jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Innuendo

Innuendo er ei plate fra 1991 av det britiske rockebandet Queen. Det var bandets fjortende studioplate, og den siste som ble utgitt mens vokalist Freddie Mercury fortsatt var i live. Den nådde førsteplass i britiske albumlister og 30.-plass i USA.
Plata ble innspilt mens Freddie Mercury var i de siste fasene av sin kamp mot aids. Mye av plata omhandler bandets problemer med hans kommende død. Det morbide temaet reflekteres i musikken, som de tunge «Innuendo» og «Headlong», men også bleke og mørke «The Show Must Go On» og «Don't Try so Hard», og veldig ofte begge deler («Bijou»).


== Sporliste ==
Spor merket med stjerne * er singler, se under.

«Innuendo» 6:31 *
«I'm Going Slightly Mad» 4:22 *
«Headlong» 4:38 *
«I Can't Live with You» 4:33 *
«Don't Try so Hard» 3:39
«Ride the Wild Wind» 4:42
«All God's People» 4:21
«These Are the Days of Our Lives» 4:15 *
«Delilah» 3:35
«Hitman» 4:56
«Bijou» 3:36
«The Show Must Go On» 4:35


== Singler ==
Fem singler ble utgitt fra denne plata.
«Innuendo» var platas hovedsingel. Den er en av Queens lengste sanger på 6 minutter og 31&thinsP;sekunder, og har en flamenco gitarsolo i midten, framført av Yes-gitarist Steve Howe. Den ble utgitt 14. januar 1991, og ble Queens tredje førsteplass-singel i Storbritannia. Sangen fikk også noe suksess i USA, og kom på 17.-plass på hitlistene. Låtas lengde og variasjon satte grenser for dens appell, og den tilbrakte kun ei uke på listetoppen i Storbritannia, og falt fort ned, og var bare seks uker på topp 75.
«I'm Going Slightly Mad» ble utgitt 4. mars 1991. Den nådde 22.-plass i Storbritannia. I bakgrunnen høres en synthesizer, og teksten jobber for å gradvis overbevise lytteren om at sangeren er gal. Sangen er en stor poplåt, og den mest fengende singelen på plata, men teksten reiste tvil om hvorvidt Mercury bare laget en morsom sang eller faktisk var inspirert av aids-demens.
«Headlong» ble utgitt 13. mai 1991. Den var en av platas mest suksessfulle sanger, og var faktisk albumets hovedsingel i USA. Den begynte på en 14.-plass i Storbritannia, og ble nummer tre på amerikanske lister.
«The Show Must Go On» ble utgitt 14. oktober 1991. Sangen handler om Freddie Mercurys ønske om å fortsette å lage musikk, selv om helsa hans ble dårligere. Av fans regnes den som en av Queens beste og mest følelsesladde sanger. Singelen nådde 16.-plass i Storbritannia. Etter Mercurys død i november, kom den inn på topplistene igjen, og tilbrakte mer tid på topp 75 da enn da den først ble utgitt. En ny versjon med Elton John som sanger dukket opp på Queens Greatest Hits III.
Etter Mercurys død ga Queen på ny ut «Bohemian Rhapsody» som en dobbel A-side med «These Are the Days of Our Lives». Musikkvideoen til «These Are the Days of Our Lives», i svart-hvitt, var den siste videoen som ble innspilt mens Mercury levde, og regnes som hans siste farvel til fansen.


== Eksterne lenker ==
(en) Innuendo på Discogs 
(en) Innuendo på MusicBrainz 
(en) Innuendo på Spotify 
(en) Innuendo på Spotify 
(en) Innuendo på AllMusic
Lars Flegstad

Lars Flegstad (født 9. mars 1840, død 12. juni 1899) var ordfører på Frosta i perioden 1892 til 1897.Han arbeidet som handelsbestyrer på Frosta forbruksforening før han overtok heimgården etter sin far i 1873. Han ble samme år medlem av herredstyret, hvor han ble gjenvalgt flere ganger.


