jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Kulturkirken Jakob

Kulturkirken Jakob er en kirke i Hausmanns gate i strøket Hausmannsområdet i Oslo. Jakob kirke ble tegnet av arkitekt Georg Andreas Bull og oppført i 1880.  Den har sitt navn etter St. Jakob.  Altertavlen er «Hyrdenes tilbedelse» av Eilif Peterssen (1880).  I våpenhuset henger et relieff av Erkeengelen Mikael.  Den har plass til 550.


== Historie ==
Kirken var 105 år soknekirke i området rundt nedre del av Akerselva. Befolkningen ble på grunn av færre boliger og flere næringsbygg kraftig redusert. I tillegg tilhørte etter hvert en stor andel av de gjenværende andre religiøse tradisjoner enn den lutherske. Kirken ble i 1985 avviklet som soknekirke. Den forble vigslet og regnes som kirke.Da kirken ble stående tom i 1985 ønsket Oslobiskop Andreas Aarflot å rive bygningen for å unngå at den ble stående som et ubrukelig og kostnadskrevende vedlikeholdsprosjekt. Byantikvar og Riksantikvar reagerte med å frede bygningen for å ta vare på symbolbygget ved Ankerbrua i Oslo sentrum.


== Kulturkirke ==

I 1986, ett år etter stengningen, satte Kirkelig Kulturverksted fokus på Jakob kirke og begynte et langsiktig samarbeid med Kirkelig Fellesråd i Oslo med sikte på å gjøre kirken til en profesjonell kulturarena.
Den største ufordringen man møtte var det bygningsmessige forfall som hadde begynt lenge før stengingen og gjort bygningen direkte farlig å ferdes i. Den østlige delen av huset hadde sunket som en følge av grunnvannsendringer i området, og store sprekkdannelser i murveggene førte til at murstein og puss var begynt å falle ned.  Å sette alt i forsvarlig stand til bruk ble stipulert til å koste minst 15 millioner kroner.
Det skulle gå hele 14 år før Miljøverndepartementet og Oslo kommune i et felles løft kalt Handlingsprogram Oslo Indre Øst bevilget 16,5 millioner til å rehabilitere kirken med tanke på å få etablert prosjektet Kulturkirken Jakob.
Den ble gjenåpnet 18. februar 2000, i regi av Kirkelig Kulturverksted, som er langtidsleier av eieren, Kirkelig Fellesråd i Oslo.  Kirken er den eneste rene kulturkirke i Norge, der fasilitetene muliggjør oppføring av forestillinger innen teater, dans og ellers varierte  former for arrangementer, mens man i kjelleren har lokaler (kalt jakobs brønn) som brukes til utstillinger og mindre arrangementer.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Jakob.no
(no) «Kulturkirken Jakob». Kirkesøk. Den norske kirke. 
Oslo byleksikon
360 visning av kirkerommet
360 visning av Jakobs Brønn
«Kulturkirken Jakob». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Fritt Ords Pris

Fritt Ords Pris, også omtalt som Fritt Ord-prisen, er en årlig utmerkelse gitt av den private stiftelsen Fritt Ord. Den er Stiftelsen Fritt Ords høyeste utmerkelse, og deles ut i mai, i tilknytning til markeringen av Norges frigjøring i 1945.
Prisen gis til en, unntaksvis flere, personer eller organisasjoner som har bidratt til områder der organisasjonen virker, særlig i arbeidet for ytringsfrihet. Prisen består av en statuett av Nils Aas, og et pengebeløp. Tildelingen foretas i et særskilt arrangement i Operaen i Oslo.
Fritt Ord deler også ut prisen Fritt Ords honnør.


== Mottagere av prisen ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Offisielt nettsted
Gullpennen

Gullpennen er en pris som Riksmålsforbundet hver vår deler ut til en medarbeider i dags- eller ukepressen. Det blir lagt vekt på personlig stil og nyanserikdom. Prisen ble utdelt for første gang i 1985. Prisen er en av Riksmålsforbundets mediepriser, og deles ut samtidig med de andre prisene.


