jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Pescadores

Pescadores (kinesisk: 澎湖群島, pinyin Pénghú Qúndăo, Pénghú Cyúndăo, Wade-Giles: P'eng-Hu Ch'un-Tao) er en øygruppe i Taiwanstredet bestående av 64 små øyer utstrakt over 80 km. Det vestlige navnet Pescadores er fra portugisisk, kortform for Ilhas pescadores = Fiskerøyene. De administreres som Penghu fylke (澎湖縣) i provinsen Taiwan i Republikken Kina. 


== Historie ==
P'eng-hu dukker først opp i dokumenter fra 1171, under Song-dynastiet. I 1583 ble Taiwan besøkt av portugiserne. I 1624 erklærte erobrende nederlendere Taiwan med omliggende øyer for underlagt Det nederlandske ostindiske kompani. Frem til 1895 ble Formosa (Taiwan) og  Pescadores (Penghu) behersket av pirater, Nederland, Koxingas kongedømme og til slutt av Qing-dynastiets Kina. 
Øygruppen ble erobret av franske styrker i mars 1885, mot slutten av den sino-franske krig, men ble evakuert noen uker etter. Pescadoresfelttoget var det siste felttog ledet av den franske admiral Amédée Courbet, hvis seirer til sjøs allerede hadde gitt ham heltestatus i hjemlandet. Han døde av kolera under okkupasjonen av Pescadoresøyene ombord sitt flaggskip i Magongs havn 11. juni 1885.
Qing-dynastiet avstod så disse øyene til Japan i 1895 ved Shimonoseki-traktaten.
I Kairo-erklæringen av 1943 framholdt USA, Storbritannia og Kina at det var deres forehavende at 

«alle de territorier som Japan har stjålet fra kineserne, som Mandsjuria, Formosa og Pescadores, skal tilbakeføres til Republikken Kina.»Den 26. juli 1945 erklærte de tre statene på Potsdamkonferansen at «Kairo-erklæringens bestemmelser skal settes ut i livet». Øygruppen har fra da blitt administrert av Republikken Kina.


== Eksterne lenker ==
(en) Penghu County – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Kaffetrakter

En kaffetrakter er en elektrisk innretning som tilbereder kaffe ved å filtrere varmt vann ned i en kolbe gjennom et kammer hvor dette løser opp og opptar i seg smaks- og virkestoffene fra malte, brente kaffebønner anbrakt i et papirfilter. Kaffe som er fremstilt ved anvendelse av kaffetrakter, kalles filterkaffe eller også traktekaffe. 
Kaffekolbe brukes som betegnelse på en beholder for tilbereding og servering av kaffe, te og tevann. Kaffekolber kan være sylinder- eller kuleformede og brukes i forbindelse med kaffetraktere. De er laget av glass, men har gjerne hank og lokk laget i annet materiale.


== Historie ==
Halvautomatiske kaffetilberedende maskiner har bestått i omtrent 200 år. Flere forskjellige metoder er stadig blitt utviklet for å tilberede kaffe; ved begynnelsen av det 20. århundre kom også de første elektriske kaffetrakterne. Disse apparatene var imidlertid pga. prisen utilgjengelige for de brede skikt av befolkningen. Først i tiden etter annen verdenskrig kom det til vesentlige tekniske forbedringer og en mye større utbredelse av kaffetraktere. Den første moderne filterkaffetrakteren, Wigomat, ble patentert av Gottlob Widmann i 1954. Denne maskinen spredte seg fra Tyskland over Europa og til Amerika, og fortrengte de tidligere vanlige perkolatorene og vakuummaskinene. Sitt gjennombrudd på massemarkedet fikk kaffetrakteren i 1970-årene, med det systemet som fortsatt er det vanlige idag.


== Virkemåte ==
Når vannet strømmer ned fra beholderen kommer det i berøring med et varmeelement inne i trakteren hvor det koker kraftig opp. Dampen som dermed dannes og som stiger opp, fungerer som en pumpe; den drar med seg en del vann opp gjennom et rør inntil det når toppen av trakteren. Herfra drypper det kokende vannet over den male kaffen i kaffefilteret og renner i siste omgang ned i kaffekannen.


