jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
La traviata

La traviata (omtrentlig: «den falne») er en opera i tre akter av Giuseppe Verdi. Akt to består av to scener. En kan derfor finne operaen omtalt som fireakters. Librettoen av Francesco Maria Piave er basert på romanen La dame aux Camelias (Kameliadamen) av Alexandre Dumas den yngre. Den anerkjennes som en av operahistoriens fremste operaer, og har en enorm popularitet.
Operaen ble først oppført den 6. mars 1853 i Teatro La Fenice i Venezia, men var først en fiasko. Etter hvert oppnådde den imidlertid en svært stor popularitet.
Operaen handler kort og godt om selskapsdamen (prostituerte) Violetta Valery, og hvordan den fornemme faren (Giorgio Germont) til hennes kjæreste (Alfredo) forsøker å presse henne til å avslutte forholdet. Det vil skape skandale at sønnen er sammen med en selskapsdame. Violetta blir dødssyk, men alle rekker å tilgi hverandre før hun dør.
For å forstå historien må man ha et visst overblikk over 1800-tallets seksualmoral og visse realiteter i datidens England og Frankrike; Det var ganske vanlig for overklassens menn å ha elskerinner fra lavere klasser som de støttet økonomisk. Virksomheten lar seg utvilsomt klassifisere som prostitusjon, dog var det ikke snakk om gateprostituerte. Dette var profesjonelle selskapsdamer. Ikke ulikt dagens eskorter som ledsager sine kunder på festligheter og andre anledninger.
Alfredo Germont gjorde det som også i dag blir sett på som tabbe; å forelske seg i en man betaler for seksuelt samkvem.


== Eksterne lenker ==
(en) La traviata på MusicBrainz 
(en) La traviata på MusicBrainz
Colonization

Colonization er et videospill utviklet av Brian Reynolds og Sid Meier. Det ble utgitt av Microprose i 1994. Spillet er et tur-basert strategispill, der man kan spille den tidlige europeiske koloniseringen av Amerika ifra 1492 til 1800. Det ble opprinnelig lansert for MS-DOS, men ble senere portet til Windows, Amiga og Apple Macintosh. Spillet fikk en god del kritikk da det kom, blant annet ettersom slavehandelen ikke var inkludert.
Spilleren velger en av datidens fire stormakter, England, Frankrike, Nederland eller Spania. Hver stormakt har sine fordeler; for eksempel samarbeider franskmennene godt med de innfødte, mens spanjolene er gode til å utslette dem.
Spillet dreier seg om å bestyre en større mengde kolonistenheter, som representerer forskjellige yrker (snekker, sukkerplantasjearbeider, pelsjeger, og så videre). Spesialister, som produserer mer råvarer hver tur, kan rekruteres fra Europa eller trenes opp.
I 2008 kom Civilization IV: Colonization som var det originale spillet gjenskapt med Civilization IV motoren. 2008-versjonen ligner grafisk mer på Civilization VI enn på det original Colonization, men er en oppfølger som gamle spillere kan kjenne seg igjen i.Entusiaster har laget en gratis klone av originalspillet kalt FreeCol.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
The Ultimate Colonization Fanpage
Norsk omtale av Colonization @ The DOS Spirit
Dominique de Villepin

Dominique de Villepin, fullt navn Dominique Marie François René Galouzeau de Villepin (født 14. november 1953 i Rabat i Marokko) er en fransk politiker. Han var Frankrikes statsminister fra 31. mai 2005 til 17. mai 2007. Før han ble statsminister var han utenriksminister (7. mai 2002–31. mars 2004) og deretter innenriksminister. Som utenriksminister uttalte han seg skarpt mot USAs invasjon av Irak. Villepin var medlem av det konservative gaullistpartiet Union pour un mouvement populaire (UMP), som før 2002 het Rassemblement pour la République (RPR). Etter konflikt med UMPs leder Nicolas Sarkozy startet han i juni 2010 sentrum-høyre-partiet Republique Solidaire. Han har blant annet studert ved ENA, og arbeidet før han ble minister i embedsverket og som diplomat. Han har aldri vært folkevalgt.