== Prisvinnere ==
1985 — Arne Hestenes, Dagbladet
1986 — Kjell Syversen, VG
1987 — Gidske Anderson, Arbeiderbladet
1988 — Mona Levin, Aftenposten
1989 — Bengt Calmeyer, Arbeiderbladet
1990 — Per Bang, Dagens Næringsliv
1991 — Vetle Lid Larssen, Aftenposten
1992 — Øyvind Thorsen, Aftenposten
1993 — Per Egil Hegge, Aftenposten
1994 — Halvor Seilø Torgersen, Nationen
1995 — Niels Chr. Geelmuyden, frilans
1996 — Sissel Benneche Osvold, Dagbladet
1997 — Kåre Valebrokk, Dagens Næringsliv
1998 — Yngve Ekern, Aftenposten
1999 — Thor «Laffen» Hedberg, VG
2000 — Jan E. Hansen, Aftenposten
2001 — Gudleiv Forr, Dagbladet
2002 — Andreas Viestad, Dagbladet
2003 — Andreas Wiese, Dagbladet
2004 — Cathrine Sandnes, Dagsavisen
2005 — Anders Heger, Dagsavisen
2006 — Harald Stanghelle, Aftenposten
2007 — Linn Ullmann, Aftenposten
2008 — John Olav Egeland, Dagbladet
2009 — Sven Egil Omdal, Stavanger Aftenblad
2010 — Kjetil B. Alstadheim, Dagens Næringsliv
2011 — Bjørn Vassnes, Klassekampen
2012 — Hanne Skartveit, VG
2013 – Eskil Engdal, Dagens Næringsliv
2014 – Inge D. Hanssen, Aftenposten
2015 – Frithjof Jacobsen, VG
2016 – Kjetil Rolness
2017 – Audun Vinger
2018 – Inger Merete Hobbelstad, Dagbladet
2019 – Knut Olav Åmås, Fritt Ord og Aftenposten
2020 – Eirin Eikefjord, Bergens Tidende
2021 – Sturle Scholz Nærø
2022 – Egon Holstad, ITromsø


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
riksmalsforbundet.no
Kusymre

Kusymre (Primula vulgaris) er en plante i nøkleblomfamilien. Slektsnavnet Primula betyr «den første om våren», og viser til at dette er en vårblomstrende plante. Blomstring varierer imidlertid fra januar og utover avhengig av lokasjon i landet. Den har enkeltstående gulhvite blomster. 
Planten er opprinnelig fra Vest- og Sør-Europa, med utbredelse fra Færøyene og Norge sørover til Portugal, øst til Tyskland, Ukraina, Krimhalvøya og Balkan, Nordøstst-Afrika (Algerie) og Sørvest-Asia (fra Tyrkia til Iran). I Norge er kusmyre vanlig i kyststrøk fra Aust-Agder til Sør-Trøndelag. Planten vokser i fuktig skyggefull skog og gressbakker. Trives og i maritimt miljø nær sjø.
Kusymre er ikke giftig, både blomster og blad av kusymre er spiselige, og skal ha en blodrensende effekt. Planten har og vært brukt som  medisinsk urteplante. Den antas å ha effekt som slimløsende, krampeløsende, svakt smertestillende og beroligende. Urten har og vært brukt som ormemiddel og brekkmiddel. Kan gi allergiske reaksjoner.
Kusymre er fylkesblomst for Hordaland. Lokalt på Vestlandet kalles den kublom. Planten har og andre lokale navn som kusømra, kusom, gulveis, liblom og kosmos. Navnet kusymre kan ha sin opprinnelse i at den blomstrer på den tiden da kyrne kunne slippes på beite.