== Andre måter å fremstille kaffe på ==
Presskanne
Kokekaffe
Espresso
Perkolator


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Coffeemaking implements – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Kaffekolbe i DigitaltMuseum.no
Blue Ensign

Blue Ensign er et britisk flagg som brukes av enkelte myndigheter og territorier. Det brukes enten rent eller med et emblem for myndigheten eller territoriet. 
Utviklingen av Blue Ensign fulgte utviklingen av Union Jack. Flagget ble først brukt omkring 1620, med Englands flagg i øvre hjørne mot stang på blått felt. I 1707 ble Kongeriket Storbritannia opprettet, og Union Jack ble laget som en kombinasjon av Englands og Skottlands flagg. Blue Ensign fikk da det nye flagget i hjørnet. Deretter kom en ny versjon av Union Jack i 1801, ettersom Irlands gamle flagg ble lagt til da Det forente kongerike Storbritannia og Irland ble opprettet. 


== Det rene Blue Ensign ==
Før reorganiseringen av Royal Navy i 1864 hadde et rent Blue Ensign vært flagget til en av de tre skvadronene, «Den blå skvadronen». Med omorganiseringen ble Red Ensign overlatt til handelsmarinen, Blue Ensign til skip i offentlig tjeneste eller under kommando av en offiser i Royal Naval Reserve, mens Royal Navy fikk White Ensign. 
Siden 1864 har to kategorier av sivile skip kunnet bruke det rene blå flagget i stedet for det røde:

Britiske handelsskip hvis offiserer og mannskap har en viss andel pensjonerte medlemmer av Royal Navy, medlemmer av marinereserven eller som har en kaptein som tilhører reserven og som har løyve fra regjeringen. Andelen som kreves har variert gjennom tiden.
Fritidsbåter som tilhører enkelte gamle britiske yacht-klubber, som Royal Northern & Clyde Yacht Club. Denne retten ble midlertidig suspendert under både første og andre verdenskrig.


== Blue Ensign med tilleggsemblem ==

Siden 1864 har man brukt Blue Ensign med et tilleggsemblem som flagg for:

Enkelte britiske myndigheter og militære avdelinger, som Royal Fleet Auxiliary, Royal Maritime Auxiliary Service, Royal Naval Auxiliary Service, Port of London Authority, Aberdeen Harbour Board, Sea Cadet Corps, Combined Cadet Force, Northern Lighthouse Board og Irish Lights med flere.
Fritidsbåter som tilhører visse britiske yacht-klubber, som Royal Harwich Yacht Club og et førtitalls andre seilforeninger.
Offentlig eide skip i britiske oversjøiske territorier. Denne bruken ble innført i 1867–1869, da det ble bestemt at slike fartøy skulle føre Blue Ensign med koloniens våpen. Dette er årsaken til at flere tidligere britiske kolonier bruker en versjon av Blue Ensign som handelsflagg også etter å ha blitt selvstendige.
Heggurtunnelen

Heggurtunnelen er en tunnel på fylkesvei 92 i Norddal kommune i Møre og Romsdal.
Tunnelen er en del av veiforbindelsen til Tafjord, og går under et svært bratt fjellparti på nordøstsiden av Tafjorden. Den er 5277 meter lang, og ble åpnet i 1982. Begge tunnelåpningene ligger like over havnivå og tunnelløpet er tilnærmet horsiontalt. Tunnelen er ikke bred nok til å ha gul midtstripe. Den var den lengste tunnelen i Møre og Romsdal da den ble åpnet. Den var den lengste tunnelen på en fylkesvei inntil de mindre riksveiene ble omgjort til fylkesveier i 2010. 
Fjellet over Heggurtunnelen raste ut i 1934, og forårsaket en flodbølge som tok 40 menneskeliv, kalt Tafjord-ulykka.


== Se også ==
Veitunneler i Norge
Undersjøiske veitunneler i Norge


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
The World's Longest Tunnel Page
Gloppeelva

Gloppeelva (også kalt Gloppenelva eller Storelva) er ei elv i Gloppen kommune. Elva har utløp fra Breimsvatnet, og munner ut i Gloppefjorden, sør for Sandane sentrum, nær Sandane Camping. Elva er ei lakseelv.
Elva er regulert gjennom en demning omtrent 1 km fra Breimsvatnet. Vannkraftverkene Eidsfoss kraftverk, Evebøfoss kraftverk og Trysilfoss kraftverk utnytter vannfallene i elva. 