== Liv og virke ==


=== Karriere ===
Etter magistereksamen ved École nationale d'administration (ENA) og Institut d'études politiques de Paris i litteratur og rettsvitenskap hadde Villepin en kortvarig diplomatisk karriere.
På 1980-tallet ble han presentert for Jacques Chirac og ble hans utenrikspolitiske rådgiver. Villepin ble i 1993 utnevnt til statssekretær for utenriksminister Alain Juppé i Édouard Balladurs regjering.


=== Utenriks- og statsminister ===
I 2002 ble Villepin utnevnt til utenriksminister, og to år senere ble han istedet innenriksminister.
To dager etter folkeavstemningen om Den europeiske konstitusjon 29. mai 2005, fratrådte Jean-Pierre Raffarin som statsminister, og Villepin ble utnevnt til hans etterfølger.
Villepin gikk av som statsminister i samband med Sarkozys tiltredelse som president, og ble etterfulgt av François Fillon.


=== Nytt parti ===
Den 19. juni 2010 offentliggjorde Villepin dannelsen av et nytt parti, Solidarisk republikk.


=== Utmerkelser ===
Villepin ble i 2000 hedret med storkors av Den Kongelige Norske Fortjenstorden.


== Bibliografi ==
2001 : Les Cent-Jours ou l'esprit de sacrifice" (ed. Perrin) om Napoleons endelikt.
2002 : Le cri de la gargouille (ed. Albin Michel)
2003 : Éloge des voleurs de feu (ed. NRF-Gallimard)
2003 : Forord til Vers un nouveau monde? (ed. Stanley Hoffmann)
2003 : Forord til Aventuriers du monde 1866-1914: Les grands explorateurs français au temps des premiers photographes"
2004 : Le requin et la mouette


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Dominique de Villepin – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Dominique de Villepin – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Dominique de Villepin på Internet Movie Database 
(en) Dominique de Villepin hos The Movie Database 
(fr) Dominique de Villepin på Twitter  Wikiquote: Dominique de Villepin – sitater
Mozart (slekt)

Mozart er slektsnavnet til en tysk-østerriksk musikerfamilie, hvorav det mest kjente medlemmet var Wolfgang Amadeus Mozart. Selve navnet stammer fra Schwaben der det ble skrevet Motzhart.

Komponister og fiolinisten Leopold Mozart (1719–87) var den første musikeren i slekta. Han var født i Augsburg og kom fra en gammel håndverkerslekt. Som musiker gjorde han stor suksess og ble ansatt som hoffkomponist i Salzburg.
Hans barn, Wolfgang Amadeus Mozart (1756–91) og Maria Anna Mozart (1751–1829), fikk musikkundervisning av faren i svært ung alder. De to dro rundt på turneer som vidunderbarn over hele Europa. Mens Wolfgang Amadeus ble en av de fremste komponistene i musikkhistorien, fikk søsteren Nannerl, som var en talentfull pianist, forbud mot å spille utenfor hjemme fra slutten av tenåra.
Sønnen til Wolfgang Amadeus, Franz Xaver Wolfgang Mozart (1791–1844), var også pianist og komponist.
Fridtjof Nansen-klassen

Fridtjof Nansen-klassen er det norske Sjøforsvarets fregattklasse, og ble bygget på det spanske verftet Navantia (tidligere kalt Bazan). Totalkostnaden på hele prosjektet som inkluderer fem fregatter og seks NH90-helikoptre er 21 milliarder kroner. Fregattprosjektet var det største investeringsprosjektet i Forsvaret noensinne.
Fregattene dekker pennantnumrene F 310 til 314, og er oppkalt etter kjente norske oppdagere: Fridtjof Nansen, Roald Amundsen, Otto Sverdrup, Helge Ingstad og Thor Heyerdahl.
Fridtjof Nansen-klassen blir av nettstedet Defencyclopedia rangert som verdens åttende mest slagkraftige fregatt bygget i det 21. århundret.


