jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
IRIS-T

IRIS-T (Infra Red Imaging System Tail/Thrust Vector-Controlled)  er et flernasjonalt, tyskledet utviklingsprogram for et kortholds luft-til-luft-missil som erstatning for AIM-9 Sidewinder. Missilet er designet som et «skyt-og-glem»-våpen.


== Historie ==
Tidlig på 1980-tallet var Vest-Tyskland partner med Storbritannia i ASRAAM-programmer. Etter den tyske gjenforeningen satt Tyskland igjen med store lager av den sovjetiske AA-11 Archer, og konkluderte med at AA-11 sine egenskaper var alvorlig undervurdert. Spesielt var den høye manøvreringsevnen og den kraftige søkeren interessant. Dette gjorde at Tyskland stilte spørsmål ved visse aspekter av ASRAAM-programmet, spesielt mangelen på thrust-vectoring for å forbedre manøvrerbarheten.  Ettersom Storbritannia og Tyskland ikke kunne bli enige om et design for ASRAAM, endte det med at Tyskland i 1990 trakk seg fra prosjektet. Storbritannia fortsatte og ferdigstilte og produserte missilet.
I 1995 startet Tyskland et utviklingsprogram for IRIS-T sammen med Hellas, Italia, Norge, Sverige og Canada. Canada trakk seg senere ut.
Arbeidsfordelingen var som følger:

Tyskland 46%
Italia 19%
Sverige 18%
Hellas 13%
Resten var delt mellom Canada og Norge.I oktober 2003 kom Spania med som en innkjøpspartner med en bestilling på 700 missiler .
IRIS-T skal kunne monteres på ethvert fly som kan bære Sidewinder.
Det tyske luftforsvaret mottok første leveranse av missilet 5. desember 2005.


== Norske forhold ==
Missilet kom i bruk i Norge som erstatning for AIM-9L Sidewinder. Norge har handlet inn 150 stk noe som har kostet (inkludert hjelmsikte) 1,4 milliarder kroner fra 2005.Iris-T var i bruk på F-16 inntil disse ble faset ut i 2022, men kan ikke brukes F-35-kampfly. Planen pr 2022 er i stedet å bruke dem i Kampluftvernbatteriet til hæren, hvor de blir plassert på seks ACSV G5-panservogner.


== Varianter ==
IRIS-T
Luftavfyrt missil. Første variant som ble utviklet.IRIS-T SL
Bakkeavfyrt missil


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(de) Offisielt nettsted 
(en) IRIS-T – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Buick Challenge

Buick Challenge var en golfturnering på PGA-touren som ble spilt fra 1970 til 2002. Den gjennomgikk flere navneendringer: Green Island Open Invitational (1970), Southern Open Inviational (1971–1989) og Buick Southern Open (1990–1994).


== Vinnere ==


== Eksterne lenker ==
Profil på PGATOUR.com
Senior British Open Championship

Senior British Open Championship er en golfturnering for profesjonelle herrespillere over 50 år. Den arrangeres av Royal & Ancient Golf Club of St. Andrews og ble første gang spilt i 1987. Turneringen har offisiell status både på Champions Tour og European Seniors Tour, og ble i 2003 gitt status som major på Champions Tour (dog ikke med tilbakevirkendre kraft).


== Vinnere ==
Romsa

Romsa er en øygruppe i Bjoafjorden i Vindafjord kommune. Romsaøyene består av tre større og seks mindre øyer.
På Romsa har det bodd folk i minst 2000 år. Opp gjennom tidene har det bodd både lensmann og prest på øyene. Opprinnelig var øyene ett gårdsbruk, men fra 1840 ble det ni selvstendige gårdsbruk på øyene.  I 1865 var det bosatt 77 personer på Romsa.  Fra 1923 til 1944 var øyene egen skolekrets. Øyene hadde også dampskipsanløp og poståpneri.  Næringsgrunnlaget på øyene var jordbruk, fiske, håndverk og tømmerutskiping.  Rundt 1960 ble øyene fraflyttet, og hele øygruppen ble kjøpt og lagt ut til forsøksfelt for skogsfrøavl. Store deler av øygruppen ble da tilplantet med grantre.  Øyene endret dramatisk karakter da det meste av granskogen ble fjernet vinteren 1996–1997.  Hogstflaten er nå vokst til med gress og i samarbeid med Statsskog er målet å få tilbake den opprinnelege vegetasjonstypen på øyene.
I 1990 ble øygruppen sikret som offentlig friluftsområde. Siden har øyene vært en yndet utfartssted for båtfolket i Sunnhordland.  Rundt øygruppen er det muligheter til et rikt og variert sportsfiske. Langs hele vestsiden av Store-Romsa er det gode muligheter til stangfiske fra land.  Fra båt kan en ta stortorsken ved en av de mange fluene rundt øyriket. Øyene byr på mer enn fine badeviker, fiskeplasser og gode båthavner. Gamle bygninger og husruiner gjør øyene til et spennende sted for unge og voksne oppdagere. På Haukelandstunet står både våningshus, låve og eldhus. Gamle ferdselsveier er i dag gode turveier og stier. I 2000 ble Romsa naturreservat på østre del av Store-Romsa fredet.  Her finner en den største kristtornskogen i Norge.


