jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Mardalsfossen

Mardalsfossen (også Søndre Mardalsfossen, Søre Mardalsfossen og Østre Mardalsfossen) er en foss ved sørenden av Eikesdalsvatnet i Nesset kommune i Romsdal. Fossen er en del av elva Mardøla, (også kalt Søndre Mardøla og Østre Mardøla) i det den faller 705 meter ned mot Mardalen ved sørenden av Eikesdalsvatnet i bygda Eikesdal.
Fossen henter vannet fra Mardalstjønna, tidligere flere tjønn som er samlet til et vann etter oppdemming i forbindelse med utbyggingen av Aursjøen. Tjønnet som ligger like over toppkanten på 945 moh og slipper vannet utfor stupet i to store fall. Begge fallene er stupfosser og det øverste fallet er den høyeste. Fossen ender i en del kaskadefall ved bunnen. Mot vest renner Ytste Mardøla (også Vestre Mardøla) ned langs fjellsiden fra Nedste Mardalsvatnet (ca 840 moh.), og tømmer i Mardøla før den renner ut i Eikesdalsvatnet.
Det går bilvei frem til en parkeringsplass nedenfor fossen, med utkikksplass og informasjon om fossen og området. Fra parkeringsplassen er det 30–45 minutters lett gange på opparbeidet turvei opp til fossen. Etter ca 0,7 km kommer stien inn i Mardalen naturreservat, stien forlater dette igjen der den etter ytterligere 0,8 km krysser elva på en solid gangbro. Rett før brua er det et lite amfi med sittebenker og utsikt mot fossen. Fra brua er det utsyn mot fossen etter nye 0,5 km, fortsetter man videre, blir man våt.
Mardøla er regulert til kraftutbygging i Grytten kraftverk men fra 20. juni til 20. august slippes det tre kubikkmeter vann i sekundet hele døgnet på grunn av turismen. Resten av året ledes vannet til vannmagasinene Grøttavatnet og Mongevatnet.
Mardalsfossen kom i fokus i sommeren 1970, under Mardøla-aksjonen, der filosofen Arne Næss sammen med rundt 300 andre, lenket seg til steiner som protest mot utbyggingen av fossen. Aksjonen ble gjengitt i en norsk dokumentarfilm fra 1972, Kampen om Mardøla.


== Høyeste fossefall i Norge ==
Fossen er blitt regnet for å ha det høyeste fallet i Norge, på bakgrunn av statistikk fra SSB som konkluderte med følgende i 2005. Andre kilder er derimot uenige i tallene.
Statistisk sentralbyrås Statistiske årbok fra 2007 lister Søndre Mardalsfoss som Norges nest høyeste vannfall med 705 meter, og sjette høyeste loddrette vannfall med 250 meter. Norges vassdrags- og energidirektorat er enige med SSB og oppgir et fall på 250 meter for Søre Mardalsfoss. Fossefallsdatabasen world-waterfalls.com regner vannfallet til 657 meter, og det høyeste fallet til 358 meter.


== På film ==
Fossen ble delvis brukt som location under innspillingen av "Outlander", en science-fiction-/vikingfilm fra 2008.


== Skulptur ==
Fra sommeren 2014 til august 2015 er Antony Gormley skulptur «Another Time» å se i fossegryta til Mardalsfossen.


== Se også ==
Mardøla-aksjonen
Kampen om Mardøla
Liste over norske fosser


== Galleri ==

		


== Referanser ==
Lillingstone Dayrell

Lillingstone Dayrell er en landsby i Buckinghamshire, England. Den ligger i den enhetlige myndigheten Milton Keynes, omkring 13 km vest for Milton Keynes by. I henhold til folketellingen i 2011 bor det 103 innbyggere i sognet.