Ved elvemunningen ved Gloppefjorden har elva skapt et brakkvannsdelta. Fitjeelva som munner ut like sør for Gloppeelva har bidratt til at deltaet har fått en bred og lang grunne, med sandbanker av ulik høyde. Tett ved området ligger Sandane Camping, som utnytter sanden i deltaet til sin badestrand. Elvene gjør at vannet holder noe lavere temperatur, men samtidig varmes vannet på den lange grunnen forholdsvis raskt sommerstid.
Elva har tre større fossefall i Trysilfossen, Evebøfossen og Eidsfossen, som er den høyeste fossen med et fall på 32 meter. Gloppeelva ble tidligere burkt til tømmerfløting fra Breimsvatnet. Ved Evebøfossen ble det på 1500-tallet bygget et sagbruk.


== Lakseelv ==

Grunneierne er organisert i Gloppen Elveeigarlag og Indre Gloppen Elveeigarlag. Disse lagene forvalter lakseforekomstene i elva, og leier ut rettigheter til laksefiske. De står også for vedlikehold av to laksetrapper i elva.


== Dyreliv ==
Deltaet og området rundt legger til rette for et allsidig innslag av vadefugler, og området er fredet under navnet Bukta fuglefredningsområde. 
På grunn av det gode fisket i området trekker elva til seg rovdyr og fugl. Området har tidvis hatt mange otrer, noe grunneiere ikke setter pris på, da de mener dette truer villaksbestanden i elva. Grunneierne har ved flere tilfeller fått fellingsløyve på oter i elva.
I 2007 ble det observert et havørnpar ved elvemunningen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Elvedeltadatabasen
Mer informasjon om Gloppenelva
Songjiang (Shanghai)

Songjiang (kinesisk: 松江, pinyin: Sōngjiāng Qū) er et bydistrikt i Shanghai øst i Folkerepublikken Kina, ca. 40 km sørvest for storbyen langs den foreslåtte maglevtoglinjen Shanghai-Hangzhou.


== Kulturminner ==
Xingshengjiaotempelets pagode (兴圣教寺塔; Xingshengjiao si ta) fra Songdynastiets tid ble i 1996 tilføyd på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.


== Administrative enheter ==
Subdistrikter: 

Yueyang (岳阳街道), Zhongshan (中山街道), Yongfeng (永丰街道), Fangsong (方松街道).Storkommuner:

Jiuting (九亭镇), Sijing (泗泾镇), Maogang (泖港镇), Chedun (车墩镇), Dongjing (洞泾镇), Yexie (叶榭镇), Xinqiao (新桥镇), Shihudang (石湖荡镇), Xinbang (新浜镇), Sheshan (佘山镇), Xiaokunshan (小昆山镇).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Songjiang offisielle hjemmeside
Downtown Songjiang - English travel guide of Songjiang
Pagoda at Xingshengjiao Temple in Songjiang County near Shanghai
Xingshengjiao si ta
Xingshengjiao si ta Arkivert 28. desember 2011 hos Wayback Machine.
Hilmar Stigum