== Romsa-kona og statsministeren ==
Slik Romsa ligger til midt i ferdselsåren hendte det at det kunne komme «både fant og fagnadmann» til gårds. Slik skjedde det en tid etter den første verdenskrig at det kom en yacht inn på havna på Romsa. To mann gikk i land og til et gårdstun, der de banket på. Kona på gården kom ut, og fremmed-karene hilste og spurte om de kunne få kjøpe melk. De gikk vel ikke kledt i bestedressen akkurat, for kona mønstret de noe skeptisk og spurte: «Ka slags rekafantar æ de?» Den ene flirte visst litt i skjegget, og svarte: «Han der er overlege Claus Hansen, og dette er statsminister Michelsen fra Bergen». «Statsminister Mikkelsen?» utbrøt konen, «han store frå 1905? A, kor du lyg'e». Men det skulle hun snart forvisse seg om mente hun. Hun gikk inn og så på et bilde hun hadde hengende på veggen. «Jau, det var nok same karen». Og melk fekk de, så mye de ville ha, og gikk sikkert fornøyd til sjøen igjen.


== Eksterne lenker ==
Friluftsrådet
Albert Lutuli

Albert Lutuli (født 1897 i Bulawayo i Sør-Rhodesia, død 21. juli 1967 i Groutville i Stanger, senere KwaDukuza, i Sør-Afrika) var en sørafrikansk lærer, prest og politiker.  


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Lutuli ble født i Sør-Rhodesia, der foreldrene da var kristne misjonærer. Mellom 1908 og 1909 kom han til Natal, til distriktet Vryheid, ettersom hans bror var der som tolk i forbindelse med syvendedagsadventistenes misjonsarbeid i denne regionen. Til å begynne med ble det ikke noen skolegang på ham, men moren grep inn og sendte ham til Groutville, hvor han begynte på misjonsskole. 
Han utdannet seg videre ved Adams College utenfor Durban, der han senere arbeidet som lærer, til han i 1935 ble valgt till zuluenes leder i Groutville, Natal. Han ble etter dette gjerne kalt Chief Lutuli.


=== ANC-engasjement ===
I 1946 ble han medlem av Den afrikanske nasjonalkongressen, ANC. Han ble snart en ledende skikkelse. Luthuli formante den svarte befolkning til ro og tålmodighet. Selv ble han flere ganger fengslet og forvist for sitt politiske engasjement mot rasediskrimineringen. I en periode fikk han bare oppholde seg i hjembyen. 
De sørafrikanske styresmaktene mente at å være høvding og medlem i partiet utgjorde en interessekonflikt, og ba han oppgi det ene eller det andre. Da han nektet, tok de fra ham høvdingtittelen. En måned etter dette ble han valgt til president for partiet. Han fikk straks et reiseforbud, som varte totalt fire år.
Albert Luthuli var leder for ANC mellom 1950 og 1958, da organisasjonen ble forbudt i Sør-Afrika. Innen eksil-ANC ble han imidlertid regnet som leder frem til han døde i 1967.Lutuli var den første afrikaner som ble nominert til og fikk Nobels fredspris. Denne fikk han i 1960 for sin ikkevoldelige kamp mot apartheidregimet. Etter ham mottok tre sørafrikanere fredsprisen for den samme kampen; Desmond Tutu, og en kombinert pris til Nelson Mandela og Frederik Willem de Klerk.
Lutuli ble i 2012 posthumt tildelt Mapungubwe-ordenen i platina.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Luthulis tale da han mottok Nobels fredspris.
Maragogi