== Historikk ==

Den første fregatten KNM «Fridtjof Nansen» ble sjøtestet og gikk for egen maskin 27. juni 2005. Det spanske verftet som bygde fregattene var i dype økonomiske problemer, og etter flere forsinkelser ble fartøyet overlevert 5. april 2006 og seilte inn Oslofjorden 1. juni 2006.
Fregatt nummer to, KNM «Roald Amundsen» ble sjøsatt og døpt 25. mai 2005 og overlevert til Sjøforsvaret 21. mai 2007. Kutting av det første stålet til den femte fregatten KNM «Thor Heyerdahl» startet 19. april 2005.
KNM «Helge Ingstad» kolliderte 8. november 2018 med et tankskip i Øygarden i hva som senere ble kjent som «Helge Ingstad»-ulykken, og ble liggende delvis sunket med store skader. Med dette er kun fire av fem fregatter seilingsdyktige per november 2018.


== Strategi ==
Fridtjof Nansen-klassen skiller seg fra den førti år gamle Oslo-klassen på en rekke måter. Fartøyene er langt større og tyngre, og har i tillegg langt flere elektroniske og automatiske systemer. Fartøyenes store, lange flater har til oppgave å redusere fartøyenes radarsignatur, det vil si å gjøre fartøyet vanskeligere å oppdage på radar, samt vanskeligere å lede radarstyrte våpen mot. Nansen-klassen er 38 meter lengre enn Oslo-klassen, og stikker to meter dypere.
Man har også gått bort fra dampkjeler til framdrift, til fordel for dieselmotorer og gassturbiner. Etter politiske vedtak har målene for Norges sjøforsvar endret seg siden den kalde krigen, de nye målene er ment å bli reflektert i fregattene.
Fregattene er fortsatt de eneste plattformene i den norske marinen med evne til å jakte ubåter. Som ledd i utviklingen av denne evnen, har de nye fregattene alle mulighet til å bære med seg NH-90 helikoptre, som vil ha dyppesonar og egne lettvektstorpedoer. Sammen med nytt sonarutstyr gjør dette fregattene langt mer effektive til antiubåtkrigføring enn Oslo-klassen.


== Fartøyer ==


== Bilder ==

		
		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Sjøforsvarets side for de nye fregattene
Video av sjøsettingen av KNM Roald Amundsen
Luciano Minguzzi

Luciano Minguzzi (født 24. mai 1911 i Bologna, død 30. mai 2004 i Milano) var en italiensk billedhugger.

Han ble født i Bologna som sønn av en billedhugger, og forlot skolen allerede som 17-åring for å begynne å studere ved Kunstakademiet i Bologna, under Ercole Dei og Giorgio Mordandi. Takket være et stipendium kunne han fra 1934 tilbringe to år i Paris.
Sitt internasjonale gjennombrudd fikk han på 30-tallet. Senere underviste han selv, bl.a. ved kunstakademiet i Padova. Etter annen verdenskrig grunnla han sammen med Aldo Borgonzoni, Giovanni Ciangottini, Carlo Corsi, Pompolio Mandelli og Ilario Rossi en gruppe som ble kalt Cronache, som fikk stor betydning for Italias kulturliv på denne tiden.Til Minguzzis viktigste arbeider hører bl.a. utformingen av en av portene til Peterskirken i Roma, og til katedralen i Milano. I 1996 ble det åpnet et museum i Milano til hans ære. Mer enn 400 av hans verker er utstilt andre steder i verden.Minguzzi døde i en alder av 93 år i Milano.


== Referanser ==
Eugenio Barba

Eugenio Barba (født 29. oktober 1936 i Brindisi) er en italienskfødt teaterregissør og forfatter. Han flyttet fra Italia til Norge som 17-åring. Her ble han tatt under vingene av Bjørneboe-familien og var en nær venn av Jens Bjørneboe.I 1961 dro Barba til Warszawa for å studere teaterregi ved den statlige teaterskolen der, men fant seg ikke til rette, og kom i stedet med kontakt med Jerzy Grotowski som var leder for Teatr 13 Rzedow i Opole. Barba studerte med Grotowski i 3 år og skrev en bok om ham.Etter sitt opphold hos Grotowski flyttet Barba tilbake til Oslo og stiftet i 1964 Odin Teatret sammen med søkere som ikke kom inn på Statens teaterhøyskole. Gruppens første produksjon var Ornitofilene, et stykke som var basert på en tekst av Jens Bjørneboe.
I 1966 flyttet Odin Teatret til Holstebro i Danmark, som på denne tiden hadde bestemt seg for å bli en kulturby, og som var villig til å gi gruppen den økonomiske støtten de ikke fikk i Norge.


