Høyre

Høyre (H) er et liberalkonservativt politisk parti i Norge. Høyre er landets nest eldste partiorganisasjon, dannet like etter Venstre i 1884. Partiet setter folkestyret, eiendomsretten og den personlige frihet høyt. Maktbalanse mellom staten og individet har blitt forstått som den ideologiske kjernen i Høyre. Partiet identifiserer seg selv som et borgerlig parti.Høyre går inn for en åpen markedsøkonomi med skatte- og avgiftslettelser og færre reguleringer, og har tradisjonelt søkt moderasjon i offentlige utgifter. Partiet har også vært opptatt av familien og det sivile samfunnet. Tradisjonelt har partiet vært forsvarsvennlig og støttet norsk medlemskap i NATO og EU. Høyre er mer internasjonalistisk innstilt enn en del andre partier i den konservative partifamilien i Europa. Høyre er medlem av IDU og assosiert medlem av EPP.
Partiet har tre sideorganisasjoner: Unge Høyres Landsforbund, Høyres studenter og Senior Høyres Landsforbund. Innenfor rammen av Høyres formålsparagraf vedtar de egne programmer som danner grunnlaget for deres politiske virksomhet. Sideorganisasjonene er representert i Høyres styrende organer på de fleste nivåer.
Erna Solberg har vært partileder siden våren 2004. Per april 2022 er Henrik Asheim partiets 1. nestleder og Tina Bru partiets 2. nestleder. Per mars 2022 er Solberg partiets parlamentariske leder, Trond Helleland partiets 1. parlamentariske leder og Henrik Asheim partiets 2. parlamentariske nestleder.Partiets ungdomsorganisasjon, Unge Høyre, ledes (per mars 2022) av Ola Svenneby. Leder av studentorganisasjonen, Høyres studenter, er Andreas Oftedal. Guro Angell Gimse er leder av Høyres Kvinneforum. I perioden 2021–2025 har Høyre 36 representanter på Stortinget. Partileder Erna Solberg, Trond Helleland og Henrik Asheim er henholdsvis parlamentarisk leder, 1. og 2. nestleder. Høyre er det nest største partiet på Stortinget, etter Arbeiderpartiet.
Høyre har deltatt i 18 regjeringer og hatt ni statsministre, senest Erna Solberg i Erna Solbergs regjering fra 2013 til 2021.


== Formålsparagraf ==
«Høyre vil føre en konservativ fremskrittspolitikk, bygget på det kristne kulturgrunnlag, rettsstaten og folkestyret, for å fremme personlig frihet og sosialt ansvar, medbestemmelse og eiendomsrett, og et forpliktende nasjonalt og internasjonalt samarbeid.»


== Politisk plattform ==
Høyre presenterer seg som et sosialt reformparti som arbeider innenfor de konstitusjonelle rammer et parlamentarisk demokrati setter. Høyre står i en forholdsvis liberal konservativ tradisjon i Norge, til forskjell fra mer nasjonalt eller religiøst orienterte konservative i Vest-Europa. Partiet har lenge rommet både verdikonservative og mer liberalkonservative fløyer. Fra 1960-årene har de liberalkonservative innslagene blitt mer fremtredende. Høyre i dag bekjenner seg først og fremst til en burkeansk konservativ tradisjon. Liberale rettigheter nedfelt i Grunnloven, som ytringsfriheten, personvernet og næringsfriheten, har således fått en viktig plass i Høyres verdigrunnlag.
Høyres politiske plattform vektlegger blant annet følgende saker:

Sikre stabile og gunstige rammevilkår for et fritt og nyskapende næringsliv
Lavere skatter og avgifter
Økt satsing på samferdsel
Økt satsing på forskning
Økt fokus på kunnskap og læring i skolen
Et sterkt og effektivt forsvar
Effektiv håndhevelse av lov og orden
Økt satsing på kvalitet og kompetanse i omsorgstjenestene
Redusere offentlig intervensjon i privatpersoners liv og virke
Fremme respekt, åpenhet og toleranse i samfunnet
Verne om klima og miljø
Likestille offentlige og private tjenesteytere gjennom fritt offentlig finansiert brukervalg
Sette grenser for politikk og prioritere kjerneoppgavene sterkere


