jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Dagfinn Grønoset

Dagfinn Grønoset (født 4. april 1920 i Trysil, død 28. januar 2008) var en norsk forfatter og journalist, bosatt i Elverum gjennom flere år av sitt liv. Hans største suksess var boka Anna i ødemarka fra 1972, som ble skoledannende for 1970-årenes dokumentarbiografier om glemte hverdagshelter i Utkant-Norge.
Grønoset ble ansatt i avisen Østlendingen i 1939. Siden 1952 hadde Grønoset omfattende skriverier og opptredener i riksdekkende kanaler, hovedsakelig med hverdags-sliteren som artikkel- og intervjuobjekt. Flere av dem ble utgitt som bøker. Grønoset mottok en rekke priser for sitt arbeide, og ble i 1989 hedret med Kongens fortjenstmedalje i gull.Han var gift med journalist og forfatter Rise Grønoset, og derigjennom svoger av tidligere dansk utenriksminister Uffe Ellemann-Jensen.  


== Priser ==
Kongens fortjenstmedalje i gull 1989
Elverum kommunes kulturpris
Hedmark fylkeskommunes kulturpris (1987)
Trysil kommunes forfatterstipend
Østerdalprisen
Finnskogprisen


== Bibliografi ==
Vandring i villmark (1952, utvidet utg. 1981) Biografier og reportasjer fra Femundsmarka.  Om  Oliver Sylen, Olava Femundshytta o.a.
Finnskog og trollskap (1953). Ble også populær film
Gull i sporet  (1956) biografi om Hallgeir Brenden
Nitahå-jussi (1957) biografi om bygdeoriginalen Nitahå-Jussi fra Finnskogen
Med kong Olav mot nord (1959)
Villmarksfolk (1959),Illustrert av Kjell Aukrust
Langs bygdevegen (1960)  Medforfatter Vidar Sandbeck
I Vinjes fotspor (1960) Reiseskildring gjennom Sollia og Folldal
Bella Capri (1961) Fra øya Capri
Folk fra skogene (1970, 1984) Ni fortellinger fra ødemarka.
Anna i ødemarka (1972). Om Anna Widéns liv som tjenestepike på den veiløse gården Haugsetvolden ved Isteren i Engerdal
Tater-Milla (1974), om Jenny Emilie Pettersen, datter av Stor-Johan
Barnet Gud glemte (1979).
Femundsmarka (1979) Medforfattere Ragnar Frislid og Per Hohle
Gunnhild fra skogene (1982).  Biografi
Dalene i øst (1983) Ny, utvidet utgave av I Vinjes fotspor
Furer i fedrelandet (1984).  Illustrert av Kjell Aukrust
Finnskogens folk (1985) Ny, utvidet utgave av Finnskog og trollskap og Nitahå-Jussi
Kvinner på veg og vidde (1986)
Villmark og vinløv (1988)  Illustrert av Kjell Aukrust
Det rotfaste folket (1990) Illustrert av Kjell Aukrust
Hurra for livet (1991)  Refleksjoner, Illustrert av Ulf Aas
Viser ved vegen (1994).  Illustrert av Bea Bekkelund