		


== Eksterne lenker ==
(en) Kusymre i Encyclopedia of Life 
(en) Kusymre i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Kusymre hos Artsdatabanken 
(sv) Kusymre hos Dyntaxa 
(en) Kusymre hos ITIS 
(en) Kusymre hos NCBI 
(en) Kusymre hos The International Plant Names Index 
(en) Kusymre hos Tropicos 
(en) Kategori:Primula vulgaris – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Primula vulgaris – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Primula vulgaris – detaljert informasjon på Wikispecies 
Fylkesblomst for Hordaland fylke – uio.no
Renée Colliard

Renée Colliard (født 24. desember 1933) er en sveitsisk tidligere alpinist. Hun debuterte på det sveitsiske alpinlandslaget under OL 1956 i Cortina d'Ampezzo.
Med startnummer 1 kjørte hun raskest av samtlige deltakere i begge omganger, og sikret seg en overraskende gullmedalje.


== Eksterne lenker ==
(de) Renée Colliard – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Renée Colliard – Olympedia 
(en) Renée Colliard – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Renée Colliard – FIS (alpint) 
(en) Renée Colliard – ski-db.com
Karbonatisering

Karbonatisering er en prosess med en kjemisk reaksjon mellom herdet betong og karbondioksid. Prosessen foregår i all betong som er eksponert for karbondioksid, det vil si at reaksjonen ikke foregår på betong under vann eller betong påført et lufttett sjikt. 
Betong er et svært basisk materiale med et pH-nivå på 11-13. Karbonatiseringen fører til at pH-verdien i betongen synker. Reaksjonen begynner ved betongoverflaten og arbeider seg innover i betongen. Det sjiktet i betongen hvor pH-verdien er 9,5 kalles karbonatiseringsfronten. Hastigheten på karbonatiseringsfronten avhenger av betongkvaliteten, og er vanligvis noen millimeter pr tiår. Den er størst de første årene og avtar med tiden.
Det høye pH-nivået i betongen fører til at det dannes en oksidfilm på overflaten til armeringsstålet som ligger innstøpt i betongen. Oksidfilmen beskytter armeringen mot korrosjon. Hvis betongens pH-verdi synker til under 9,5 vil oksidfilmen forsvinne og armeringen utsettes for korrosjon. Et resultat av karbonatiseringen er nettopp at betongens pH-verdi synker til under 9,5. Karbonatisering er en av de viktigste årsakene, om ikke den aller viktigste årsaken, til skader på armert betong (betong eksponert for klorider (salter) fører til et raskere og mer alvorlig skadeforløp). 
En positiv miljømessig konsekvens av karbonatiseringen er at betongen tar opp og binder CO2. Avhengig av hvordan betongen er eksponert for luft, kan opptil 70 % av den karbondioksiden som ble frigjort ved kalsineringen, bli tatt opp igjen i betongen. En nedknusing av betong, for eksempel ved riving, øker karbonatiseringshastigheten.


== Referanser ==
Amund Skiri

Amund Robertsen Skiri (født 25. februar 1978) er en norsk fotballtrener og tidligere fotballspiller. 
Han har tidligere spilt for Aalesund FK, Åndalsnes IF og Vålerenga. Skiri jobber også som fotballekspert i C More.Skiri gikk fra Åndalsnes IF til Aalesund FK i 1997. Skiri var kaptein og midtstopper i AaFK før han gikk til Vålerenga før sesongen 2005. Skiri spilte 1 1/2 år i Vålerenga (2005 og 2006), mest som defensiv midtbanespiller. Han returnerte til AaFK i august 2006 etter eget ønske. 
I cupfinalen 8. november 2009 scoret han det avgjørende målet i straffesparkkonkurransen. Mye på grunn av dette ble han 23. desember samme år tildelt Sunnmørspostens idrettspris. 
Den 18. november 2012 spilte han sin siste kamp for AaFK mot Sandnes Ulf. 
Skiri arbeidet i 2017 som assistenttrener i Vålerenga under hovedtrener Ronny Deila.Han er i dag (2020) trener for AaFK G19. Han er også frontvokalist og gitarist i ålesundspatriotiske Amund & Herman Band.


