jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Leif Halse

Leif Torvald Halse (født 7. juli 1896 i Halsa, død 8. februar 1984 i Levanger) var en norsk lærer og forfatter som er mest kjent som tekstforfatter til tegneserien om Vangsgutane.
Han vokste opp i Todalen som lærersønn, og var i unge år aktiv både som folkemusiker på fele, og som idrettsmann på ski og i friidrett. Han fikk priser på alle tre arenaer. Han gikk på Levanger lærerskole 1914-17. Deretter var han i tre år lærer i hjembygda, før han bosatte seg i Hommelvik, hvor han arbeidet som lærer og lokalhistoriker. Han var tilknyttet NRK skolekringkastinga fra 1946. Som pensjonist fra 1963 flyttet han til Levanger.
Han hadde en stor produksjon av barnebøker, romaner, fortellinger og bygdebøker. Debutboka Ulv (1923) var en novellesamling om ulike former for idrett i bygdene, mens Slåtten om Sjustjerna (1925), som var den første han skrev, handler om natur, bygda og om «korleis bygdemusikken verkar inn på eit ungt og vart kunstnarsinn». Jordkaren (1924) er en tragisk historie om ufrivillig barnløshet, mens Torevatn drøfter usikkerhet i møte med bygdesnakket. I sin beste bok, Dordi (1929), forteller han om ei ung enke som finner krefter til å overvinne motgang. De fleste av barnebøkene hans henter emner fra oppveksten i Todalen, og har gjerne et preg av nyttig lærdom innvevd i fortellingen. I tillegg til tegneserien Vangsgutane som han skrev nesten årvisst fra 1940 til 1982, har han også skrevet om de samme guttene i barneboka Flagg over Vangen (1945).
Sammen med kollegene Emil Herje og Sverre By redigerte han antologiene Trønderkveld (1943) og I trønder-lag (1944), under psevdonymet Leif Herby.
Leif Halse mottok Kongens fortjenstmedalje i gull, Møre og Romsdal fylkes kulturpris, Malvik kommunes kulturpris, og han var æresmedlem i Noregs Mållag og i Nordmøre spelmannslag. En Leif Halse-samling finnes på Todalshytta, og ved Todalen skole står et monument over Vangsgutane.Han var bror til maleren og organisten Olav Halse, og svigerfar til lyrikeren Astrid Krog Halse.


== Bibliografi ==
Ulv, fortellingar frå idretts-livet, (ungdomsbok) 1923
Jordkaren, 1924
Slåtten om Sjustjerna, 1925
Torevatn, (ungdomsbok) 1927
Dordi, 1929
Den grøne grinden, forteljing for gutter. 1933
Gutane i Trollheimen, (barnebok), 1936
Som i eventyret, (barnebok), 1938
Stadion (skuespill), 1941
Bonden på Bjørset, 1942
Odelsvegen, 1942
Todalen, bygdebok, 1943
Maken til unge, (barnebok), 1943
Lygar-Jo og andre av same to (humor), 1943
Hommelvik samvirkelag 1895-1945, med et innlednings-kapitel om Hommelvik i 1870-årene, 1945
Flagg over Vangen, (barnebok), 1945
På bygdabakkom, (dikt) 1947
Malvik bygdebok, bd 1-3, 1957-59
Riddaren og Roald', (barnebok), 1958
Jens Køldreng, (barnebok), 1960
Stangvik sparebank 1865-1965, 1965
Tægn te liv, (humor) 1966
Lite tå kvart, (humor) 1968
Markagard, (lokalhistorie) 1968
Sommardagar i Trollheimen, (erindringer) 1969
Eit plassrom kalla Trøa, 1970
Garden ved brua: Bruset i Todalen, 1970
kring gamle Tovadal : Minne frå unge år, 1971
Siste kvelden i Okavik, 1972
Spelemenn på Nordmøre, 1973
Raud brystduk, 1974
Mannbjønn, 1976
Skirenn og broktak : frå idrettslivet på Nordmøre i gamle dagar, 1978


== Referanser ==
Oslo Atletklub

Oslo Atletklub (OAK) ble stiftet 4. oktober 1916 i Møllergaten i Kristiania, av 25 menn. Klubbens første formann var Gerth Jacobsen. Klubben startet med bryting, mens boksing kom noe senere. Enda senere kom vektløfting og styrkeløft.