== Forestillinger ==
Fugleelskerne (1965)
Ferai (1969)
Min Fars Hus (1972)
Brecht’s Ashes (1980)
The Gospel According to Oxyrhincus (1985)
Talabot (1988)
Kaosmos (1993)
Mythos (1998)
m.fl.


== Bøker ==
De flydende øer (1989?)
En kano af papir (1994)
m.fl


== Priser (utvalg) ==
2000 – Sonningprisen
1980 – Kjeld Abell-prisen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Eugenio Barba på Internet Movie Database 
(da) Eugenio Barba på Filmdatabasen
Jerzy Grotowski

Jerzy Marian Grotowski (født 11. august 1933 i Rzeszów i Polen, død 14. januar 1999 i  Pontedera i Italia) var en polsk teaterregissør.
Han var lidenskapelig opptatt av Konstantin Stanislavskij mens han studerte på teaterskolen. Senere gikk han ifra Stanislavskijs drøm om en skuespiller med et naturalistisk uttrykk. Han ville skape noe nytt, et uttrykksfullt, nakent teater som gikk mot den rituelle teatertradisjonen. Han ville viske ut skillet i mellom publikum og aktørene. Fokuset skulle være på opplevelsen, ikke visningen.I 1955 fullførte Grotowski skuespillerlinjen ved den statlige teaterhøyskolen i Kraków. Han fortsatte studiene ved å studere regi i Moskva i 1955–56.
I 1959 flyttet Grotowski til Opole hvor han overtok som regissør for Teatr 13 Rzędów («Teatret med 13 Rader»). Institusjonen fikk også Ludwik Flaszen (litteratur- og teaterkritiker, og tidligere litterær direktør ved et teater i Kraków) som ny litterær leder. Flaszen skulle virke som en fødselshjelper for Grotowski, og samarbeid høstet fruker i dannelsen av et avant-garde teater som også ble et senter for fordypning i skuespillerkunsten.
I årene som fulgte bygget de opp en ny metode for skuespillerarbeid basert på fysiske øvelser. Som regissør bearbeidet Grotowski fritt strukturen i stykkene han satte opp.


== Se også ==
Eugenio Barba
Konstantin Stanislavskij
Grenland Friteater
Teater


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Jerzy Grotowski – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Jerzy Grotowski på Internet Movie Database 
(en) Jerzy Grotowski hos Internet Broadway Database 
(en) Jerzy Grotowski - www.culture.pl
Keiser

Keiser (latin Imperator) er i Europa det høyeste titulatur for en monark. Ordet «keiser» er avledet av tysk Kaiser, som igjen er avledet av Cæsar, som på klassisk latin ble uttalt omtrent som «kaisar». Den slaviske tittelen tsar er en annen avledet variant av det samme ordet. Hunkjønnsformen er keiserinne. En keiserinne er en kvinne som enten er en keisers hustru eller selvstendig regjerende.
Tittelen keiser har vanligvis vært brukt om en som regjerer over et imperium. I vår tid bruker man tittelen om monarken i Japan.


== Eksterne lenker ==
 (en) Emperors – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Heraklit

Heraklit (gresk: Ἡράκλειτος; født 540, død 480 f.Kr.), den dunkle, var en filosof som hevdet at urstoffet var ild og at verdens innerste vesen og natur er forandringen. Han hevder likevel ikke at denne forandringen er konstant. Etter Heraklit finnes også bare fragmenter som vi kan bruke som kilder for hans filosofi. Han mener at forandring skjer som veksling mellom ulike motsetninger. Eksempelvis: Natt blir til dag, sommer blir til vinter blir til sommer igjen. Han tillegges sitatene «Alt flyter» («Panta rhei») og «Man kan ikke to ganger stige ned i den samme elv».
Motsetningene er i strid og alt blir til som følge av disse motsetningenes kamp. Motsetningene er avhengige av hverandre, for enhver side i et motsetningsforhold får sin identitet gjennom å være det motsatte av det andre. Dessuten viser det at all stabilitet er forbigående ettersom tingenes identitet er avhengig av at motsetningene veksler fra tid til annen.


