jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Roar Christensen

Roar Christensen (født 29. april 1971) er en norsk fotballspiller for Grovfjord i Norsk 3. divisjon, han spilte over 260 kamper for Tromsø. Christensen spilte i sine yngre dager for Grovfjord Idrettslag, og kom til Tromsø Idrettslag foran 1996-sesongen. Christensen var en defensiv midtbanespiller. Det var snakk om å legge opp som fotballspiller etter 2006-sesongen, men Steinar Nilsen klarte å overtale Roar Christensen til å bli ut 2007-sesongen. Christensen la i utgangspunktet skoene på hylla. Men Raymond Johnsen og Runar Danielsen (nå Senja) overtalte den rutinerte mannen til å være med på moderklubbens satsing. Grovfjord spiller i Hålogaland Fotballkrets men mesteparten av laget er stasjonert i Tromsø.
Christensen er kjent for å være en hardtarbeidende midtbanespiller, og stod for mye av grovarbeidet på TILs midtbane. 
Christensen hadde tilnavnet «Roardinho» blant TIL-supporterne, et åpenbart ordspill på brasilianeren Ronaldinho. Dette tilnavnet fikk han på grunn av hans spektakulære scoringer.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Roar Christensen – Transfermarkt 
(en) Roar Christensen – FBref
Fornjot

Fornjot (norrønt Fornjótr) er en jotne som representerer en form for eldre naturguddom som er vagt definert i norrøn mytologi. Han er den mytiske stamfar til en rekke konger, blant annet Harald Hårfagre. Hans sønner var Le (Æge, «hav»), Loke («ild, flamme»), og Kåre (Kári, «vindgufs, vær») som rådde henholdsvis for havet, ilden og vinden. 


== Navnet ==
Navnet Fornjot har blitt tolket som forn-jótr, oldtidsjotne eller urjotne, og av Karl Simrock (1869) ettersom det identifiserte Fornjot med den opphavlige jotnen Yme. Men det er også mulig, som foreslått av Müller (1818), at Fornjot er et navn fra en veletablert gruppe av navn eller titler på guder i -njótr i betydningen «bruker, eier, innehaver», noe som gjør Fornjot til den «opprinnelige eier» (primus occupans vel utens) av Norge.


== Tekstlig dokumentasjon ==
Fornjot er nevnt kun to ganger i gammel diktning: i vers 29 av kvadet Ynglingatal, forfattet på slutten av 800-tallet av Tjodolv den kvinværske, hvor «sønn av Fornjot» synes å referere til ild, og i et sitat i Snorre Sturlasons Skaldskaparmål. Han er nevnt som jotne i en þulur som ikke alltid blir tatt med i moderne utgaver av Skaldskaparmål. Det er forventet, ettersom hans sønn Æge også er identifisert som jotne i en del kilder.
I Orknøyingenes saga og Hvordan Norge ble bygd (Hversu Noregr byggðist) opptrer Fornjot som en oldtidskonge av Finland, Kvenland og «Jotland». Han nevnes også som far til tre ovennevnte sønnene.
I senere utgaver er Jotland ofte tolket som Gotland, men Jótland er det norrøne navnet på Jylland. I sagaen er Jótland et fellesnavn for Kvenland og Finland, Fornjots kongeriker. Det danske Jylland stemmer ikke med de oppgitte geografiske forhold, og for å unngå forvirring ble Jótland byttet ut med Gotland. Hermann Pålsson mener sagaens Jótland viser til tjudere, som lenge var i konflikt med samene, og på grunn av navnelikheten senere ble forvekslet med jótar (dvs. jyder, folk fra Jylland). Hermann Pålsson påpeker også sagnets samiske opphav. Navnet kan være en forkortet variant av Jötunland.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
[1] («Om Fornjot og hans ættemenn»), oversatt fra norrønt (Frá Fornjóti ok hans ættmönnum) til norsk
Caranthir