== Historie ==
Navnet Lillingstone er av angelsaksisk opprinnelse, og betyr «Lytels grensestein». Dette er en referanse til grensen til Northamptonshire, som går like ved landsbyen. I Domesday Book (1086) blir denne landsbyen og nabolandsbyen Lillingstone Lovell omtalt i fellesskap som Lillingestan, selv om det allerede da fantes to gods knyttet til familiene Dayrell og Lovell. Den første kjente bruken av disse ekstra navneleddene Dayrell (som «Dayerell»), og med dem oppfatningen av de to som selvstendige landsbyer, finnes i et dokument fra 1300-tallet.Landsbykirken er viet til den hellige Nikolas av Myra.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lillingstone Dayrell – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

Den forlatte landsbyen og den bevarte kirke
North Buckingham Parish
Lillingstone Lovell

Lillingstone Lovell er en liten landsby og et verdslig sogn i Buckinghamshire, England. Den ligger i den enhetlige myndigheten Milton Keynes, omkring 13 km vest for Milton Keynes by. I henhold til folketellingen i 2011 har landsbyen og sognet en befolkning på 129 innbyggere.


== Historie ==
Navnet Lillingstone er av angelsaksisk opprinnelse, og betyr «Lytels grensestein». Dette er en referanse til grensen til Northamptonshire, som går like ved landsbyen. I Domesday Book (1086) blir denne landsbyen og nabolandsbyen Lillingstone Dayrell omtalt i fellesskap som Lillingestan, selv om det allerede da fantes to gods knyttet til familiene Lovell og Dayrell. Den første kjente bruken av disse ekstra navneleddene Dayrell (som «Dayerell»), og med dem oppfatningen av de to som selvstendige landsbyer, finnes i et dokument fra 1300-tallet.I motsetningen til sin nabo var Lillingstone Lovell en avsondret og frittstående andel av Oxfordshire under kontroll av det kongelige herregodset Kirtlington, verdsatt sitt skogland og jakt som en del av det gamle Whittlewood Forest. Landsbyen ble overført til Buckinghamshire ved lov om avsondrete deler av 1844 (Counties (Detached Parts) Act 1844).


== Referanser ==


== Litteratur ==
Page, William, red. (1927): Victoria County History: A History of the County of Buckingham, Volume 4. s. 191–197.
Pevsner, Nikolaus ([1960] 1973): The Buildings of England: Buckinghamshire. Harmondsworth: Penguin Books. ISBN 0-14-071019-1, s. 187–188


== Eksterne lenker ==
(en) Lillingstone Lovell – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

North Buckingham Parish
Hellebard

Hellebard er et blankvåpen som består av et økseblad med en spydspiss på enden av et langt skaft. Hellebarder var i utstrakt bruk blant fotsoldater på 1300-tallet og 1400-tallet og bæres fortsatt som seremonielt stakevåpen av Sveitsergarden i Vatikanet. Seremoneille hellebarder brukes også av buekorps i Bergen.


== Historikk ==


=== Utforming, utbredelse og bruk ===
Hellebardene bestod av et økseblad utstyrt med en spydspiss som var montert på en stang som kunne håndteres med to hender. Våpenet hadde ofte en hake på baksiden av øksebladet for å få tak i kavalerister i rustning. Piggen kunne brukes for å immobilisere kavaleristen ved å deformere rustningen. 
Hellebarden var billig å lage med flerbruksmuligheter i kamp. Lengden gjorde det mulig å beskytte seg mot spyd og lanse, spydet holdt sverdkrigere på avstand og haken kunne brukes for å dra krigere i rustning over ende. Øksebladet var for å kutte ubevæpnete motstandere samt hester.
Hellebarder var hovedvåpenet for de tidligere sveitsiske hærene på 1300-tallet. Senere tok sveitserne også i bruk lanser, såkalte piker, for bedre å beskytte seg mot angrep fra ryttere, med hellebarder brukt for midlere avstander og korte sverd, Katzbalgere, for nærkamper.


=== Etymologi ===
Ordet hellebard kommet muligens fra de tyske ordene halm («stamme») og barte («øks»). Det er også mulig at ordet er avledet fra hellebaard som betyr helvetesbart på nederlandsk.