== Meritter ==
Norgesmester i fotball: 2009, 2011 med Aalesund
Seriemester i fotball: 2005 med Vålerenga


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Amund Skiri – Transfermarkt 
(en) Amund Skiri – FBref 
Profilside på AltOmFotball.no
Profilside på cmore.no
Olaf Hillestad

Olaf Hillestad (født 8. juli 1923 i Strusshamn på Askøy, død 23. januar 1974 i Oslo) var en norsk salmedikter og prest. Han var sønn av presten Erik Olsen Feet og Bergljot Zwilgmeyer, gift med Sigrid Engeset og far til Erik Hillestad, Anne Bergljot, Kjetil og Jan Olaf. Han mottok Menighetsfakultetets «Hallesby-stipend» for å studere bruk av jazz og rytme i norske kirkerom (1963). Han eksperimenterte med rytmesalmer for fremføring i Kjellerkirken i Slettebakken i Bergen, hvor han var prest fra 1963 til 1966.
Han var en viktig inspirasjon til dannelsen av Ten Sing-kor i 1968, og i 1967 startet han Forum Experimentale i Oslo, som etter hans død ble videreført i Kirkelig Kulturverksted. Forum Experimentales arbeid foregikk i lokaler som senere ble omgjort til Bogstadveien kapell. Hillestad var fra 1967 inntil sin død generalsekretær i Kirkens Bymisjon.
Han skrev blant annet salmene «Vårt sinn er fylt med glede», «Gud, du er rik» og en rekke andre salmer i Norsk Salmebok og Norsk salmebok 2013.


== Litteratur ==
Aasmundtveit, Anne Kristin (1962-) (1995). Biografisk leksikon til Norsk salmebok og Norsk koralbok. Oslo: Verbum Forlag. s. 137. ISBN 8254305730.  [Tilgang for norske IP-adresser / Digitalisert til Bokhylla.no av Nasjonalbiblioteket]
(no) Olaf Hillestad i Norsk biografisk leksikon
Madeleine Berthod

Madeleine Berthod (født 1. februar 1931 i Château-d'Oex i kantonen Vaud) er en tidligere sveitsisk alpinist. Hun vant utforrennet  under OL 1956 i Cortina d'Ampezzo. Hun ble også verdensmester i kombinasjonen i 1956. Hun deltok også under Vinter-OL 1952 i Oslo og Vinter-OL 1960 i Squaw Valley.
Under VM 1954 i Åre tok hun to sølvmedaljer –  i storslalåm og i kombinasjonen.


== Eksterne lenker ==
(en) Madeleine Berthod – Olympedia 
(en) Madeleine Berthod – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(cn) Madeleine Berthod – Kinas olympiske komité 
(en) Madeleine Berthod – FIS (alpint) 
(en) Madeleine Berthod – ski-db.com
Heidi Biebl

Heidi Biebl (født 17. februar 1941, død 20. januar 2022) var en tysk alpinist.
Hun vant gull i utfor under OL 1960 i Squaw Valley. Dette var tre dager etter at hun hadde fylt 19 år, og hun ble dermed lekenes yngste gullvinner. I flere år var hun den dominerende utøveren innen kvinnealpint i Tyskland, og vant 14 nasjonale mesterskap i perioden 1959–1965.


== Litteratur ==
Heidi Biebl: Goldene Skispuren. Limpert-Verlag, Frankfurt/Main 1961.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Offisielt nettsted 
(de) Heidi Biebl – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Heidi Biebl – Olympedia 
(en) Heidi Biebl – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Heidi Biebl – FIS (alpint) 
(en) Heidi Biebl – ski-db.com
Teri Hatcher

Teri Lynn Hatcher (født 8. desember 1964 i Palo Alto i California) er en amerikansk skuespiller. Hun fikk sitt gjennombrudd i serien Lois & Clark: The New Adventures of Superman som Lois Lane, og har oppnådd størst suksess i serien Frustrerte fruer.
Hatcher har vært med i flere filmer og TV-serier, blant andre James Bond-filmen Tomorrow Never Dies, Star Trek-serien The Next Generation, Seinfeld og MacGyver.
Hatcher spilte rollen som alenemoren Susan i serien Frustrerte fruer, som hun vant en Golden Globe for i januar 2005. I juli 2005 ble hun nominert til en Emmy for «beste skuespillerinne i en komiserie», som også hennes medskuespillere Felicity Huffman og Marcia Cross (Huffman vant for øvrig prisen).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Teri Hatcher – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Teri Hatcher – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Teri Hatcher på Internet Movie Database 
(sv) Teri Hatcher i Svensk Filmdatabas 
(da) Teri Hatcher på Scope 
(fr) Teri Hatcher på Allociné 
(en) Teri Hatcher på AllMovie 
(en) Teri Hatcher hos Turner Classic Movies 
(en) Teri Hatcher hos Rotten Tomatoes 
(en) Teri Hatcher hos TV Guide 
(en) Teri Hatcher hos The Movie Database 
(en) Teri Hatcher hos Internet Broadway Database
Vår Fuglefauna