Caranthir var en alv fra J.R.R. Tolkiens litterære legendarium om Midgard. Caranthir var den fjerde av Fëanors sønner, han var også den tøffeste, og den som raskest ble sint; han var også kalt Caranthir den mørke. Hans Quenya navn var Morifinwë (Den Mørke Finwë). Nerdanel, hans mor, gav han navnet Carnistir, som betyr Rødt fjes. Han hadde seks brødre: Maedhros, Maglor, Celegorm, Curufin, Amrod og Amras.
Som de andre sønnene til Fëanor var også Caranthir bunnet av en ed om å skaffe tilbake sin fars silmariller, som var blitt stjålet fra han av den Mørke herre Morgoth. Denne eden forte de syv brødrene til Midgard i løpet av det første tidevervet, hvor de etablerte riker i eksil, skapte krig mot Morgoths armeer, kjempet mot deres eget folk, og brakte til sist ruin over seg selv.
Caranthirs rike var i Thargelion, og ble av og til kalt Dor Caranthir (Caranthirs land); hans hjem lå ved bredden av Helevorn sjøen. Etter Dagor Bragollach flyktet han sørover til Amon Erebmed sin bror Amrod.
Han reddet Fruen Haleth og hennes folk, Haladin, da de ble beleiret av orker. Han så da også verdien av menn, og tilbød Haladinene fritt land i nord, men Haleth, takket han, avslo og gikk.
Han omkom sammen med sine brødre Celegorm og Curufin i den andre Ættedrapet – da Fëanors sønner angrep Menegroth for å vinne tilbake Silmarillen fra Alvekongen Thingol av Doriath.
Caranthir er blitt kalt Cranthor i The Book of Lost Tales og Cranthir i de tidligere versjonene av Silmarillion.
Erich von Hornbostel

Erich Moritz von Hornbostel (født 25. februar 1877 i Wien i Østerrike, død 28. november 1935 i Cambridge i England) var en østerriksk etnomusikolog og musikkviter. Han huskes for sitt banebrytende arbeid innen etnomusikologien, og for Hornbostel-Sachs-systemet for klassifisering av musikkinstrumenter som han utviklet sammen med Curt Sachs.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Erich von Hornbostel var født inn i en musikalsk familie. Han studerte pianospill, harmoni og kontrapunkt som barn, men sin doktorgrad ved universitetet i Wien var i kjemi. 


=== Musikkforsker ===
Han flyttet til Berlin der han kom under Carl Stumpfs innflytelse og jobbet med ham innen musikkpsykologi og psykoakustikk. Han var Stumpfs assistent ved Berlins psykologiske institutt, og da instituttets arkiv ble brukt som basis for  Berlin Phonogramm-Archiv, ble han dets første leder. Det var på denne tiden at han arbeidet med Curt Sachs om å lage Hornbostel-Sachs-systemet for klassifisering av musikkinstrumenter.
I 1933 ble han avskjediget fra alle sine verv av nazistpartiet fordi hans mor var jøde. Han flyttet først til Sveits, så til USA og til slutt til Cambridge i England, der han arbeidet på et arkiv over ikke-europeiske folkemusikk-innspillinger. Han døde der i 1935.
Hornbostel gjorde et stort arbeid inne etnomusikologien. Han spesialiserte seg særlig på afrikansk og asiatisk musikk, og lagde mange innspillinger av det, og på utviklingen av et system som gjorde det mulig å transkribere ikke-vestlig musikk fra opptakene ned på papir. Han så de ulike måtene å stemme musikk på i de ulike kulturelle grupperinger som et grunnleggende element i å bestemme deres musikalske særtrekk, og han gjorde et stort arbeid med å sammenlikne ulike stemmesystemer. Mye av dette arbeidet har senere blitt møtt med kritikk, men for sin tid var dette et lite undersøkt område. Hornbostel hevdet også at musikk burde være en del av mer generell antropologisk forskning.


== Referanser ==


== Litteratur ==
(de) Fritz Bose: «Hornbostel, Erich M. von.» I Neue Deutsche Biographie (NDB). Bind 9, Duncker & Humblot, Berlin 1972, ISBN 3-428-00190-7, s. 633 f. (digitalisering).
«Hornbostel Erich von». I Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950 (ÖBL). Bind 2, Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Wien 1959, s. 423.