=== Varianter ===
Godendag
Hippe
ScorpioAndre våpen som noen ganger regnes som hellebarder:

Bisento, japansk skaftevåpen
Lochaber Axe (Jeddart axe), kraftig, skotsk stridsøks fra 1600
Naginata, japansk skaftevåpen
Pollaxe
Bill hook
Ji, kinesisk hellebard
Bardiche
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Halberds – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Björn Engholm

Björn Engholm (født 9. november 1939 i Lübeck) er en tysk politiker (SPD). Han var fra 1981 til 1982 utdannelses- og vitenskapsminister i den føderale regjeringen, i 1982 deretter ernærings-, landbruks- og skogsminister og fra 1988 til 1993 statsminister i delstaten Schleswig-Holstein. Fra 1991 til 1993 var han dessuten formann for det sosialdemokratiske partiet, SPD, og partiets kanslerkandidat ved det føderale valget i 1994.
Engholm studerte statsvitenskap, sosialøkonomi og sosiologi og tok hovedfag som politolog ved Universität Hamburg. Han ble medlem av SPD i 1962. Han ble innvalgt i det tyske parlamentet i 1969 og var fra 1983 også medlem av Schleswig-Holsteins landdag (delstatsparlamentet).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
http://www.dhm.de/lemo/html/biografien/EngholmBjoern/
Stantonbury

Stantonbury er en bydel i Milton Keynes i grevskapet Buckinghamshire, England. Området var fram til 1960-tallet en landsby, men ble da innlemmet i den nye byen Milton Keynes som ble anlagt. Det er nå ikke mange spor igjen av den gamle landsbyen. Den er lokalisert i den nordlige enden av byen, mellom Great Linford og Wolverton. Den er i stor grad et boligområde, men en større del utgjør to videregående skoler (aldersgruppen mellom 11 og 18): Stantonbury Campus og Webber Independent School. Det er også et fritidssenter med en svømmehall på 25 meter. I henhold til folketellingen i 2011 har bydelen en befolkning på 10 084 innbyggere.Navnet er av angelsaksisk opprinnelse, og består av to deler; «Stanton» og «bury». Første del er avledet fra angelsaksiske stan + tun som har betydningen «gård på steinete grunn». Den andre delen, «bury», henviser faktisk opprinnelig til «Barry», men ble endret på 1600-tallet av daværende godsherren. I 1235 holdt en Radulfus Barri lenet i Stanton, og hans navn er knyttet til stedet fra rundt 1300 og framover.


== Bancroft ==
Bancroft er et område i Milton Keynes i England. Stedet er kjent for funnet av en romano-britisk gård i det som i dag er North Loughton Park.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Page, W.H., red. (1927): A History of the County of Buckingham, Volume 4. Victoria County History, s. 462–466.
Pevsner, Nikolaus ([1960] 1973): Buckinghamshire. The Buildings of England. Harmondsworth: Penguin Books, ISBN 0-14-071019-1, s. 241.


== Eksterne lenker ==
«Parishes : Stantonbury», British History Online
Stantonbury Brass
Woburn

Se også Woburn, Massachusetts.Woburn er en liten by i Bedfordshire, England. Den er best kjent som stedet hvor Woburn Abbey og Woburn Safari Park ligger.
Navnet er av angelsaksisk opprinnelse, og viser til en svingete elv. Det samme navnet går igjen i Woburn Sands i Buckinghamshire, som ligger kort vei unna. Ved folketellingen i 2011 hadde den en befolkning på 933 innbyggere.