== Boksing ==
Klubben har fostret mange gode boksere, deriblant Otto von Porat og Haakon Hansen som er to av de mest kjente fra 1920-årene. Peter Olai Sandstøl var også en kort tid medlem av klubben, før han ble profesjonell i 1926.


== Vektløfting ==


=== Klubbrekorder ===
Følgende løft utgjør klubbrekordene i vektløfting for herrer, med vektklassene som gjaldt t.o.m. 1992:


=== Norgesmestere i vektløfting ===
Listen er oppdatert t.o.m. 1995.


== Styrkeløft ==
Utøvere som har representert Oslo Atletklubb på styrkeløftfronten er blant andre Arne Odin Rygh, Bjørn Skogheim, Bjørn-Harald Andersen, Christian Robak, Erik Anton Andresen, Johan Kallevik og Per Åge Madsen.


== Referanser ==


== Kilder ==
Oslo Atletklub Jubilæumsskrift, 1926.
Carlo Ambrogio Mezzabarba

Carlo Ambrogio Mezzabarba, også kjent som Giovanni Ambrogio Mezzabarba (født ca. 1685, død 1741) var en italiensk biskop mest kjent for sin reise til Kina 1520–1521 og til keiser Kangxis hoff i Beijing i forbindelse med ritestriden i Kina. Han var da titularpatriark av Alexandria, og ble senere biskop av det italienske bispedømmet Lodi (1735). Han engasjerte seg blant annet i utbyggingen og utsmykkingen av den praktfulle Palazzo Mezzabarba i Pavia.
Hans journal fra Kina-besøket foreligger: 

Legazione della China di Monsignor Mezzabarba del 1720. Giornale della legazione della China, che incomincia dalli 23. di Settembre 1720 – Scritto dal Padre Viani Servita, Confessore de Monsignor Patriarca nel tempo della sua Legazione.Bakgrunnen for hans legasjonsreise var at pave Klemens XI hadde utløst stor uro i Kina med sin bulle Ex illa die, og det hele vekket det kinesiske hat mot den katolske tro. Særlig ble de nydøpte katolikker utsatt for forfølgelser.
Carlo Ambrogio Mezzabarba seilte ut fra Lisboa den 25. mars 1720 og nådde Macao den 26. september, og Kanton den 12. oktober. Ikke uten besvær klarte han å få foretrede for keiseren i Beijing, Kangxi, og kunne kun unngå sin øyeblikkelige bortvisning og alle misjonærers utvisning ved å gjøre kjent noen av de lettelser han var bemyndiget å gjøre til konstitusjonen «Ex illa die», og forespeile Kangxi-keiseren at paven nok ville gi flere konsesjoner. Kangxi gav Messabarba hele tretten audienser, men innså til slutt at noe ekte gjennombrudd ikke kunne komme.
Kangxi-keiseren forbød så den kristne forkynnelse. Fra Kangxis dekret (1721):

Ved lesning av erklæringen har jeg kommet til at Vestens mennesker i sannhet er smålige. Det er umulig å tale fornuft med det fordi de ikke forstår de større sammenhenger slik som vi forstår dem i Kina. Det finnes ikke en eneste vestlig som er vel innsatt i kinesiske verker, og det de bemerker er ofte utrolig og latterlig. Å dømme ut fra denne erklæringen er ikke deres religion noe annerledes enn andre små og bigotte sekter innen buddhismen eller taoismen. Jeg har aldri noen sinne sett et dokument som inneholder så meget nonsens. For å unngå ytterligere uro skal fra nå av skal ikke lenger vestlige tillates å forkynne i Kina. Imens hadde Mezzabarba hastet tilbake til Macao der han den 4. november 1721 sendte ut et hyrdebrev til Kinamisjonærene og meddelte dem ordlyden til hans åtte «tillatelser» vedrørende ritene. Han erklærte at han ikke ville tillate noe av det som konstitusjonen hadde forbudt, men i praksis mildnet hans konsesjoner de pavelige forbudenes strenghet.
Men det var til liten nytte. Det keiserlige edikt mot kristendommen ble opprettholdt, og den etterfølgende keiser, Yongzheng-keiseren, skjerpet tiltakene mot de kristne slik at man må betrakte dem som en generell kirkeforfølgelse. 