== Eksterne lenker ==
(de) Verk av og om Erich von Hornbostel i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
«Queen Anne’s Revenge»

«Queen Anne's Revenge», var piraten Edward Teachs (Blackbeard) siste og mest berømte skip. Skipet, en fregatt, het opprinnelig «La Concorde» og var et fransk slaveskip på 200 tonn, utrustet med 16 kanoner. Teach kapret skipet sammen med piraten Benjamin Hornigold utenfor øya St. Vincent i 1717. Deretter byttet de navn på skuta og bestykket den med over 40 kanoner.
Vraket av fartøyet ble lokalisert av marinearkeologer i Beaufort, Nord-Carolina i 1984.


== Eksterne lenker ==
Om utgravningen av Blackbeards flaggskip
BBC video av funnet
Gambino-familien

Gambino-familien er en kriminell organisasjon som er en del av den italiensk-amerikanske mafiaen. Organisasjonen er en av de fem familiene som har dominert organisert kriminalitet i New York. Den har sitt navn etter Carlo Gambino, som kontrollerte organisasjonen fra 1957 til 1976.Organisasjonens illegale aktiviteter inkluderer blant annet smugling, narkotikalovbrudd, illegal gambling, kidnapping, ran, heleri, utpressing, svindel, arbeidslivskriminalitet og lånehaivirksomhet.Gambino-familiens opprinnelse kan spores tilbake til slutten av 1800-tallet og den løst organiserte kriminelle organisasjonen Brooklyn Camorra, ledet av Pellegrino Morano. Etter Castellammarese-krigen fra 1926 til 1931 reorganiserte Charles "Lucky" Luciano mafiaen i New York gjennom de fem familiene, hvor Gambino-familien inkorporerte deler av den tidligere Brooklyn Camorra.Mellom 1951 og 1957 var organisasjonen ledet av Albert Anastasia.Fra 1985 til 1992 var organisasjonen ledet av John Gotti, som ble offentlig kjent for sin overdådige livsstil og evne til å slippe unna straff. I 1992 ble han til slutt dømt til livsstil i fengsel, blant annet for 13 drap.Til tross for at organisasjonen har langt mindre innflytelse enn tidligere ble det i 2019 antatt at Gambino-familiens illegale virksomheter omsatte for flere millioner doller i året.


== Referanser ==
Wharfe

Wharfe er en elv i Yorkshire i England. Langs store deler av sitt løp utgjør den grensen mellom West og North Yorkshire. 
Elven renner gjennom Wharfedale. Den har sitt utspring ved Langstrothdale Chase i Yorkshire Dales, og renner gjennom Kettlewell, Grassington, Bolton Abbey, Addingham, Ilkley, Otley, Wetherby og Tadcaster. Den renner så inn i Ouse nær Selby, omkring 97 km fra utspringet. Den øvre delen av elven, ned til området ved Addingham, kalles Upper Wharfedale, og elven har der en markant annen karakter enn lenger ned. 
Wharfe er kjent for å være en farlig elv for svømmere, og det har vært en rekke drukningsulykker der. 


== Bilder ==

		
		
		
		
		
		
		


== Eksterne lenker ==
«River Wharfe» Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine., Yorkshire Dales Rivers Trust
Curt Sachs