== Historie ==
Første gang Woburn nevnes er i et dokument fra 969, da kong Edgar gav Aspley til en mann ved navn Alfwold. I dokumentet fortelles det at området grenser mot «Woburnmennenes land». I Domesday Book (1086) fortelles det at Woburn var underlagt en Alric, som hadde seks husmenn under seg. Etter erobringen hadde Walter Giffard tatt over, og han leide ut området til Hugh de Bolebec.
I 1145 grunnla Hughs sønnesønn, Hugh de Bolebec den yngre, cistercienserklosteret St. Maria ved Woburn, kjent som Woburn Abbey. Klosteret ble plassert rett utenfor landsbyen, og abbeden ble i praksis også den lokale godseier.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Woburn, Bedfordshire – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Woburn – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Offisielt nettsted for Woburn Abbey, Safari Park, Golf Club, Hotel & Antiques Centre
Guide til butikker og tjenester
Woburns nettsider hos Bedfordshire and Luton Archives and Records Service
Stony Stratford

Stony Stratford (ofte kalt Stony) er en by i distriktet Milton Keynes i Buckinghamshire, England. Byen ligger ved grensen til Northamptonshire, og har vokst sammen med byen Milton Keynes. Den er en livlig markedsby, og har beholdt en del av sitt gamle preg selv om den har blitt innlemmet i en ny storby.


== Historie ==
Siden minst romersk tid har det vært en bosetning her ved vadestedet (engelsk: ford) ved Watling Street over elven Great Ouse. Charter for byens marked er datert fra 1194 og dens status som by fra 1215.
Navnet Stratford er av angelsaksisk opprinnelse, og betyr «overgangssted på en [romersk] vei». Dette viser til Watling Street, som går gjennom byen og krysser en elv like utenfor. Tilnavnet Stony viser til steinene på elvebunnen ved det gamle vadestedet, og skiller byen fra Fenny Stratford, som ligger i nærheten.
I 1290 ble det reist et Eleanorkors i Stony Stratford etter at den nylig avdøde Eleonore av Castillas båre sto der over natten under hennes likferd i 1290. Korset ble ødelagt under borgerkrigen.
Byen skal ha vært det siste stedet kong Edvard V ble sett i live, og det var der hans onkel Richard, hertug av Gloucester, hentet ham og førte ham til Tower of London hvor han ble myrdet.
Byen har blitt nesten fullstendig ødelagt av brann to ganger, i 1736 og 1742. Den eneste bygningen som overlevde den andre brannen var sognekirken, som er viet til Maria Magdalena.
Et vanlig engelsk uttrykk, cock and bull story (som betyr en skikkelig skrøne) oppsto i Stony Stratford. De to pubene i sentrum heter The Cock og The Bull (Hanen og Oksen), og det ble utvekslet de villeste skrøner mellom de to.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Stony Stratford – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Milton Keynes – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
En tur gjennom Stony Stratford Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine., både gamle og nye fotografier, Milton Keynes Heritage Association.
Panoramiske bilder Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine. og et stort utvalg av bilder av byen og dens omgivelser.
Newton Blossomville

Newton Blossomville er en landsby og verdslig sogn i distriktet (borough) Milton Keynes i det seremonielle grevskapet Buckinghamshire, England. Den ligger i den nordlige delen av distriktet og har felles sogneråd med Clifton Reynes. Ved folketellingen i 2011 hadde landsbyen og sognet en befolkning på 329 innbyggere.


== Stedsnavnet ==
Navnet Newton er av angelsaksisk opprinnelse, og betyd ny gård. I Domesday Book (1086) er stedet nevnt som Niewtone. Navneleddet Blossomville er en referanse til adelsfamilien som eide et gods på stedet på 1200-tallet, og ble lagt til for å skille landsbyen fra andre steder som heter Newton, spesielt Newton Longville som også ligger i Buckinghamshire.


== Referanser ==
Newton Longville

Newton Longville er en landsby og verdslig sogn distriktet i Aylesbury Vale i det seremonielle grevskapet Buckinghamshire, England. Den ligger omkring 3 km vest for Fenny Stratford. I henhold til folketellingen i 2011 bor det 1 846 innbyggere i landsbyen.