== Referanser ==
Ugg

Uggstøvler, eller bare uggs, er navnet på en type saueskinnsstøvler som er meget populære i Australia og New Zealand. UGG er et registrert varemerke for Deckers og har vært utsatt for ulike tvister om bruken.UGGS var originalt laget for sommerbruk, men mange fant dem mer nyttige om vinteren.


== Referanser ==
Dhow

Dhow er en båttype som tradisjonelt ble bygget rundt Det arabiske hav og Den arabiske gulf. Den fører et eller flere latinske seil. Størrelsen kan variere fra mindre båter, 15 til 20 fot, til større havgående fartøyer opp til 300 tonn. Termen dhow blir ikke brukte av araberne, men er sannsynligvis en avledning fra swahili eller et gammelt arabisk ord for båt.
Helt opp til 1960-tallet seilte det dhower som handelsfartøyer mellom Den arabiske gulf og Øst-Afrika. Frakten var for det meste dadler og tørket fisk til Øst-Afrika og tømmer til landene rundt Den arabiske gulf. Slaver var også en viktig handelsvare fra Øst-Afrika til Arabia.
Det finnes mange ulike typer dhower, blant annet ghanja, boom og battil. Båtene kunne ha skrog der akteret er flatt eller med en akterstavn. Et eksempel på dhow med akterstavn er boomen som var svært vanlig i Kuwait.


== Referanser ==
Færing

Færing (fra norrønt feræringr, «firer») er en åpen robåt med to par årer. Det finnes færinger av alle robåttypene fra Rogaland til Finnmark. De fleste er spisse i begge ender (spissgattede), men færinger med akterspeil (flate bak) finnes også.
Mange steder finnes det en egen størrelseskategori for båter med to par årer og et ekstra halvrom i midten på 30-50 cm av båtlengden. Denne går under ulike navn som halvromsfæring (Midt-Vestlandet), mell'færing (geitbåter på Nordmøre; egentlig «mellom-færing») eller hundromsfæring (nordlandsbåter i Nord-Norge). Når halvrommet er ekstra langt, 60–70 cm, kunne man ha årefester her, der et barn kunne ro.
Overgangen til seksæring blir på disse båtene nokså flytende. På Sunnmøre kaltes en slik båt gjerne «kjempefæring». I Trøndelag (Åfjordbåt) kalles en halvromsfæring ofte bare «færing», mens en færing uten halvrom kalles «toknefæring».


== Se også ==
Bindalsfæring
Kvalsundfæringen
seksring
halvfjerd(e)rømming
firroing
halvfemterømming
tendring
fembøring
Seksring

En seksring, seksæring eller treroing er en åpen, spissgattet robåt med tre par årer. Overgangen mellom størrelsen færing og seksæring, og mellom seksæring og størrelsen firroing, er flytende; litt lange færinger blir ofte utstyrt med et ekstra par årefester, og kalles seksæringer, og litt lange seksæringer utstyres også ofte med slikt ekstra årefestepar, og kalles firroinger  ("åttring", firkeiping). Frem til ca. 1920 var seksæringer minst like vanlige som færinger, mens de nå er nokså sjeldne.
Tre roere i en seksæring ble regnet som nærmest ustoppelige, nesten uansett vind og sjø, og ble derfor ofte benyttet til for eksempel jordmorskyss. I Nord-Norge finnes munnhellet: "Vårherre er sterk, men tre mann i en seksæring er óg nokka!"
Det finnes seksringer i alle robåttypene fra Rogaland til Finnmark.
Det finnes også en Sixareen eller sixern på Shetlandsøyene. De første av seksårene ble importert fra Norge flatpakket og båtbyggere fra Norge dro over for å sette dem sammen. Dette fortsatte, men sammen byggingen av båtene tok etter hvert båtbyggere fra Shetland seg av. På midten av 1800-tallet økte importavgift, noe som førte til at de på Shetland bygget båtene sine selv.


== Referanser ==
Fembøring

En fembøring er en åpen klinkbygd trebåt av Nordlands- eller Åfjordstype, med stort sett samme proporsjoner og utseende som mindre båtstørrelser av samme type. Byggematerialet er tradisjonelt gran eller furu, med band («spant») av kroker (se krok).
Fembøringen har seil, typisk råseil med toppseil, og gjerne seks eller sju rorom. Standardlengden er opptil 50 norske fot (som tilsvarer 51,5 internasjonale fot eller 17 meter). Den stikker ca. 90 cm.
Fembøringen ble brukt til varetransport og til fiske, også lofotfisket, som beskrevet i boka Den siste viking av Johan Bojer. Se også lofotbåt under åfjordsbåt.