Curt Sachs (1881–1959) var en tysk musikkviter. Han var en av stifterne av moderne organologi (studiet av musikkinstrumenter) og blir trolig best husket i dag for sitt med-forfatterskap til Hornbostel-Sachs-systemet for klassifisering av musikkinstrumenter sammen med Erich von Hornbostel.
Sach var født i Berlin. I sin ungdom studerte han piano, musikkteori og komposisjon. Hans doktorgrad i 1924 fra Berlins universitet (hvor han siden ble professor i musikkvitenskap) var imidlertid i kunsthistorie, med en senere tese om Verrocchios skulpturer. Han påbegynte en karriere som kunsthistoriker, men ble mer og mer hengiven overfor musikken, og han ble etter hvert utnevnt til leder for Staatliche Instrumentensammlung som var en stor samling av musikkinstrumenter. Han reorganiserte og restaurerte store deler av samlingen, og slik begynte hans karriere som organolog.
I 1913 utgav Sachs sin bok Real-Lexicon der Musikinstrumente, som vel var den mest omfattende oversikt over musikkinstrumenter på 200 år. I 1914 utgav han og Erich Moritz von Hornbostel det arbeidet de i dag trolig er best kjent for i Zeitschrift für Ethnologie, nemlig et nytt system for klassifisering av musikkinstrumenter. Det er i dag kjent som Hornbostel-Sachs-systemet. Det har blitt revidert mange ganger opp gjennom årene og har vært gjenstand for en del kritikk, men det fortsetter å være det mest brukte system for klassifisering blant etnomusikologer og organologer.
I 1933 fikk Sachs sparken fra sine stillinger i Tyskland av nazipartiet fordi han var jøde. Sachs flyttet da til Paris, og siden til USA hvor han slo seg ned i  New York. Han underviste ved New York University fra 1937 til 1953, og han jobbet dessuten ved New York Public Library.
Han skrev bøker om rytme, dans og musikkinstrumenter, hvor boka The History of Musical Instruments (1942), en omfattende oversikt over musikkinstrumenter fra hele verden gjennom historien fremdeles regnes som et essensielt arbeid innen fagfeltet.
Sachs døde i 1959 i New York. American Musical Instrument Society har en «Curt Sachs Award» som utdeles hvert år til individer for deres bidrag til organologi.


== Referanser ==
Ouse

Ouse kan vise til:

Ouse (Yorkshire) – ei elv i North Yorkshire i England
Great Ouse – ei elv i East Anglia i England
Little Ouse – ei bielv til Great Ouse
Ouse (Sussex) – ei elv i East Sussex i England
Ouse (Tasmania) – en by i Australia
Great Ouse

Great Ouse er en elv i East Anglia i England. Den er 240 km lang, hvilket gjør den til den lengste vannveien i East Anglia og den femte lengste elven i Storbritannia.
Elven har flere kilder nær landsbyene Syresham og Sulgrave i Northamptonshire. Den renner gjennom Brackley, Buckingham, Milton Keynes i Stony Stratford, Newport Pagnell og Olney, Bedford, St. Neots, Godmanchester, Huntingdon, St. Ives, Ely, Littleport og Downham Market før den renner ut i The Wash ved King's Lynn.


== Sideelver ==
Elvene som renner inn i Great Ouse er, listet ovenfra og nedover elven:

Padbury Brook
Lovat
Odell Rill
Ravensden Brook
Elstow Brook
Gadsey Brook
Kym
Hen Brook
Duloe Brook
Begwary Brook
Ivel
Cam
Lark
Little Ouse
Wissey
Old Bedford River
New Bedford River


== Entymologi ==
Navnet Ouse er fra keltisk eller urkeltisk *Udso-s, og betyr antagelig ganske enkelt «vann» eller langsomtrennende elv. De nedre elveløpene av Great Ouse er også kjent «Old West River» og «Ely Ouse», men alle elvene er ofte referert til som ganske enkelt Ouse i daglig bruk. Det beskrivende tilleggsordet «Great», som betyr stor, eller i tilfelle av en elv at den er lang, er benyttet for å skille den fra andre elver som også heter Ouse.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) River Great Ouse – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Nyttig informasjon om elven, ved Jim Shead
Drainage and Rivers of Fens
Seal, Bluntisham, Flickr
Potetløp

Potetløp er en idrettslek der to eller flere deltakere løper om kapp med hver sin potet som balanseres i en skje. Den som kommer først i mål uten å ha mistet poteten, vinner løpet.
Potetløp er i Norge særlig kjent som lek og uteaktivitet for barn under fellesfeiringen av grunnlovsdagen 17.mai.