Maragogi er en by og kommune i delstaten Alagoas i nordøstregionen av Brasil.  Byen ble etablert i 1875 og ligger ved kysten, om lag 120 km. nord for hovedstaden Maceió og har om lag 24 500 innbyggere (2004).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Maragogi – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
http://www.aguadefuego.com
Autokefal biskop

En autokefal biskop (fra gresk, «eget (over-)hode») er en biskop (eller erkebiskop) som ikke er tilknyttet en større kirke eller er tilknyttet en mindre kirkejurisdiksjon. Uttrykket brukes nesten utelukkende om biskoper som innehar  en gyldig apostolisk suksesjon.  Normalt leder en slik biskop sin egen kirke; de fleste av disse kirkene ligger teologisk og liturgisk nær enten Den ortodokse kirke eller Den katolske kirke. En slik bispeordinasjon vil – dersom suksejonen er gyldig –  regnes som gyldig men irregulær av f.eks. Den romersk-katolske kirke.
I antikken var alle biskoper selvstendige, i prinsipp er dette fortsatt ortodoks kirkelære, selv om politiske omstendigheter innen Romerriket førte til større sammenslutninger som erkebispedømmer, metropolitanseter og patriarkater. Disse har en mer sivilrettslig status som ikke influerer på den enkelte biskops status som hyrde innen sitt eget geografiske område.
I antikken samarbeidet biskoper, erkebiskoper, metropolitter og patriarker gjennom lokalsynoder og økumeniske konsiler.


== Litteratur ==
Database of Autocephalous Bishops (engelsk)
http://orthodoxytoday.org/articles5/HilarionPrimacy.shtml Arkivert 5. juli 2008 hos Wayback Machine.
Asgeir Moberg

Asgeir Moberg (født 12. april 1956) er en kjent speakere i idrettskonkurranser. Han har vært kommentator under en rekke nasjonale og internasjonale arrangement i blant annet langrenn, hopp, skiskyting, sykkel og orientering siden 1980-tallet. Han var blant annet speaker under OL på Lillehammer i 1994.Asgeir Moberg er fra Skjervøy i Troms, men bor nå i Bardu og representerer Bardu IL. Han arbeider for Norges Skiforbund  og har tidligere vært aktiv langrenns- og orienteringsløper og trener i langrenn.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Artikkel i avisa Fremover (web.archive.org)
Garanhuns

Garanhuns er en by og kommune i delstaten Pernambuco i nordøstregionen av Brasil. Byen er fødested for Brasils president Luiz Inácio Lula da Silva.


== Galleri ==

		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Garanhuns – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Garanhuns – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Garanhuns hos IBGE (en)
Operasjon Delfin

Operasjon Delfin var kodenavnet på en operasjon Kompani Linge gjennomførte under andre verdenskrig. Den har senere gitt navn til Heimevernets innsatsstyrke i distrikt HV-18 Varanger.


== SIS stasjon «Delfin» ==
Etter å ha gitt sitt viktige bidrag som SIS-agent i Alta til bekjempelsen av slagskipet «Tirpitz», måtte Torstein Raaby i 1944 rømme til Sverige. Han ble om høsten samme år satt inn i Øst-Finnmark hvor han først fra Sør-Varanger og senere fra Vadsø holdt London informert om hendelsene på dette frontavsnittet. Samarbeidet med russerne etter frigjøringen av Finnmark foregikk mye på deres premisser og SIS-stasjonen «Delfin» fungerte bl.a. som en sambandsmessig nødventil til London.


== Eksterne lenker ==
Andøy Historielag om Torstein Raaby sin medvirkning til senkingen av «Tirpitz»
Eisaku Satō

Eisaku Sato (佐藤榮作; Satō Eisaku) (født 27. mars 1901, død 3. juni 1975) var en japansk politiker.
Sato ble født inn i en gammel samuraifamilie. Han var før og etter andre verdenskrig ansatt i den japanske jernbanen. Han var leder av de olympiske leker i 1964 og ble statsminister samme år. Han var deretter statsminister til 1967, og deretter i ytterligere to perioder til juli 1972.Han støttet USAs krigføring i Vietnam, men krevde at Okinawa ble tilbakeført til Japan. Tilbakeføringen skjedde, men USA beholdt sine militære baser på øya.Han ble i 1974 tildelt Nobels fredspris sammen med Seán MacBride. Sato fikk prisen for sitt bidrag til å stabilisere forholdene i Stillehavsområdet og for å ha signert Ikkespredningsavtalen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Nobels fredspris 1974 hos Nobelprize.org
(en) Eisaku Satō hos Nobelprize.org i forbindelse med tildelingen av Nobels fredspris 1974
Stura di Lanzo

