jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Macaulay Culkin

Macaulay Macaulay Culkin Culkin (født Macaulay Carson Culkin; 26. august 1980) er en amerikansk skuespiller og musiker.
Han er ofte omtalt på som en av de mest suksessrike barneskuespillerne i 1990-årene, ble plassert på 2. plass på VH1s liste over de «100 største barnestjernene», og var i perioden 1990–1994 den best betalte barnestjernen noensinne. Culkin hadde gjennombrudd som barneskuespiller med hovedrollen som Kevin McCallister i de to første filmene av Alene hjemme-filmserien (1990 og 1992), som han ble nominert til en Golden Globe-pris for «beste skuespiller – filmmusikal eller komedie». Han spilte også hovedroller i filmene My Girl – Mitt første kyss (1991), Den gode sønn (1993), The Nutcracker (1993), Getting Even with Dad (1994), Bøkenes herre (1994), og Richie Rich (1994).Culkin tok en pause fra skuespill i 1994. Han returnerte i 2003 med en gjesteopptreden i TV-serien Will & Grace og en rolle i filmen Party Monster. Han skrev en selvbiografi, Junior, som ble utgitt i 2006. Han spilte en hovedrolle i American Horror Story: Double Feature, den tiende sesongen av antologiserien American Horror Story.
Han var medgründer av New York-komedierockebandet The Pizza Underground, som han var vokalist for; i 2016 uttalte Culkin at The Pizza Underground hadde gått fra hverandre og at deres neste album ville være deres siste. Han er for tiden utgiver og administrerende direktør for Bunny Ears, et satirisk popkulturnettsted og podcast.
Han har også mottatt en MTV Movie-pris fra tre nominasjoner, og en Young Artist-pris.


== Privatliv ==


=== Vennskap med Michael Jackson ===
Michael Jackson var også en av hans nære venner, og er med i Jacksons musikkvideo til singelen Black or White fra 1991, og Macaulay er gudfar til Jacksons barn Paris Jackson, Prince and Michael Jr.


== Fotnoter ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Macaulay Culkin – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Macaulay Culkin – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Macaulay Culkin på Internet Movie Database 
(no) Macaulay Culkin hos Filmfront 
(sv) Macaulay Culkin i Svensk Filmdatabas 
(da) Macaulay Culkin på Filmdatabasen 
(da) Macaulay Culkin på Scope 
(fr) Macaulay Culkin på Allociné 
(en) Macaulay Culkin på AllMovie 
(en) Macaulay Culkin hos Turner Classic Movies 
(en) Macaulay Culkin hos Rotten Tomatoes 
(en) Macaulay Culkin hos The Movie Database 
(en) Macaulay Culkin på Discogs 
(en) Macaulay Culkin på MusicBrainz 
(en) Macaulay Culkin på Last.fm 
(en) Macaulay Culkin på Genius — sangtekster 
(en) Macaulay Culkin på AllMusic 
(en) Macaulay Culkin på Twitter 
(en) Macaulay Culkin på Instagram 
(en) Macaulay Culkin på Reddit
West Dorset

West Dorset er et administrativt distrikt i Dorset, England. Administrasjonssenteret er Dorchester. Denne byen er også administrasjonby for grevskapet. 
Andre viktige byer i distriktet er Sherborne, som en periode var hovedstad i Wessex, og kystbyene Lyme Regis og Bridport på Jurassic Coast, som er et verdensarvsted. 