Hilmar Eliseius Stigum (født 1897, død 1976) var en norsk etnolog. Han var konservator ved Norsk Folkemuseum fra 1928 til 1967, professor II ved Historisk-filosofisk fakultet ved Universitetet i Oslo fra 1961, der han underviste i faget folkelivsgransking eller etnologi, i nært samarbeid med professor Knut Kolsrud. Han underviste til 1971. 
Stigum var født på Meløy i Nordland, og oppvokst ved Steinkjer. Hans far var skredder, og han hadde derfor førstehånds kunnskap om håndverksforholdene i det førindustrielle bygdesamfunnet. Han fikk opplæring som skredder av sin far og han var i fotograflære før han gikk på Sund folkehøyskole. 24 år gammel tok han examen artium på latinlinjen på Grimelands skole i hovedstaden. I 1928 tok han magistergrad i historie ved Universitetet i Oslo. Samme år ble han knyttet til Norsk Folkemuseum som amanuensis, ni år senere rykket han opp til konservator. Hilmar Stigum valgte å kalle seg etnolog, og var den første i Norge som brukte denne fagbetegnelsen. 
Håndverk og bondekultur ble de to emnene som Stigum konsentrerte sine undersøkelser og sin formidling omkring. Stigums forfatterskap innen disse emnene er i dag en uunnværlig referanseramme. Han hadde på folkemuseet ansvar for Norsk landbruksmuseum og Norsk etnologisk gransking, og fra 1946 fikk han ansvar for oppbyggingen av friluftsmuseet. 
Hilmar Stigum har skrevet en rekke artikler og bøker innen håndverk, byggeskikk og jordbruk. Et par viktige teoretiske artikler har han også forfattet.
Stigums bidrag til bokverket Norsk kulturhistorie (1938–39) og nyutgivelsen av Vår gamle bondekultur (1951–52) er hovedverk innen faglitteraturen om dette tema. Folkloristen Kristofer Visted hadde alene forfattet og utgitt første utgave av Vår gamle bondekultur. Hilmar Stigum utvidet og omarbeidet dette bokverket som både ble populært og kom på pensumlisten i faget folkelivsgransking. Stigums bidrag til Det norske håndverks historie (1936) er også et hovedverk. 

[Stigum er]...en mann som tviler på mye, men tror på dette: at alt nytt på kulturens område begynner med at noe skjer i et menneskes sinn, og det har mulighet for spredning bare i den utstrekning andre sinn er parat til å ta imot det. Å følge denne prosess og analysere den og tyde den, det er etnologiens egentlige oppgave. Med et uttrykk han har hentet hos Sigurd Erixon, kaller had det i et av sine sentrale essay: The Study of Man


== Referanser ==


== Kilder ==
Reidar Kjellberg: Hilmar Stigum. Minnetale i Det norske videnskaps-akademi. Det norske videnskaps-akademis årbok 1977.


== Litteratur ==

(no) Publikasjoner av Hilmar Stigum i BIBSYS


== Eksterne lenker ==
Hilmar Stigums arkiv på Norsk Folkemuseum
Boccaccio Boccaccino

Boccaccio Boccaccino (født omkring 1466 i Ferrara i Kirkestaten, død omkring 1525) var en italiensk maler.


== Liv og verk ==
Boccaccino innførte Quattrocento i Cremona, der han virket både i begynnelsen og slutten av sin karriere. I Cremona malte han fresker i augustinerklosterets refektorium i 1497, og mellom 1506 og 1518 malte han ni fresker med bilder fra jomfru Marias liv i katedralen i Cremona. Disse siste ble hans mest kjente verker. I årene mellom 1497 og 1506 arbeidet han i Roma, der han gjennom sin kritikk av Michelangelo vakte så opprørte følelser, at han selv og hans verk «Marias kroning» ble hånet.
Han oppholdt seg også i Venezia der han trolig malte «Den hellige familien i stort landskap». Han malte også flere madonnabilder.
Hans sønn og elev Camillo Boccaccino var også maler og virket i Cremona.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Alfredo Puerari: Boccaccino, Milano, Ceschina, 1957
Marco Tanzi: Boccaccio Boccaccino, Soncino 1991
The Clash (plate)

The Clash er debutalbumet til den engelske punk-gruppa The Clash. Det ble utgitt i en britisk versjon i 1977 og i en amerikansk versjon i 1979.


== Britisk versjon fra 1977 ==
Albumet ble utgitt 8. april 1977 og var kanskje The Clash sin mest punkete utgivelse. Likevel var den svært variert og inneholder både Ska og reggae-låter. Det engelske magasinet Q kåret dette albumet til nr. 48 i verden i 2000. 
«I'm So Bored with the U.S.A.» kom opprinnelig fra Mick Jones' sang «I'm So Bored With You». «Protex Blue» handler om et kondommerke. På slutten av sangen ropes «Johnny Johnny!». «Johnny» er engelsk slang for kondom. 
«Garageland» ble skrevet på som svar på en tidlig anmeldelse, som lød: «The Clash are the kind of garage band who should be returned to the garage immediately, preferably with the engine running». I videoen til «I Fought the Law» henger det et norsk flagg på scenen bak bandet.