== Referanser ==
Ragnar Frislid

Ragnar Frislid (født 29. juni 1926, død 14. juni 2009) var en norsk fotograf, redaktør, forfatter og oversetter.
Frislid startet sin arbeidskarriere som skogsarbeider. I 1950 begynte han som journalist i Dagbladet, der han også signerte innlegg med sitt pseudonym «Trollet». Han arbeidet i avisen i en tiårsperiode. Han ble så redaktør i NJFFs tidsskrift Jakt – fiske – friluftsliv (nå: Jakt & Fiske), redaktør i Den Norske Turistforenings tidsskrift Fjell og vidde, og Norges Naturvernforbunds medlemsblad Norsk natur (nå: Natur & miljø). Dette bladet bestyrte han i 21 år, fra 1966 til 1987. Han var fast medarbeider for bladet Hytteliv i over 20 år.
Da Cappelen på begynnelsen av 1990-tallet ga ut standardverket Norges dyr var Frislid bilderedaktør. Han bidro med fotografi og illustrasjoner til mange bøker om natur. I tillegg til å lage egne bøker var han en aktiv bakmann og oppdragsforfatter. Han skrev bøker til jubileer og til «tema-år». Frislid regnet selv Treet som sin beste bok. 
På åttitallet laget han i sju år ukentlig kåseri for radio, i programposten «For en natur» i NRK P1. Han  bidro også til fjernsynsprogram.
Som oversetter vant Frislid i 1999 en viktig sak i Høyesterett. På 1980-tallet hadde han oversatt verket Verdens dyr for Cappelen. Da verket senere ble solgt i nytt opplag utgitt av Den norske bokklubben forlangte han tilleggshonorar fra Cappelens Forlag. Forlaget nektet og vant frem i byretten og lagmannsretten, men Høyesterett ga ham medhold og tilkjente ham honorar etter normalkontrakten mellom Norsk Oversetterforening og Den norske Forleggerforening samt saksomkostninger. Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening var hjelpeintervenient i saken.Han var medlem i foreningen Norske Naturfotografer, der han en periode også var leder. I 1999 ble han utnevnt til æresmedlem i organisasjonen. Han var tilknyttet bildebyrået Samfoto. 
Frislid mottok Den Norske Friluftslivprisen i 1995.


== Bibliografi ==
Naturvern (1964)
Fjell i Norge, Cappelen (1967)
Perler i norsk natur, Cappelen (1971)
Jakt og fiske i Norge (1971)
Det store samspillet (1977)
Gjende, Cappelen (1982)
Trompet i November (1987)
Naturen rundt. En veiviser for unge lesere, Tiden Norsk Forlag (1988)
Norske kulturlandskap, Landbruksforlaget (1989) ISBN 82-529-1363-6
Dyr om natten (1990)
Natur mellom to hav (1990)
Moses Oter (sammen med Unn Gehrken), (1990)
Fjellheimen lever – Dyr og planter på en utpost (1992)
Seterlandet, Cappelen (1993)
Treet, Cappelen (1994)
Inn i skogen – Dyrenes liv og vekstenes hverdag i norsk skognatur
Mellom Bakkar og Berg, Aschehoug (1995)
Glomma, Cappelen (1995)
Nordmarka (sammen med Gjermund Andersen), Gyldendal (1996)
Gjende – Sjoa – Heidal, Cappelen (1997) ISBN 8202170168
Med båt bak alle blåner : opplevelsesreiser på innlandets vannveier: veteraner på elv og innsjø, Landbruksforlaget (2000) ISBN 8252924611


=== Litteratur ===
Morten Haugen. Standplass ved bokhylla (1998)
Intervju i Norsk natur nr 1, 1986
Intervju i Natur & miljø nr 4, 1996 (gjengitt i årboka natur 96/97)


== Referanser ==


== Kilder ==
Minneord hos naturvernforbundet.no
Minneord hos fotografi.no
Jon Tomasson

Jon Tomasson, kalt Lille-Jon (født omkring 1470, død før 1561), var Bergens annen borgermester. Han var født på Orknøyene mens disse ennå var norske og var muligens av slekten Rendall.
Lille-Jon bosatte seg i Bergen som kjøpmann i konflikt med det hanseatiske kontoret. Han var en av byens rådmenn i 1531, og fra 1543 en av to borgermestre. Magister Absalon Pedersson Beyer skrev i sitt verk Om Norgis Rige at «hand var gudfryctig from oc retuis, hand var oc en nyttig mand j denne bye».
Jon var gift med hustru Magdalene Tørrisdotter av norsk lavadel og Aspa-ætten. De hadde minst tre barn.


== Kilder ==
Beyer, Absalon Pedersson (ca. 1567). Om Norgis Rige. [Bergen]: [manuskript]. 
Dokumentasjonsprosjektet (ca. 2001). «Diplomatarium Norvegicum». Besøkt 3. desember 2005. 
Dale, Bjørn Jonson. Tomas Jonson til Spjelkavik: ein adelsmann utan ære, ein kjøpmann utan hell. [Ålesund?]: [eget forlag]. 