Stura di Lanzo er en 65 km lang elv i Piemonte, nordvest i Italia. Navnet Stura har sin opprinnelse i det keltiske stur, som betyr å falle.
Elven dannes av mange sideelver i nærheten av Lanzo Torinese. Selv er den en sideelv til elven Po, og renner inn i denne i byen Torino.
Seán MacBride

Seán MacBride (født 26. januar 1904, død 15. januar 1988) var en irsk politiker.
Han var sønn av John MacBride, som ble henrettet for sin rolle under påskeopprøret i 1916, og den revolusjonære feministen Maud Gonne.I 1930-årene var han med i IRA, men i 1939 forlot han organisasjonen for å drive politikk i mer parlamentariske former. Han grunnla det irske partiet Clann na Poblachta i 1946 og var utenriksminister fra 1948 til 1951. Ti år senere, i 1961, trakk han seg tilbake fra politikken og arbeidet som advokat. Etter hvert engasjerte han seg stadig sterkere i menneskerettighetsarbeid. Han var med i Amnesty International fra begynnelsen av, og var internasjonal formann der helt til 1974 da han ble leder av det internasjonale fredsbyrå i Genève.
I 1974 ble han tildelt Nobels fredspris sammen med Eisaku Sato.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Seán MacBride – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Seán MacBride hos Europarådets parlamentarikerforsamling 
(en) Seán MacBride hos Oireachtas, Irlands parlament 
(en) Seán MacBride hos Oireachtas, Irlands parlament 
(en) Nobels fredspris 1974 hos Nobelprize.org
(en) Seán MacBride hos Nobelprize.org i forbindelse med tildelingen av Nobels fredspris 1974
Philip John Noel-Baker

Philip John Noel-Baker, baron Noel-Baker (født 1. november 1889, død 8. oktober 1982) var en britisk politiker, diplomat, professor og friidrettsutøver.
Han ble født Philip Baker men byttet navn til Noel-Baker i 1943 etter hustruen siden 1915, Irene Noel. I 1912 deltok han, som Philip Baker, i OL for Storbritannia som mellomdistanseløper. I Antwerpen 1920 vant han en sølvmedalje på 1500 meter. 
Etter første verdenskrig var han med i opprettelsen av Folkeforbundet som assistent for Robert Gascoyne-Cecil, som igjen var assistent til Eric Drummond, Folkeforbundets første generalsekretær. Han var også professor i internasjonal rett ved University of London fra 1924 til 1929 og foreleser ved Yale-universitetet 1933 til 1934.
Den politiske karrieren begynte i 1924 da han for første gang prøvde å bli valgt til Det britiske parlamentet for Labour. Det lyktes riktignok ikke før i 1929, og han tapte plassen igjen to år senere, men i 1936 tok han plassen tilbake og beholdt den helt til 1970.
Han ble tildelt Nobels fredspris i 1959, for sin langvarige bidrag til nedrustning og fred.


== OL-medaljer ==
1920  Antwerpen -  Sølv i friidrett, 1500 meter  Storbritannia


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Philip Noel-Baker – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Philip John Noel-Baker hos Europarådets parlamentarikerforsamling 
(en) Philip John Noel-Baker hos Hansards parlamentsdebatter 
(en) Philip John Noel-Baker hos The Peerage 
(de) Philip John Noel-Baker – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Philip John Noel-Baker – Olympics.com 
(en) Philip John Noel-Baker – Olympic.org 
(en) Philip John Noel-Baker – Olympedia 
(en) Philip John Noel-Baker – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Nobels fredspris 1959 hos Nobelprize.org
(en) Philip John Noel-Baker hos Nobelprize.org i forbindelse med tildelingen av Nobels fredspris 1959
Wilson Pickett

