jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
PIN

PIN (Personlig IdentifikasjonsNummer, ofte kalt PIN-kode) er en personlig tallkode som må oppgis for å få adgang til bestemte tjenester, som for eksempel minibanker, nettbanker, adgangskort eller mobiltelefoner. Den fungerer som et passord.
En PIN-kode er vanligvis på fire siffer, noe som gir 10 000 mulige kombinasjoner. Dette er ikke spesielt mye i en moderne sikkerhetssammenheng, og derfor får man som regel bare et begrenset antall forsøk før tjenesten sperres. Blir PIN-koden på en mobiltelefon sperret, må man enten bruke en lengre PUK-kode eller kontakte leverandøren av tjenesten for å få tilgang.
En PIN-kode bør aldri oppbevares tilgjengelig for uvedkommende, og bør være umulig å gjette seg frem til. Av den grunn er ens egen fødselsdag, postnummer eller lignende ikke å anbefale som PIN-kode.
Norske Selskab

Norske Selskab var en litterær selskapsklubb for norske studenter i København. Norske Selskab ble stiftet i 1772 (offisielt åpnet 1774) av Ove Gjerløw Meyer. Stiftelsen fant sted hos vinhandler Juel i Læderstræde, men i 1774 åpnet selskapet med egne lokaler i Sværtegade bak Kongens Nytorv. Blant medlemmene var forfattere, diktere og filosofer i kretsen rundt dikteren Johan Herman Wessel.
Det var en herreklubb med livlige møter med taler, sang og diskusjoner, diktresitasjoner, improvisasjoner og relativt hyppige inntak av punsj (eller annen alkoholholdig drikke). Klubben var på det mest aktive oppe i over 100 medlemmer. Medlemmene regnet seg som kulturkonservative, klassisister og Holberg-dyrkere. De holdt den romerske dikteren Horats høyt som et symbol på de uforgjengelige klassiske verdier i motsetning til romantikkens flyktige følelser, og foretrakk fransk og engelsk litterær tradisjon, særlig fransk klassisisme, mens de tok avstand fra tysk innflytelse på dansk-norsk åndsliv (Klopstock og hans elev Johannes Ewald). Faktisk oppfant de et nytt verb, at tyske, som et synonym for følelsesladet overdrivelse.Medlemmene av Norske Selskap kom til å stå sentralt i den voksende norsk-patriotiske bevegelsen mot slutten av 1700-tallet, og flere av dikterne forfattet patriotiske dikt og skuespill. Dikterne sto i en klassisistisk tradisjon, og deres hyllest av norske bønder kan knyttes til den franske hyrdediktningen tidligere i århundret. De fleste medlemmene var teologistudenter og deres oppførsel med fest og fyll fulgte dem resten av livet, om de i det hele tatt besto eksamen. 
Ved opptakelse i selskapet skulle medlemmene på tro og ære avsverge enhver befatning med "Jyden, alt hans Væsen og alle hans Gierninger". Imidlertid var madam Juel født og oppvokst i Jylland. Som den eneste ble ikke hun lagt sin jyske bakgrunn til last, noe Jonas Rein så seg nødt til å kommentere i et fødselsdagsvers til hennes ære:

En skål for en jyde vi nordmenn frembær'
skjønt mange vil finne, det underlig er.
Men nordmenn det gode bør hedre, og kan
endog, når det finnes i jydenes land.Klubben ble oppløst i 1813 etter at kampen om et eget norsk universitet var vunnet. I 1818 ble selskapet gjenopprettet, som Norske Selskab (1818).


== Sentrale medlemmer i Norske Selskab ==

N.K. Bredal
Johan Nordahl Brun
Magdalene Sophie Buchholm
Jakob Edvard Colbjørnsen
Christian Colbjørnsen
Claus Fasting
P.H. Frimann
Hans Gulbranson
Carl August Gulbranson
Ove Gjerløw Meyer
Søren Monrad
Christen Pram
Knud Lyne Rahbek
Jonas Rein
Edvard Storm
Niels Treschow
Johan Vibe (1748-1782)
Johan Herman Wessel
Jens Zetlitz


== Se også ==
Norges Skaal


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Norske Selskab var ikke norsk-nasjonalt
Ferjelaget Skånevik