== Historie ==

Høyres røtter spores gjerne tilbake til den ikke-adelige embedsstanden og borgerskapet, som i kraft av sin administrative erfaring og sosiale status dominerte i norsk politikk frem til rundt 1870.Det store politiske spørsmålet i Norge i 1880-årene var forfatningsstriden; spørsmålet om kong Oscar II hadde et absolutt veto i grunnlovssaker, eller om det norske Stortinget kunne overprøve det. Mellom 1882 og 1884 ble det etablert såkalte grunnlovsforeninger, uavhengige av hverandre, en rekke steder i landet. Grunnlovsforeningene samlet velgere som mente at kongens veto var endelig, ellers ville det forrykke balansen mellom den lovgivende og utøvende makt. De delte en konservativ tolkning av grunnloven og maktfordelingsprinsippet. Velgere som var av motsatt oppfatning, samlet seg i såkalte 17. mai-foreninger, forløpere til partiet Venstre.Etter at det landsdekkende partiet Venstre ble dannet den 28. januar 1884, gikk 174 grunnlovsforeninger sammen om å danne De konservative foreningers sentralstyre, også kalt Det konservative parti eller Det konstitusjonelle parti, den 25. august 1884. Navnet «Høyre» ble i begynnelsen brukt nedsettende av politiske motstandere. Høyre hadde ikke like stor organisasjonskontinuitet som Venstre, men mange hadde erfaring fra indremisjonen, avholdsbevegelsen og yrkesorganisasjoner. Emil Stang ble valgt til partiets formann, foran den mer konservative Christian Selmer. Stang slo fast at «Høyre skulle være et sosialt reformparti som arbeidet innenfor de konstitusjonelle rammer et parlamentarisk demokrati setter.» Dette åpnet for samarbeid med den moderate delen av Venstre.

Frem til 1905 søkte Høyre å bevare personalunionen med Sverige, forutsatt Norges likestilte rolle. Partiet motsatte seg derfor Venstres mer utfordrende politikk av hensyn til sikkerhets- og handelspolitiske interesser. Stang var statsminister i rene Høyre-regjeringer 1889–1891 og 1893–1895, i et forsøk på å utbre en forsonende holdning til Sverige. Et lignende forsøk på en såkalt samlingspolitikk ble utøvd av statsminister Francis Hagerup 1895–1898 og 1903–1905. For å skape et bredere parlamentarisk grunnlag, gikk Høyre og moderate Venstre-folk sammen i valgsamarbeidet Samlingspartiet foran stortingsvalget i 1903. Samlingspartiet hadde front mot Venstres sosiale og unionspolitiske radikalisme og det fremvoksende sosialdemokratiet. Samlingspartiet ønsket forhandlinger med Sverige fremfor ensidig norsk aksjon i konsulatsaken. Prosjektet overlevde ikke i det etterunionelle politiske klimaet, men fikk sin arvtager i samarbeidet med Frisinnede Venstre noe senere.
Internt i Høyre markerte partileder og statsminister Francis Hagerup seg som den viktigste pådriveren for innføring av kvinnelig stemmerett helt fra dette ble en viktig politisk sak i Norge, og Hagerup var både medstifter, medlem av det første styret og æresmedlem i Norsk Kvinnesaksforening.I årene rundt 1900 tok Høyre initiativ til å bygge ut et moderne samferdselsnett, med veier og jernbane. Etter første verdenskrig ble det i første rekke Høyres oppgave å gjenreise statens finanser. På 1920-tallet gikk Norge inn i parikrisen i forsøket på å gjenopprette kroneverdien etter gullstandarden, og både stat og kommuner slet med stor gjeld. Statens finanser var først i 1936 blitt så gode at Høyre-regjeringen anså det forsvarlig å iverksette eget prinsippvedtak fra 1923 om innføring av alderstrygd.
Fra 1935 startet en langvarig periode hvor Arbeiderpartiet styrte, og de borgerlige partiene var lite samlet. Med Kings Bay-saken i 1963 endret dette seg da Høyres John Lyng maktet å danne en regjering, riktignok kortvarig. Fra og med 1965 var borgerlige samlingsregjeringer igjen vanlig med Høyre som deltaker, men ikke i lederrollen. Per Borten (Sp) og Lars Korvald (KrF) ble statsministre i de to første relativt varige, borgerlige regjeringer etter krigen. Først med den såkalte høyrebølgen i Europa fikk norske Høyre igjen stor oppslutning, under trioen Erling Norvik som partileder, Jo Benkow som parlamentarisk leder og Kåre Willoch som statsministerkandidat. Partiet kritiserte regjeringen for å føre dårlig krisepolitikk, og tok til orde for liberalisering av mediepolitikken, åpningstidene osv.