== Byer og landsbyer ==
Abbotsbury, Allington, Alton Pancras, Askerwell
Batcombe, Beaminster, Beer Hackett, Bettiscombe, Bincombe, Bishops Caundle, Bothenhampton, Bradford Abbas, Bradford Peverell, Bradpole, Bridport, Broadmayne, Broadwindsor, Buckland Newton, Burstock, Burton Bradstock, Castleton, Cattistock, Caundle Marsh, Cerne Abbas, Charminster, Charmouth, Cheselbourne, Chetnole, Chickerell, Chideock, Clifton Maybank, Compton Valence, Corscombe, Crossways
Dewlish, Dorchester
Evershot
Fleet, Folke, Frampton, Frome St Quintin, Frome Vauchurch
Godmanstone
Halstock, Hermitage, Hilfield, Holnest, Holwell, Hooke
Langton Herring, Leigh, Lillington, Littlebredy, Litton Cheney, Loders, Long Bredy, Longburton, Lyme Regis
Maiden Newton, Marshwood, Melbury Bubb, Melbury Osmond, Melcombe Horsey, Minterne Magna, Mosterton
Netherbury, Nether Compton
Oborne, Osmington, Over Compton, Owermoigne
Piddlehinton, Piddletrenthide, Portesham, Poundbury, Powerstock, Poyntington, Puddletown, Puncknowle, Purse Caundle
Rampisham, Ryme Intrinseca
Sandford Orcas, Seaborough, Sherborne, Shipton Gorge, South Perrott, Stanton St Gabriel, Stinsford, Stoke Abbott, Stratton, Swyre, Sydling St Nicholas, Symondsbury
Thorncombe, Thornford, Tincleton, Toller Porcorum, Tolpuddle, Trent
Warmwell, West Knighton, West Stafford, Whitechurch Canonicorum, Winterborne Monkton, Winterborne St Martin, Winterbourne Abbas, Winterbourne Steepleton, Woodsford, Wootton Fitzpaine
Yetminster


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) West Dorset District – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Beaminster

Beaminster er en liten by i Dorset, England. Den ligger ved veien A3066, mellom Bridport og Crewkerne, i dalen elven Brit renner gjennom. Den er omtrent 24 km nordvest for Dorchester, som er fylkets hovedby. Den er lokalisert i en bolleformet dal nær kilden for den lille elven Brit. Byen er kjent for Beaminsterfestivalen, en årlig ni dager lang musikk- og kulturfestival. I henhold til folketellingen i 2013 er det beregnet et antall på rundt 3 100 innbyggere i byen. En liten økning fra 2936 i 2001.
Under borgerkrigen var byen på parlamentets side, og ble plyndret av rojalistiske styrker i 1644. Ettersom jernbanen ikke ble lagt til Beaminster 1800-tallet, som med mange andre byer, opplevde den ikke tilsvarende vekst, og den er derfor en av de minste byene i Storbritannia. Byens historie er preget av framstilling av ull og lerret. Byen hadde tre storbranner på 1600- og 1700-tallet, den første av disse, som skjedde under borgerkrigen, ødela bortimot byens struktur. Sognekirken er kjent for sin arkitektur, særskilt sitt flotte tårn.


== I kulturen ==
Beaminster er omtalt som «Emminster» i det fiktive Wessex til forfatteren Thomas Hardys roman Tess of the d'Urbervilles.William Barnes, Dorsets poet fra 1800-tallet og som skrev på dialekt, omtalte Beaminster:
Sweet Be'mi'ster, that bist a-bound
By green and woody hills all round,
Wi' hedges, reachen up between
A thousand vields o' zummer green.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Newman, John; Pevsner, Nikolaus (1972): Dorset. The Buildings of England. Harmondsworth: Penguin Books. ISBN 0-14-071044-2. s. 84–89


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Beaminster – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Beaminster i Open Directory Project
Lyme Regis

Lyme Regis er en kystby i Dorset i England. Den ligger 40 km vest for Dorchester og 40 km øst for Exeter. Den er lokalisert i bukten Lyme Bay ved kysten av Den engelske kanal og på grensen av grevskapene Dorset–Devon. Den liker å kalle seg for Dorsets perle. Byen er kjent for sine fossiler som er funnet i klipper og strender, som er en del av det som kalles kommersielt for Jurassic Coast (Jurakysten). Kyststripen er et verdensarvsted. Av byens 3 671 innbyggere (2011) er omkring 45 % pensjonister; mange av dem har flyttet dit fra andre steder på grunn av det behagelige klimaet.
Byen ble grunnlagt som en havn på 1200-tallet, og var lenge en av Englands viktigste. 1900-tallet var preget av nedgangstider, og i 1960-årene ble jernbanestasjonen lagt ned. Byen livnærer seg for det meste på turisme. Muren i havnen, kjent som «The Cobb», er omtalt i Jane Austens roman Overtalelse (1818), men også i John Fowles' roman Den franske løytnants kvinne (1969) og i filmen av samme navn. Fowles er for øvrig født i byen.
I 1685 steg James Scott, 1. hertug av Monmouth, i land i Lyme Regis og startet sitt mislykkede opprør.
I 1812 fant Mary Anning, en fattigjente i tolvårsalderen, fossilet av den første kjente ichtyosaurus under en av sine vandringer langs kystklippene ved Lyme Regis. Hun solgte fossiler til besøkende og ble opphav til den engelske tungekrølleren She sells seashells on the seashore. Anning fant også den første kjente plesiosaurus, og flere av hennes funn kan beskues i Natural History Museum i London.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Lyme Regis – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
 Lyme Regis hos Wikivoyage
Offisielt turistnettsted for Lyme Regis
Byrådet
Geologi i området Lyme Regis, ved Universitetet i Southampton
Landslides at Lyme Regis British Geological Survey
Lyme Regis for turister og besøkende
Lyme Regis i Open Directory Project
Avisenes Nyhetsbyrå