Vår Fuglefauna er medlemstidsskriftet til BirdLife Norge (tidligere Norsk ornitologisk forening). Det kommer ut fire ganger i året.
Tidsskriftet er i A4-format og inneholder informasjon om foreningens fuglevernarbeid og internasjonalt fuglevernarbeid, med hovedvekt på stoff om norske fugler.


== Se også ==
Ornis Norvegica
Fuglevennen
Edward Rutherfurd

Edward Rutherfurd, psevdonym for Francis Edward Wintle, (født 1948) er en britisk forfatter.
Han har skrevet en rekke historiske romaner, som blander fiktive personer og familier med faktiske begivenheter og mennesker som har levd. Hans bøker følger steder og nasjoner opp gjennom historien, fra begynnelsen til moderne tid. Han har konstruert fire til seks familier og forteller historien til deres etterkommere, vever dem inn og ut av faktiske historiske hendelser, og hvor de samhandling med hverandre og faktiske figurer og personligheter for å sannsynliggjøre sin fortelling. Hans romaner er vanligvis minst 500 sider lange, stundom opp til det dobbelte. Romanene er delt i et antall deler hvor hvert kapittel representerer en ulik tidsalder i et område for romanens fortelling. Bøkene har vanligvis et omfattende familietre i begynnelsen, og hver generasjon tilsvarer de korresponderende kapitler.
Rutherfurd ble født i Salisbury i England. Han har vært bosatt i nærheten av Dublin i Irland siden begynnelsen av 1990-årene, men fordeler sin tid mellom Irland og Nord-Amerika


== Bibliografi ==
1987: Sarum: the Novel of England, med handling fra Salisbury
1991: Russka: the Novel of Russia, med handling fra Russland
1997: London
2000: The Forest, med handling fra New Forest nord for Salisbury
2004: Dublin: Foundation (amerikansk tittel: The Princes of Ireland: the Dublin Saga)
2006: Ireland: Awakening (amerikansk tittel: The Rebels of Ireland: the Dublin Saga)
2009: New York
2013: Paris


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Forfatterside hos forlaget Random House
Nettsted drevet av lesere
Intervju i ContraCostaTimes.com, 9. mai 2004
Almesjuke

Almesjuke (engelsk: Dutch elm disease) er en soppsjukdom som angriper almetrær, og som har blitt en trussel mot almen både i Nord-Amerika og i Europa.


== Biologi ==
Sjukdommen forårsakes av to arter av almesjukesoppene Ophiostoma ulmi og Ophiostoma novo-ulmi. Soppen spres fra tre til tre av arter av barkebillen almesplintborer, Scolytus, men spres også ved menneskelig virksomhet som tømmertransport og redskap som har vært brukt på sjuke trær. Både unge og gamle trær angripes.


== Utbredelse ==
Alm over det meste av Nord-Amerika og Europa er angrepet. Sjukdommen ble oppdaga første gang i Norge langs jernbanelinja i nærheten av Oslo. I dag er sjukdommen utbredt på Østlandet fra Grenland og Fredrikstad til Romerike. Den er også påvist på Ringerike og nylig ved Kristiansand.
Det er å frykte at almesjuke sprer seg til hele det området der almesplintboreren finnes, dvs. på Sørlandet og Vestlandet til Sognefjorden.