Ferjelaget «Skånevik» ble stiftet 22. januar 2005 for å ta vare på bilferjen M/F «Skånevik» etter antikvariske retningslinjer. Ferjelaget overtok «Skånevik» fra Stiftinga Brørvikskuto i mars 2005. Ferjelaget har base i Hordaland, hovedkontoret er i Nyborg i Bergen. Ferjelaget er en frivillig organisasjon med medlemskap som driftsform.
M/F «Skånevik» ble bygget for Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap i 1967 på Ulstein mek. Verksted. Ferjen trafikkerte HSDs rutesamband frem til 2001, da den ble lagt i opplag. Den ble solgt til Stiftinga Brørvikskuto i 2004, og videresolgt til Ferjelaget i mars 2005.
I 2006 ble «Skånevik» fredet av Riksantikvaren.


== Eksterne lenker ==
Ferjelaget «Skånevik»
Amélie Mauresmo

Amélie Mauresmo (født 5. juli 1979 i Saint-Germain-en-Laye) er en profesjonell fransk kvinnelig tennisspiller.
I 1999 kom Mauresmo, som var useedet, til finalen i Australian Open, hvor hun tapte for Martina Hingis. Dette var andre gang (første gang var finaleseieren til Mary Pierce i 1995) at en fransk spiller nådde finalen i Australian Open.
I 2003 vant Amélie Mauresmo Federation Cup med det franske laget. Hun vant flere kamper enn noen av hennes medspillere.
Under OL i 2004 i Athen tok hun sølvmedaljen etter finaletap mot belgiske Justine Henin-Hardenne i damesingle.
13. september 2004 ble Mauresmo den første franske spilleren som toppet kvinnenes rankingliste. Hun er en av få spillere som har oppnådd topplassen uten å ha vunnet noen Grand Slam-turnering.
I 2006 vant Mauresmo sin første Grand Slam-tittel, da hun møtte Justine Henin-Hardenne i finalen i Australian Open. På stillingen 6-1, 2-0 til Mauresmo trakk den belgiske motstanderen seg med magesmerter. Mauresmo og Henin-Hardenne møtte også hverandre i Wimbledon-finalen samme år, da vant den franske spilleren nok en gang, denne gangen med sifrene 2-6, 6-3, 6-4.
Amelie Mauresmo har ofte slitt med forventningspress, fordi hun var en meget god juniorspiller. Hun er en veldig kjent person i Frankrike, og får mye oppmerksomhet i media, det har blitt diskutert om hvorvidt hun klarer å takle presset. På hjemmebane under Grand Slam-turneringen på Roland Garros har hun ofte slitt, og aldri kommet lengre enn til kvartfinale.
Totalt har Mauresmo vunnet 25 titler i single. I tillegg har hun 3 titler i double. 


== Grand Slam-titler ==
 Australian Open:
Single damer – 2006 (Hun beseiret Justine Henin-Hardenne med 6-1, 2-0 w.o)
 Wimbledon:
Single damer – 2006 (Hun beseiret Justine Henin-Hardenne med 2-6, 6-3, 6-4 i finalen)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Amélie Mauresmo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Amélie Mauresmo på Internet Movie Database 
(fr) Amélie Mauresmo på Allociné 
(en) Amélie Mauresmo på Facebook 
Amélie Mauresmo på Instagram 
(de) Amélie Mauresmo – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Amélie Mauresmo – Olympics.com 
(en) Amélie Mauresmo – Olympic.org 
(en) Amélie Mauresmo – Olympedia 
(en) Amélie Mauresmo – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Amélie Mauresmo – WTA Tennis 
(en) Amélie Mauresmo – ITF Tennis 
(en) Amélie Mauresmo – FedCup 
(en) Amélie Mauresmo – International Tennis Hall of Fame
Deborah Compagnoni

Deborah Compagnoni (født 4. juni 1970 i Bormio, Sondrio) er en tidligere, italiensk alpinist.


== Karriere ==
I junior-VM i alpint 1987 tok hun gull i storslalåm.
Compagnoni var den beste italienske alpinisten i 1990-årene. Sitt første OL-gull vant hun i super-G under OL 1992, og under OL 1994 tok hun gull i storslalåm. I OL 1998 i Nagano forsvarte hun OL-gullet i storslalåm, og tok sølv i slalåm.
Hun har også tre VM-gull. Hun ble verdensmester i storslalåm i 1996 i Sierra Nevada, og året etter, under VM 1997 i Sestriere, forsvarte hun storslalåmtittelen i tillegg til å vinne slalåmrennet.