== Eksterne lenker ==
Digitalarkivet, «Tomas Randell fra Orknøyene», debatt om opphavet til Jon Tomasson
James Cromwell

James Cromwell (født John Oliver Cromwell 27. januar 1940 i Los Angeles i California) er en amerikansk skuespiller. Noen ganger blir han kreditert som Jamie Cromwell.
Cromwell ble født i Los Angeles i California, men vokste opp på Manhattan i New York. Han er den adopterte sønnen til John Cromwell og skuespiller Kay Johnson. Cromwell fikk utdannelsen sin ved The Hill School, Middlebury College og Carnegie Institute of Technology. Han studerte skuespillkunst ved Carnegie Mellon University, og gikk etter dette til teateret, hvor han gjorde alt fra William Shakespeare til eksperimentelle stykker.
På midten av 1970-tallet begynte Cromwell å jobbe i TV-serier, blant annet All in the Family og Hot L Baltimore. I 1976 debuterte han på film i Murder by Death.
Cromwell spilte i de to siste sesongene av tv-serien Six Feet Under, hvor han spilte George Sibley, Ruth Fishers mann. Andre kjente roller er bonden Arthur Hoggett i Heldiggrisen Babe (1995) og Dr. Zefram Cochrane i Star Trek: First Contact (1996). Han har også dukket opp i Star Trek: The Next Generation og Star Trek: Deep Space Nine. Han spilte president Robert "Bob" Fowler i Det absolutte mareritt (2002) og rollen som tidligere president D. Wire Newman i en episode av Presidenten (2004). I 1997 spilte han kriminalsjefen Dudley Smith i L.A. Confidential.
James Cromwell er veganer, og går hyppig ut i media om emner som omhandler dyreplageri.
Han er over 2 meter høy (6 fot, 7 tommer).


== Filmografi (utvalg) ==

2018 – Jurrasic World

2012 – Memorial Day (film)

2009 – Surrogates

2008 – W. - George H.W. Bush

2007 – Spider-Man 3

2005 – The Longest Yard

2004 – I, Robot

2002 – The Sum of All Fears

2000 – Space Cowboys

1999 – Generalens Datter

1998 – Babe: Pig in the City

1997 – L.A. Confidential (film)

1995 – Babe


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) James Cromwell på Internet Movie Database 
(sv) James Cromwell i Svensk Filmdatabas 
(da) James Cromwell på Filmdatabasen 
(da) James Cromwell på Scope 
(fr) James Cromwell på Allociné 
(en) James Cromwell på AllMovie 
(en) James Cromwell hos Turner Classic Movies 
(en) James Cromwell hos Rotten Tomatoes 
(en) James Cromwell hos The Movie Database 
(en) James Cromwell hos Internet Broadway Database
Kaptein Tordenbrak

Kaptein Tordenbrak var et norsk rockeband som startet tidlig på 1990-tallet og ble oppløst høsten 1999.
Høsten 1995 spilte bandet inn en demo på Stovner Rockefabrikk. Via bekjentskaper havnet en av låtene, "Generasjon f.eks", i hendene på i NRK P3s Howard og HC, og de likte låta så godt at de spilte den på radio. Dette igjen førte til at låta ble den første demoen som er blitt A-listet hos rikskringkastingen. Dermed var hjulene i gang, og bandet hadde flere opptredener på radio og TV, der høydepunktet var å åpne det første programmet i NRKs talkshow "Wiese".
Samme høst fikk bandet platekontrakt med Columbia Records/Sony Music, og gav ut singelen "Generasjon f.eks" (som inneholdt en nyinnspilling av låta spilt inn Ambience Lydstudio, en technomix av låta gjort av Disclab, og balladen "Etter Reklamen"). Samtidig ble videoen til "Generasjon f.eks" spilt inn på en dass på Blindern. Videoen ble seinere kåret til 1996' nest beste rockevideo.
Våren og sommeren 1996 ble singelen og albumet "UT" spilt inn i Majorstudio i Oslo og Sigma Lydstudio i Bergen med Geir Luedy som produsent. Albumet fikk blandet mottagelse, og etter mye frem og tilbake og flere demoinnspillinger som ikke ble noe av bestemte bandet seg for å trekke seg tilbake og satse på andre prosjekter.
Medlemmer av Kaptein Tordenbrak: 