== Bekjempelse ==
Det finnes ingen kjent behandling av sjuke trær. Strategien i dag er å hogge ned og brenne angrepne trær ved yttergrensene for utbredelsesområdet, og unngå transport av almevirke fra Østlandet til områder som ikke har sjukdommen.
I Fremmedartslista 2018 er almesjukesoppen vurdert til høy risko på grunn av moderat invasjonspotensial og middels økologisk effekt.


== Kilder ==
«Almesykesopp Ophiostoma novo-ulmi». Fremmedartsbasen 2018. Artsdatabanken. Besøkt 4. februar 2020. 
«Ophiostoma novo-ulmi (Dutch elm disease)». Invasive Species Compendium. Besøkt 4. februar 2020.
Russlands riksvåpen

Russlands riksvåpen kommer fra det gamle russiske imperiets dager, og ble tatt i bruk igjen i år 2000, etter at Sovjetunionen gikk i oppløsning på begynnelsen av 1990-tallet. Sovjetunionens riksvåpen hadde hammer og sigd på jordklode og i en krans, etter vanlig «kommunist-heraldisk» modell. Dagens mer tradisjonelle våpenskjold er basert på det russiske tsarrrikets riksvåpen, men er nå uten de gamle delstatenes og områdenes skjold som ble brukt på eller rundt ørnen i tsartiden.
Russlands riksvåpen har i rødt skjold en gull dobbeltørn som er kronet med tsarkroner og står under en tsarkrone med flagrende bånd, ørnen holder i klørene et septer og et rikseple, samt har på brystet et hjerteskjold med St. Georg vendt mot heraldisk venstre, i sølv klær og blå kappe, sitter på sølv hest og stikker en svart drage med en sølv lanse. Våpenet brukes av myndighetene i en perspektivisk tegning, slik som avbildet her.

		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		


== Se også ==
Russlands flagg


== Eksterne lenker ==
(en) National coats of arms of Russia – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
gov.ru: Den føderale grunnlovens bestemmelser om riksvåpenet (russisk)
gov.ru: Det offisielle riksvåpenet i gif-format.
Kollsnes

Kollsnes er Gassleds prosessanlegg for gass som ligger på den sørlige delen av øya Ona i Øygarden kommune i Vestland fylke.


== Gassterminal ==
Gassanlegget på Kollsnes i Øygarden vest for Bergen ble bygget for å behandler gassen fra Troll. Anlegget ble åpnet i 1996. Senere er også gass fra  Kvitebjørn og Visund ført i lang for prosessering på Kollsnes.
Anleggene ble opprinnelig bygget for en gassbehandlingskapasitet på 78 millioner standard kubikkmeter (Sm3) gass pr døgn. Kapasiteten er senere utvidet gjennom fjerning av flaskehalser i prosessanleggene, bygging av et nytt NGL-anlegg for mottak av gass fra Kvitebjørn feltet og fra Visundfeltet samt bygging av en ny eksportkompressor. Disse tiltakene har medført at anleggene i dag kan behandle inntil 144,5 millioner Sm3 naturgass i døgnet.
På Kollsnes blir våtgassen (NGL – natural gas liquids) skilt ut av gassen. Tørrgassen komprimeres i store kompressorer som skyver den ut i rørsystemene som fører gassen til kundene i Europa. De seks gasskompressorene er elektrisk drevet og bruker til sammen omtrent 240 MW.
Kollsnesanlegget ble opprinnelig bygget og eiet av Trollgruppen. I utbyggingsfasen var Shell operatør. Ved oppstart av driften i 1996 overtok Statoil operatøransvaret.  Eierskapet til Kollsnes-anleggene ble overført fra Troll-gruppen til Gassled i 2003. Samtidig overtok Gassco AS operatøransvaret.


=== Trollfeltet ===
Trollfeltet er det største gassfeltet på norsk kontinentalsokkel. Gassproduksjonen startet i 1996. Gassen føres fra feltet i land til gassanlegget på Kollsnes gjennom tre rørledninger.