Avisenes Nyhetsbyrå (ANB) er et norsk nyhetsbyrå grunnlagt i 1912 som Socialdemokratisk Pressekontor. I 1919 ble navnet endret til Arbeidernes Pressekontor og fra 1984 A-pressens Oslo-redaksjon (APOR). I 1990 ble byrået organisert som aksjeselskap og byttet 1. september 2001 til dagens navn.
Byrået eies av 31 norske aviser samt A-pressen. ANBs hovedoppgave er å levere aktuelle nyheter til norsk presse, fortrinnsvis lokal- og regionaviser. I tillegg leverer ANB blant annet radio- og TV-sider, fotball- og travtips, forbrukersaker og nyhetsmagasiner.
1. januar 2007 inngikk ANB samarbeid med Norsk Telegrambyrå (NTB). NTB overtok den løpende nyhetstjenesten som ANB hadde levert, mens ANB konsentrerte seg om levering og videredistribusjon av eksklusive saker og tjenester til abonnentene.


== Eksterne lenker ==
Avisenes Nyhetsbyrå Arkivert 10. februar 2005 hos Wayback Machine.
Siste.no – nyhetsportal til Avisenes Nyhetsbyrå
Transportering

Transportering var en straffemetode hvor den dømte ble sendt til en straffekoloni. Normalt lå straffekolonien langt unna hjemlandet. Det var normalt slik at de som fikk en tidbegrensning på straffarbeidet måtte fortsette å bo i området de ble sendt til også etter endt soning. Straffemetoden er mest kjent fra Storbritannia og Frankrike, men også andre land har brukt den.


== Storbritannia ==
Transportering til Nord-Amerika foregikk fram til 1776, da Uavhengighetskrigen satte en stopper for ordningen. Da hadde det blitt transportert fanger dit gjennom det 17. og 18. århundre. Den største britiske straffekolonien på det amerikanske kontinentet lå i Georgia, og ble åpnet i 1732.
I en periode etter 1776 brukte man fengselsskip for å huse de som tidligere ville blitt transportert til Nord-Amerika. Dette var skrog fra skip som ikke lenger var egnet til seilas, og som lå fortøyd i britiske havner. Forholdene var svært dårlige, med overfylte rom, dårlig hygiene og dårlig kost. Svært mange døde ombord på skipene. Det var også vanskeligere å bruke fangene til straffarbeid. Man så seg om etter nye løsninger, og fra 1787 begynte man å transportere fanger til Australia. Fangen ble i første rekke sendt til New South Wales og Tasmania; sistnevnte, som da var kjent som Van Diemen's Land, var regnet som det verste stedet å havne. De fleste fastboende av europeisk avstamning på Tasmania er etterkommere av enten fanger eller fangevoktere. 

Straffangene ble gjerne brukt til å bygge opp infrastrukturen i koloniene. Australia sies ofte å være bygget opp av kriminelle, ettersom en stor del av veiene, gruvene og offentlige bygninger som ble reist der i kolonitiden ble bygd av fanger. Kvinner ble gjerne satt til å arbeide som hushjelper eller gårdsarbeidere. 
Etter å ha sont straffarbeidsdelen av dommen, eller ved god oppførsel, bare deler av den, kunne en fange få rett til å bosette seg i området. Å reise hjem var i de aller fleste tilfeller utelukket; det å reise tilbake til hjemlandet var lenge forbundet med dødsstraff ved hengning. For de som fikk en viss frihet var det mulig å stifte familie. Ettersom transportering kunne idømmes for det man i dag vil kalle små forseelser, som nasking av et brød eller et stykke tøy, var mange av de som ble sendt ut knapt det man vil kalle kriminelle etter en moderne målestokk. Andre hadde en kriminell løpebane bak seg, og vendte tilbake til det livet de var vant til. Områdene hvor det lå straffekolonier kunne derfor få et meget røft preg. 