== Referanser ==
Solveien (andre betydninger)

Solveien finnes en rekke steder:

Solveien (Oslo)
Solveien (Bergen) – Laksevåg
Solveien (Fredrikstad) – Gressvik
Solveien (Sarpsborg)
Solveien (Asker) – Nesbru
Solveien (Sandefjord)
Solveien (Grimstad)
Solveien (Frogn) – Drøbak
Solveien (Hadsel) – Stokmarknes
Solveien (Nøtterøy)
Solveien (Nesodden) –  Fjellstrand
Solveien (Ås)
Solveien (Eidsberg) – Mysen
Solveien (Askim)
Solveien (Ringerike) – Hønefoss
Solveien (Oppegård)
Solveien (Spydeberg)
Solveien (Øvre Eiker) – Hokksund
Solveien (Malvik) – Vikhammer
Solveien (Rana) – Mo i Rana
Solveien (Aurskog-Høland) – 1 Aurskog
Solveien (Tvedestrand)
Solveien (Kragerø)
Solveien (Lødingen)
Solveien (Flekkefjord)
Solveien (Nordkapp) – Nordvågen
Solveien (Hammerfest)
Solveien (Halden)
Solveien (Bamble) – Langesund
Solveien (Tønsberg)
Solveien (Nittedal)
Solvegen (Tromsø) – Tomasjord
Solvegen (Stange) – Ottestad
Solvegen (Moss)
Solvegen (Ski)
Solvegen (Hå) – Vigrestad
Solvegen (Høyanger) – Vadheim
Solvegen (Sørum)
Solvegen (Kongsvinger)
Solvegen (Bremanger) – Svelgen
Solvegen (Nærøy) – Kolvereid
Solvegen (Sortland)
Solvegen (Stjørdal)
Solvegen (Elverum)
Solvegen (Rælingen)
Arild Hamsun

Arild Hamsun (født 3. mai 1914 i Hamarøy, død 16. mars i Grimstad 1988) var en norsk forfatter. Under andre verdenskrig var han krigskorrespondent i tjeneste for det nazistiske Tyskland. 
Arild Hamsun var sønn av forfatterne Knut og Marie Hamsun. Etter artium studerte han ved en landbruksskole. Han dro så som sjømann til Afrika og Middelhavet og tilbragte flere år i Tyskland og Frankrike. Under krigen meldte han seg som frivillig til Waffen SS og deltok i felttoget på Østfronten som krigsreporter, først ved Leningrad og senere ved Bjelgorod og Mius og ved tilbaketrekningen ved Charkov (Kharkiv). I september 1943 ble han tildelt Jernkorset av annen klasse. Han ble medlem av Quislings fascistparti Nasjonal Samling (NS) og Rikshirden i 1941.I landssvikoppgjøret etter krigen ble Arild Hamsun dømt til halvannet års tvangsarbeid, inndragning av drøyt 700 kroner, bot på 10 000 kroner og saksomkostninger på 200 kroner.Etter farens død drev Arild Hamsun gården Nørholm i Grimstad, der han også bodde sammen med sin familie. Hans datter Victoria Hamsun tok senere over driften av Nørholm.

		
		


== Forfatterskap ==
Ung mann kommer og går (1939)
Askeladden i gresset (1941)
Dager og vers (1943)
Om Knut Hamsun og Nørholm (1961)
Ni artikler om Knut Hamsun, ved Arild Hamsun (1976)
Artikkelen «Sten Sparre Nilson og Hamsun og England» i Samtiden, 1963 nr. 5.