== Eksterne lenker ==

Heraklit (Store norske leksikon)
Parmenides

Parmenides (gresk: Παρμενίδης; født 515 f.Kr., død 450 f.Kr.) var en filosof som i verseform fortalte hvordan han av en gudinne læres opp om verdens egentlige vesen. Hans argumentasjon bygger på disse hovedpunktene: verden er en uforandelig, evig, sammenhengende enhetlig kule og sansene som forteller oss annet, lyver. Forandringen er umulig i og med at ingenting kan bli til av ingenting. Det som er, det er. Det kan ikke ha blitt til av ingenting og ei heller slutte å eksistere.
Parmenides mener at forklaringen på den forandring og bevegelse som sansene gir inntrykk av, ligger på et rent tankemessig plan. Og dermed må være en løgn. Hos Parmenides er tomrom umulig, for det er ikke-eksisterende og ikke-eksistens kan umulig ha utstrekning.


== Se også ==
Fra ingenting kommer ingenting


== Eksterne lenker ==
Parmenides' of Elea Way of Truth
Bertha von Suttner

Bertha Sophie Felicitas baronesse von Suttner (født 9. juni 1843 i Prag, død 21. juni 1914 i Wien), født grevinne Kinsky von Wchinitz und Tettau, var en østerriksk radikal pasifist og første kvinnelige mottager av Nobels fredspris i 1905.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Bertha von Suttner tilhørte den bøhmiske adel, men en ubemidlet gren av familien. I noen år måtte hun forsørge seg selv, blant annet ved å jobbe som guvernante og sekretær. I 1875 var hun sekretær en uke hos Alfred Nobel, og de to innledet et livslangt vennskap. Året etter giftet hun seg med Arthur von Suttner. Ettersom ekteskapet ble bannlyst av svigerforeldrene, rømte paret til Georgia. Her opplevde de den russisk-tyrkiske krigen på nært hold, og et livslangt anti-krigsengasjement startet.


=== Fredsarbeid ===
I 1889 ga von Suttner ut den pasifistiske romanen Ned med våpnene (norsk utgave 1891), som vekket stor oppmerksomhet og gjorde Bertha von Suttner til en av fredsbevegelsens fremste talspersoner. Boka ble populær, og Alfred Nobel skrev at den burde oversettes til alle verdens språk. I 1891 grunnla hun den østerrikske fredsforening, som hun selv ble leder av og i 1892 inspirerte hun til grunnleggelsen av den tyske fredsforening (Die Deutsche Friedensgesellschaft). Von Suttner hadde et nært samarbeid med fredsprisvinneren fra 1911, Østerrikeren Alfred Hermann Fried. Sammen etablerte de i 1892 tidsskriftet Die Waffen nieder! som bragte artikler om nedrustning og voldgift, fredsbevegelsens fanesaker. Gjennom hele livet brevvekslet hun med en rekke personer, blant annet Alfred Nobel. Brevvekslingen med Nobel viser hvordan hun stimulerte hans engasjement for fredssaken og oppfordret han til å skrive inn en fredspris i sitt testamente.
Hun er avbildet på den østerrikske to-euromynten.


== Bibliografi ==
Ned med våpnene! er oversatt til norsk av Arne Engebret og sist utgitt i Oslo 1954. Denne utgaven inneholder også nobel-foredraget som Bertha von Suttner holdt i Christiania den 18. april 1906, i Brødrene Hals' konsertsal.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Anne Synnøve Simensen: Kvinnen bak fredsprisen. Historien om Bertha von Suttner og Alfred Nobel (Cappelen Damm, 2012)
Gerd Grønvold Saue: Fredsfurien. En biografisk roman om Bertha von Suttner (Aschehoug, 1991)
Ingunn Norderval: Nobelkomiteen og kvinnene 1901-1960. Internasjonal kvinneliga for fred og frihet, 2015 - ISBN 978-82-999783-0-9


== Eksterne lenker ==
(en) Nobels fredspris 1905 hos Nobelprize.org
(en) Bertha von Suttner hos Nobelprize.org i forbindelse med tildelingen av Nobels fredspris 1905
Kamerat Napoleon