Tor Erling Naas, sang og gitar
Mona Haugerud, sang
Tormod Nygaard, gitar og bass
Ketil Nås, bass, gitar og sang
Ragnar Haug, tangentinstrumenter og sang
Jørn W. Scholz, trommer
Nina Odegard, sangFun fact: Den originale demoen av "Generasjon F.eks", med et ekstra vers, ligger som et skjult spor på singelen. Spill av "Superhippmiks", og når den er ferdig - vent 7 minutter.


== Eksterne lenker ==
Kaptein Tordenbraks hjemmeside Arkivert 8. januar 2015 hos Wayback Machine. med nedlastbare sanger
Mer om bandet på trommisens hjemmeside
Matsuo Basho

Matsuo Bashō (japansk: 松尾芭蕉, født 1644, død 28. november 1694) var kunstnernavnet til en japansk dikter i Edo-perioden. Han er ofte kreditert for å ha perfeksjonert haikudiktingen, men mens han levde var Bashō mest kjent som en dyktig dikter av haikai no renga, halvkomiske verselenker som vanligvis ble laget av flere diktere sammen.
I vår tid er Bashō hovedsakelig kjent for de elegante haikuene han skrev. Han utviklet diktformen fra det morsomme, underholdende verset til seriøs kunst med inspirasjon fra zen-buddhismen. Egentlig var ikke diktene hans rene haiku, men de første tre linjene fra lengre renga. De har likevel blitt samlet og publisert som haiku flere ganger, og har hatt sterk innflytelse på senere diktere, som Kobayashi Issa og Masaoka Shiki. Mange av dem er òg oversatt til norsk.
Et av de mest kjente diktene til Bashō, om frosken i den gamle dammen (boksen), er holdt frem som et av mesterverkene innen haikudikting, og er kanskje blitt det best kjente diktet av denne typen.


== Navn ==
«Matsuo» var familienavnet til dikteren, men han er vanligvis bare kalt «Bashō», uten etternavnet. Han var kjent som Kinsaku som barn, og senere som Munefusa. Han tok mange kunstpseudonymer i livet sitt. Et tidligere pseudonym, Tosei, betyr ferskenkart (eller fersken i blått), og er en hyllest til den kinesiske dikteren Li Po: Navnet Li Po betyr plomme i hvitt. Han tok navnet bashō, som betyr banantre, fra et tre en elev gav ham og plantet i nærheten av hytta der han bodde. Historien forteller at klimaet var for kaldt til at dette treet bar frukt, og at han mente å kalle frem bildet av en ubrukelig dikter med dette.
Vestlige stavemåter for Basho er uvanlige, men kan inkludere Matuo Basyou, når man bruker Nihon-shiki, eller Matuwo Baseu om man bruker en transliterasjon som svarer mer nøyaktig til stavingen som var i bruk på hans tid.


== Basho på norsk ==
Ingen av bøkene hans er oversatt til norsk i sin helhet, men haiku av Basho finnes blant annet følgende steder:

Dørumsgård, Arne. Under kirsebærtreet: Japansk lyrikk i norsk gjendiktning (Dreyer, 1954) s. 119–123.
____. Fra duggens verden: Basho i norsk gjendiktning. (Dreyer, 1985).
Haugen, Paal-Helge. Haiku: 200 norske versjonar ved Paal-Helge Haugen (Bokkubbens lyrikkvenner, 1992), diktene 3–17.
De samme diktene finnes i en tidligere versjon av samme gjendikter: Blad frå ein austleg hage: 100 haiku-dikt (Det norske Samlaget, 1965)
Ingen av disse er oversatt fra originalspråket.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Oku no Hosomichi på japansk og engelsk.
Klassisk japansk database — ulike dikt av Bashō i originalform og oversettelse
Byavisen Bergen