== Resultater i verdenscupen i alpint ==


=== Individuelle seire ===


=== Sammenlagtplasseringer ===


== Se også ==
Liste over mestvinnende vinterolympiere


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Deborah Compagnoni – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Deborah Compagnoni på Internet Movie Database 
(de) Deborah Compagnoni – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Deborah Compagnoni – Olympics.com 
(en) Deborah Compagnoni – Olympic.org 
(en) Deborah Compagnoni – Olympedia 
(en) Deborah Compagnoni – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(it) Deborah Compagnoni – Italias olympiske komité 
(en) Deborah Compagnoni – FIS (alpint) 
(en) Deborah Compagnoni – ski-db.com
Giovanni Battista Caprara Montecuccoli

Giovanni Battista Caprara Montecuccoli (født 29. mai 1733 i Bologna i Kirkestaten, død 21. juni 1810 i Paris) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie og det pavelige diplomati. Han var blant annet nuntius i Köln, Sveits, og i Østerrike-Ungarn med Böhmen og var da svært ettergivende overfor Joseph IIs kirkepolitikk.Han ble kreert til kardinal i juni 1792 av pave Pius VI, med Sant'Onofrio al Gianicolo som tittelkirke.
Han deltok ved konklavet 1799–1800 som valgte pave Pius VII.
Han ble erkebiskop av Iesi 1800–1802, og senere erkebiskop av Milano 1802–1810.
Etter ønske fra Napoleon ble han utnevnt av paven som sin legato a latere til Den franske republikk, et verv han hadde fra 1801 til 1809, da pave Pius VII ble Napoleons fange. I 1802 fikk han overført pave Pius VIs jordiske levninger fra Valence til Roma, og han velsignet jernkronen hvorved Napoleon lot seg krone til konge av Italia i 1805.
Hans svekkede helse sparte ham for besværlighetene rundt Napoleons skilsmisse og nye bryllup i 1810.Han var en slektning av den senere tyske kansler Leo von Caprivi de Caprara de Montecuculi.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1943
Kardinal Giovanni Battista Caprara Montecuccoli (1733-1810) *1766


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Piombino

Piombino er en liten havn og småby i Toscana i Italia, ved Tyrrenerhavet overfor øya  Elba og på nordsiden av Maremma.
I antikken var den en etruskisk havneby som betjente Populonia. I middelalderen var den en viktig havn i republikken Pisa.
Det er nå mye industri i området. Havnen er fremdeles travel både for industri og turisme, og herfra seiler ferger  til Portoferraio (Elba) og Olbia (Sardinia).


== Befolkningsutvikling ==
Tall fra ISTAT


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Piombino – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Piombino – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Den internasjonale holocaustdagen

Den internasjonale holocaustdagen er en årlig internasjonal minnedag over holocaust, de tyske nazistenes folkemord på jøder før og under andre verdenskrig, opprettet etter FNs sikkerhetsråds resolusjon 60/7 11. november 2005. Dagen blir markert 27. januar til minne om samme dato i 1945, da styrker fra Den røde armé fra Sovjetunionen frigjorde de rundt 7 000 tilbakevendte og overlevende fangene i den største konsentrasjonsleiren Auschwitz-Birkenau i det tyskokkuperte Polen.
Resolusjonen oppfordrer alle medlemslandene å markere minnet etter holocaustofrene og oppfordrer til å inkludere historie om holocaust i de ulike utdanningsprogrammene for å hindre at det samme skjer igjen.


== I Tyskland ==
Holocaust, tragedien uten sidestykke, kan ikke omgjøres. Den må huskes med skam og avsky så lenge manns minne eksisterer. Kun ved å minnes kan ofrene hylles på en passende måte. Millioner uskyldige jøder og medlemmer av andre minoriteter ble myrdet på de mest barbariske tenkelige måter. Vi må aldri glemme disse menn, kvinner og barn eller deres piner.

Minnedagen over holocaust er en nasjonal minnedag (nationaler Gedenktag) i Tyskland, kalt Der Tag des Gedenkens an die Opfer des Nationalsozialismus (Minnedagen over nasjonalsosialismens ofre). Den ble opprettet i en proklamasjon av den tyske presidenten Roman Herzog 3. januar 1996, og satt til 27. januar, den dagen de sovjetiske soldatene frigjorde de gjenlevende fra Auschwitz-Birkenau. Slik navnet tilsier er dagen også en minnedag for ofrene for holocaust i Tysklands nazistiske periode.