== Frankrike ==
Frankrike sendte sine forbrytere særlig til Fransk Guyana. Der lå det flere fangekolonier, dels på fastlandet og dels på øyer utenfor. Den mest kjente var Djeveløya. De som var dømt for mindre forseelser eller hadde oppført seg godt under soning ute på øyene fikk mulighet til å bo på fastlandet, der man hadde mulighet til å bygge opp en noenlunde normalt liv. På øyene levde fangene i store fengsler, og utførte straffarbeid. Den verste av øyene var Djevleøya, der blant annet den uskyldig dømte Alfred Dreyfus og den senere forfatteren Henri Charrière (Papillon) sonet.
Bjørnsonfestivalen

Bjørnsonfestivalen er en årlig litteraturfestival som avholdes i Molde og i Nesset i starten av september. Den ble etablert i 1992 av forfatteren Knut Ødegård, i forbindelse med Molde bys 250-årsjubileum. Festivalen har sitt navn etter forfatteren Bjørnstjerne Bjørnson. 
Bjørnsons engasjement for ytringsfrihet og andre menneskerettigheter er spesielt viktige for festivalen, og hver festivaldag åpnes med en folketale fra en aktuell offentlig person fra festivalens utescene på Gørvellplassen i Molde sentrum. 
Parallelt med festivalavviklingen i Molde avholdes det festivalarrangementer på Nesset prestegård ved Eidsvåg. Dette var Bjørnstjerne Bjørnsons barndomshjem. Faren Peder Bjørnson var sogneprest i Nesset fra 1837 til 1853.
Festivalkontorene er på kulturhuset Plassen, og lokalene deles med Molde bibliotek, Teatret Vårt, Moldejazz og Møre og Romsdal kunstsenter. Festivalsjef siden 2016 er Johild Kosberg Bredin. 
Bjørnsonfestivalens høye beskytter er Kronprins Haakon Magnus av Norge. 
I tillegg til de fem ordinære festivaldagene i september har Bjørnsonfestivalen et helårsprogram. I samarbeid med Nynorsk kultursentrum driver festivalen et tilbud med forfatterturneer til fylkets bibliotek kalt Litteraturhus i Møre og Romsdal.
Festivalen har vært en pådriver for å få Molde inn i nettverket av fribyer for forfulgte forfattere. I den forbindelse ble fredslunden ved Kongebjørka i Molde innviet i 1997. Blant dem som har plantet tre i lunden er Yasar Kemal, Thor Heyerdahl, Amos Oz, Hans Blix, Islands president Vigdís Finnbogadóttir og nobelprisvinnerne Seamus Heaney og Wole Soyinka. 


== Se også ==
Bjørnstjerne Bjørnson-Akademiet
Bjørnsonstipendet


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Hans G. Jensen

Hans G. Jensen (født i Horsens i Danmark 13. mars 1856, død 7. september 1922 i Oslo) var formann for Det norske Arbeiderparti 1888–1889. Han var også den første formannen for Landsorganisasjonen i Norge etter i en årrekke å ha vært blant pionerene og pådriverne for fagorganisering i Norge. Han gikk av etter stridigheter rundt spørsmålet om distrikts- eller forbundsorganisering.
Jensen var blant initiativtakerne til Skredderforbundet og ble forbundets første formann i 1892.   Fra 1896 til 1908 var han formann i De samvirkende Fagforeninger i Oslo.  I dette vervet hadde han ansvaret for at byggingen av Folkets Hus i Youngsbakken i Oslo.  Et bygg som stod ferdig i 1907. Hans G. Jensen og LOs første sekretær Dines Jensen tilskrives mye av æren for at det var mulig å stifte et levedyktig LO.


== Referanser ==
Myndighetsalder

Myndighetsalder, tidligere kalt lagalder, er den alderen da en person blir myndig, det vil si gammel nok til selv å slutte juridisk bindende avtaler og råde over egne midler uten bruk av verge. Etter at Europarådet i 1972 vedtok en resolusjon om at myndighetsalderen bør være 18 år, er dette blitt den vanlige myndighetsalderen i Europa, også i Norge.