Byavisen var en partipolitisk uavhengig, reklamefinansiert gratisavis som kom ut hver tirsdag i Bergen, og hadde et opplag på i overkant av 100 000 hver uke (2012). Avisen ble etablert i 1984 som Annonse Avisen, men skiftet navn til Byavisen i 2002. Hans Petter Thomassen var eier. Første redaktør i Annonse Avisen var Johan Nicolay Leganger.. Den ble distribuert til alle husstander i Bergen, og delvis også på Sotra og på Askøy. I tillegg ble den også lagt ut på en del offentlige steder i Bergen sentrum.
Byavisen ble utgitt av Avisprodukter A/S og distribuert av Vest Distribusjon AS. Ansvarlig redaktør var Ole Tom Kolstad da avisen ble nedlagt i januar 2013.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted, arkivert 27. mars 2013.
Susendalen

Susendal (sørsamisk: Såvsoenvuemie) er et dalføre i Hattfjelldal kommune i Nordland og har veiforbindelse til kommunesenteret.
Susendal sies å ha fått sitt navn på grunn av at uansett hvor i dalen du befinner deg kan du høre suset fra elva Susna. Susna har sin opprinnelse ved sammenløpet av Tiplingelva og Harvassbekken og renner gjennom hele Susendal og ned mot Hattfjelldal der den etter sammenløpet med Unkerelva blir til Vefsna.
I dalen ligger Susendal kirke som er bygget i laftet tømmer på dugnad av bygdefolket på begynnelsen av 2000-tallet. Kirken har en altertavle laget av Karl Erik Harr. Det gamle kapellet ("skolekapellet") fra 1916 og Gammelbutikken i Kroken blir ivaretatt av Hattfjelldal Museum.Susendal er en svært aktiv dal med mye landbruk. Her er både egen barnehage og grendeskole. Susendal Bygdesag, Susendal Bygdeservice  og Daleng Scooter og Service AS er bedrifter som går svært godt.


== Referanser ==


== Se også ==
Susendal kirke


== Eksterne lenker ==
Susendal – med Børgefjell som nabo
Nitahå-Jussi

Nitahå-Jussi (født Johannes Johansson Oinonen 16. mai 1874 på Niitaho i Norra viggen, Värmland, død 13. februar 1965 i Torsby) var en skogsfinsk vandrer.
Han var sønn av Johannes Bertilsen (Bertils-Jussi fra Hof i Solør drevet av slekten som ryddet Rotberget.) Hans mor var Anna Olofsdotter av slekten Oinoinen gjennom foreldrene Olof Mickelsson og Karin Mattsdotter Oinoinen. På svensk side omtales han som Niittaho-Jussi.  En tid arbeidet han i USA, hvorfra han returnerte for å drive gårdsbruket etter at faren døde. En over tyve år lang rettsprosess startet da, ettersom gården var ulovlig overtatt av andre.Vel hjemme begynte han sine detaljerte dagbøker, og han var kjent for å beherske flere språk: Gammel-finsk, svensk, norsk og engelsk. Han er omtalt som «den siste vandreren på Finnskogen», og skal ha uttalt «Dette er mine skoger, men jeg eier dem ikke». Han ble portrettert i filmen Finnskog og trollskap (1956) med stoff fra boken av Dagfinn Grønoset (1957); samt gjest i det svenske TV-programmet Hylands Hörna. I ettertid er han minnet gjennom Niittaho-Jussis Förening i Helsingfors.