== Se også ==
Jom Hashva, jødisk minnedag
Liste over FN-dager
Holocaust
FNs menneskerettighetsdag
Minnedag for dem som mistet livet under andre verdenskrig
Internasjonal dag for rett til sannhet om grove menneskerettighetsbrudd, og for verdighet for ofrene
Internasjonal dag mot rasediskriminering


== Fotnoter ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) International Holocaust Remembrance Day – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
«Den internasjonale Holocaustdagen», fra Senter for studier av Holocaust og livssynsminoriteter
(en) Resolution adopted by the General Assembly on the Holocaust Remembrance (A/RES/60/7, 1 November 2005), via De forente nasjoner
Internasjonal minnedag for ofrene for holocaust, via FN-sambandet
Fabien Barthez

Fabien Alain Barthez (født 28. juni 1971 i Lavelanet i Ariège) er en fransk tidligere fotballspiller. Han gjorde et comeback i Nantes og han avsluttet karrieren i Nantes. Etter at han la opp begynte han som racerfører.Barthez er kjent for sin fargerike personlighet, og sin høyde til tross, en svært god keeper med bra spenst og stor rekkevidde.
Han ble verdensmester for Frankrike i 1998, og europamester i 2000. 
Han ble også Premier League-mester sesongen 2002/03 med Manchester United.
Det franske fotballforbundets dopingkomité ila ham 16. januar 1996 utestengelse i to måneder for å ha avlagt positive dopingprøver i oktober 1995 som viste at han hadde røyket cannabis.


== Landslaget ==
VM i fotball: 1998 (verdensmester), 2002, 2006
EM i fotball: 1996, 2000 (europamester), 2004


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Fabien Barthez – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Fabien Barthez – FIFA 
(fr) Fabien Barthez – LÉquipe 
(en) Fabien Barthez – Transfermarkt 
(en) Fabien Barthez – Transfermarkt (manager) 
(en) Fabien Barthez – national-football-teams.com 
(en) Fabien Barthez – Soccerbase.com 
(en) Fabien Barthez – FootballDatabase.eu 
(en) Fabien Barthez – Soccerway 
(en) Fabien Barthez – EU-Football.info 
Profil hos Fédération Française de Football
Profil hos France Football
David Toms

David Toms (født 4. januar 1967) er en amerikansk profesjonell golfspiller på PGA-touren. Han har lenge vært blant de ti beste på verdensrankingen i golf.
Toms ble født i delstaten Louisiana. Han vant turneringen for gutter 15–17 i juniorverdensmesterskapet i golf (Junior World Golf Championships) i 1984. Han gikk deretter på Louisiana State University før han startet sin karriere på PGA-touren i 1992. Per 9. mars 2005 har han vunnet én major-turnering (PGA-mesterskapet i 2001) og totalt 11 turneringer på PGA-touren.
Vinnerscoren til Toms i PGA-mesterskapet i 2001 (265, 15 under par) er den laveste absolutte 72-hullsscoren i en major-turnering gjennom historien, (men ikke den laveste i forhold til par; Tiger Woods har den rekorden).


== Meritter ==


=== Seire på PGA-touren ===
1997: Quad City Classic
1999: The International, Buick Challenge
2000: Michelob Championship at Kingsmill
2001: Compaq Classic of New Orleans, PGA Championship, Michelob Championship at Kingsmill
2003: Wachovia Championship, FedEx St. Jude Classic
2004: FedEx St. Jude Classic
2005: WGC-Accenture World Matchplay Championship
2006: Sony Open in Hawaii
2011: Crowne Plaza Invitational at Colonial


== Eksterne lenker ==
Artikkelen har ingen egenskaper for offisielle lenker i Wikidata
(de) David Toms – Munzinger Sportsarchiv 
(en) David Toms – Louisiana Sports Hall of Fame 
(en) David Toms – PGA-touren 
(en) David Toms – Japantouren 
(en) David Toms – Verdensrankingen
Isuzu

Isuzu er et japansk bilmerke.  Produsenten Isuzu Motors Ltd. (japansk ,いすゞ自動車) holder til i Tokyo, med produksjonsanlegg i Kawasaki, Fujisawa, Tochigi og Hokkaido.  Isuzu er også en av verdens største produsenter av dieselmotorer, med 16 millioner enheter bare i 2003.
Isuzu har produsert både person- og lastebiler, men har fra 2002 trukket seg ut av personbilmarkedet.