== Myndighetsalderen i norsk historie ==
I Magnus Lagabøtes Landslov av 1274 ble lagalderen satt til 20 år. I 1619 ble myndighetsalderen hevet til 25 år. 27. mars 1869 ble den så senket til 21 år. I 1969 ble myndighetsalderen igjen 20 år, og så i 1979 18 år. 
Fra 1604 var kvinner umyndige. I 1845 kom Lov om større myndighet for ugifte kvinner. Fra 1863 ble ugifte kvinner myndige på lik linje med menn, men gifte kvinner forble umyndige fram til 1888.
Fra 1619 ble umyndige delt i to grupper. Gruppen mellom 18 og 25 år ble kalt mindreårige, og ble regnet som personlig myndige. Deres formue skulle imidlertid bestyres av en kurator.
I 1280 kom en bestemmelse om at enker og enkemenn skulle regnes for myndige, selv om de var under 20 år. Fram til 1814 kunne man søke kongen om å bli gjort myndig, selv om man ikke hadde oppnådd myndighetsalder. Det har vanligvis vært mulig å inngå ekteskap før oppnådd myndighetsalder etter søknad om dispensasjon.
I Norge er en person er myndig fra den dagen man fyller 18 år, ifølge vergemålsloven § 2.Stemmerett har man derimot hvis man fyller 18 i løpet av det året valget holdes.


== Se også ==
Seksuell lavalder


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vergemålsloven
«Lagalder» i Norsk historisk leksikon på lokalhistoriewiki.no
Torshovteatret

Torshovteatret er en teaterscene underlagt Nationaltheatret, med egen kunstnerisk ledelse. Teaterscenen er en del av bygningskomplekset Kulturslottet Soria Moria i Vogts gate 64 på Torshov i Oslo. Torshovteatret ble etablert som scene i 1977, da under navnet Teatret på Torshov.
Torshovteatret markerte seg fra starten av som en av Oslos og Norges fremste teaterscener. Det har til tider vært store utfordringer knyttet til driften av scenen på Torshov, både kunstnerisk, politisk og økonomisk. Nationaltheatrets intensjon med underbruket på Torshov er å tilby skuespillerne en arena der de kan eksperimentere kunstnerisk og samtidig teste ut nye organisasjonsformer. I årenes løp har Torshovteatret også klart å trekke nye publikumsgrupper til teatret.Scenerommet på Torshovteatret er sirkulært og rommer mellom 130 og 200 publikummere i salen og på galleriet.I starten ble Torshovteatret styrt av gjennom allmøter, noe som var typisk for 1970-tallet. Senere ble dette endret, og skuespillerne ved Nationaltheatret ble gitt muligheten til å gå sammen i små team som kollektivt kunne søke om å lede Torshovteatrets kunstneriske program gjennom noen sesonger. Dette er den styringsmoddelen Torshovteatret har per 2018. Ledergruppen får stilt teaterbygning, fagfolk og et visst budsjett til rådighet for en toårsperiode.


== Ledergrupper (utvalg) ==
Torshovgruppa Komilab (2010–2012) bestod av Mariann Hole, Thorbjørn Harr og Jan Gunnar Røise.
Torshovgruppa Musikklab (2014–2015) bestod av Lena Kristin Ellingsen, Henriette Steenstrup, Bernhard Arnø, Simon Revholt og Christian Skolmen.
Torshovgruppa Sci-fi på Torshov (2017–2018) bestod av Janne Heltberg, Sigurd Myhre, Håkon Ramstad og Herman Bernhoft.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Torshovteatret». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning. 
Torshovteatret på Nationaltheatrets nettsted nationaltheatret.no
Kirkøy

Kirkøy er den største øya i Hvaler kommune i Østfold, med tettstedet Skjærhalden. Øya har et areal på 30,04 kvadratkilometer og har et småknauset og delvis skogkledd landskap. Høyeste punkt er Botneveten (70 moh.).
Øya har forbindelse til Asmaløy via Hvalertunnelen, og til Søndre Sandøy, Nordre Sandøy, Herføl og Lauer, samt Strömstad i Sverige, med rutebåter.
Kirkøy har omtrent 1 000 innbyggere (2007).