=== Sporliste ===
Alle er skrevet av Mick Jones og Joe Strummer, bortsett fra hvor annet er nevnt.

«Janie Jones» – 2:09
«Remote Control» – 3:03
«I'm So Bored with the U.S.A.» – 2:25
«White Riot» – 1:57
«Hate & War» – 2:07
«What's My Name?» (Jones/Levene/Strummer) – 1:42
«Deny» – 3:03
«London's Burning» – 2:13
«Career Opportunities» – 1:54
«Cheat» – 2:06
«Protex Blue» – 1:47
«Police & Thieves» (Murvin/Perry) – 6:04
«48 Hours» – 1:36
«Garageland» – 3:12


=== Besetning ===
Mick Jones − gitar, vokalist
Joe Strummer −  gitar, vokalist
Paul Simonon − bass
Terry Chimes − trommer (under navnet Tory Crimes)


== Amerikansk versjon fra 1979 ==
Den britiske originalutgivelsen ble det mestselgende import-albumet i USA noensinne.
Det ble derfor utgitt en modifisert versjon av albumet i 1979, faktisk etter at andrealbumet Give 'Em Enough Rope ble utgitt i USA. Det inneholdt i tillegg til originalen sangene «Complete Control», «(White Man) In Hammersmith Palais», «I Fought the Law» og «Jail Guitar Doors». Men den mangler «Deny», «48 hours», «Cheat» og «Protex Blue».
Albumet klatret bare til plass nr. 136 på Billboard-listen, men var en forsmak på London Calling som kom senere samme år.


=== Sporliste ===
Alle er skrevet av Mick Jones og Joe Strummer, med unntak av hvor andre er nevnt.

«Clash City Rockers» – 3:49
«I'm So Bored with the U.S.A.» – 2:24
«Remote Control» – 3:01
«Complete Control» – 3:14
«White Riot» (singel-versjonen) – 1:59
«(White Man) In Hammersmith Palais» – 4:00
«London's Burning» – 2:10
«I Fought the Law» (Sonny Curtis) – 2:41
«Janie Jones» – 2:06
«Career Opportunities» – 1:52
«What's My Name» (Mick Jones, Keith Levene, Joe Strummer) – 1:41
«Hate & War» – 2:05
«Police & Thieves» (Junior Murvin, Lee Perry) – 6:01
«Jail Guitar Doors» – 3:05
«Garageland» – 3:12


=== Besetning ===
Mick Jones − gitar, vokalist
Joe Strummer − gitar, vokalist
Paul Simonon − bass
Terry Chimes − trommer med unntak av sangene under (under navnet Tory Crimes)
Topper Headon − trommer på «Clash City Rockers», «Complete Control», «(White Man) In Hammersmith Palais», «I Fought the Law» og «Jail Guitar Doors»


== Eksterne lenker ==
(en) The Clash på Discogs 
(en) The Clash på MusicBrainz 
(en) The Clash på AllMusic
May Grethe Lerum

May Grethe Lerum (født 1965) er en norsk forfatter og journalist som er mest kjent for bokserien Livets døtre.Hun skrev 35 bind av bokserien Livets døtre som ble utgitt fra 1993 til 1997. Hun solgte 2,5 millioner eksemplarer av bokserien, som også er oversatt til tysk, polsk, svensk, islandsk. I 2000 lanserte hun en ny bokserie kalt Solgudens krukke. Den bestod av ti bøker og ble avsluttet i 2001. Hun har også gjort seg bemerket med trilogien SOLSTORM samt dokumentarbiografien Synsk og samtidsromanen Ingerid F. I tillegg har hun publisert dikt i antologier, og bidratt i novelle- og essaysamlinger.  
Hun har vært lørdagsspaltist i Klassekampen, Nationen, Morgenbladet, Hallingdølen og Fredriksstad Blad. Hun har arbeidet som journalist i Hallingdølen, VG og i NRK, og hatt stillingen som prosjektredaktør i Aller forlag.  
I 2001 ble hun portrettert i Alex Rosens tv-program Dagen, den er din!Lerum er født i Sogndal, men har i voksen alder bodd i Ål og i Fredrikstad.