== Referanser ==
Sint-Lucasgildet

Sint-Lucasgildet var navnet på et laug av kunstnere og kunsthåndverkere i Nederlandene. Lauget hadde lokale avdelinger, blant annet i Antwerpen, Utrecht, Delft og Leiden.
Kunstmalere, glasskunstnere, billedhuggere, gravører, men også boktrykkere og kunsthandlere kunne bli medlemmer av dette lauget. Alle medlemmene ble innskrevet i laugets medlemsbøker (se den eksterne lenken). Disse bøkene er i dag viktige kunnskapskilder om den tidens kunstnere og dermed for kunsthistorien. 
Lauget er oppkalt etter evangelisten Lukas. Grunnen til dette er at han skal ha laget et ikon av et bilde av jomfru Maria, den såkalte Sorte Madonna av Częstochowa. Det finnes for øvrig ingen belegg for denne antagelsen.


== Eksterne lenker ==
Om Sint-Lucasgildet i Delft
Christiania Turnforenings Idrætsparti

Christiania Turnforenings Idrætsparti ble opprettet våren 1910 som underavdeling av 
Christiania Turnforening. Partiets første styre bestod av blant andre formann Einar Sand, som hadde tatt initiativet til opprettelsen, og viseformann Oskar W. Bye. Partiet ble opprettet for å gi medlemmene et tilbud innen boksing, bryting og friidrett som på denne tiden fikk økende oppslutning.


== Boksing ==
Partiets boksetrening ble fra starten av ledet av bokseren Walther. Senere på høsten 1910 tok tannlegestudent Bjarne Bühring Dehli over som instruktør. Han hadde i 1909 vært med å stifte Kristiania Boxeklub, som la ned etter ett års virksomhet. Fra høsten 1911 ble partiets bryte- og boksetrening ledet av Georg Antonius Brustad. Fra høsten 1917 ble den danske eks-verdensmester Waldemar Holberg ansatt som trener for bokserne.


== Kilder ==
Oslo Turnforenings Historie 1855-1930, 1930.
Gargiaelva

Gargiaelva er ei sideelv til Altaelva og er en del av Alta-Kautokeinovassdraget. Elva munner ut ca. 27 km opp i Altaelva. Elva starter på Beskades som er en del av Finnmarksvidda. Nedbørfeltet til elva er lite og drenerer kun denne delen av vidda. Gargiafossen som er ca. 1 km opp i elva gjør at det ikke går særlig mye fisk i elva. Litt røye og ørret kan gå opp i nedre del av elva.


== Referanser ==
Stein Rosenlund

Stein Werner Rosenlund (1952–2007) var en norsk skuespiller og regissør.
Ved siden av sin karriere som skuespiller og regissør var Rosenlund kjent som en av de første dragartistene i Oslo. Blant annet er han den som danser i vignetten til Mefistofilm og som åpnet de fleste Wam & Vennerød-filmene.
Som frivillig i Virusgruppa bidro Stein «Rosa» Rosenlund sammen med co-vertinne Geir Morstad til å gjøre hiv-saken til et aktuelt tema opp gjennom 1990-tallet. Sammen bidro de til å samle inn over én million kroner til trivselstiltak for hiv-positive. Rosenlund gjorde også suksess som Elsemor Ellingsen i et av showene til De Elleville Gledespikene, en cabaret- og revytropp med blant andre Geir Morstad, Jørn Morstad, Kåre Nybakk, Anders Rogg og Morten Rudå, som hadde flere show på 1980-tallet. På 1970-tallet medvirket han som skuespiller i flere av Wam og Vennerøds filmer, blant annet som transen Runar i Hvem har bestemt?
Fra 1999 bodde og arbeidet han i Bergen, der han var instruktør og skuespiller ved Fyllingsdalen Nye Teater. Han sto han bak oppsetninger som Olsenbanden jr., Folk og røvere i Kardemomme by og Emil i Lønneberget. 
Han var gift med skuespiller Tove Ringereide.