== Regler og gjennomføring ==

Potetløp foregår typisk på en enkel, ofte improvisert bane utendørs. Banestrekningen kan for eksempel være på femti meter mellom markert start og mål. Deltakerne stiller seg langs startstreken og løper når startsignalet blir gitt. Potetene skal bæres i skjeen gjennom hele løpet. Dersom noen mister poteten på bakken, kan reglene variere. Ofte må man plukke opp poteten og fortsette løpet fra der den falt, andre ganger fra startpunktet. Den som holder poteten fast, blir diskvalifisert for juks.
Utfordringen kan gjøres vanskeligere ved å holde skjeen i munnen eller med venstre hånd. Potetløp kan også organiseres med flere runder eller som stafett med flere lag og flere poteter som skal flyttes. Potetløp kan også være et kappløp der en plukker inn poteter som ligger spredt langs løpebanen.Potetene bør være ganske like, runde og glatte, skjeen kan være en spiseskje. I stedet for potet kan en bruke andre gjenstander med liknende form, for eksempel egg (kalkegg), kuler, steiner eller erteposer. Eggeløp kalles på engelsk gjerne egg-and-spoon race.
Potetløp er i Norge i stor grad forbundet med utendørsarrangementer i regi av borettslag, skoler, barnehager og organisert aktivitet i nærmiljøet. Potetløp er blant annet vanlig som lek for barna på skolene etter barnetoget under 17.mai-feiringen.


== Se også ==
Sekkeløp, lek der deltakerne løper om kapp med beina i en sekk


== Referanser ==
Jeremy Bentham

Jeremy Bentham (født 15. februar 1748 i London, død 6. juni 1832 i London) var en britisk filosof. Han er kjent for å ha utviklet den konsekvensetiske retningen utilitarismen. Bentham var også en tidlig forkjemper for dyrs rettigheter.


== Selv-ikonet ==
Han ville at folk skulle ha nytte av ham også etter hans død. Derfor lot han seg mumifisere, og etter hans uttrykte ønske i testamentet han satte opp 30. mai 1832, skulle hans mumie bæres inn i universitetets møterom når det var komitémøte, slik at den fikk overvære disse. Nå sitter han i en korridor i University College London, men det er ikke lenger den opprinnelige mumien vi ser. Skjelettet er fremdeles der, men kroppsvevet er erstattet av voks og hodet er også et vokshode. Filosofens opprinnelige mumifiserte hode var lenge plassert på gulvet mellom bena hans, men etter forskjellige studentspøker, hvor hodet ifølge uformelle opplysninger blant annet ble «kidnappet» og brukt til fotballspill er det nå tatt bort og sikret. Motivet for ønsket om å bli mumifisert er ikke klart. Noen betrakter det som en «practical joke». Andre mener han med sitt prosjekt ønsket å oppmuntre til en mer pragmatisk holdning til døden og kroppens etterfølgende oppløsning, som en motvekt mot den overtro som han mente religion og tradisjon omgav døden med.


== Verk ==

«Fragment on Government», 1776
«Introduction to Principles of Morals and Legislation», 1780
«Panopticon», 1791
«Discourse on Civil and Penal Legislation», 1802
«Punishments and Rewards», 1811
«Parliamentary Reform Catechism», 1817
«A Treatise on Judicial Evidence», 1825


== Referanser ==
Wismut

Sowjetisch-Deutsche Aktiengesellschaft (SDAG) Wismut var et gruveselskap i Øst-Tyskland som i perioden 1946 til 1990 utvikla seg til å bli verdens tredje største produsent av uranmalm. Det hadde anlegg på flere steder i det som i dag er Sachsen, Thüringen og Sachsen-Anhalt.