Kamerat Napoleon (originaltittel Animal Farm – «dyregården») er en satirisk, allegorisk roman av den engelske forfatteren George Orwell, først utgitt 1945. Boken er en av Orwells hovedverk, i tillegg til romanen Nittenåttifire. Handlingen er lagt til gården «Manor Farm» der dyrene tar makten fra menneskene og begynner å drive gården på sine egne premisser. Boken er en kritikk av stalinismen i Sovjetunionen. 
Handlingen i boken foregår i England på gården Manor Farm. Boken åpner med at dyrene har rådsmøte. En av grisene, Old Major, holder tale om hvordan alle dyrene på gården som alle er like mye verdt må stå sammen mot menneskene. Grisene, som av de andre dyrene er holdt for å være svært intelligente og derfor respekterte, leder møtet. Dyrene har flere slike møter i løpet av de neste månedene. Old Majors tale egger til revolusjon blant dyrene på gården. De kaller ideologien sin for dyrismen (animalism), som kan sammenlignes med Marx' og Engels' kommunisme. Revolusjonen kommer og dyrene tar over Manor Farm, som etter dette blir kalt Dyregården (Animal Farm). Utover i boken blir det utviklet et sterkt skille mellom grisene og de andre dyrene. Dette rettferdiggjøres av grisene ved å hevde at «Alle dyr er like, men noen dyr er likere enn andre». Etter hvert opptrer grisene som menneskeliknende ledere, og ideologien de begynte med blir glemt.
Boken kom først i norsk utgave under navnet «Diktatoren» i 1946, oversatt av Sigrid Munthe Mossige. I 1964 utgav Pax Forlag den under tittelen «Kamerat Napoleon», nyere utgaver har senere tilkommet. Det er også blitt utgitt en tegneserieversjon av Jean Giraud og Marc Bati, og boken har blitt filmatisert flere ganger.
Pink Floyd-albumet Animals er delvis inspirert av romanen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Animal Farm i Store norske leksikon
Kartesisk koordinatsystem

I det kartesiske koordinatsystemet er koordinataksene vinkelrett på hverandre.  
I to dimensjoner er det vanlig å kalle disse for x- og y-aksen. x-koordinaten kalles abscisse og y-koordinaten ordinat. Den tredje dimensjonen går da eventuelt langs z-aksen.  
Det kartesiske koordinatsystemet ble først brukt av René Descartes (latinisert Cartesius), derav navnet.Koordinatene til et punkt i et kartesisk koordinatsystem er bestemt av projeksjonen ned på hver av koordinataksene.  Punktet kan derfor beregnes fra koordinatene ved å ta lineærkombinasjonen av de kartesiske basisvektorene, vektet med koordinatene.
I tillegg til kartesiske koordinater, brukes det mange andre kjente koordinatsystemer. Eksempler på disse er polar-, sylindriske eller sfæriske koordinatsystemer.


== Eksempel ==
Et punkt P i  planet kan spesifiseres entydig ved å angi to verdier, henholdsvis x- og y-koordinaten slik at P = (x,y). Man kan alternativt også benytte  vektornotasjon og tilskrive punktet P en «posisjonsvektor» r = x i + y j hvor i og j er basisvektorene i x- og y-retning.


== Etymologi ==
Koordinat betyr å sette sammen to eller flere ordinate akser: Altså fra  co[o]rdinate. Punktet der aksene krysser heter Origo. Origo stammer fra F. origine, og L. origo, -iginis, fra oriri, og betyr å stige opp, å bli synlig; Gr. 'orny`nai´: å stirre opp. Origo har altså med den første eksistens å gjøre.
Horisontalaksen (vanligvis x-aksen) heter Abscisse. Abscisse betyr å separere, og stammer fra det latinske ordet abscindo: ab (“from, away from”) + scindō (“cut, tear; divide”). 
Vertikalaksen (vanligvis y-aksen) heter Ordinat. Ordinate (sent 1300-tall) stammer fra det latinske ordet ordinatus, pp. fra ordinare, og betyr å ordne, og å sette i rekkefølge.


== Se også ==
Lineær algebra
vektor
Basis
Polarkoordinatsystem


== Referanser ==