== Bibliografi ==
2018: Marias bok (Roman, Lind & Co)
2018: Brutte lenker (Roman, Lind & Co)
2018: Soningstid (Roman, Lind & Co)
2018: Veier over hav (Roman, Lind & Co)
2015: Stor spørrebok Ny heilnorsk kvizzleik. (Vega forlag)
2013: Morgengry (Ungdomsbok, Aschehoug)
2012: Nymånenatt (Ungdomsbok, Aschehoug)
2012: Himmelslør (Barnebok, Aschehoug)
2011- 2013: Solstorm. Trilogi, ungdomsbøker. Aschehoug forlag. Enkelttitler Himmelslør, Nymånenatt og Morgengry. Utgitt på nytt i pocketformat av Aller forlag 2015.
2002-03: Emilies tid.  Serie, 11 bøker, bestillingsverk fra Cappelen. Skrevet sammen med Anne B. Ragde og Trude B. Larssen under fellespseudonymet Helene Holst-Hammerfeldt)
1999-01: Solgudens krukke.  Serie, 10 bøker. Første bok: Slavinnens arv
1998: Ingerid F.  Roman, Samlaget. Nynorsk.
1993-98: Livets Døtre. Serie, 35 bøker, Bladkompaniet/Schibsted. Første bok: Bøddelens kvinne
1993: Norsk jul : 7 fortellinger (novelleantologi sammen med Margit Sandemo, Bente Pedersen, Dag Ove Johansen, Liv Margareth Alver, Ingar Knudtsen og Willy Ustad)
1988: Synsk: Historien om Ivar Flatmo fra Hallingdal (m/ Gunnar Grimstveit)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) May Grethe Lerum på Internet Movie Database
Viketunnelen

Viketunnelen er en veitunnel i Nesset kommune i Møre og Romsdal. Tunnelen er en del av fylkesvei 191 og går mellom Fløta og Vike på østsiden av Eikesdalsvatnet, og er 4 280 meter lang. Opprinnelig var tunnelen 3 535 meter lang og åpnet 12. mai 1997. Den ble forlenget ved Fløta etter at et jord- og steinras ødela veien der i august 2003. Den forlengede tunnelen ble offisielt åpnet 26. mai 2005.
Etter forlengelsen i 2005 og fram til regionsreformen av riksveinettet i 2010 var Viketunnelen den nest lengste tunnelen på en fylkesvei i Norge.


== Se også ==
Sandoddtunnelen
Veitunneler i Norge


== Eksterne lenker ==
Våre veger: Tryggere veg til Eikesdal (16. mai 2005)
Aura Avis: Endelig er veien sikker (29. mai 2005)
Romsdals Budstikke: Knut Anders Fostervold tråkker til i tunnelen (11. oktober 2006)
The World's Longest Tunnel Page
Frafjordtunnelen

Frafjordtunnelen er en tunnel på fylkesvei 281 i Gjesdal kommune i Rogaland. Tunnelen går mellom Gilja og Frafjord, og avløste den gamle veien over Giljafjellet. Den er 3 812 meter lang, og ble åpnet 10. juni 1999.
I likhet med mange andre tunneler i Norge er Frafjordtunnelen noe plaget med kondens. Kondensen kan føre til farlige situasjoner fordi bilrutene plutselig dugger når en kjører inn i tunnelen.


== Se også ==
Skredlitunnelen
Veitunneler i Norge


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
The World's Longest Tunnel Page
Liste over Kansas City Chiefs-sesonger