== Historikk ==
I løpet av 1945 vokste bekymringene i Sovjetunionen for hvordan landet skulle utjevne USAs atomvåpenforsprang. Forskjellen skyldtes i større grad ulik tilgang på uran enn vitenskapelig og teknologisk tilbakeliggenhet. Da Sovjetunionen mangla uranressurser av betydning innafor egne grenser, begynte en å se seg om etter muligheter i de besatte områdene i Øst-Europa. Søket konsentrerte seg særlig om Erzgebirge i grensetraktene mellom Tyskland og Tsjekkoslovakia, der det allerede før krigen var blitt utvunnet uran.
I 1946 begynte den første prøvedrifta i Oberschlema og Johanngeorgenstadt, og året etter kom Lauter, Schneeberg, Annaberg og Marienberg i drift. Store områder ble gjort til militært sperreområde, og de første arbeiderne ble beordra til virksomheten gjennom den stedlige arbeidsforvaltninga. I tur og orden ble det så åpna nye gruver i Breitenbrunn, Aue, Schneckenstein, Suhl-Friedberg og Ruhschlagberg ved Suhl, Coschütz-Gittersee, Ronneburg og Königstein.
Mellom 1947 og 1954 var virksomheten organisert som et sovjetisk aksjeselskap (SAG). Fra 1953 ble Wismut omgjort til et Sowjetisch-Deutsche Aktiengesellschaft (SDAG) 50/50 eid av Sovjetunionen og DDR.
Tysklands gjenforening i 1991 førte til en øyeblikkelig stans i virksomheten, og titusener ble gjort arbeidsløse. Gjennom en statlig overenskomst mellom de to landa ble Wismut overtatt av Forbundsrepublikken, og gruveselskapet SDAG Wismut ble omdanna til saneringsselskapet Wismut GmbH. Med statlige midler ble den gjenværende arbeidsstokken satt til å rydde opp, sikre og rehabilitere områder som var blitt ødelagt gjennom gruvedrifta, og som i tillegg kunne være radioaktivt forurensa. Fram til 2010 skal det brukes rundt 6,2 mrd. € på dette arbeidet.
Som et bevis på at opprydningsarbeidene gir resultater, ble den store nasjonale hagemessa (Bundesgartenschau) for 2007 lagt til tidligere gruveområder i Gera og Ronneburg.


== Eksterne lenker ==
Wismut GmbH
Museum Uranbergbau i Schlema
Bergbauverein Ronneburg
Informasjon om uranutvinning i DDR Arkivert 18. juli 2006 hos Wayback Machine.
Informasjon om uranutvinning i Westerzgebirge
Artikkel om den strålende arven etter Wismut AG
Artikkel om saneringsarbeidet med bilder
Luksefjell

Luksefjell er et område i Skien kommune. Området er tynt befolket med 46 innbyggere i 2019.Luksefjell kirke ligger i Luksefjell. Det er ellers kjent for sine turmuligheter. Luksefjell grenser i nord til Kongsberg kommune.


== Referanser ==
Valebø

Valebø er et område i Skien kommune. Før 1964 var det en del av Holla kommune, men da mesteparten av Holla ble en del av nye Nome kommune ble Valebø overført til Skien. Området har egen kirke underlagt Gjerpen prestegjeld, og er eneste jernbanestasjon med møtemuligheter på Bratsbergbanen mellom Skien og Nordagutu, selv om toget av sikkerhetsmessige årsaker siden 2004 ikke lenger stopper ved stasjonen. Fylkesvei 44 mellom Skien og Akkerhaugen, også kjent som Valebøveien, går over Valebø.
Nanker Phelge

Nanker Phelge (også Nanker/Phelge) var et kollektiv pseudonym som ble benyttet mellom 1963 og 1965 for flere sanger tilhørende Rolling Stones. Bassisten Bill Wyman forklarte opprinnelsen til navnet i sin bok Rolling with the Stones fra 2002:

Da The Stones kuttet «Stoned» – eller «Stones», i henhold til tidlige trykkfeil på plateutgivelser – som B-side til «I Wanna Be Your Man», foreslo Brian [Jones] å kreditere den til Nanker/Phelge. Hele bandet skulle dele opphavsrettighetene. Phelge kom fra hybelboer Jimmy Phelge i Edith Grove, mens en Nanker var et opprørende fjes som bandmedlemmene, særlig Brian, kunne vise.
Enhver sang kreditert til Nanker Phelge refererte således til en felles komposisjon av Mick Jagger/Brian Jones/Keith Richards/Charlie Watts/Bill Wyman. ASCAP-filene for de aller tidligste Nanker Phelge-komposisjonene listet også det tidlige Stones-medlemmet Ian Stewart (også kjent som «den sjette Stone») som med-komponist som var dekket av pseudonymet.