== Historie ==

1916 – Tokyo Ishikawajima Shipbuilding and Engineering Co., Ltd. og Tokyo Gas and Electric Industrial Co. planlegger å bygge biler sammen.
1918 – Samarbeid med Wolseley Motor Company (Storbritannia) startes.
1933 – Ishikawajima Automotive Works slår seg sammen med Dot Automobile Manufacturing og endrer navnet sitt til Automobile Industries Co., Ltd..
1934 – Et møte med handels- og industridepartementet ender med at lastebilene får navnet Isuzu etter elva med samme navn.
1949 – Hele selskapet tar navnet Isuzu.
1953 – Rootes (Storbritannia) hjelper til med lisensproduksjon av personbilen Hillman Minx.
1971 – Et samarbeide med General Motors innledes.
2002 – GM selger sin 49% eierandel i Isuzu, men kjøper tilbake 12%.
2007 - Norske RSA starter import av pickupen Isuzu D-Max.


=== Isuzu i Norge ===
General Motors Norge A/S var tidlig på 1980-tallet ansvarlig for import av britiskbygde Bedford lastebiler, som i en periode var Norges meste solgte lastebil. Men interessen for Bedford lastebiler gikk tapt ettersom markedsetterspørselen ikke lenge var i takt med produktutviklingen, og all import opphørte i 1982. Dermed måtte en erstatning finnes, og Isuzu hadde lansert sin pickup-modell under Bedford-navnet, så den norske importøren valgte å satse på den japanske bilprodusenten. Isuzu pickup og Isuzu KT 25 lett lastebil kom til Norge under eget merke i 1982.
Men markedet var tøft, og konkurransen fra andre japanske lastebiler som Mazda T3000, Toyota Dyna og Mitsubishi Canter gjorde det umulig å vinne større markedsandeler. Bare 14 lastebiler ble solgt i lanseringsåret, det beste året var i 1987 med kun 37 solgte lastebiler, tross en forbedret modell året før, Isuzu NPR. Det ble besluttet å avvikle tilbudsprogrammet tidlig på 1990-tallet. Det var først i 2007 at Isuzu fikk ny importør da RSA - Rutebileiernes Standardiserings-Aksjeselskap - åpnet opp bilmarkedet for pickup-modeller.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Asbjørn Rolseth; Norsk lastebilleksikon; Lastebiler i Norge 1940-1990 Bilforlaget 2009 ISBN 9788291062112


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Isuzu – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Isuzu – galleri av bilder, video eller lyd på Commons  (engelsk)
Bilnorge.no sin historie om merket
KID-nummer

KID-nummer (egentlig KID, kundeidentifikasjon) er et nummer som brukes ved regningsbetaling i Norge for å identifisere betalingen (uavhengig av hvem som betaler regningen). Det kan være fra 2 og opp til 25 siffer langt. Siste siffer i KID-nummeret er et kontrollsiffer. Dette kontrollsifferet beregnes utfra MOD10- eller MOD11-algoritmen.
Bankene i Norge tilbyr lagring av en KID for hver registrerte transaksjon (som en tilleggsinformasjon i tillegg til navn, adresse og kontonummer), for å gjøre det enklere for bedriftene å holde styr på innbetalinger.
Hver bedrift som vil benytte KID, må lage sitt eget KID-register med det antallet siffer de ønsker i nummeret.  Det finnes ingen sentrale regler for hvordan KID-nummer skal være oppbygd for å være gyldige.
De fleste økonomisystemer lar en sette på KID på faktura, men denne avtalen må være godkjent og aktiv før man sender ut faktura med KID, ellers vil nettbanken hevde KID-nummeret er ugyldig og nekte å gjennomføre transaksjonen.
Avtalen spesifiserer KID-lengde, hvorvidt kontrollsifferet beregnes med MOD10 eller MOD11, samt hvilken bankkonto avtalen tilhører. Man kan også velge om man skal kreve KID ved alle innbetalinger til kontoen eller om det skal være valgfritt. Dersom man gjør dette obligatorisk kan ingen overføre penger til kontoen uten å ha et KID-nummer, og dette kan i noen tilfeller være problematisk.
Ved endring av KID-lengde eller kontrollsiffertype må en ny avtale opprettes med banken og godkjennes før det sendes ut fakturaer med ny KID. Dette kan være aktuelt ved bytte av økonomisystem. Bankene kan per i dag ha tre forskjellige avtaler per konto aktive om gangen, slik at overlapping mellom ny og gammel type kan gjøres (slik at man muliggjør innbetalinger på tidligere utsendte fakturaer).