== Eksterne lenker ==
Hildringstimen
Båtlaget Braute Arkivert 28. januar 2019 hos Wayback Machine.
Video: Seiltur med fembøring på Helgelandskysten
Video: Seiltur med fembøring på Nord-Vestlandet
Video: Frisk seiling med fembøring i Vest-Finnmark
Fosen Folkehøgskoles seilingslinje, som hovedsakelig seiler åfjordsbåter
Jomfruland

Jomfruland er en langstrakt rullesteinsøy som ligger i skjærgården utenfor Kragerø i Vestfold og Telemark. Den er 7,5 km lang og 1 km bred på det bredeste og utgjør et areal på 3,04 km². Øya skjermer de mange øyene i skjærgården utenfor Kragerø mot bølgene fra Skagerrak, og har cirka 75 fastboende.
Øya ble vernet som landskapsvernområde den 28. april 1978. Dette ble omgjort til Jomfruland nasjonalpark i desember 2016. Nasjonalparken omfatter øyene Jomfruland og Stråholmen og sjøområdene rundt.


== Historie ==
Navnet Jomfruland kommer ifølge en teori av at øyen skal ha tilhørt Gimsøy nonnekloster i Skien.


== Naturforhold ==
Geologisk er Jomfruland en del av den store endemorenen ratrinnet. Jomfruland er et stykke der ryggen på morenen (raet) stikker opp over vannet. Østover går moreneryggen under vann fra Jomfruland til Mølen i Brunlanes, og mot vest dukker den igjen opp på Tromøy. Når raet er landfast danner det rullesteinsstrender. Mellom Jomfruland og Tromøy er det farlige grunner på steder der moreneryggen nesten når opp til havoverflaten. 
Jomfruland er kjent for hvitveis og øya ble brukt som innspillingssted i den norske filmen om Kristin Lavransdatter nettopp på grunn av dette flotte bakteppet. Hver vår i begynnelsen av mai brer hvitveisen sitt teppe over Jomfruland. 
Øya er også kjent for sitt rike fugleliv, og over 300 arter er observert på øya. Norsk ornitologisk forening avd. Telemark driver Jomfruland Fuglestasjon på Øitangen.


== Attraksjoner og aktiviteter ==
Man kan komme til Jomfruland med taxibåt, bilferge eller egen båt. Kragerø Fjordbåtselskap har rute til Jomfruland. Øya har flere gjestehavner. Det finnes flere attraksjoner på øya, blant annet flotte strender, gode bryggeanlegg med restaurant og kiosk, rullesteinsstrendene nord på øya, utendørs kirke, samt gode turmuligheter for turister og fastboende.
Omtrent midt på øya finnes to hvite fyrtårn, et gammelt og et nytt. Det er kun det nyeste som er i bruk i dag. Fyrtårnene på Jomfruland er svært karakteristiske og er synlige fra alle kanter. Ofte blir tårnene på Jomfruland referert til som kjennetegnet til Kragerø og skjærgården. Det eldste av tårnene er åpent for publikum om sommeren.
Jomfrulands egne musikkfestival «Under to tårn» har blitt holdt på øya hver sommer siden 1999.

		
		
		


== Referanser ==


== Litteratur ==
Sannidal og Skåtøy. Bygdebok, bind II: Skåtøyboka. Kragerø: Naper. 1950. 
Kragerø skolestyre, red. (1989). Skole-glimt: Trekk fra grunnskolens historie i Sannidal–Kragerø–Skåtøy 1739-1989: Fra tavle og griffel – til edb og data. Kragerø. 
Larsen, Sigbjørn (1993). Mellom holmer og skjær. Kragerø: Østre Øydistriks Vel. ISBN 82-992934-0-5. 