== Låter kreditert til Nanker Phelge ==
«Stoned»* (singel, 1963)
«Little by Little»* – sammen med Phil Spector (The Rolling Stones, 1964)
«Now I've Got a Witness» (The Rolling Stones, 1964)
«Andrew's Blues» (1964, aldri utgitt)
«And Mr. Spector and Mr. Pitney Came Too» — kreditert sammen med Phil Spector (spilt inn i 1964, utgitt uoffisielt på Black Box (bootleg)«2120 South Michigan Avenue» (Five by Five, 1964)
«Empty Heart» (12 X 5, 1964)
«Stewed and Keefed (Brian's Blues)» (spilt inn i 1964; aldri utgitt)
«Off the Hook»  (The Rolling Stones No. 2, 1965) (tidligere, nå  kreditert Jagger/Richards)
«We Want the Stones» (got LIVE if you want it!, 1965)
«I'm Alright» (got LIVE if you want it!, 1965)
«Play With Fire» (Out of Our Heads, US 1965)
«The Under Assistant West Coast Promotion Man» (Out of Our Heads, 1965)
«The Spider and the Fly» (Out of Our Heads, US 1965) (tidligere, nå kreditert Jagger/Richards)
«Aftermath» (spilt inn i 1965, aldri utgitt)
«Sad Day» (singel, 1966)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Nanker Phelge på Discogs 
(en) Nanker Phelge på MusicBrainz 
Mer om Nanker Phelge
Hovenga

Hovenga er en bydel i Porsgrunn i Telemark. Før 1964 var Hovenga en del av Gjerpen kommune. Ved kommunesammenslåingene i Grenland i 1964 kom Hovenga under Skien, men en aksjon blant beboerne førte til at bydelen ble overført til Porsgrunn i 1968. I årene etter sammenslåingen har Hovenga vokst sammen med Porsgrunn by. Bydelen ligger nord i kommunen, syd for Borgeåsen, og er omkranset av Leirkup, eller «Lilleelva» som den lille elva kalles, der den løper ut i Porsgrunnselva.
Breidablikk

Breidablik eller Breidablikk kan vise til:

Breidablik – Balders bolig i norrøn mytologi
Breidablik (Molde) – villa i Molde
Breiðablik – et idrettslag på Island
Breidablik læringssenter – Læringssenter i Haugesund
Breidablikk (Porsgrunn) – bydel i Porsgrunn
Breidablikk (Trondheim) – bydel i Trondheim og stasjon på Gråkallbanen
Breidablikk (Sør-Aurdal) – veiskille mellom Fylkesvei 219 og veien over Leirskogen
Kampen ved Breidablikk – trefning i Sør-Aurdal mellom 7. kompani av IR 9 og de tyske fremrykkende styrkene under andre verdenskrig
Breidablikk museum – museum på Eiganes i Stavanger
Breidablikk kulturavis – gratisavis for 11 kommuner i Sør-Trøndelag og Hedmark
Breidablikk skole (Stange) – skole i Stange
Breidablikk stadion – fotballstadion i bydelen Rypefjord i Hammerfest
Breidablikk ungdomsskole – skole i Sandefjord
Breidablikk (Strand) – stedsnavn på Tau i Strand kommune
Breidablikk Gjestehus – hotell i Narvik
Breidablikk (Bodø)- villa i Bodø
Breidablikk skole – nå nedlagt grunnskole i Strand kommune
Breidablikk forsamlingslokale-Fagerstrand NesoddenBreidablikk resturant (ottestad)


== Se også ==
Breidablikk skole