Valget i 1981, hvor Høyre fikk 31,7 %, var Høyres beste siden valget i 1924. Partiets viktigste politiker på 1980-tallet var Kåre Willoch, som var statsminister fra 1981 til 1986. I 1980-årene hadde partiet også sin historiske toppnotering i antall betalende medlemmer, som da var omkring 100 000 personer.
Ved valget i 1997 fikk Høyre 14,3 % – det til da dårligste valget siden 1945. Partiet gjorde imidlertid et godt valg i 2001, og kom i regjering sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre. I 2005 gjorde partiet nok et dårlig valg, og fikk det historisk dårligste resultatet på 14,1 %.
Utover 1980-tallet og særlig 1990-tallet oppstod et stort, konkurrerende høyreparti med Fremskrittspartiet, som Høyre lenge strevde med å avklare sitt forhold til. Med FrPs vekst økte presset på Høyres kompromissvilje. Høyre satt i regjering med partier til venstre for seg selv på den politiske skala, mens Fremskrittspartiet markerte mer rendyrkede høyresaker i opposisjon. Først etter gjenvalget av Jens Stoltenbergs regjering i 2005 ble det realitet i fremstøt for borgerlige samling som også omfattet Fremskrittspartiet.
Oppslutningen om Høyre har variert betraktelig. Størst andel velgere hadde Høyre i 1894 da 49,4 % stemte Høyre; da var det dog kun to partier å velge mellom. Høyre har aldri hatt rent flertall på Stortinget. Høyre gikk betydelig tilbake i mellomkrigstiden, bl.a. som følge av at nye partier kom til. Fra 1945 til 1970 økte partiets oppslutning jevnt og sikkert for så å skyte fart etter valget i 1973.
Etter 2009 etablerte Høyre seg som det klart største partiet på borgerlig side med over 25 % oppslutning i stortingsvalgene i 2013 og 2017. Etter stortingsvalget i 2013 dannet partileder Erna Solberg en regjering utgått fra Høyre og Fremskrittspartiet, som i januar 2018 ble utvidet med Venstre. I januar 2019 ble regjeringen igjen utvidet med Kristelig Folkeparti. Erna Solberg fikk da en flertallsregjering, som hadde 9 statsråder fra Høyre, 7 fra Frp, 3 fra Venstre og 3 fra KrF. I januar 2020 gikk Fremskrittspartiet ut av regjeringen, som dermed er blitt en mindretallsregjering med 12 statsråder fra Høyre, 4 fra Venstre og 4 fra KrF. I stortingsvalget i 2021 fikk regjeringen flertallet imot seg, og Erna Solberg varslet regjeringens avgang.


== Partiledelse ==


=== Ledere ===


=== Parlamentariske ledere ===


=== Generalsekretærer ===


== Regjeringsdeltagelse ==

Statsministre fra Høyre

Emil Stang d.e. 1889–1891, 1893–1895
Francis Hagerup 1895–1898, 1903–1905
Jens Bratlie 1912–1913
Otto B. Halvorsen 1920–1921, 1923
Ivar Lykke 1926–1928
John Lyng 1963
Kåre Willoch 1981–1986
Jan P. Syse 1989–1990
Erna Solberg 2013–2021Høyres deltagelse i regjeringer

Emil Stangs første regjering (H) (13. juli 1889–6. mars 1891)
Emil Stangs andre regjering (H) (2. mai 1893–14. oktober 1895)
Francis Hagerups første regjering (H, MV, V) (14. oktober 1895–17. februar 1898)
Francis Hagerups andre regjering (H, V, Saml.) (22. oktober 1903–11. mars 1905)
Christian Michelsens regjering (H, V, MV, Saml.) (11. mars 1905–23. oktober 1907)
Wollert Konows regjering (H, FV) (2. februar 1910–20. februar 1912)
Jens Bratlies regjering (H, FV) (20. februar 1912–31. januar 1913)
Otto B. Halvorsens første regjering (H, FV) (21. juni 1920–22. juni 1921)
Otto B. Halvorsens andre regjering (H, FV) (6. mars 1923-30. mai 1923)
Abraham Berges regjering (H, FV) (30. mai 1923–25. juli 1924)
Ivar Lykkes regjering (H, FV) (5. mars 1926–28. januar 1928)
Samlingsregjeringen (25. juni 1945–5. november 1945)
John Lyngs regjering (H, KrF, Sp, V) (28. august –25. september 1963)
Per Bortens regjering (H, KrF, Sp, V) (12. oktober 1965 –17. mars 1971)
Kåre Willochs regjering (H) (14. oktober 1981 –8. juni 1983); (H, KrF, Sp) (8. juni 1983 – 9. mai 1986)
Jan P. Syses regjering (H, KrF, Sp) (16. oktober 1989 –3. november 1990)
Kjell Magne Bondeviks 2. regjering (H, KrF, V) (19. oktober 2001 –17. oktober 2005)
Erna Solbergs regjering (H, Frp) (16. oktober 2013 –17. januar 2018); (H, Frp, V) (17. januar 2018 –22. januar 2019); (H, Frp, V, KrF) (22. januar 2019 –24. januar 2020); (H, V, KrF) (24. januar 2020–14. oktober 2021)


