filmer


== Eksterne lenker ==
(en) The Curse of Frankenstein på Internet Movie Database 
(no) The Curse of Frankenstein hos Filmfront 
(sv) The Curse of Frankenstein i Svensk Filmdatabas 
(fr) The Curse of Frankenstein på Allociné 
(nl) The Curse of Frankenstein på MovieMeter 
(en) The Curse of Frankenstein på AllMovie 
(en) The Curse of Frankenstein på Turner Classic Movies 
(en) The Curse of Frankenstein på Rotten Tomatoes 
(en) The Curse of Frankenstein på Metacritic
Bad Ems

Bad Ems er en liten by ved elven Lahn i Rheinland-Pfalz i Tyskland. Den var et verdenskjent kursted på 1800-tallet.


== Beliggenhet ==
Byen ligger på begge sider av elven, og brer seg oppover liene. Der er flere broer, noen bare for fotgjengere. Elven utgjør det naturlige skillet mellom Taunusfjellene og Westerwald, og har skåret seg ned i skiferfjellene som har lommer av malm.


== Byens betydning ==
Vannkildene i distriktet har fra gammelt vært regnet som helsebringende, og byen er kjent for sine kurbad, som har vært besøkt av representanter for både fyrstehus, intellektuelle og handelsimperier. Kong Oskar II har blant annet besøkt stedet i tillegg til de russiske tsarene Nikolai I og Alexander II og den tyske Keiser Wilhelm I. Kurbadet er fortsatt i drift, og er utvidet med casino.
Fra 1947 er Bad Ems setet til Det statistiske nemndet i Rheinland-Pfalz og fra 1969 distrikthovedstad i Rhein-Lahn-Kreis, som ble grunnlagt i dette året. Siden er byen også kjent gjennom kjennemerket EMS.


== Gruvedrift ==
Malmfunn har tildels satt preg på deler av området, blant annet ved at noe av gruvedriften foregikk som åpent dagbrudd. Det er utvunnet bly, sølv, sink og kobber tildels så langt tilbake som i romertiden. Gruvemuseet i byen gir en god fremstilling av utviklingen.


== Årlige begivenheter ==
Bartholomäusmarkt med Blumenkorso (blomsterdekorert karnevalsopptog)
Jacques-Offenbach-Festival
Kor og Orgelkonserter i den katolske kirken St. Martin (Internationale Orgelkonzerte Bad Ems)
Brückenfestival (brofestival)
Bad Emser Mineralien- und Fossilientage


== Bilder ==

		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Offisielt nettsted 
(en) Bad Ems – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Bad Ems – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Les Verrières

Les Verrières er en liten sveitsisk kommune i Jurafjellene i distriktet Val-de-Travers i kantonen Neuchâtel. Kommunen grenser i vest til Frankrike.


== Referanser ==
VM i curling for menn 1982

Curling-VM for herrer 1982 ble arrangert 29. mars – 4. april 1982 
i Olympic Eisstadion i Garmisch-Partenkirchen i Tyskland.

Canada vant 9-7 i finalen over Sveits
Canada vant 5-3 i semifinalen over Sverige
Sveits vant 7-4 i semifinalen over Tyskland
Norge endte opp på 5.-plass med 5 seire og 5 tap
Canada endte opp med 9 seire og 2 tap
Norge slo Canada tidligere i turneringen, med 5-4


== Eksterne lenker ==
WCF Statistics
VM i curling for menn 1981

Curling-VM for herrer 1981 ble arrangert 23. mars – 29. mars 1981 
i Thompaon Arena i London i Ontario i Canada.

Sveits vant 2-1 i finalen over USA
Canada vant 7-4 i semifinalen over Canada
USA vant 7-4 i semifinalen over Norge
Norge endte opp med 7 seire og 3 tap
Sveits endte opp med 8 seire og 3 tap
Norge slo Canada tidligere i turneringen, med 5-4