== Filmografi ==
1980: Liv og død
1978: Hvem har bestemt..!? ... Runar
1977: Det tause flertall ... Discjockey1976: Fleksnes – Seier'n er vår (TV-serie)


== Referanser ==
Lena Brogren

Lena Brogren (1929–2005) var en svensk skuespiller.
Brogren debuterte i 1949 i Schamyl Baumans Skolka skolan, og har medvirket i rundt 40 film- og TV-produksjoner.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lena Brogren på Internet Movie Database 
(sv) Lena Brogren i Svensk Filmdatabas 
(da) Lena Brogren på Filmdatabasen 
(en) Lena Brogren hos The Movie Database
Olof Huddén

Olof Gustaf Huddén (1923–2006) var en svensk skuespiller.
Han hadde mindre roller på teater, film og TV-produksjoner. Blant annet så hadde han en gjesterolle i serier som Fleksnes og Albert og Herbert.
Han var far till skuespilleren Mats Huddén.


== Eksterne lenker ==
(en) Olof Huddén på Internet Movie Database 
(sv) Olof Huddén i Svensk Filmdatabas 
(en) Olof Huddén hos The Movie Database
High Voltage (internasjonal)

High Voltage er det første internasjonalt utgitte albumet til den australske hardrock-gruppen AC/DC, utgitt på Atlantic Records i 1976. Denne versjonen av High Voltage har blitt veldig populær, og den solgte 3 millioner eksemplarer i USA alene. Albumet fikk en del dårlige kritikker da det ble utgitt, inkludert fra musikkmagasinet Rolling Stone som kalte albumet en «all-time low» for hardrocksjangeren. Albumet ble gjenutgitt i 2003 som en del av AC/DC Remasters-serien.


== Oversikt ==
Før utgivelsen av den internasjonale versjonen av High Voltage, hadde AC/DC allerede utgitt deres debutalbum under navnet High Voltage et år før. Dette albumet ble kun utgitt i Australia og hadde en anderledes sporliste enn den på den internasjonale utgivelsen, som bare inkluderte to sanger fra det originale albumet.Den internasjonale utgivelsen av High Voltage hadde også et annerledes albumcover enn den originale, et bilde av Angus Young som ble benyttet på den australske utgivelsen av singelen «It's a Long Way to the Top (If You Wanna Rock 'n' Roll)». En tredje versjon av coveret ble også brukt for den internasjonale originale utgivelsen i Europa.
De fleste utgaver av det internasjonale albumet har en versjon av «It's a Long Way to the Top» som er kortere enn versjonen på den originale australske utgaven. Full-lengde versjonen er på 5:15, mens den redigerte versjonen ender på 5:01. Vinylversjoner av det internasjonale albumet inneholder den redigerte versjonen. Den remastrede CD-versjonen utgitt på Atco Records fra 1994 hadde sangen i full lengde. Den remastrede CD-versjonen utgitt på Epic Records fra 2003 går tilbake til den redigerte versjonen igjen.


== Sporliste ==
Alle sanger er skrevet av Young, Young og Scott unntatt «Can I Sit Next to You Girl» som er skrevet av Young & Young. Publisert av E.B. Marks Corp., BMI.

«It's a Long Way to the Top (If You Wanna Rock 'n' Roll)» – 5:16
«Rock 'n' Roll Singer» – 5:04
«The Jack» – 5:52
«Live Wire» – 5:50
«T.N.T.» – 3:34
«Can I Sit Next to You Girl» – 4:12
«Little Lover» – 5:37
«She's Got Balls» – 4:51
«High Voltage» – 4:03
Spor 7 og 8 var tidligere utgitt på bandets første australske studioalbum High Voltage i februar 1975.
Spor 1–6 og 9 var tidligere utgitt på bandets andre australske studioalbum T.N.T. i desember 1975.