=== Kvitebjørn og Visund ===
I 1999 ble det besluttet at gassen fra Kvitebjørnfeltet skulle føres i land på Kollsnes. Gassen fra dette feltet har en sammensetning som gjør den velegnet for viderebehandling til oppgraderte produkter. Det ble bygget en ny fabrikk for ekstraksjon av våtgass fra den rike gassen fra Kvitebjørn. Den nye fabrikken representerte en investering på i underkant av tre milliarder kroner, og innledet en ny epoke på Kollsnes da den ble satt i drift 1. oktober 2004. Fra oktober 2005 ble også gass fra Visundfeltet ført i land på Kollsnes.
Med en kapasitet på 26 millioner Sm3 gass per døgn og stor fleksibilitet, kan det nye NGL-anlegget også foredle gass fra framtidige felt som bygges ut.


=== Vestprosess ===
Gjennom Vestprosess’ rørledning er anleggene på Kollsnes knyttet til anleggene på Mongstad, der våtgass fra Kollsnes fraksjoneres til propan, butan og nafta.


=== Rørsystemer og eksport ===
Gassen fra Kollsnes eksporteres gjennom to store rørledninger til Sleipner-plattformen og til Draupner-plattformen. Derfra transporteres gassen i fire rørsystemer til Europa:
Statpipe
Zeepipe
Europipe I
FranpipeFra Kollsnes eksporteres gass til Frankrike, Nederland, Belgia, Tyskland, Tsjekkia, Østerrike og Spania.
Det er lagt to mindre gassrør fra gassanlegget på Kollsnes til Kollsnes Næringspark og til varmekraftverket på Mongstad.

Eier: Gassled
Operatør: Gassco
Teknisk driftsansvarlig: Equinor.


== Eksterne lenker ==
Statoil: Kollsnes prosessanlegg
Om byggingen av likeretterbygget på Veidekkes nettsted
Fjæremannshus

Fjæremannshus var en type sesongbolig for fiskere, små fiskebuer som ble benyttet av bønder og innlandsboende som overnattingssted i fiskesesongen.
Enkelte av fjæremannshusene kan tidfestes tilbake til Mellomalderen og forhistorisktid. I Øygarden vest for Bergen finner en enda rester og grunner av slike hus ved Breiviksundet, på Skogsøy og Herdlevær. Noen fjæremannshus var i bruk inntil 1900 års skiftet. Det var fjordbøndene fra de indre bygdene i Nordhordland som eide og brukte husa. Navnet Fjæremannshus kommer av det gammelnorske ordet "fjardhmadr" som tyder fjordmann, en person som har sitt hjemsted i en fjord. Fjæremennene kom fra bygder som Herdla, Radøy, Toska  og andre steder i Nordhordland og kom ut til kysten for å delta i vinter- eller vårsildefisket.
Fjæremannshusene var små tømrede hus tekket med torv og never. Husa hadde to rom, et fremrom, "skot" der en hadde brensel tønner og salt, og et rom for klær og utstyr . I dette innerste rommet både sov, kokte mat og oppholdt man seg.
Det er ulike kjente teknikker som er benyttet i disse buene. En vanlig byggteknikk var såkalt grindverksbygg.


== Se også ==
Rorbu
Fiskebu


== Kilder ==
Kulturhistorisk vegbok for Hordaland 1993
Herdlevær

Herdlevær ligger i Øygarden vest for Ona og Skogsøy. Herdlevær tilhørte i mellomalderen kongsgården på Herdla.
Herdlevær har i tidlige tider vært et utvær og sesongbosted for fiskere (kalt toskere) og en finner spor tilbake til tidlig vikingtid. Det finnes også beviser på at Håkon Håkonsson har vært på Herdlevær før han skulle på tokt i Skottland i 1263. Herdlevær er også kjent for å være stedet der Egil Skallagrimson satt nidstang mot Eirik Blodøks. Hestehodet skal ha blitt satt på en haug som fremdeles heter Hesthøyen. Hestehodet skal ha vært rettet mot kongsgården på Herdla.
Før dette har det og sannsynligvis vært bosetting på disse øyene. Det er funnet pilspisser og verktøy som trolig stammer fra steinalderen.