== Referanser ==
Ekin Deligöz

Ekin Deligöz (født 21. april 1971 i Tokat, Tyrkia) er en tysk politiker (De grønne). Hun kom til Tyskland 8 år gammel i 1979. Deligöz har studert forvaltningsvitenskaper i Wien og Konstanz. Hun fikk tysk statsborgerskap i 1997, og er siden 1998 medlem av det tyske parlamentet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Ekin Deligöz – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Finnskogprisen

Finnskogprisen er en utmerkelse som deles ut på arrangementet Finnskogdagene, til personer eller organisasjoner som på en eller annen måte kan tenkes å representere de verdier som er viktige for Finnskogen.
Av mottakere kan nevnes Sinikka Langeland (1996), Dagfinn Grønoset, dansebandet Ingemars (2005) og Ove Berg (2006). Med prisen følger også en pris snus.
Finnskogdagene

Finnskogdagene er et årlig kulturarrangement på Svullrya i Grue i Innlandet, nær grensen mot Sverige.  Det ble etablert i 1969, og foregår den andre helgen i juli.
Temaet for arrangementet er tradisjonene og folkelivet på Finnskogen, med vekt på de særegne skogfinske kulturtradisjonene. Aktiviteter under arrangementet er «proklameringen av Republikken Finnskogen», utdelingen av Finnskogprisen og prisen «Finnskogen Takker», utstillinger, konserter, liv i stuene på Norsk Skogfinsk Museum.
Siden 1993 har Merete Wigers drama Spillet om innvandrerne vært fremført her. Gottlundsmarsjen arrangeres til minne om «Finnskogens apostel», Carl Axel Gottlund. I samarbeid med avisa Glåmdalen har man siden 1996 delt ut musikkprisen «Finnskog Artist».Det finske ambassadørpar har i en årrekke vært gjester ved arrangementet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Finnskogdagene
Charlie Miller

Charles David «Charlie» Copeland Miller (født 18. mars 1976 i Glasgow) er en skotsk fotballspiller. Han spilte tidligere i den norske eliteserien for Brann og spiller i skotske Clyde FC.
Miller ble i yngre år regnet blant de mest talentfulle spillerne i Skottland. Som 17-åring i 1993 debuterte han for Rangers FC. Han fikk med seg fire seriemesterskap der, men han klarte aldri å etablere seg hundre prosent på laget. Han ble blant annet kritisert for at hans utensportslige livsstil ødela for full satsing på fotball.Etter korte opphold i de engelske klubbene Leicester City og Watford gikk turen tilbake til Skottland og Dundee United FC i 2000. Der var det tydelig at han fikk gløden tilbake. Han fikk også sin eneste landskamp for Skottland i 2001.
Sommeren 2004 valgte Miller å gå til Brann, til tross for at han kunne fortsette å spille i Dundee United. Men han slet med å etablere seg på laget, og var innbytter da Brann vant cupfinalen samme år.
I 2005-sesongen spilte Miller stort sett fast på Brann, og ble en av Sportsklubben Branns store profiler, til tross for at han ble flyttet rundt i de fleste offensive posisjoner på banen. I 2006-sesongen har Miller stort sett spilt på høyrekanten på Sportsklubben Branns midtbane, selv om han har gitt uttrykk for at han helst vil ha andre roller i laget.
Etter en lang periode vinteren 2006-2007 der Miller ønsket seg bort fra Brann, ble Miller fristilt fra sin kontrakt 31. januar 2007. I februar 2007 signerte Miller en avtale med den belgiske klubben KV Lierse. Han spilte deretter to år i Australia for Brisbane Roar FC og Gold Coast United FC, før han returnerte til Skottland og Clyde FC.


== Karrière som spiller ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Charlie Miller – Transfermarkt 
(en) Charlie Miller – national-football-teams.com 
(en) Charlie Miller – WorldFootball.net 
(en) Charlie Miller – Soccerbase.com 
(en) Charlie Miller – FootballDatabase.eu 
(en) Charlie Miller – EU-Football.info
Makhatsjkala