== Historie ==
Navnet Newton er av angelsaksisk opprinnelse, og betyr ny gård. Stedet er nevnt i Domesday Book (1086) som Nevtone. Tillegget Longville kom i 1200-tallet ettersom et kloster i Longueville i Normandie eide området. Det ble lagt til for å skille landsbyen fra andre steder som het Newton, og spesielt fra Newton Blossomville som også ligger i Buckinghamshire. 
På 1300-tallet ble landsbyen inndratt av Kronen ettersom den var på utenlandske hender, og gitt til New College ved Universitetet i Oxford.Sognekirken er viet til sankt Fides av Agen, på engelsk kalt sankt Faith, en fransk helgen. 


== Referanser ==
Luthers lille katekisme

Luthers lille katekisme ble skrevet av Martin Luther og publisert i 1529, beregnet på undervisning av barn i luthersk-protestantisk kristendom. Den behandler de ti bud, den apostoliske trosbekjennelse, Fadervår, dåpen, nattverden og skriftemålet. Luthers lille katekisme er et av Den norske kirkes bekjennelsesskrifter.
Det tredje bud: Du skal holde hviledagen hellig.Hva vil det si?Vi skal frykte og elske Gud så vi ikke forakter eller forsømmer Guds ord, men holder det hellig og gjerne hører og lærer det.

Tekstene er utformet som en didaktisk dialog, hvor læreren stiller spørsmål, og eleven skal kjenne de riktige svarene. Alle elementene i katekismen, slik som budene og leddene i Fader Vår, følges av det faste spørsmålet «Hva vil det si?». Den faste innledningen til forklaringen av budene er «Vi skal frykte og elske Gud så vi…».
Luther hadde lenge oppfordret sine venner til å skrive en katekisme for barn slik De bøhmiske brødre hadde. Men det ble ikke gjort før han selv tok på seg oppgaven mens han arbeidet med sin store katekisme. Til å begynne med ble den først trykket som plakater som ble hengt opp på veggene i kirker og skoler. Enkelte tyske utgaver av Luthers lille katekisme hadde med Luthers bok om brudevielse (1529) og bok om dåp (1526) som tillegg. I en tysk utgave fra 1551 er det tatt med ennå et tillegg: Kristne spørsmål med deres svar – Laget av Dr. Martin Luther for dem som akter å gå til nattverd.
Ved innførelsen av reformasjonen i Danmark-Norge fikk prestene plikt til å holde seg med enkelte bøker. Det var Bibelen, Luthers kirkepostille, Melanchthons apologi for Den augsburgske bekjennelse, Melanchthons dogmatikk Loci Communes, Luthers lille katekisme, Kirkeordinansen og De saksiske visitasjonsartiklene av 1528. Erik Pontoppidans bok Sandhed til gudfrygtighed fra 1737 er en forklaring til Luthers lille katekisme.


== Litteratur ==
Martin Luthers lille katekisme. Lunde forlag, 1997. ISBN 82-520-3937-5 ((no) ebok)
Lille og store katekisme. Martin Luther; oversatt av Sigurd Hjelde; med et innledende essay av Inge Lønning. Bokklubben, 2001. (Bokklubbens kulturbibliotek) ISBN 82-525-3749-9
Oddvar Johan Jensen. Katekismens teologi, en innføring i Luthers katekismer. Genesis forlag, 2004. ISBN 82-476-0294-6. 1. utg. Credo forlag, 1994 ((no) ebok)


== Eksterne lenker ==
Luthers lille katekisme i fulltekst på dansk med boken om brudevielse og boken om dåp som tillegg.
Versjonen til LCMS (PDF) med tillegget om forberedelse til nattverd fra 1551.
Andreas Aarflot

Andreas Aarflot (født 1. juli 1928 i Yiyang i provinsen Hunan i Kina) er en norsk teolog og biskop emeritus i Den norske kirke. Han var biskop i Borg bispedømme fra 1976 til 1978 og i Oslo fra 1978 til 1998.