Wilson Pickett (født 18. mars 1941 i Prattville, Alabama, USA, død 19. januar 2006 i Virginia, USA) var en amerikansk R&B- og soulsanger. 
To av Picketts største hits var «Mustang Sally» og «In the Midnight Hour». Sistnevnte var hans gjennombruddslåt og var en sensasjon da den ble utgitt i 1965. Pickett ble i 1991 valgt inn i Rock and Roll Hall of Fame.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Wilson Pickett – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Wilson Pickett på Internet Movie Database 
(en) Wilson Pickett hos The Movie Database 
(en) Wilson Pickett på Apple Music 
(en) Wilson Pickett på Discogs 
(en) Wilson Pickett på MusicBrainz 
(en) Wilson Pickett på Spotify 
(en) Wilson Pickett på Songkick 
(en) Wilson Pickett på Genius — sangtekster 
(en) Wilson Pickett på AllMusic
Dominique Pire

Dominique Pire (1910–1969) var en belgisk munk. Han kalte seg for Dominique Pire etter å ha avlagt munkeløftet i 1932.
Han etablerte i 1930 en organisasjon for å støtte fattige familier. Under andre verdenskrig arbeidet han som prest i forsvaret, og deltok i den anti-tyske motstandsbevegelse. Etter andre verdenskrig konsentrerte han seg om hjelpearbeid for flyktninger, etter å ha sett flyktningeleirene i Østerrike.  I løpet av 1950-årene opprettet han flere «Europeiske landsbyer» for flyktninger, og etablerte i 1957 en organisasjon som opprettet utviklingsprosjekter i andre deler av verden. I 1958 ble han tildelt Nobels fredspris for sin innsats for å hjelpe flyktninger i etterkrigstidens Europa.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«The Nobel Peace Prize 1957». Besøkt 28. september 2015. 
«Georges Pire - Biographical». Besøkt 28. september 2015.
Torfinn Sigurdsson Rike

Torfinn Sigurdsson Rike (født ca. 1000, død ca. 1065) var jarl på Orknøyene, og regnes som en av de mest energiske jarlene i øygruppas historie. Torfinn bodde trolig flere steder, men til sist på Birsay på nordvestre Mainland, hvor han også lot bygge en kirke og fikk anlagt et bispesete.
Torfinn var sønn av jarl Sigurd Lodvesson Digre og en datter av den skotske kongen Malcolm II. Han var gift med Ingebjørg Finnsdatter, datter av Finn Arnesson. Sammen med Ingebjørg hadde han sønnene Pål og Erlend, og han var farfar til den hellige Magnus Orknøyjarl og Håkon Pålsson.  
Ifølge sagaen fikk Torfinn Caithness (Katanes) som jarledømme etter sin morfar. Da faren Sigurd døde i 1014 ble jarledrømmet på Orknøyene delt mellom Torfinns (halv)brødre Sumarlide, Einar Vrangmunn og Bruse. Denne delingen ble begrunnet med at Torfinn allerede hadde Caithness. Torfinns krig med sine brødre pågikk fra 1018 (da Sumarlide døde, og Torfinn tok kontroll over hans tredjedel), til 1046, da Torfinn ble enejarl. Einar Vrangmunn ble ryddet av veien i 1020, og Bruse døde i 1034. Torfinns brorsønn Ragnvald Bruseson var samjarl med Torfinn fra sist i 30-åra til Torfinn drepte ham i 1046.
Som enejarl rådde Torfinn over et område «fra Tussaskjær (på Shetland) til Dublin», med Arnor Jarleskalds ord. Torfinn arbeidet aktivt for å holde dette riket samlet. Siden kong Olav II i 1021 skapte (midlertidig) fred mellom Torfinn og Bruse, hadde den norske kongen styrket sitt grep om jarldømmet på Orknøyene og de andre vesterhavsøyene. Torfinn hadde for sin del en dobbel lojalitet, i og med at han som jarl av Caithness også sto under den skotske kongen. 
Torfinn besøkte Norge i 1047 da Harald Hardråde hadde blitt enekonge. Senere, ca. 1049/1050, reiste Torfinn ifølge sagaen gjennom Europa fra Danmark til Roma, hvor han besøkte paven, trolig Leo IX, og fikk syndsforlatelse. Det må ha vært etter dette at han lot bygge en kirke på Birsay.
Ifølge sagaen ble Torfinn mindre av en hærkonge, og mer av en lovbygger etter Roma-ferden.