== Eksterne lenker ==
(en) Jomfruland – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
360 graders bilder fra Jomfruland
Carpentariabukta

Carpentariabukta (engelsk: Gulf of Carpentaria) er en større bukt i det nordlige Australia, mellom Arnhem Land og Kapp York-halvøya.
Geologisk sett er bukten forholdsvis ny; frem til siste istid var dette tørt land.
Hovedfag

Hovedfag betegnet det fag man har avlagt høyere eksamen i ved et norsk universitet innenfor visse fagområder (humanistiske, samfunnsvitenskapelige, matematisk-naturvitenskapelige fag mv.). Avlagt hovedfagseksamen i et fag førte frem til embetseksamen i den vitenskapen som faget representerte. Hovedfag i statsvitenskap gav samfunnsvitenskapelig embetseksamen, hovedfag i fysikk gav matematisk-naturvitenskapelig embetseksamen osv. Den samlede normerte studietiden var 6–6,5 år i de fleste fag.
Som hovedfag valgte man ett av fagene man allerede hadde mellomfag i. Hovedfagsstudiet varte normalt i halvannet til to og et halvt år, og studiet bestod av såvel kurs som selvstendig forskningsarbeid. Forskningsarbeidet skulle resultere i en hovedoppgave, normalt på 80–150 sider. Tok man et hovedfag i historisk-filosofiske fag ble man cand.philol., for samfunnsvitenskapelige fag cand.polit., cand.sociol., og cand.oecon. Hovedfag i matematisk-naturvitenskapelige fag (kalt realfag) ga tittelen cand.scient., som avløste den tidligere cand.real.-tittelen.
Visse sammensetninger av laveregrads eksamener (grunnfag, mellomfag, ev. storfag) i flere fag ga rett til tittelen cand.mag. («skoleembetseksamen»). Graden hadde varierende sammensetning og omfang med en typisk studietid på 4–5 år.Ordningen med hovedfag og mellomfag er i dag avviklet i forbindelse med innføringen av henholdsvis master- og bachelorgraden. Vårsemesteret 2007 var siste frist for å gjøre ferdig et hovedfag, og graden ble erstattet med mastergrad (normert til 5 år).


== Referanser ==
Vauxhall Bridge

Vauxhall Bridge er en buet stålbro for biltrafikk og fotgjengere over Themsen i nordvest–sørøst retning, mellom Lambeth Bridge og Grosvenor Bridge i sentrale London.
På den nordlige bredd er Westminster, med galleriet Tate Britain og skyskraperen Millbank Tower i nordøst, og Pimlico og Pimlico undergrunnsstasjon i nord og øst. På broens sydlige side, ved veikrysset Vauxhall Cross, er Vauxhall stasjon og hovedkvarteret til Secret Intelligence Service (MI6) i sydøst, Kennington i øst, Vauxhall i sydøst og Nine Elms i sydvest.
Den nåværende Vauxhall Bridge ble tegnet av sivilingeniøren Alexander Binnie, og senere modifisert av Maurice Fitzmaurice, for å erstatte en tidligere støpejernsbro. Broen ble fullført i 1906 og innviet 26. mai av Georg, prins av Wales. Den var den første til å bære trikk over Themsen.
Broen er rundt 25 m bred og 250 m lang og har fem stålhvelvinger sittende på granittpilarer. Broens mest slående særpreg er en rekke bronsefigurer på brofestene.
Den forrige broen på dette stedet hadde navnet Regent's Bridge og var avgiftsbelagt. Den var tegnet av James Walker og åpnet i 1816. Forhistorien var innviklet, med minst tre plantegninger forkastet, to av John Rennie – først en stenbro med syv brospenn, deretter en støpejernsbro med 11 spenn – og én av Samuel Bentham. Da broen endelig ble fullført, med ni brospenn, var det den første jernbroen over Themsen i London.


== Se også ==
Liste over broer i London
Trond Buland

Trond Hallgeir Buland (født 12. april 1958 i Selbu) er en norsk samfunnsforsker, Dr.polit. i sosiologi og forfatter.
Han er bosatt i Trondheim og arbeider som forsker ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitets Skole- og læringsforskning, som er en del av Program for lærerutdanning.  Hovedfag i sosiologi tok han i 1985 ved Universitetet i Trondheim med hovedoppgaven Fascisme på norsk: Nasjonal samling og «det moderne», og i 1996 tok han doktorgraden ved NTNU på avhandlingen Den store planen: Norges satsing på informasjonsteknologi 1987–90. Har de siste årene i hovedsak drevet forskning rundt skole- og læringsspørsmål, blant annet med fokus på frafall i videregående skole og skolens rådgivningstjeneste.
Trond Buland er også forfatter av fantastisk litteratur og har utgitt to novellesamlinger og en roman. Han har vært bidragsyter til novelle-antologiene Siste reis (1983), Asterveg (1989) og Evigskogen (1990), alle utkommet på Bok og Magasinforlaget. I tillegg har han fått publisert en rekke noveller i aviser, magasiner og fanziner.


== Skjønnlitteratur ==
SOS Jupiter – novellesamling (1985)
Den lange drømmen – novellesamling (1992)
Ild fra ukjent sted – roman (2005) (elektronisk format, se eksterne lenker)


== Kilder ==
SAMBOK
Ingar Knudtsens nettsider


== Eksterne lenker ==
Trond Bulands hjemmeside
Romanen Ild fra ukjent sted i PDF-format
Jon Ewo intervjuer Trond Buland
Novella Aldri mer 9. april
Kardinalstatssekretær

Kardinalstatssekretær er tittelen for lederen av Vatikanets statssekretariat, som er det viktigste dikasterium i Den romerske kurie. Kardinalstatssekretæren er hovedsakelig ansvarlig for Den hellige stols politiske og diplomatiske aktiviteter.
Kardinal Pietro Parolin har innehatt embedet fra 15. oktober 2013.
Under en sedisvakans fungerer den tidligere statssekretæren som medlem av en kommisjon, sammen med kammerherren og den tidligere presidenten for det pavelige rådet for Vatikanstaten, og sammen har disse ansvaret for å ivareta nødvendig ledelse av Vatikanstaten inntil en ny pave er valgt. På den annen side fungerer kardinalkollegiets dekanus som ranghøyeste person i Den katolske kirke, og ivaretar representasjon overfor omverdenen.


== Liste over kardinalstatssekretærer ==
Giovanni Giacomo Panciroli (1644–1651)
Fabio Chigi (1651–1655)
Giulio Rospigliosi (1655–1667)
Decio Azzolini (1667–1669)
Federico Borromeo (1670–1673)
Francesco Nerli (1673–1676)
Alderano Cibo (1676–1689)
Giambattista Rubini (1689–1691)
Fabrizio Spada (1691–1700)
Fabrizio Paolucci (1700–1721)
Giorgio Spinola (1721–1724)
Fabrizio Paolucci (1724–1726)
Nicolò Maria Lercari (1726–1730)
Antonio Banchieri (1730–1733)
Giuseppe Firrao (1733–1740)
Silvio Valenti Gonzaga (1740–1756)
Alberico Archinto (1756–1758)
Ludovico Maria Torriggiani (1758–1769)
Lazzaro Opizio Pallavicini (1769–1785)
lgnazio Boncompagni Ludovisi (1785–1789)
Francesco Saverio Zelada (1789–1796)
Iganzio Busca (1796–1797)
Giuseppe Doria Pamphili (1797–1799)
Ercole Consalvi, pro-sekretær (1800); sekretær (1800–1806)
Filippo Casoni (1806–1808)
Giuseppe Doria Pamphilj, pro-sekretær (1808)
Bartolomeo Pacca, pro-sekretær (1808–1814)
Ercole Consalvi (1814–1823)
Giulio Maria della Somaglia (1823–1828)
Tommaso Bernetti (1828–1829)
Giuseppe Albani (1829–1830)
Tommaso Bernetti, pro-sekretær (1831); sekretær (1831–1836)
Luigi Lambruschini (1836–1846)
Pasquale Tommaso Gizzi (1846–1847)
Gabriele Ferretti (1847–1848)
Giuseppe Bofondi (1848)
Giacomo Antonelli (1848)
Anton Francesco Orioli (1848) (ad interim)
Giovanni Soglia Ceroni (1848)
Giacomo Antonelli (1848–1876)
Giovanni Simeoni (1876–1878)
Alessandro Franchi (1878)
Lorenzo Nina (1878–1880)
Lodovico Jacobini (1880–1887)
Mariano Rampolla del Tindaro (1887–1903)
Rafael Merry del Val y Zulueta (1903–1914)
Domenico Ferrata (1914)
Pietro Gasparri (1914–1930)
Eugenio Pacelli (1930–1939)
Luigi Maglione (1939–1944)
Vakant (1944–1952)
Domenico Tardini, pro-sekretær for ekstraordinære anliggender (1952–1958)
Giovanni Battista Montini, pro-sekretær for alminnelige anliggender (1952–1954)
Domenico Tardini (1958–1961)
Amleto Giovanni Cicognani (1961–1969)
Jean Villot (1969–1979)
Agostino Casaroli, pro-sekretær (1979); sekretær (1979–1990)
Angelo Sodano, pro-sekretær (1990–1991); sekretær (1991–2006)
Tarcisio Bertone (2006–2013)
Pietro Parolin (2013–)
Tate Britain