== Biografi ==
Aarflot ble født i Kina hvor hans mor og far gjorde tjeneste for Det norske misjonsselskap i provinsen Hunan. 
Han er cand.theol. fra Det teologiske menighetsfakultet (1951) og dr.theol. fra Universitetet i Oslo (1970). Han har hatt studieopphold i Heidelberg, England og USA, og er æresdoktor ved St. Olaf College (1987) og æresmedlem av Finska kyrkohistoriska sällskapet (1978).
Aarflot har blant annet arbidet for Den norske sjømannsmisjon og Indremisjonsselskapet, og gjort prestetjeneste i Røyken. Han var tilknyttet Menighetsfakultetet som stipendiat (1960), fakultetslektor (1968) og dosent (1970) før han ble professor i 1976. Samme år ble han utnevnt til biskop i Borg bispedømme etter at Per Lønning trakk seg i protest mot abortlovgivningen. I 1978 etterfulgte han Kaare Støylen som biskop i Oslo bispedømme og bispemøtets preses. I egenskap av preses holdt han prekenen under signingen av Kong Harald V og dronning Sonja i Nidarosdomen 23. juni 1991. 
Aarflot ble som biskop regnet som moderat konservativ og tilhørende sentrum av Den norske kirke teologisk. Han ble etterfulgt som biskop i Oslo av Gunnar Stålsett.
Andreas Aarflots farfars-farmor var Berthe Canutte Aarflot. 


== Heder ==
I 1979 ble biskop Aarflot utnevnt til kommandør med stjerne av St. Olavs Orden for embetsfortjenste.


== Bibliografi (utvalg) ==
En tro som bærer, Oslo 1998
Norsk kirkehistorie, 3 bd., Oslo 1966–1971 sammen med Carl Fredrik Wisløff,
Norsk kirke i tusen år, Oslo 1978
Norsk kirkehistorie i grunnriss, Oslo 1974
Kirke og stat i Norge. Fra reformasjonen til våre dager, Stavanger 1969
Tro og lydighet. Hans Nielsen Hauges kristendomsforståelse, Oslo 1969
Samtidsspeil eller fyrtårn?, 2008


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Andreas Aarflot i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
(no) Publikasjoner av Andreas Aarflot i BIBSYSPolitiske taler av Andreas Aarflot, virksommeord.uib.no
Husbanken

Husbanken er en norsk statlig etat (organisasjonsledd) som er underlagt Kommunal- og distriktsdepartementet (KDD). Husbankens samfunnsoppdrag er å forebygge at folk blir vanskeligstilte på boligmarkedet, og bidra til at de som ikke selv klarer det kan skaffe seg og beholde en egnet bolig.Det årlige tildelingsbrevet fra KDD setter økonomiske rammer og mål for Husbankens virksomhet det kommende året. I tillegg får Husbanken egne tildelingsbrev med oppdrag fra andre departementet.Husbanken ble opprettet i 1946 for å bygge opp igjen landet etter krigen, men ble raskt et redskap for staten for å finansiere den allmenne boligforsyningen. Husbanken ble et av etterkrigstidens store velferdsprosjekter, og har finansiert mer enn halvparten av alle boliger i Norge i tiden etter annen verdenskrig. Husbankens lånetilbud er nå innrettet som et supplement til private banker. I årene etter 2005 har Husbanken årlig lån- eller tilskuddsfinansiert mellom 15 og 20 prosent av alle nybygde boliger. Husbanken har rundt 300 ansatte fordelt på hovedkontoret i Drammen, samt regionkontorer i Oslo, Arendal, Trondheim og Hammerfest.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Husbanken.no – Husbankens nettsider
Anatomisk terapeutisk kjemisk klassifikasjon