== Eksterne lenker ==
WCF Statistics
Den tredje franske republikk

Den tredje republikk i Frankrike, (fransk, La Troisième Republique, ofte stavet La 3ème Republique) (1870/75-10. juli 1940) er betegnelsen på det franske styresett og i videre forstand epokebetegnelse for den tilsvarende periode i landets historie mellom Det andre franske keiserdømme og Den fjerde republikk. Det var et republikansk parlamentarisk demokrati som kom til den 4. september 1870 etter keiser Napoleon IIIs fall under den fransk-prøyssiske krig.
Kort tid etter proklamasjonen ble den tredje republikk avbrutt av et revolusjonært folkestyre, Pariskommunen, som ble opprettet i Paris i protest mot den nasjonale regjeringen. Pariskommunen varte kun i 72 dager, 18. mars–28. mai 1871.
Den tredje republikk ble formelt grunnlagt 30. januar 1875, ved at nasjonalforsamlingen fattet detaljerte vedtak om hvordan republikkens president skulle velges.
Den tredje republikk overlevde helt til den tyske invasjon av Frankrike under annen verdenskrig den 10. juli 1940, da makten i landet ble overtatt av Vichy-regimet.
Adolphe Thiers kalte republikanismen i 1870-årene for «den form for regjering som splitter Frankrike i minst grad»; imidlertid var politikken under den tredje republikk skarpt polarisert. På venstre side marsjerte det reformistiske Frankrike, arvinger av den franske revolusjon, og på den høyre side sto det konservative Frankrike, solid plantet i bondestanden, den katolske kirke, og den franske hær, ledet av tradisjonalistene. Til tross for polariseringen mellom radikale og reaksjonære krefter, varte den tredje republikk i sytti år, noe som gjorde det til det regjeringssystem i Frankrike som varte lengst etter sammenbruddet til Ancien Régime (det gamle styresett). Tidsepoken representerer også perioden hvor Frankrike koloniserte store deler av Afrika (Det «andre» franske koloniriket) og var sterkt deltakende i første verdenskrig.


== Referanser ==


== Se også ==
Liste over presidenter i Den tredje republikk
VM i curling for menn 1980

Curling-VM for herrer 1980 ble arrangert 24. mars – 29. mars 1980 
i Moncton Coliseum i Moncton i New Brunswick i Canada.

Canada vant 7-6 i finalen over Norge
Norge vant 9-6 i semifinalen over Sveits (de sto på delt 2.-plass med 7 seire og 2 tap etter gruppespillet)
Norge endte med 8 seire og 3 tap
Canada endte med 10 seire og ingen tap


== Eksterne lenker ==
WCF Statistics
VM i curling for menn 1979

Curling-VM for herrer 1979 ble arrangert 26. mars – 1. april 1979 
i Allmend Eisstadion i Bern i Sveits.

Norge vant 5-4 i finalen over Sveits
Norge vant 6-3 i semifinalen over Canada
Sveits vant 9-5 i semifinalen over Tyskland
Norge endte opp med 9 seire og 3 tap


== Eksterne lenker ==
WCF Statistics
Labarum

Et labarum (gresk λάβαρον) var opprinnelig et militært banner. Det hadde et monogram for Jesus Kristus, enten som motiv på banneret eller i plastisk utførelse øverst på stangen og over banneret. Monogrammet alene blir til dels kalt labarum eller crux labarum, og det kan da bli regnet som en korsfigur. 
Monogrammet er også kjent som chi rho-monogrammet eller chi rho-symbolet, fordi det utgjør en grafisk figur som er satt sammen av de greske bokstavene chi (χ) og rho (ρ). Disse bokstavene er de to første i ordet Kristus (gresk ΧΡΙΣΤΟΣ, eller Χριστός). Monogrammet blir til dels også betegnet som en type kristogram.
Det skal ha vært et khi-rho-monogram som keiser Konstantin den store så i sin visjon før slaget ved Pons Mulvius (Ponte Milvio), og hans soldater skal ha båret faner eller bannere med denne figuren. Etymologien av ordet labarum er uklart. Det er kanskje avledet fra latinske /labāre/ «å vakle, å svaie, å svinge» (i den mening «å veive» et flagg i vinden). Et annet forslag er en avledning fra keltiske llafar («veltalende», «uttrykksfull»), fra latinske laureum (banner) («laurbærbanner»), eller fra oldtidens kantabrerdialekt (fra nordlige Spania) i ordet labaro («fire hoder») og dagens baskiske ord lauburu har samme mening. Dette var et keltisk symbol fra oldtiden som ble overtatt de romerske legioner i løpet av de katabrianske krigene (29 f.Kr.-19 f.Kr.).
Senere har begrepene «labarum» (banner) og «chi rho» (monogrammet) vært brukt som synonymer. Oldtidens kilder trakk imidlertid et utvetydig skille mellom de to.
Figuren labarum/chi-rhomonogram finner vi brukt i flere norske bumerker. Grunnformen i bumerkefigurene er sammensetningen av P og X.  Denne figuren finnes også i noen  variantformer der småstreker er tilføyd, utelatt eller forskjøvet.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Norsk