== Personell ==
Bon Scott – vokal, sekkepipe på spor 1
Angus Young – gitar
Malcolm Young – rytmegitar, bakgrunnsvokal
Mark Evans – bass, bakgrunnsvokal på spor 1–6
Phil Rudd – trommer på spor 1–6
Tony Currenti – trommer på spor 7–9
George Young – bass på spor 7–9


== Produksjon ==
Produsenter: Vanda & Young for Albert Productions
Innspillingsstudio: Albert Studios, Sydney Australia
Coverfoto: Michael Putland


== Se også ==
High Voltage (australsk versjon)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) High Voltage på Discogs 
(en) High Voltage på MusicBrainz 
(en) High Voltage på Spotify 
(en) High Voltage på AllMusic 
Sangtekster fra AC/DCs offisielle hjemmeside
Traverse City

Traverse City er en by i den amerikanske delstaten Michigan. Med 14 532 innbyggere er det den største byen i det nordlige Michigan. Byen ligger i Grand Traverse County, og er administrasjonssentrum i fylket.
Traverse City er på tross av sin moderate størrelse en relativt viktig by. Den er et sentrum for vinproduksjon, og kaller seg selv verdens kirsebær-hovedstad. Hvert år i juli holdes en ukelang kirsebærfestival. Byens flyplass heter Cherry Capital Airport
Byen er et viktig turistmål i Michigan, og er kjent for sine fine strender langs Michigansjøen.


== Eksterne lenker ==
Byens nettsider
Hendrik Faydherbe

Hendrik Faydherbe (født 1574 i Mechelen, død 30. april 1629) var en flamsk kunstner som hørte til Sint-Lucasgildet i Mechelen. Etternavnet staves på flere ulike måter som for eksempel Fayd'herbe, Faid-herbe og Faijdherbe.  
Ved siden av Hendrik var fire medlemmer av familien Faydherbe medlemmer av Mechelens Sint-Lucasgilde: Hendriks bror Antoon (-1653), hans søster Maria (1587–1643), hans sønn Lucas (1617-'97) og Lucas' stefar Maximiliaan Labbe (1590?-1675). 
Hendrik Faydherbe var kjent som billedhugger, maler, dikter og forgyller, men også som formann for kammeret for retorikk De Peoene i Mechelen. 
Han var gift med Cornelia Franchois (Franchoys), Lucas Franchoys den eldres søster og Lucas Franchoys den yngres tante. Sammen fikk de sønnen Lucas, som ble kjent som en av Flanderns mest berømte barokkkunstnere. 


== Referanser ==
Antoon Faydherbe

Antoon Faydherbe (død 1653) var en flamsk billedhugger som hørte til Sint-Lucasgildet. Etternavnet staves på flere ulike måter som for eksempel Fayd'herbe, Faid-herbe og Faijdherbe.  
Ved siden av Antoon var fire medlemmer av familien Faydherbe medlemmer av Mechelens Sint-Lucasgilde: Antoons bror Hendrik (1574–1629), hans søster Maria (1587–1643), Hendriks sønn Lucas (1617-'97) og Lucas' stefar Maximiliaan Labbe (1590?-1675). 
Fra 1598 gikk Antoon Faydherbe i billedhuggerlære hos Filip Kerael. Han ble akseptert som mester av Mechelens Sint-Lucasgilde 11. juli 1605, og betalte 20 gylden for medlemskapet. Et år senere giftet han seg med Charlotte Van Casteele i St. Romboutskatedralen, sammen fikk de seks døtre.
Faydherbe ble kjent som en viktig billedhuggermester som til og med leverte kunstverk til det spanske kongehuset. Han arbeidet ofte sammen med broren Hendrik, og i løpet av årene hadde rundt femten lærlinger arbeidet i atelieret hans. Blant disse var François Verstraete, som senere også arbeidet i Lucas Faydherbes atelier. I 1620-'21 og 1628-'29 ble han valgt til formann (dekan) for Sint-Lucasgildet. De fleste arbeidene utførte han mellom 1620 og 1640. Blant hans beste verker er en skulptur av Vår frue (1622) som er plassert over likdøren i Dendermondes hovedkirke og statuer av Vår frue av Scherpenheuvel, skåret ut av eketre fra Scherpenheuvel. 