Anatomisk terapeutisk kjemisk (ATC) klassifikasjon brukes for å inndele legemidler i ulike grupper etter hvilke organsystemer de påvirker og deres terapeutiske og kjemiske egenskaper.
Dette klassifikasjonssystemet reguleres av WHOs Collaborating Centre for Drug Statistics Methodology og ble publisert første gang i 1976. Det er basert på den tidligere anatomiske klassifikasjonen (AC) utviklet av European Pharmaceutical Market Research Association (EPhMRA) og Pharmaceutical Business Intelligence and Research Group (PBIRG). Videreutviklingen er gjort ved Norsk Medisinaldepot på Kalbakken i Oslo.
InndelingATC-klassifikasjonen deler legemidler inn i grupper på 5 ulike nivåer: 
Første nivå
Bokstavkode for anatomisk gruppe, totalt 14 grupper:

Andre nivå
Tallkode (2 siffer) for terapeutisk hovedgruppe.
Tredje nivå
Bokstavkode for terapeutisk/farmakologisk undergruppe.
Fjerde nivå
Bokstavkode for kjemisk/terapeutisk/farmakologisk undergruppe.
Femte nivå
Tallkode (2 siffer) for kjemisk substans-undergruppe.


== Eksempel ==
Substansnavnene som brukes er internasjonale ikke-proprietære navn i den grad de finnes for de aktuelle substansene.
ATC/DDD-systemet er ATC-klassifikasjonen med tillegg av et mål for den antatte gjennomsnittsdosen per døgn av et legemiddel som brukes for sin hovedindikasjon hos voksne; definert døgndose (DDD).
Andre ATC-klassifikasjoner er ATCvet (for veterinærmedisin) og ATC-urteklassifikasjon (for urtepreparater).


== ATCvet ==
Det Anatomiske terapeutiske kjemiske klassifikasjonssystemet for veterinærmedisin (ATCvet) blir brukt for å klassifisere medisiner for veterinærbruk. ATCvet-koder kan lages ved å sette bokstaven Q foran den vanlige ATC-koden som benyttes for medisiner for mennesker. Som et eksempel, så vil furosemid for veterinærbruk ha koden QC03CA01.
Noen koder er kun i bruk for veterinærmedisin, som for eksempel QI Immunologiske medisiner.


== Se også ==
Liste over legemidler


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Felleskatalogen
WHO Collaborating Centre for Drug Statistics Methodology
Mother Earth

Mother Earth er det nederlandske symfoniske rock/metalbandet Within Temptations andre studioalbum, utgitt 21. august 2000, og markerte bandets definitive gjennombrudd. Mye av råskapen fra det forrige albumet, Enter (1997), var luket bort, og bandet hadde tydelig prioritert å fremheve vokalist Sharon den Adels utsøkte opera-aktige stemme. Albumet solgte til tre ganger platina i hjemlandet Nederland, og til gull i Belgia. Totalt har albumet solgt i overkant av 350 000 eksemplarer i hele Europa.
Mother Earth ble ikke sluppet på det europeiske markedet før i januar 2003, da som en utvidet utgave med fire ekstraspor, og denne utgaven nådde ikke britiske platebutikker før i september 2004, bare to måneder før bandets neste album, The Silent Force, ble utgitt.


== Sporliste ==
«Mother Earth» – 5:29
«Ice Queen» – 5:20
«Our Farewell» – 5:18
«Caged» – 5:47
«The Promise» – 8:00
«Never-Ending Story» – 4:02
«Deceiver of Fools» – 7:35
«Intro» – 1:06
«Dark Wings» – 4:14
«Perfect Harmony» – 6:58
«World of Make Believe» – 4:47


=== Ekstraspor ===
«Deep Within» (live)
«The Dance» (live)
«Restless» (klassisk versjon)
«Bittersweet» (B-side)


== Eksterne lenker ==
(en) Mother Earth på Apple Music 
(en) Mother Earth på Discogs 
(en) Mother Earth på MusicBrainz 
(en) Mother Earth på Encyclopaedia Metallum 
(en) Mother Earth på Spotify 
(en) Mother Earth på AllMusic