J. Ursin: Kristne symboler – en håndbok, 3. utgave, Oslo 1975, side 61-64
Anders Bjønnes m. fl. (redaktører): Segltegninger fra hyllingene i Norge 1591 og 1610, Norsk Slektshistorisk Forening, Oslo 2010Utenlandsk

Grabar, Christian (1968): Iconography: A Study of its Origins, Princeton University Press. ss. 165ff
Grant, Michael (1993): The Emperor Constantine, London. ISBN 0-75380-5286
Grosse, R. (1924): «Labarum» i: Realencyclopädie der klassischen Altertumswissenschaft, bind 12, pt 1, (Stuttgart) ss 240-242.
Grégoire, H. (1929): «L'étymologie de 'Labarum'» i: Byzantion 4, ss. 477-482.
Kazhdan, Alexander, red. (1991): Oxford Dictionary of Byzantium, Oxford University Press, ISBN 978-0-19-504652-6. s. 1167
Lipinsky, A. (1970): «Labarum» i: Lexikon der christlichen Ikonographie 3 (Roma)
Lieu, S. N. C & Montserrat, D. (red.) (1996): From Constantine to Julian, London. ISBN 0-415-09336-8
Odahl, C.M. (2004): Constantine and the Christian Empire, Routledge. ISBN 0415174856
Smith, J.H. (1971): Constantine the Great, Hamilton, ISBN 0684123916
Tuve Skånberg: Glömda gudstecken. Från fornkyrklig dopliturgi till allmogens bomärken (2003) under Creative Commons BY-NC-ND 2.5 licens
Odelsrune

Odelsrune eller odalrune er en grafisk figur dannet av en rombe stilt på en spiss der de to nederste strekene er strukket ut. Odelsrune er et navn brukt på denne strekfiguren som også er kjent fra fremmede kulturer og skriftformer.
Figuren kan være et runetegn for bokstaven O og finnes i flere bumerker fra norske bønder, blant annet med en stav eller et latinsk kors tvers gjennom. En variant av figuren har en løkke i stedet for romben og denne figuren har vært kalt for «reipherder». Odelsrunen kan også ha andre varianter i bumerker, blant annet tilføyd en tverrstrek under romben og små loddrette streker ytterst på de krysslagte strekene, slik at figuren også ligner en variant av førkja (Tore Endresson Haug, Nes i Hallingdal 1591). Når odelsrunen øverst ikke har en rombe, men en trekant blir figuren også kalt et «halvt timeglass».
Den svenske pastor og bumerkegransker Tuve Skånberg har en religiøs tolkning av den løkkeformede figuren, og betegner den som et jesussymbol.

Som flere andre nordiske og germanske tegn ble også odelsrune tatt i bruk av de tyske nasjonalsosialistene som symbol i deres propaganda. I Hitler-Tyskland var runetegnet blant annet merke for «Sentralkontoret for rase og bosetning» (RuSHA) som kontrollerte SS-medlemmenes såkalte «rasereinhet». Tegnet blir også brukt i moderne nynazisme. Varg Vikernes, en norsk høyreekstremist med særlig interesse for norrøn ideologi og religion, samt musiker og tidligere draps- og kirkebranndømt, beskriver ideologien sin som «odalisme» etter odelsrunen. Han skrev i 2013 at odalismen er både nasjonalisme, militarisme, ideologi, filosofi og religion på én gang.


== Litteratur ==
L. Strømme: Bumerke frå Sunnmøre, Oslo 1943
Tuve Skånberg: Glömda gudstecken. Från fornkyrklig dopliturgi till almogens bomärken, Lund 2003
Hans Cappelen:  Bumerker i Norge (Oslo 2005)
Hans Cappelen: «Bumerker i Norge – en oversikt», side 58, i Anders Bjønnes m.fl. (redaktører): Segltegninger fra hyllingene i Norge 1591 og 1610, utgitt av Norsk Slektshistorisk Forening, Oslo 2010, med variantformer på bl.a. side 150, 315 og 333
Allan Tønnesen (redaktør): Magtens besegling. Enevoldsarveregeringsakterne af 1661 og 1662 underskrevet og beseglet af stænderne i Danmark, Norge, Island og Færøerne, utgitt av det skandinaviske Heraldisk Selskap på Syddansk Universitetsforlag, Odense 2013, 583 s., ISBN 9788776746612 med 2.297 personer og derav 558 norske med hovedsakelig bumerker


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Odal (rune) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons