jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Skurtresker

Den moderne skurtreskeren er en selvgående variant av treskeverket. Den er helautomatisk, og skjærer, tresker, sålder og samler kornet i en tank ved hjelp av skjærebordet foran på treskeren. Tanken tømmes i en tilhenger, lastebil eller container når den er full, for transport bort fra jordet. For mer effektiv tresking er det noen som velger å tømme korntanken mens man tresker. Det gjøres ved at en traktor med tilhenger eller liknende kjører ved siden av skurtreskeren et lite stykke mens man tømmer. Skurtreskeren har vanligvis en halmkutter som finhakker halmen etter at kornet er skilt ut før den spres ut på bakken bak treskeren for senere å pløyes ned. Halmkutteren kan kobles ut dersom man vil ta vare på halmen. Halmen presses ofte til halmballer og brukes til husdyrfor og liggeunderlag i fjøset.
Moderne skurtreskere er blitt teknisk svært avanserte maskiner med automatiske målinger gjennom hele prosessen for å sikre maksimalt utbytte og minimalt med spill i form av korn som blir med halmen ut på bakken igjen. Man kan også ha slikt som kontinuerlig fuktighetsmåling på kornet for å beregne lagringsevne og ev. behov for tørking i korntørke. De største modellene har også satellittnavigasjon, som brukes til å måle areal, effektivitet og avlingsnivå på ulike deler av åkeren. Resultatene fra navigasjonsmålingene kan senere brukes når man skal så nytt korn for automatisk å benytte optimal gjødselmengde på ulike jordsmonn ulike steder på åkeren.
Skurtreskeren kan utstyres med forskjellig utstyr for å treske ulike vekster, slik som korn, mais, frøvekster og oljevekster.


== Se også ==
Korn
Slåttonn
Slåmaskin – gressklipper
Ljå – sigd
Høy – halm
Norges kulturlandskap


== Eksterne lenker ==
(en) Combine harvesters – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Combine harvester – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
San Pablo Guelatao

San Pablo Guelatao er en by i delstaten Oaxaca i Mexico og ligger om lag 55 km. fra byen Oaxaca.  Byen har om lag 1 200 innbyggere (2001) og er fødested for Mexicos tidligere president Benito Juárez.  
San Pablo Guelato ligger i Sierra Madre-fjellene. Flertallet av befolkningen er zapotekiske indianere.
Pyramiden

Pyramiden (russisk: Пирамида, norsk transkripsjon: Piramida) var en sovjetisk, senere russisk, bosetning på Svalbard. Den ble grunnlagt av Sverige i 1910, og solgt til Sovjetunionen i 1927. Pyramiden ligger ved Billefjorden i Dickson Land på Spitsbergen. Den har sitt navn fra det pyramideformede fjellet som ligger like ved. Bosetningen hadde på det meste over 1000 innbyggere. Trust Arktikugol stengte i april 1998 kullgruvedriften i Pyramiden etter 53 års kontinuerlig drift. Siden vinteren 1998/99 har Pyramiden vært avfolket, og Arktikugol har hatt ulike planer for stedets fremtid. I 2013 åpnet selskapet bar- og hotelldrift på stedet.

Pyramiden var en godt utviklet by med bensinstasjon, drivhus og fjøs, skole, barnehage, sykehus, hotell, restaurant og diverse andre fasiliteter. De fleste byggene står fremdeles slik som de var da de ble forlatt. Folk som bodde der hadde tilgang til svømmebasseng, skytebane, innehall og fotballbane.
Det er ingen restriksjoner på besøk til Pyramiden, men besøkende kan ikke gå inn i bygningene uten tilltatelse. Dette skyldes helse- og sikkerhetsmessige forhold. De fleste bygningene har vært stengt for uvedkommende siden byen ble forlatt, men turistfølger som kommer med eget skip eller M/S «Polargirl», vises rundt i bygningene av Trust Arktikugols lokale vakt. Pyramiden kan nås med båt eller snøscooter. I 2013 åpnet Hotell Tulipan i den største fellesbygningen i Pyramiden, og avløste da et provisorisk containerbasert overnattingshangar som er bygget opp nede ved havnen.
Den nærmeste bosetningen er Svalbards administrasjonssenter, Longyearbyen, omtrent 50 km lengre sør, og et lite forskningssamfunn, Ny-Ålesund, 100 km mot vest.
Sysselmesteren på Svalbard fører utvidet oppsyn og vedlikehold av stedet, som inngår i de 50 mest prioriterte kulturminnene på Svalbard.


== Litteratur ==
Kjartan Fløgstad: Pyramiden: portrett av ein forlaten utopi (2007). ISBN 82-430-0398-3


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Pyramiden Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Pico de Orizaba

Pico de Orizaba, opprinnelig kalt Citlaltépetl fra nahuatl,  er det høyeste fjellet i Mexico på nesten 5 700 moh. Navnet, Citlaltépetl, kommer fra citlalli som betyr «stjerne» og tepetl som betyr «fjell». Dette fjellet er av vulkansk opprinnelse. Siste utbrudd med pliniansk aktivitet skjedde i 1687, 1630, 1613, 1569, 1566, 1545–1565? og 1537. Det skjedde også et mindre utbrudd i 1867. Selv om det ikke har vært noen store utbrudd siden 1687, regnes vulkanen som aktiv. Siden det siste utbruddet i 1867 har det kun vært fumarolsk aktivitet.
Fjellet hører til Det transmeksikanske vulkanbeltet og befinner seg i Orizaba som hører til delstaten Veracruz og i delstaten Puebla. Fjellets høyeste punkt befinner seg i Puebla. De i Orizaba som snakker nahuatl, omtaler fjellet som Iztactépetl som kan oversettes som «hvit dame».
Sørøst for Pico de Orizaba finner man fjellet Sierra Negra, som er synlig til venstre på bildet. Sierra Negra har en høyde på 4 580 meter.
Pico de Orizaba var viktig for tidligere kulturer som aztekere og Totonacas.
Fjelltoppen og høydedragene rundt det er i dag del av en nasjonalpark. Det finnes flere ruter for å nå vulkanen og mange mennesker besøker den.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Citlaltépetl – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Citlaltépetl – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Tinnsjå

Tinnsjå (også skrevet Tinnsjø og Tinnsjøen) er en innsjø i Tinn og Notodden kommuner i Vestfold og Telemark.
De største tilløpselvene er Måna, som  kommer fra Møsvatnet og Rjukan i vest, og Mår som kommer fra innsjøene Mår og Kalhovdfjorden i nord. Tinnsjå er en del av Skiensvassdraget, og dreneres via Tinnelva i sør, ned til Heddalsvatnet. Tinnsjå er Norges tredje dypeste innsjø med en største dybde på 460 meter (271 meter under havnivå) og gjennomsnittlig dybde er 190 meter. Minste registrerte vannføring ved Kirkevoll bro er 12,3 m³/s, største registrerte vannføring samme sted var 850 m³/s. Største bredde er 2,4 km, lengde Atrå-Tinnoset er 35 km. Innsjøen tar i mot vann fra et nedbørfelt på 3 775 km². Teoretisk tar det 2,9 år før alt vannet er skiftet ut.


== Sprengningen av DF «Hydro» i 1944 ==
Under andre verdenskrig, den 19. februar 1944, ble tinnsjøfergen DF «Hydro» sprengt av norske motstandsfolk på Tinnsjøen. Ombord hadde den en last med tungtvann. Vraket av fergen ble lokalisert av et dykkerlag fra Notodden i 1993. I 2004 ble vraket igjen undersøkt, da et amerikansk filmselskap skulle gjøre opptak av vraket.


== Steder ved Tinnsjå ==
Feten
Atrå
Atrå brygge (Sigurdsrud)
Fagerstrand (Tinn)
Austbygde
Mæl
Hovin


== Se også ==
Liste over innsjøer i Vestfold og Telemark


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Tinnsjå – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Tinnsjå – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Dybdekart utarbeidet hos NVE, målt 1947, tegnet 1970. (PDF)
Tabasco

For den sterke sausen, se Tabasco (varemerke).Tabasco (historisk staves navnet også Tobasco) er en delstat i Mexico og ligger på den nordlige del av det lave eidet Tehuantepec, Mexicos smale «midje» mellom Mexicogolfen og Stillehavet. Delstaten grenser til delstatene Veracruz i vest, Chiapas i sør og Campeche i nordøst. I øst grenser Tabasco mot departementet Petén i Guatemala. I nord ligger Mexicogolfen. Tabasco har om lag 2,2 millioner innbyggere (2010). Delstatshovedstaden og den største byen er Villahermosa.


== Geografi ==
Det meste av Tabasco er lavtliggende regnskog. Langs kysten mot Campechebukta er det laguner og sumpområder, mens landet innenfor er preget av jordbruk og skogområder. Den vannrike Usumacinta-elva renner igjennom delstaten fra Guatemala. På grensa mot Chiapas finnes det et åsland med topper over 900 meter. 


== Historie ==

I Tabasco blomstret olmekerkulturen, den eldste av høykulturene i Mexico, i århundrene før Kristi Fødsel. Det største senteret var La Venta. Området inngikk også i mayaområdet, og den vestligste av deres bystater var Comalcaldo nær Villahermosa. I 1519 gikk spanjolene i land her på vei mot erobringen av aztekerriket, men først rundt 1540 var området sikret for spanjolene. I kolonitida foregikk det et begrenset handelsjordbruk i området, som stadig ble forstyrret av piratangrep. 
Området var svært avsides og underutviklet fram til det 20. århundret, da eksport av kakao og bananer førte til økonomisk fremgang. Oljealderen har helt forandret Tabasco og gjort den til et økonomisk drivhjul i Mexico. 
Fra slutten av oktober til november 2007 ble hele delstaten rammet av en kraftig flom.


== Økonomi ==
Tabascos økonomi hviler på et rikt handelsjordbruk med sukker, bananer og kakao. Olje er imidlertid nå den viktigste næringsveien.


== Ymse ==
Den, for meksikanere, milde chilisausen med samme navn stammer fra Louisiana, USA, og har ingen forbindelse med delstaten.


== Se også ==
Liste over kommuner i delstaten Tabasco


== Referanser ==
Barentsøya

Barentsøya er en av øyene som utgjør Svalbard, oppkalt etter den nederlandske oppdagelsesreisende Willem Barents. Barentsøya ligger øst for Spitsbergen, mellom Olav V Land i nord og Edgeøya i syd. Øya har et areal på 1 288 km², hvorav omkring halvparten er dekket av isbreer. Det høyeste punktet er Solveigdomen på Barentsjøkulen med 666 moh. I nord, Heleysundet mellom Barentsøya og Spitsbergen, ligger Kükenthaløya. I sør, mellom Barentsøya og Edgeøya, ligger Freemansundet.
På Frankenhalvøya er det en gammel fangsthytte som ikke er i bruk lenger, men området har vært brukt som depot for helikopterdrivstoff til bruk under telling av isbjørn. Fra Frankenhalvøya er det lett å ta seg inn til det indre av øya. Andre steder kan det være vanskelig fordi det er høye klipper som begrenser adkomsten.
I Dorstbukta kommer Besselbreen ut. Den har trukket seg mange kilometer tilbake i løpet av de siste årene. Kapp Bessel, som ligger øst for utløpet til breen er nå (i 2007) helt forandret fra det som står i kartene. Dette skyldes at neset består utelukkende av løsmasser, og disse vaskes ut igjen i sjøen. I Dorstbukta er det også et stort fuglefjell som hovedsakelig brukes av krykkje. I hekkeperioden er dette et sikkert sted å observere isbjørn på nært hold.
Om sommeren er det mange isbjørner å se på Barentsøya. Noen sirkler rundt øya på jakt etter mat. Andre holder seg fast under fuglefjell og atter andre okkuperer de mindre øyene, f.eks. Engeløya.


== Øyer og øygrupper ==
Rundt Barentsøya ligger følgende mindre øyer, holmer og øygrupper (fra nord):

Kükenthaløya
Alekseevøya
Engeløya
Henckeløyane
Øylandskjera
Anderssonøyane
Larsholmen
Jakimovičøyane
Ureinskagen
Brimulen
Thomas Smithøyane


== Eksterne lenker ==
Barentsøya hos Svalbard Images
Hopen

Hopen er ei øy som utgjør en del av Svalbard. Øya ligger i Barentshavet 185 km øst for sydspissen av Spitsbergen. Øya er 33 km lang, 2 km brei og fredet, bortsett fra en meteorologisk stasjon med en besetning på fire er øya ubebodd.


== Bakgrunn ==
Hopen er omkranset av is store deler av vinteren. I denne perioden får Hopen stadig besøk av isbjørn og fjellrev.
Det verserer forskjellige historier om hvordan øya ble oppdaget, men sannsynligvis var det Thomas Marmaduke som først så øya i 1613. Han var en engelsk hvalfanger som arbeidet for Det moskovittiske kompani i London. Han gav øya navnet Hope Island, sannsynligvis etter skuta hans, «Hopewell».
Sørspissen av øya heter Kapp Thor etter fiskeriinspektør Thor Iversen som også besteg Iversenfjellet (1924) og ga navn til Iversengrunnen sørøst av Hopen.
Hopen ble fredet som naturreservat 26. september 2003. Hele øya er fredet bortsett fra et lite område rundt Meteorologisk institutts stasjon. Det er fire ansatte stasjonert på Hopen, alle fra instituttet.


== Andre verdenskrig ==

I juni–juli 1942 ble 24 fartøyer i den østgående konvoien PQ17 senket øst for Hopen og mange omkom. Den 4. november ble det sovjetiske dampskipet «Dekabrist» på 7463 brt senket av tyske fly like sør for Hopen med 80 mann ombord. En av totalt fire livbåter som ble firt på sjøen og med 19 mann ombord, deriblant skipper Stepan Polikarpovic Beljajev, tok seg i land på sørspissen av Hopen. De fleste av de 19 omkom i løpet av vinteren, men skipperen, skipslegen og en matros overlevde oppholdet og ble hentet av den tyske ubåten U-703 som brakte dem til Harstad sommeren og høsten 1943.
Under andre verdenskrig bygde tyskerne en meteorologisk stasjon i Husdalen på den sørøstsiden av øya. Stasjonsbygningene brukes i dag av Norge og utgjør den meteorologiske stasjonen Hopen radio.


== Se også ==
Hopen-ulykken


== Referanser ==
 


== Eksterne lenker ==
Detaljert kart over Hopen – I TopoSvalbard, interaktivt kart over Svalbard, fra Norsk Polarinstitutt
Hopen hos Svalbard Images
Hopen hos Meteorologisk institutt
http://www.sysselmannen.no/Forvaltningsplan_for_Hopen_naturreservat_Y49qh.pdf Forvaltningsplan for naturreservatet] hos Sysselmannen på Svalbard
Verneforskriften for Hopen fra lovdata
Kart over Hopen fra Sysselmannen på Svalbard
Bilder fra Hopen
Mount Rainier

Mount Rainier er en stratovulkan som ligger 87 km sørøst for Seattle i delstaten Washington i USA. Fjellet inngår i Mount Rainier nasjonalpark og er en del av den alpine fjellkjeden Kaskadefjellene. Den ble første gang besteget i 1870 av Hazard Stevens og P.B. Van Trump. Mount Rainier er det høyeste fjellet i staten Washington, og dets primærfaktor er 4026 meter, som er høyere enn verdens nest høyeste fjell, K2.  
Den eldste lavaen på Mount Rainier er om lag 500 000 år gammel. De siste offisielt registrerte utbruddene fra vulkanen var i 1894. Vulkanen er ikke klassifisert som død og forventes å få utbrudd i fremtiden.
58 fjellklatrere døde på fjellet fra 1981 til og med 2010. Den norske fjellklatreren Arvid Lennart Lahti døde der i 2016.


== Se også ==
Mount St. Helens
Mount Baker


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Mount Rainier – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Mount Rainier – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Foto fra Mount Rainier nasjonalpark
Kvitøya

Kvitøya er ei øy som utgjør en del av Svalbard. Øya ligger i Barentshavet ca 81 km rett øst av Nordaustlandet, og skilles fra sistnevnte av Kvitøyrenna. Øya er nesten helt dekket av is, derav navnet. Det er bare isfritt på vest- og nordpynten av øya.
Den ble første gang sett av nederlenderen Cornelis Giles i 1707, og bar på eldre kart navnet Gil(l)es Land. Den første sikre observasjonen av øya er fra 1876, av nordmannen Johan Kjeldsen, som gav øya sitt nåværende navn. Det østligste punkt på Svalbard og så også i Kongeriket Norge er Kræmerpynten på Kvitøya, (33°30'58,74" E). I underkant av 60 km rett øst for Kræmerpynten ligger Victoriaøya, den vestligste av øyene som regnes til Frans Josef Land og dermed en del av Russland. Delelinjen mellom norsk og russisk sektor ligger langs 35° østlig lengdegrad, 28 km øst for Kremerodden.
Hele øya er en del av Nordaust-Svalbard naturreservat.
Det var på Kvitøya sommeren 1930 at Bratvaag-ekspedisjonen kom over en seilduksbåt, som raskt viste seg å være restene etter Salomon August Andrées ekspedisjon. I 1897 hadde han som mål å nå Nordpolen med ballong. Levningene etter ekspedisjonens medlemmer ble funnet på den isfrie vestpynten av øya. Mannskapet hadde ikke utstyr for å klare seg gjennom vinteren og omkom høsten 1897.Kvitøya spiller ei sentral rolle i Jon Michelets roman Orions Belte, og filmen med samme navn, der mannskapet på fraktefartøyet «Sandy Hook» oppdager en sovjetisk lyttestasjon på øya.


== Se også ==
Oversikt over norske geografiske ytterpunkter
Andrées ballongferd


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Privat oversikt over vernede steder på Svalbard
Storøya

Storøya er ei øy som utgjør en del av Svalbard. Øya ligger rett øst for Nordaustlandet. Øya er en del av Nordaust-Svalbard naturreservat.
Den sørligste halvdelen av øya er dekket av en isbre. Arealet av øya er om lag 56 km². Det høyeste punktet er Storøyjøkulen ca. 245 moh.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Storøya Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Moffen

Moffen er en øy som ligger nord for utløpet av Wijdefjorden på nordsiden av Spitsbergen på Svalbard. Øya er helt flat og er derfor lett tilgjengelig for sjøpattedyr. Øya er et særlig viktig hvileområde for hvalross, som finnes i store kolonier på øya. Øya er også en viktig hekkeplass for fugler.

Øyas totale areal er ca. 4,8 km². Høyeste punkt omtrent 2 moh.
Navnet kommer av det nederlandske Moffen som er et nedsettende ord for tyskere (Jansz 1651), eller tysk Muffen (Martens, 1675).
Hele øya er inkludert i Moffen naturreservat og er en del av Nordvest-Spitsbergen nasjonalpark.
Det er ferdselsforbud på øya i perioden 15. mai – 15. september, inkludert en 300 meter lang sone ut i sjøen regnet ved lavvann.Hvalrossene og plasseringen rett nord for 80° gjør Moffen til et populært mål for cruiseskip langs Svalbard-kysten, men på grunn av ferdselsforbudet må de holde seg litt på avstand.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Moffen Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Prins Karls Forland

Prins Karls Forland, også kalt Forlandet, er en øy som utgjør den vestligste delen av øygruppen Svalbard. Øya ligger rett vest for Oscar II Land på Spitsbergen og utgjør den vestligste delen av Svalbard. Hele øya og sjøen omkring utgjør Forlandet nasjonalpark.
På nordspissen av øyen strekker neset Fuglehuken seg ut i havområdet Kongsfjordrenna som er en fortsettelse av Kongsfjorden, og langs øya løper en bratt fjellkjede; Grampianfjella, ⅔ av øyas lengde sørover, med topper opp til 1 084 moh. Den høyeste tinden er Monacofjellet. Øyas siste tredjedel utgjøres av en helt lav slette – Forlandsletta, og lengst sør finner vi Salpynten som peker mot Isfjordrenna (vestlige forlengelse av Isfjorden).
Øya er oppkalt etter Karl I av England mens han ennå var prins.


== Eksterne lenker ==
Nautisk NHS sjøkart hos Oceanografix.
Mount Baker

Mount Baker (3 286 moh) er en stratovulkan i Kaskadefjellene i delstaten Washington i USA. Vulkanen ligger om lag 50 km øst for byen Bellingham. I klart vær er vulkanen synlig fra Vancouver i Canada. Vulkanen ble første gang besteget i 1868 av et følge ledet av Edmund T. Coleman. Det ble registrert mindre aktivitet på vulkanen i 1975.Nooksack-indianerne kjenner vulkanen under navnet Koma Kulshan.


== Se også ==
Mount Rainier
Mount St. Helens
Mount Adams
Glacier Peak


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Omtale av Mount Baker på nettstedet Bivouac.com (en)
Kong Karls land

Kong Karls Land er en øygruppe som utgjør en del av Svalbard. Øygruppen ligger i Barentshavet sørøst for Nordaustlandet. Øygruppen består av de tre øyene (fra vest mot øst) Svenskøya, Kongsøya og Abeløya samt en rekke mindre øyer, holmer og skjær. Det samlede arealet er 341,2 km². Den største av øyene er Kongsøya med sine 191 km².
Erik Eriksen (skipper) oppdaget øygruppen i 1853 fra et fjell på Edgeøya. Eriksen gikk i land på øygruppa som første mann den 27. juli 1859. Kong Karls land er et viktig hiområde for isbjørn. Kong Karls Land er en del av Nordaust-Svalbard naturreservat. Som i naturreservatet for øvrig er det ferdselsforbud på og nær øyene hele året.Mellom Svenskeøya og Kongsøya går Rivalensundet.
Området er et svært viktig habitat for isbjørn. Det er ferdselsforbud på øya hele året, inkludert en 500 meter lang sone ut i sjøen regnet ved lavvann.


== Referanser ==
Miljø

Miljø refererer som regel til:

Naturmiljø, alt levende og ikke levende som opptrer naturlig


== Andre fysiske og kulturelle miljøer ==
Arbeidsmiljø, kulturelle og sosiale forhold i arbeidslivet
Brukermiljø, grensesnittet mellom bruker (menneske) og datamaskin
Bygningsmiljø, konstruerte omgivelser som gir rammen for menneskelig aktivitet, fra offentlige omgivelser til personlige oppholdssteder
Næringsmiljø, forretningslivets forhold og betingelser
Sosialt miljø, de sosiale posisjoner og roller som påvirker individer av en gruppe
Økologi, en underdisiplin av biologi som studerer interaksjonene mellom organismer og deres biofysiske miljø


== Se også ==
Miljøbevegelsen
Menneskelig innvirkning på naturmiljøet
Grønn skattepolitikk
Miljøforskning
Miljøkvalitet
Miljøpsykologi
Miljøvern
Sjuøyane

Sjuøyane er en den nordligste øygruppen på Svalbard og derved Norge. Fra den nordligste øya, Rossøya, er avstanden til Nordpolen 1024 km. Øygruppen ligger 20-40 km nord for Nordaustlandet, adskilt av Nordkappsundet. På 1800-tallet var dette det det lengste mot nord ekspedisjoner kom med skip, så mange ekspedisjoner måtte gjøre vendereis her eller fortsette videre nordover med slede på isen.
Øygruppen ble først oppdaget og navngitt De Zeven (7) Eylanden av hollandske oppdagere på 1600-tallet, og The Seven Islands av engelske oppdagere på 1700-tallet.
Sjuøyane består av tre større og flere mindre øyer. De tre store ligger samlet og er fra nord til syd:

Phippsøya
Martensøya
ParryøyaAv de fire mindre øyene ligger to nær de større øyene:

Tavleøya, med Kluftholmen vest for Phippsøya.
Nelsonøya vest for ParryøyaDe siste to små øyene ligger lenger vekk:

Waldenøya, 13 km vest for Nelsonøya
Vesle Tavleøya med Rossøya, 7 km nord for PhippsøyaPå Rossøya, den nordligste av Sjuøyane, ligger Svalbards og derved også Kongeriket Norges nordligste punkt.
Sjuøyane er en del av Nordaust-Svalbard naturreservat.


== Se også ==
Oversikt over norske geografiske ytterpunkter


== Eksterne lenker ==
Områdebeskrivelse i Cruisehåndbok for Svalbard Arkivert 11. mai 2021 hos Wayback Machine. – Norsk polarinstitutt.
Tusenøyane

Tusenøyane er en øygruppe som utgjør en del av Svalbard. Øygruppen ligger syd og vest for Negerpynten på Edgeøya, sydøst av hovedøyen Spitsbergen. Øygruppen består av et stort antall mindre øyer og holmer, derav navnet, men det faktiske antallet er betraktelig mindre enn navnet skulle tilsi. Antallet navngitte øyer og holmer er tilsammen 45, i tillegg er det ca 50 holmer av en viss størrelse, slik at et mer korrekt navn kunne være Hundreøyane.
Tusenøyane dekker et sjøareal på ca 900 km², mens samlet landareal er mindre enn 10 km².
Avstanden fra Negerpynten til de nærmeste øyene er ca 10 km, mens avstanden til den sydligste er ca 50 km. Avstanden til Spitsbergen i vest er ca 100 km og til Hopen i sydøst ca 80 km.
Til Tusenøyane regnes følgende mindre øygrupper og enkeltøyer, regnet fra nordøst:

Kong Ludvigøyane
Bölscheøya
Menkeøyane
Utsira
Meinickeøyane
Brækmoholmane
Tiholmane
Schareholmane
KulstadholmaneØyene har liggeplasser for hvalross med opptil flere hundre dyr på hvert sted. Tusenøyane er også det viktigste hekkeområdet for ringgås på Svalbard.Tusenøyane er en del av Søraust-Svalbard naturreservat.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Tusenøyane Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Privat oversikt over vernede steder på Svalbard