Tate Britain er en del av Tate Gallery. Det ligger i galleriets opprinnelige lokaler i Millbank, City of Westminster i London.  Det fikk sitt nåværende navn da Tate Modern åpnet i 2000.
Tate Britain er et nasjonalgalleri for britisk kunst fra 1500 fram til i dag. Det har blant annet verker av John Constable, Thomas Gainsborough, William Hogarth og Dante Gabriel Rossetti, samt en fløy viet til J.M.W. Turners verker.
Galleriet står også bak den årlige Turner Prize-utstillingen, som viser verkene til fire utvalgte kunstnere plukket ut av kunstnere i samarbeid med galleriets kuratorer.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
Offisielt nettsted 
(en) Tate Britain – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Tate Britain – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Ultvedt landskapsvernområde

Ultvedt landskapsvernområde (385 daa) er et kalkåslandskap med sjeldne vegetasjonstyper som ligger i Åsa i Ringerike kommune, Viken fylke, like nord for Steinsfjorden. Landskapsvernområdet ble fastsatt ved kgl.res. av 20. juni 1986. Fremmet av Miljøverndepartementet. Endret ved forskrift 15. mars 2013 nr. 284 (i kraft 1. juli 2013).Formålet med landskapsvernområdet er å bevare et kalkåslandskap med sjeldne vegetasjonstyper (kalkfuruskog og kalktørreng) og varmekjær flora. Landskapsvernområdet er i tillegg buffersone rundt Ultvedttjern naturreservat.


== Se også ==
Ultvedttjern naturreservat
Naturvernområder i Ringerike


== Referanser ==


== Kilder ==
Miljøverndepartementet
Tate Gallery

Tate Gallery er et nettverk bestående av fem gallerier i Storbritannia: Tate Britain (1897), Tate Liverpool (1988), Tate St Ives (1993), Tate Online (1998), Tate Modern (2000) og Tate in Space (2002), et prosjekt knyttet til Tate Online.
Det opprinnelige Tate Gallery, som ligger på Millbank i City of Westminster, London, ble grunnlagt av Henry Tate for penger han hadde tjent på sine sukkerraffinerier. Det begynte som en samling av britisk kunst, med fokus på moderne kunst, hvilket da det ble åpnet i 1897 betydde viktorianske kunstnere. Det utvidet etter hvert sin samling til å også omfatte utenlandsk kunst, samt at tidsrammen for den britiske samlingen ble utvidet slik at den strekker seg fra 1500 til i dag.
Alle galleriene i nettverket deler én samling. Den britiske og den moderne samlingen har siden 2000 vært utskilt i henholdsvis Tate Britain (det opprinnelige Tate Gallery) og Tate Modern. De andre galleriene har verker fra flere land og perioder utstilt.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Tate – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Tate Online

Tate Online er en del av Tate Gallery, et britisk nettverk av gallerier. Det utgjør en femtedel av galleriet, og eier samlingen i fellesskap med de andre delene. Forskjellen er at den kun utstiller verkene digital over internett. Tate Online forvalter også de digitale rettighetene til verkene i samlingen.
Nettstedet ble opprettet for å gjøre samlingen tilgjengelig for et større publikum og for å øke publikums deltagelse i gallerienes aktiviteter gjennom interaktive funksjoner
Prosjektet Tate in Space er underlagt Tate Online.