Kansas City Chiefs har fullført 62 sesonger i amerikansk fotball og 52 med National Football League (NFL). Denne artikkelen dokumenterer lagets sesongresultater fra 1960 til slutten på deres siste fullførte sesong i 2019, inkludert resultater i sluttspill samt utmerkelser for individuelle spillere eller hovedtrenere.
Chiefs var et av oppstartslagene i American Football League (AFL) i 1960, da som Dallas Texans. Etter 1962-sesongen flyttet laget til Kansas City i Missouri og endret navn til Kansas City Chiefs. Laget har spilt 949 kamper i 62 sesonger, med en seierprosent på .541. Sesongresultatet på 14–2 i 2020 er lagets beste seriespill, og resultatet på 2–14 i 2008 og 2012 er deres dårligste.
Texans/Chiefs hadde høyest antall seiere i AFL, med et sammenlagtresultat på 87–48 mellom 1960 og 1969. Laget vant tre ligatitler og representerte AFL i Super Bowls I og IV i 1967 og 1970. Siden ligaene ble slått sammen i 1970 har laget vunnet ti divisjonstitler inkludert fem strake fra 2016 til 2020, og nådd sluttspillet som et wildcard 8 ganger, hvorav fem kom mellom 1990 og 1997, en periode hvor laget aldri hadde en tapende sesong. Til tross for lagets tidlige suksess vant ikke Chiefs en eneste sluttspillkamp mellom NFL-sluttspillet i 1993–94 og 2015–16. Den 11. januar 1970 vant laget sin første Super Bowl-tittel, og sist de vant Super Bowl var 2. februar 2020. Chiefs' første hjemmekamp i AFC Championship endte i et tap på overtid mot New England Patriots, som gikk gikk videre til å vinne sitt sjette Super Bowl.
Chiefs har opplevd to negative perioder. Chiefs nådde ikke sluttspillet mellom 1972 og 1985, og hadde kun én vinnende sesong (i 1981) mellom 1974 og 1985. Mellom 2007 og 2012 opplevde laget også problemer, med to sesonger med kun to seiere og to med kun fire. I nyere tid har Chiefs derimot gjort det mye bedre, med et sammenlagtresultat på 112–49 (inkludert sluttspillet) fra 2013 til og med 2021. I lagets åtte sesonger under hovedtrener Andy Reid nådde Chiefs sluttspillet syv sesonger på rad og vant seks divisjonstitler på rad med seier i Super Bowl LIV, lagets første ligatittel på 50 år. De har også avsluttet seriespillet med en positiv seierprosent hvert år i samme periode. Chiefs nådde også Super Bowl LV, men tapte mot Tampa Bay Buccaneers.


== Sesonger ==


== Fotnoter ==


== Kilder ==
«Kansas City Chiefs Franchise Encyclopedia». Pro-Football-Reference.com (engelsk). Besøkt 10. desember 2020. 
«Kansas City Chiefs Team History». Pro Football Hall of Fame (engelsk). Besøkt 10. desember 2020. 
«Kansas City Chiefs History». Football @ JT-SW.com (engelsk). John M. Troan. Besøkt 10. desember 2020.
Nora Industrier

Nora Industrier A/S var et norsk konsern. Selskapet ble grunnlagt i Oslo i 1978 ved at Nora Fabrikker (landets største mineralvannbedrift) fusjonerte med landet største bryggerier, Frydenlund, Schou og Ringnes. I løpet av det neste tiåret vokste firmaet til Norges største næringsmiddelkonsern, hvor eide selskaper som inngikk bl.a. omfattet Idun-Giærfabrikken, Bjølsen Valsemølle og Nidar, og kontrollerte også aksjemajoriteten i tekstilselskapet Helly Hansen. Nora Industrier ble i 1991 fusjonert med Orkla.
Forløperen Nora Fabrikker ble etablert som et ølbryggeri i Christiania i 1877 under navnet St. Halvard Bryggeri, og holdt til i Pilestredet («Norabakken»). Fra 1882 drev firmaet også mineralvannproduksjon. Nora Fabrikker flyttet i 1918 til Maridalsveien (Oslo) og hadde fra det tidspunktet mineralvann som hovedprodukt, og overtok etterhvert andre firmaer, bl.a. Farris. I 1953 begynte Nora Fabrikker også å produsere fødevarer, bl.a. Nora syltetøy, etter overtakelsen av Oplandske Konservesfabrikk i Brumunddal (frukt og grønnsaker).


== Administrerende direktører for Nora Fabrikker og Nora Industrier ==
Bernhard Paus (1946–1970)
Leif Frode Onarheim (1980–1991)