== Referanser ==
Ikarus

Ikarus var en ungarsk produsent av busser, en av de største i verden fra 1960-tallet til 1980-tallet.
Nå heter selskapet  IKARUSBUS Co. Ltd, og er eid av Ikarus Holding sammen med Irisbus.


== Historie ==
1895 – Uhri-brødrene starter en smie og vognmakeri
1947 – Selskapet nasjonaliseres
1991 – Selskapet delprivatiseres
1998 – Selskapet privatiseres helt
1999 – Selskapet reorganiseres som IKARUSBUS


== Eksterne lenker ==
(en) Ikarus (bus manufacturer) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons  (engelsk, ungarsk)
Isdera

Isdera er et tysk bilmerke.  Siden 1969 har de produsert et lite antall sportsbiler for hånd i Leonberg.  Fra 1983 til 1993 hadde de solgt totalt 70 biler.  Navnet Isdera er en forkortelse for Ingenieurgesellschaft für Styling, Design, und RAcing GmbH.  Selskapet driver også med utviklingsarbeid på oppdrag fra andre bilprodusenter.
Alle Isdera-biler er håndbygde, og det er en venteperiode på rundt seks måneder for leveranse.  De har alltid avduket sine nye modeller på bilmessen i Genève i Sveits.


== Eksterne lenker ==
(de) Offisielt nettsted 
(en) Isdera vehicles – kategori av bilder, video eller lyd på Commons  (tysk)
Bilnorge.no sin historie om merket
Egil Rasmussen

Egil Rikard Rasmussen (født 28. april 1903 i Hammerfest, død 18. juni 1964) var en norsk forfatter, litteraturkritiker og pianist.
Familien flyttet til Tromsø da Rasmussen var 3 år gammel, og han vokste opp der. Like etter ankomsten til Tromsø ble han invalid etter et stygt fall, og pådro seg senere tuberkulose. Selv om han senere flyttet sørover for å studere og arbeide, forble han særlig knyttet til Tromsø. I Dagbladet i 1961 beskrev han byen på denne måten: «Tromsø – byen jeg frykter og elsker, der jeg har hatt mine største gleder og knusende nederlag».
Rasmussen arbeidet i mange år som lektor. Han ble dr. philos i 1949. I perioden 1948–64 skrev han litteraturkritikk i Aftenposten. Han debuterte litterært bare 20 år gammel med romanen Østen og vesten i 1923. Romanen Den siste skrivekaren. En norsk bygdelegende, en dystopisk framtidsvisjon, kom ut posthumt i 1966.
I 2003 opprettet Rasmussens enke Sigrid Forfatter, dr. philol. Egil Rasmussen og hustru Sigrids stiftelse som arbeider for oversettelse og gjenutgivelse av Rasmussens bøker samt utdeler et årlig stipend til en litterær kunstner.


== Bibliografi ==
Østen og Vesten – roman (1923)
Drapsmanden. Roman fra Tromsø – roman (1925)
Mørk demring – roman (1934)
Idag er alt mulig – roman (1937)
Et rop i stormen – roman (1938)
Presten fra havet – roman (1941)
Kunstneren og samfunnsbildet – sakprosa (1949)
Angstens dikter Edgar Allan Poe – sakprosa (1949)
Gammelprestens koffert – roman (1950)
Sonjas hjerte – roman (1953)
En konge rider hjem – roman (1955)
Det dømte hus – roman (1957)
Hvor ørnene samles – roman (1958)
Guttene fra Gokkohjørnet – roman (1959)
Legenden om Lovella – roman (1961)
Den siste skrivekaren. En norsk bygdelegende – roman (1966)
William Blake : En psykologisk studie over forutsetningene for hans kunst sett på bakgrunn av hans liv og diktning – sakprosa (1969)


== Priser og utmerkelser ==
Gyldendals legat 1950
Kritikerprisen 1953, for Sonjas hjerte
Mads Wiel Nygaards legat 1958


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Digitaliserte bøker av Rasmussen i Nasjonalbiblioteket.