== Litteratur ==
Narve Bjørgo. «Torfinn Sigurdsson Rike». I: Norsk biografisk leksikon, 2. utg., bd 9. 2005
Orknøyingenes saga: – nettutgave
Neuengamme (leir)

For bydelen i Hamburg-Bergedorf, se Neuengamme.
Neuengamme var en konsentrasjonsleir i Neuengamme, bezirk Bergedorf i Hamburg i Tyskland, under den andre verdenskrig. Neuengamme er en av de få konsentrasjonsleirene i Tyskland hvor flertallet av bygningene er bevart, og stedet er i dag et museum. Leiren ligger 15 kilometer sørøst for Hamburg sentrum.


== Bakgrunn ==
Leiren var i funksjon fra 13. desember 1938 til 4. mai 1945 og hadde totalt 106 000 fanger. Fangene var plassert i hovedleiren og 96 underleirer rundt om i Nord-Tyskland. Fangene kom fra 28 ulike nasjoner, blant dem russere (34 350), polakker (16 900), franskmenn (11 500), tyskere 9 200), nederlendere 6 950), belgiere (4 800) og dansker (4 800). Det var også jøder fra lokalbefolkningen, kommunister, homoseksuelle, prostituerte, sigøynere, Jehovas vitner og mange andre grupper. Om lag 55 000 døde grunnet de umenneskelige forholdene; hardt manuelt arbeid med svært lite mat, uhygieniske forhold og vold fra vaktene.
Arbeidet i hovedleiren besto hovedsakelig i produksjon av murstein. Dette inkluderte blant annet byggingen av en kanal for å transportere mursteinen fra leiren. Fangene måtte grave ut den tunge massen med primitive redskaper, og det ble ikke tatt noe hensyn til fangenes helse eller værforhold.

Tre av satellittleirene er også bevart som minnesteder. Dette er Bullenhuser Damm, Kritenbarg 8 og Suhrenkamp 98. Den første av disse er viet minnet om 20 barn som kom fra konsentrasjonsleiren Auschwitz, de ble offer for «medisinske eksperimenter». De ble myrdet den 20. april 1945 for å skjule spor etter eksperimentene. Den andre underleiren var fylt av kvinnelige fanger fra Łódź i Polen. Den tredje underleiren ligger ved Fuhlsbüttel fengsel. Deler av denne leiren huset kommunister, motstandere av regimet og andre grupper. Om lag 450 fanger ble myrdet her.
Neuengamme ble i mars og april 1945 brukt som transittleir for skandinaviske fanger som ble reddet av De hvite bussene.
Den 3. mai 1945 ble fartøyene «Cap Arcona», «Thielbek», «Athen» og «Deutschland IV» lastet med fanger fra leiren, slept ut fra kai og forlatt hjelpeløst drivende i Lübeckbukten – hensikten var å fjerne spor etter leiren. Allierte fly bombet og senket fartøyene. Om lag 8 000 fanger druknet eller ble skutt på stranden av SS.


== Eksterne lenker ==
Offisiell nettside for konsentrasjonsleiren Neuengamme (tysk)
«Neuengamme», fra United States Memorial Holocaust Museum (USHMM) (engelsk)
«Neuengamme», fra nettstedet jewishgen.org (engelsk)
Göran Lindblad

Lars Göran Axel Lindblad (født 12. januar 1950) er en svensk konservativ politiker (Moderaterna) og riksdagsmann.
Han er utdannet tannlege, og er siden 1993 varamedlem og siden 1997 medlem av Sveriges Riksdag, innvalgt for Göteborg. Han sitter i utenrikskomitéen og er varamedlem av Sveriges delegasjon til Europarådet.
Lindblad har blitt særlig kjent utenfor Sverige for sitt arbeid for å få Europarådet til å vedta en fordømmelse av kommunismen. Som Europarådets rapporteur var han forfatteren av resolusjonsforslaget Nødvendigheten av en internasjonal fordømmelse av de totalitære kommunistiske regimenes forbrytelser som ledet til Europarådets resolusjon 1481.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Göran Lindblad – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(sv) Göran Lindblad hos Sveriges riksdag 
(en) Göran Lindblad hos Europarådets parlamentarikerforsamling 
Riksdagen.se
Need for international condemnation of crimes of totalitarian communist regimes