Makhatsjkala (russisk: Махачкала́) er hovedstad i den russiske republikken Dagestan, og ligger cirka 1600 km sør for Moskva. Den ligger ved vestbredden av Kaspihavet, og hadde om lag 460 000 innbyggere i 2004. Den ble grunnlagt i 1844 som et russisk fort, og fikk bystatus i 1857. Opprinnelig fikk byen navnet Petrovskoje, etter den russiske tsaren Peter den store som besøkte regionen i 1722. Byen ble omdøpt til Petrovsk-Port i 1857, og i 1921 Makhatsjkala etter den lokale bolsjeviklederen Makhatsj. Byen ble hovedstad i 1922.
Makhatsjkala er en viktig havneby. Rørledninger fører olje fra feltene ved Groznyj og Izberbasj til byens oljeraffinerier. Byen har også romfarts-, skipsbyggings-, næringsmiddel- og tekstilindustri.
Byen er oppdelt i tre distrikter: Leninskij, Sovetskij, og Kirovskij. Et jordskjelv gjorde stor skade i 1970, og en stor del av byen er gjenoppbygd siden da. Siden starten på krigen i Tsjetsjenia har byen vært utsatt for en rekke terrorhandlinger.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Makhachkala – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Jan Groth (1938–2022)

For musikeren, se Jan Groth (1946–2014)Jan Groth (født 13. november 1938 i Stavanger, død 2. mars 2022) var en norsk billedkunstner.Groth var bosatt i utlandet mesteparten av sitt liv, først i Danmark og så i USA, hvor han startet sin internasjonale karriere med utstillinger på Betty Parsons Gallery. Groth hadde en omfattende utstillingsvirksomhet verden rundt, med separatutstillingen på Guggenheim-museet i New York i 1986 og en retrospektiv utstilling i Museet for samtidskunst i Oslo 2001. Groth var festspillutstiller i Bergen Kunsthall i 2017.
Groth er representert i museer og samlinger verden over, blant annet Museum of Modern Art i New York, Centre Georges-Pompidou i Paris og Louisiana Museum of Modern Art i Danmark, samt Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design i Oslo.
I 1998 donerte han sammen med Steingrim Laursen første del av deres felles kunstsamling til Stavanger kunstmuseum. I 2007, samme år som Laursen døde, ble del to av deres samling donert til museet. Denne samlingen omfatter kunstnere som Robert Morris, skulptøren Tony Smith (Anthony Peter Smith (1912–1980) og Robert Rauschenberg, samt Asger Jorn, Sonja Ferlov Mancoba og Edvard Munch.


== Utvalgte utstillinger ==
Nationale Nederlanden, Haag (1968–69)
Provinciehuis Noord-Brabant, 's-Hertogenbosch, Nederland (1970–71)
Ministére des Affaires Culturelles, Mobilier National, Paris (1973)
Danmarks Radio, Århus (1973–74)
Herlev sykehus, København (1976–77)
Skisser til dekorative oppgaver og samtlige gobeliner iøvrig finnes i Arkiv-museet i Lund og Sonja Henies og Niels Onstads Stiftelser
Stavanger Faste Galleri
Nasjonalgalleriet, Oslo
Sonja Henies og Niels Onstads Stiftelser (større samling tegninger som dekker de forskjellige utviklingsfaser i hans produksjon skisser til nesten alle billedvevnader, samt et større gobelin)
The Solomon Guggenheim Museum, New York
The Museum of Modern Art, New York
The Art Institute of Chicago
Cleveland Museum of Art
Walker Art Center, Minneapolis
Wadsworth Atheneum, Hartford, Connecticut
Busch Reisinger Museum, Harvard University, Cambridge, Massachusetts
Statens Museum for Kunst, København
Louisiana
Aarhus Kunstmuseum
Fyns Stifts Kunstmuseum
Statens Kunstfond, København
Malmö Museum
Arkivet for Dekorativ Kunst, Lund
Musée National d'Art Modern, Paris
Centre Georges Pompidou, Paris
Mibilier National, Paris
Fondation Maegt, Saint-Paul de Vence
Graphische Sammlung, Wien
Museum am Ostwall, Dortmund
Kunstmuseum Luzern
Stedelijk Museum, Amsterdam
The Tate Gallery, London
Amos Anderssons Konstmuseum, Helsingfors
Galleri Ismene, Trondheim (2002)
Galleri Riis, Oslo (2006)
Stavanger kunstmuseum, Stavanger (2008)


== Utmerkelser ==
1991 - Prins Eugen-medaljen
2002 - kommandør av St. Olavs Orden
2002 - Anders Jahres kulturpris


== Referanser ==