== Eksterne lenker ==
Tate Online
Adrian Smith

For basketballspilleren, se Adrian Smith (basketball)Adrian Frederick Smith (født 27. februar 1957) er en av tre gitarister i det britiske heavy metal-bandet Iron Maiden. Han erstattet Dennis Stratton i slutten av 1980, akkurat tidsnok til bandets andre album Killers (1981).
Smith begynte å spille gitar etter å ha blitt inspirert av kameraten Dave Murray, som han kjøpte sin første gitar av. De to dannet bandet Stone Free, men det tok ikke lang tid før de begge var i andre band. Murray havnet etter hvert i Iron Maiden, mens Smith havnet i Urchin. Han fulgte etter Murray og startet i Maiden fem år senere.
Smith har vært en aktiv låtskriver i Iron Maiden og bidro mye til bandets suksess på 1980-tallet. Etter Seventh Son of a Seventh Son (1988) startet han imidlertid sitt eget band, Psycho Motel. I tillegg slapp han et soloalbum i 1990, Silver and Gold. I 1990 sluttet han i Iron Maiden. På slutten av 1990-tallet bidro han som gitarist på to av Bruce Dickinsons soloalbum, og sammen med Dickinson returnerte han til Iron Maiden i 1999.


== Utstyr ==
GitarerSmith har brukt mange gitarer. I de tidlige årene brukte han en Les Paul Goldtop 65', en Ibanez Destroyer og en Dean. I de siste årene (før gjenforeningen) brukte han en Lado Earth og sin Jackson med innebygd synth. Han har holdt seg til Stratocaster live, men har begynt og gå over til en Gibson SG som han også brukte i 1983.

EffekterDunlop Wah Controller 
Yamaha MFC10 Midi Foot Controller 
Digitech Whammy Pedal 
Ibanez TS-9 Tube Screamer 
Mike Hill B.I.S. Isolation Box  

ForsterkereTo 300-Watt Marshall 1960A Angled-Front 4x12 Cabinett 
med 75-Watt Celestion G12-T75 høytalere
To Marshall 30th Anniversary 6100LM 100-Watt All-Tube Heads


== Diskografi ==
Urchin«Black Leather Fantasy» (singel) (1977)
«She's A Roller» (singel) (1977)
Urchin (2004) (samlealbum)Iron MaidenKillers (1981)
The Number of the Beast (1982)
Piece of Mind (1983)
Powerslave (1984)
Live After Death (1985)
Somewhere in Time (1986)
Seventh Son of a Seventh Son (1988)
Brave New World (2000)
Rock in Rio (2002)
Dance of Death (2003)
Death on the Road (2005)
A Matter of Life and Death (2006)
The Final Frontier (2010)
The Book of Souls (2015)A.S.A.P.Silver and Gold (1989)Psycho MotelState of Mind (1996)
Welcome to the World (1997)Bruce DickinsonAccident of Birth (1997)
The Chemical Wedding (1998)
Scream for Me Brazil (1999)GjesteopptredenerEarthshaker (1983) – Earthshaker – «Dark Angel»
Hear 'n Aid (1985) – «Stars»
Rock Aid Armenia – The Earthquake Album (1989) – «Smoke on the Water»
Michael Kiske – Instant Clarity (1996) – «The Calling», «New Horizons»
Humanary Stew: A Tribute to Alice Cooper (1998) – «Black Widow»
Diverse artister  – Welcome to Nightmare: An All-Star to Alice (2005)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Adrian Smith (musician) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Adrian Smith på Internet Movie Database 
(en) Adrian Smith hos The Movie Database 
(en) Adrian Smith på Discogs 
(en) Adrian Smith på MusicBrainz 
(en) Adrian Smith på Encyclopaedia Metallum 
(en) Adrian Smith på AllMusic