Strømsbrynet

Strømsbrynet (eller Straumsbrynet) er et bryne av sandstein der det står en runeinnskrift. Det ble funnet på gården Straum, nærmere bestemt Øvre Sageide, på Hitra i 1908. Brynet er 14,5 cm langt. Trolig er brynet fra ei grav, men det var ingen oldsaker der. 
Innskrifta er fra annen halvdel av 500-tallet. Runene er klare og tydelige. Likevel har tolkningene vært ganske forskjellige. 


== Tolkninger ==


=== Magnus Olsen 1917 ===
Magnus Olsen var den første som gav seg til å tolke innskrifta, først i 1909 og så litt endret i 1917. Han tolker i 1917 innskrifta slik: 

A   wate hali hino horna
B   haha skaþi haþu ligiA   Horn skal væde denne (Bryne)sten!
B   Skad (en) plugg og ligg (fældet) i kamp!A-linja uttrykker ønsket at brynesteinen skal vætes av hornet der brynet bæres. B-linja omhandler holmgang: Hjørnene på holmgangsvollen er markert med plugger, og innskrifta prøver å få motstanderen til å skade en av pluggene, noe som skal gjøre at han blir felt.
Magnus Olsen var nokså sikker på tolkningen av A-linja, men usikker på B-linja. Han syntes også det var rart at det ikke var noen indre sammenheng mellom linjene, og antok at det var to separate innskrifter.


=== Wolfgang Krause 1937 ===
Wolfgang Krause godtar Magnus Olsens tolkning av A-linja, men tolker B-linja annerledes:

B   skade håen, slåtten liggeHåen er graset som vokser opp etter slåtten. At det skades betyr at det blir slått. Slik får Krause  sammenheng mellom de to linjene. 


=== Wilhelm Kiil 1953 ===
Wilhelm Kiil antar at det er en bortfalt h først i A-linja, altså (h)wate hali ..., og tolker innskrifta slik:

A   Hornet skal gjennombore denne dødningen.
B   Skad hælen. Ligg ved hjelp av sammentrykking!Innskrifta skal prøve å binde den døde til grava og være et vern mot at han går igjen som gjenganger. Hvis han prøver å komme seg vekk, skal hælen hans skades. Han skal bli liggende ved å trykkes ned. Kiil viser til funnforholdene. Dette var ikke en vanlig gravlegging, men begravelse i utmarka uten noen æresbevisning, noe som ble brukt for skoggangsmenn, tjuver og trollmenn. 
Wilhelm Kiils tolkning ble ikke allment godtatt. Innvendingene gikk særlig på h-en som han satte til, og at hali ikke kunne bety «dødning». Den vanlige tolkningen i oversiktsverker har vært Magnus Olsens tolkning av A-linja og Wilhelm Krauses tolkning av B-linja.


=== Ottar Grønvik 1996 ===
Ottar Grønvik leser runene i innskrifta som Magnus Olsen, men antar at haþuligi er ett ord, det norrøne adjektivet háðuligr «skammelig». Han tolker innskrifta slik:

A   (Han) vekte opp mannen, de hines drikkebror,
B   den skammelige beskadiger av «den høye».Liksom Kiil mener Grønvik at dette er grava til en illgjerningsmann, men innskrifta er en beskrivelse av hans forbrytelse og ikke et forsøk på å binde den døde til grava. Illgjerningsmannen har prøvd å vekke opp en død høvding og slik forstyrre gravfreden. Hensikten med dette er å få del av den dødes viten, særlig om framtida. Dette var forbudt etter lovene, både i hedensk og kristen tid. (Det er det samme en prøver å avverge på Eggjasteinen.) 
«De hine» er de tidligere avdøde. De hilser den døde høvdingen velkommen i et drikkelag. 
En viktig del av Grønviks syn er kravet om at runeinnskriftene skal vise språket på et bestemt tidspunkt. De skal ikke inneholde noen blanding av gamle og nye språkformer. I dette tilfellet kan ikke horna være vårt substantiv horn, for a-en er falt bort på 500-tallet. Vi har etter hans syn heller et svakt substantiv som på urgermansk heter ga-hurnan- og betegner en som en deler et (drikke)horn med, altså en drikkebror.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Magnus Olsen: Runerne paa et nyfundet Bryne fra Strøm paa Hitteren. Det Kgl. Norske Videnskabers Skrifter. 1908. No. 13.
Magnus Olsen: Norges Indskrifter med de ældre Runer, I-III. Christiania 1891-1924. – Strømsbrynet drøftes i bind II s. 677-710, som kom 1917.
Wolfgang Krause: Runeninschriften im älteren Futhark. Halle (Saale) 1937.
Wilhelm Kiil: Runerimet på Straumsbrynet. Arkiv för nordisk filologi 68 (1953), s. 80-96.
Finn-Henrik Aag: Strøm runebryne. Maal og Minne 1980, s. 144-149.
Grønvik, Ottar (1996). Fra Vimose til Ødemotland. Nye studier over runeinnskrifter fra førkristen tid i Norden. Oslo. ISBN 82-00-22701-4. 
Gerd Høst: Runer. Våre eldste norske runeinnskrifter. Oslo 1976.  ISBN 82-03-08068-5 og ISBN 82-03-08069-3.