== Valghistorikk ==

Stortingsvalgene: For 1906 Samlingspartiet, som bestod av Høyre og Moderate Venstre-krefter. For 1909-1936 medregnet stemmer på felleslister med Frisindede Venstre.
Kommunevalgene: Inkluderer ikke stemmer avgitt ved flertallsvalg før 1967 og ikke stemmer som tilfalt borgerlige felleslister der Høyre var med i en rekke kommuner.

Høyre stilte til valg på borgerlige felleslister i Nord-Trøndelag i 1973 og 1977.

Mandattall uthevet med fet skrift markerer at partiet har fått et utjevningsmandat.

Representanters navn som er uthevet med fet skrift markerer at partiet har fått et utjevningsmandat.


== Statsråder for Høyre i Erna Solbergs regjering ==
Erna Solberg statsminister 2013-2021
Børge Brende utenriksminister 2013-2017
Vidar Helgesen EU- og EØS-minister 2013-2015, miljøvernminister 2015-2018
Elisabeth Aspaker fiskeriminister 2013-2015, EU- og EØS-minister 2015-2016
Frank Bakke-Jensen EU- og EØS-minister 2016-2017, forsvarsminister 2017-2021
Marit Berger Røsland EU- og EØS-minister 2017-2018
Nikolai Astrup utviklingsminister 2018-2019, digitaliseringsminister 2019-2020, kommunalminister 2020-2021
Ine Marie Eriksen Søreide forsvarsminister 2013-2017, utenriksminister 2017-2021
Anniken Hauglie arbeids- og sosialminister 2015-2020
Linda Hofstad Helleland kulturminister 2015-2018, barne- og familieminister 2018-2019, distrikts- og digitaliseringsminister 2020-2021
Bent Høie helse- og omsorgsminister 2013-2021
Jan Tore Sanner kommunalminister 2013-2018, kunnskapsminister 2018-2020, finansminister 2020-2021
Monica Mæland næringsminister 2013-2018, kommunalminister 2018-2020, justisminister 2020-2021
Torbjørn Røe Isaksen kunnskapsminister 2013-2018, næringsminister 2018-2020, arbeids- og sosialminister 2020-2021
Tine Sundtoft miljøvernminister 2013-2015
Thorhild Widvey kulturminister 2013-2015
Henrik Asheim forsknings- og høyere utdanningsminister 2020-2021
Tina Bru olje- og energiminister 2020-2021
Geir Inge Sivertsen fiskeriminister 2020-2020
Odd Emil Ingebrigtsen fiskeriminister 2020–2021


== Stortingsrepresentanter ==
Høyre har 36 stortingsrepresentanter i perioden 2021–2025; jfr Liste over stortingsrepresentanter 2021–2025.


== Ordførere ==
I valgperioden 2019–2023 har Høyre ordføreren i 35 kommuner og fylkesordføreren i Agder.
I valgperioden 2015–2019 hadde Høyre ordføreren i 76 kommuner og fylkesordføreren i Akershus, Vestfold, Vest-Agder og Nord-Trøndelag.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Danielsen, Rolf (1984). Høyres historie. Borgerlig oppdemmingspolitikk 1918–1940. Oslo: Cappelen. ISBN 82-02-04991-1. 
Kaartvedt, Alf (1984). Høyres historie. Drømmen om borgerlig samling, 1884–1918. Oslo: Cappelen. ISBN 82-02-04990-3. 
Notaker, Hallvard (2012). Høyres historie. Opprør og moderasjon, 1975–2005. Oslo: Cappelen. ISBN 82-02-39029-X. 
Notaker, Hallvard (2013). «Høyres ideologiske spenninger» (PDF). Norsk statsvitenskapelig tidsskrift. 29 (2): 111–119. ISSN 0801-1745. Arkivert (PDF) fra originalen 19. mai 2016. 
Seip, Jens Arup (1980). Dyd og nødvendighet. Høyres historie gjennom hundre år, 1880–1980. Oslo: Gyldendal. ISBN 82-05-12480-9. 
Sejersted, Francis (2003) [1984]. Høyres historie. Opposisjon og posisjon, 1945–1981 (2 utg.). Oslo: Pax. ISBN 82-530-2563-7. 


== Eksterne lenker ==
(no) Offisielt nettsted 
(en) Høyre – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Unge Høyre
Høyres Studenterforbund
Høyre på Twitter