Manierismen

Manierismen (fra ital. maniera) er en stilperiode i kunst- og musikkhistorien fra cirka 1520 til begynnelsen av 1600-tallet. Selve navnet manierisme har sin opprinnelse i det italienske ordet maniera, som egentlig betyr «stilfull oppførsel» med vekt på enkel eleganse, likevekt og harmoni. I sammenheng med kunst (inkludert musikk) og kunstnere (inkludert komponister og musikere) blir ordet «manierisme» helst brukt i forbindelse med åpenlys og gjerne overdreven bravur, virtuositet og lunefull oppførsel. Manierismen er overgangsperioden mellom høyrenessansen og barokken. Eksempler på kjente manierister er Pontormo, Parmigianino og El Greco.


== Begynnelsen på manierismen ==
Manierismen oppstod rundt 1520 og var i stor grad en reaksjon mot høyrenessansens vekt på harmoni, symmetri og balanse. Det tidligste eksemplet på manierismen er antagelig Michelangelos vestibyle for Biblioteca Laurenziana (1523 i Firenze). Tydelige kjennetegn på den nye stilen inkluderer bruk av svært uortodokse arkitektoniske elementer og detaljer. Manierismen kaltes tidligere senrenessansen, men i de siste tiårene har man i kunsthistoriske og musikkhistoriske fagkretser blitt enige om at dette navnet ikke var dekkende. Selv om manierismen nå betraktes som stilistisk ulik renessansen, så kommer den inn i den samme perioden som senrenessansen og eksisterte som en parallell og opposisjonell retning i denne perioden. Innen musikken er madrigalen et av de tydeligste uttrykkene for manierismen.


== Stiltrekk ==
Kjennetegn for manierismen i billedkunsten er klare farger, gjennomtenkt komposisjon, overdrevne former og dramatiske bevegelser. I musikken har man på tilsvarende vis klare harmonier med sterke virkemidler som kromatikk og dramatiske vekslinger i rytme og tonal puls i overenskomst med skiften i teksten. Manierismen kontrasterer slik tydelig høyrenessansens  panharmoni, symmetri, og diskrete perfeksjon slik vi ser i Rafaels verker. Typiske representanter for manierismen er El Greco i billedkunsten og Carlo Gesualdo i musikken.
En annen definisjon av manierismen angir kontrasten mellom den realistiske og perspektivistiske billedkunsten med sine velbalanserte menneskeformer i høyrenessansen og mange av de senere kunstnernes bevisste forvrenging av proporsjoner og perspektiv. Disse forvrengningene, som hadde bakgrunn i følelser og kunsntnerisk frihet, har i løpet av 1900-tallet blitt definert som en egen stil kalt «mainierisme» — men uten de negative konnotasjonene som hører til dette ordet. Slik ordet da tolkes understrekes de individuelle kunstnernes frihet etter 1520 som førte med seg at kunsten for første gang i kunsthistorien begynte å handle om seg selv. Manierismen er har blitt kalt «de intellektuelles stilepoke» i motsetning til høyrenessansens regelrette, aristokratiske uttrykk. Manierismen har også blitt sett i sammenheng med motreformasjonen — da som kontrast til det som ble oppfattet som protestantismens mangel på følelser.


== Maleri ==
Manierismens malerkunst er særlig representert ved El Greco, som i maleriet Greve Orgaz gravferd (1586) bruker virvlende former og farger for å skape et dynamisk, visjonært bilde av himmelen. Karakteristisk for El Grecos komposisjoner er langstrakte former, feiende bevegelser og klare farger. I Madonnaen med den lange halsen (1532) overdriver Parmigianino de menneskelige formene.
Andre malere innenfor manierismen er for eksempel Pontormo, Rosso Fiorentino, Bronzino, Bernardino Poccetti, Tintoretto og Hans von Aachen.


== Skulptur ==
Benvenuto Cellini viser i Frans den førstes saltkar en prakt og en ynde som er karakteristisk for manierismen. Cellini, og mange andre kunstnere med ham, bruker estetisk form som virkemiddel for å appellere til tilskuerens følelser. I Giambolognas skulptur Rovet av sabinerkvinnene vises bevegelsene og dramatikken i scenen svært tydelig ved hjelp av de sammenflettede konturene og den voldsomme styrken verket utstråler.


== Arkitektur ==
Blant de fremste arkitektoniske byggverkene i manierismen regnes, bortsett fra vestibylen i Biblioteca Laurenziana, Giulio Romanos Palazzo del Tè (1527–1534) i Mantova. I fasaden lot han triglyffene i frisen henge ned, og han brukte sluttstener, som strukturelt sett ikke hadde noen funksjon, i vindusrammene. Arkitektkollegaer som ville være tro mot den vitruvianske tradisjonen rettet skarp kritikk mot disse detaljene. I Roma tegnet Baldassare Peruzzi Palazzo Massimo alle Colonne (1532–1536) og ga fasaden en utforming full av kontraster.


== Eksterne lenker ==
Artcyclopedia om manierisme (engelsk)