== Referanser ==
Djevleøya

For den islandske filmen ved samme navn, se Djeveløya (film).
Djevleøya eller Djeveløya (fransk Île du Diable) er en liten øy i Atlanterhavet utenfor kysten av Fransk Guyana. Den var den strengeste delen av en fransk fangekoloni inntil 1946.
Fangekolonien ble grunnlagt av Napoleon III i 1852, og Djevleøya ble et av de mest berømte fengsler i historien. Den tilhørte fangekolonien som hadde sitt hovedkvarter i Kourou på fastlandet, og som også omfattet andre øyer. Navnet brukes ofte som fellesbetegnelse på hele straffekolonien. Omkring 80 000 fanger ble sendt dit mellom 1852 og 1946, og svært mange av dem vendte aldri tilbake fra det sykdomsbefengte fengselet. Djevleøya huset bare et fåtall av disse fangene, hva gjaldt sykdom var det ikke det verste stedet, ettersom epidemier ikke så lett nådde øya. 
Fordi Djevleøya var den delen av straffekolonien som det var vanskeligst å rømme fra, ble gjerne de fangene som utgjorde den største rømningsfaren plassert der. De kunne være alt fra politiske fanger til mordere. Blant kjente fanger var den uskyldig dømte jødiske offiseren Alfred Dreyfus og den senere forfatteren Henri Charrière. Det var gjennom Dreyfus' skjebne at det oppsto mye publisitet omkring øya i 1895. Charrière, oftest kjent som Papillon («sommerfugl»), klarte å rømme fra Djevleøya, og skrev boken Papillon om sine erfaringer. Den er senere filmatisert, også med tittelen Papillon, med Steve McQueen og Dustin Hoffman i hovedrollene. 
En annen kjent bok om straffekolonien er Den tørre giljotinen av Rene Belbenoit, utgitt i 1938. Boken viste fangekoloniens gru, og bidro til at opinionen vendte seg mot denne straffemetoden. Man sluttet å sende fanger dit samme år, og det er grunn til å tro at boken påvirket debatten kraftig. De fangene som allerede var der ble sittende til 1946, en venteperiode som antagelig ble forlenget kraftig av andre verdenskrig, da Frankrike hadde større bekymringer enn sine fanger. Da fangekolonien ble nedlagt vendte de fleste tilbake til Frankrike, men en del valgte å bli i Fransk Guyana. 
En fanges mer eller mindre dagboksopptegnelser finnes i Helvete hinsides havet ført i pennen Aage Krarup Nielsen og oversatt av Alf Harbitz.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Île du Diable – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Worldatlas: Devil's Islands French Guiana Photos Arkivert 24. oktober 2016 hos Wayback Machine.
Sameland

Sameland, eller Sápmi, (nordsamisk: Sápmi, lulesamisk: Sábme eller Sámeednam, sørsamisk: Saepmie, umesamisk: Sábmie, skoltesamisk: Sääʹmjânnam) er den tradisjonelle betegnelsen på samenes nasjon. Sápmi ligger i Nord-Europa og omfatter de nordlige deler av Fennoskandia. Regionen strekker seg over fire land: Norge, Sverige, Finland og Russland. «Sameland» tilsvarer «Sami eatnam» brukt av Isak Saba i den samiske nasjonalsangen fra rundt 1900.

Samene i Norge, Sverige og Finland har sameting som politiske organ. Samiske organisasjoner fra alle fire land deltar i Samerådet.
Regionen har sitt eget fotballag, Same Spábbáčiekčanlihttu, som spiller i N.F.-Board, vant 2006 VIVA World Cup og var vertskap for 2008 arrangementet.


== Landskap og klima ==
Det meste av Sameland ligger nord for polarsirkelen. I vest finner man fjorder, dype daler, isbreer og fjell - det høyeste er Kebnekaise. På svensk side av Sápmi preges landskapet av store elver. Lengst mot nordøst er det tundra, men uten permafrost.
Klimaet i Sameland er subarktisk, og vegetasjonen er derfor sparsom, bortsett fra i de mer skogrike traktene lengst mot sør. Den fjellrike vestkysten har betydelig mildere vintre og mer nedbør enn de store områdene i øst. Nord for polarsirkelen har Sápmi mørketid i vintersesongen og midnattssol om sommeren. Tradisjonelt deler samer året i åtte sesonger.


== Naturressurser ==
Sameland har rike naturressurser - med et dyreliv av rein, ulv og bjørn i tillegg til et rikt fiske i sjø og elver. Det er også påvist forekomster av verdifulle mineraler: jernmalm på svensk side, gull på finsk side, kobber på norsk side, og nikkel og apatitt på russisk side.
De siste tiårene har man fått en økende erkjennelse internasjonalt og nasjonalt av at tradisjonell samisk bruk av naturressurser kan gi eiendoms- og bruksrettigheter.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Sápmi – kategori av bilder, video eller lyd på Commons