		
		
		
		


== Referanser ==


== Litteratur ==
E. Neeffs, Sculpteurs malinois du XVIIe siècle. Les Faydherbe, i «Messager des Sciences Historiques», Gent, 1875, s. 164-210.
E. Neeffs, Histoire de la peinture et de la sculpture à Malines, I-II, Gent, 1876.
H. Coninckx, Le livre des apprentis de la corporation des Peintres et des Schulp­teurs à Malines, Koninklijke Kring voor Oudheidkunde, Letteren en Kunst te Mechelen, XIII, 1903, s. 143-176.
Lucas Faydherbe 1617-1697. Mechels beeldhouwer & architect, utgave ved utstillingen Faydherbe '97 (Mechelen, 13 sept.-16 nov. 1997), Openbaar Kunstbezit in Vlaanderen, 1997. Koordinasjon og redaksjon: Heidi De Nijn, Hans Vlieghe, Hans Devisscher.
Jaak Jansen, Antoon Faydherbe, s. 20-21 og foto og beskrivelse av statuene «Maria med barnet» og «St. Paulus», s. 126-127.
Jan Meeussen, Het beeldhouwwerk van Antoon Faydherbe in Opwijk, i tidsskriftet HOM 1997-1, s. 14-17.
Het Mechelse Meubel 1500-2000. Van houtsnijwerk tot design. Eerste deel: Mechels houtsnijwerk in de eeuw van Keizer Karel, publikasjon ved utstillingen av samme navn (med essays og katalog) (Mechelen, 4 feb.- 7. mai 2000), Openbaar Kunstbezit in Vlaanderen, 2000. Koordinasjon og ledelse: Heidi De Nijn.
Konsertmester

Konsertmester er tittelen for den førstefiolinisten i et symfoniorkester som er orkesterets kunstneriske talsmann vis-à-vis dirigenten.
Konsertmesteren er også orkesterets spillende leder, og ofte kalt det personlige bindeleddet mellom dirigent og orkester. Han/hun har ansvaret for å få orkesteret til å fungere sammen som en musikalsk enhet.
Det stilles meget høye krav til en konsertmester, både kunstnerisk og menneskelig. Fiolinsoloer som forekommer i orkesterpartituret, spilles av konsertmesteren. Eksempler på dette er Johannes Brahms' symfoni nr. 1 c-moll og Scheherazade av Nicolai Rimsky- Korsakov.
I blåseorkestre er det gjerne en av førsteklarinettistene (janitsjarkorps) eller principal-kornettisten (brassband) som har konsertmesterfunksjonen.


== Kjente konsertmestere ==
Ernst Glaser – Oslo Filharmoniske Orkester
Bjarne Larsen – Oslo Filharmoniske Orkester
Terje Tønnesen – Oslo Filharmoniske Orkester
Elise Båtnes – Oslo Filharmoniske Orkester
Stig Nilsson – Oslo Filharmoniske Orkester
Atle Sponberg – Kringkastingsorkestret
Arne Jørgen Øian – Oslo Filharmoniske Orkester
Øyvind Bjorå – Den norske Opera
Ole Böhn – Den norske Opera [1]
Lars-Erik ter Jung – Telemark Kammerorkester
Ove Kvangarsnes – Ålesund Symfoniorkester
Arve Tellefsen - Wiener Symphoniker 1977–1981
Blåelva

Blåelva er ei elv i Kvinnherad og Etne kommuner i Hordaland og hovedelva i Blådalsvassdraget. Vassdraget ligger mellom Hardangerfjorden og Åkrafjorden. Elva har utspring fra sørenden av Folgefonna og renner mot sørvest til munningen i Matrefjorden. Elva er 37,1 km lang, og har et nedbørfelt på 163,47 km². Middelvannføringen ved munningen er 21,4 m³/s.


== Innsjøer ==
Til vassdraget hører en rekke innsjøer og vatn: Optveitsvatnet, Fjellhaugvatnet, Jamtelandsvatnet, Blådalsvatnet, Mosevatnet, Midtbotnavatnet, Nesjastølvatnet og Staffivatnet. 


== Kraftutbygging ==
Blådalsvassdraget er regulert og utbyggingen startet i 1947. Det er fem kraftstasjoner i vassdraget som eies og drives av Sunnhordland Kraftlag AS. Se Blåfalli kraftverk.


== Referanser ==