jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Åsane Billag

Åsane Billag AS var et busselskap som ble startet som A/S Aasane Automobillag i mars 1920 (navnet ble endret i 1953), for å imøtekomme Åsane-bøndenes behov for lettere tilgang til markedet i Bergen. Veien over Munkebotn til fots eller med hest og kjerre var strabasiøs, og ønsket om bilrute på strekningen vokste seg fram. Med oppstarten av selskapet ble byferdene med landbruksvarer og personer mye enklere.


== Vekst ==
Billaget opplevde sterk vekst da utbyggingen i Åsane skjøt fart på 1970-tallet. Selskapet utviklet seg da fra et typisk bygdeselskap til et forstadsselskap. I 1978 flyttet billaget fra sitt gamle tilholdssted i Ervik til nye kontor- og verkstedsfasiliteter på Nyborg. Da var allerede Arna-avdelingen til det BNR-kontrollerte selskapet Arna og Osterøy Billag innlemmet, med sine ruter mellom (Garnes-)Indre Arna-Ytre Arna-Bergen over Åsane.


== Ruteområdet ==
Åsane Billag AS hadde enerett på all persontransport i rute i gamle Åsane kommune og mellom denne og Bergen. På 1970-tallet fikk selskapet også enerett på bussruter til Indre Arna via Åsane. 
Rosenkrantzgaten var i mange år selskapets endeholdeplass i Bergen sentrum til de tok i bruk Bergen busstasjon i 1959. Rutene som gikk rundt Eidsvågneset brukte Rosenkrantzgaten som endeholdeplass i sentrum fram til 1980-tallet.
I Åsane var den første endeholdeplassen Vågsbotn. I siste driftsår hadde selskapet også ruter via Eidsvågneset til Eidsvåg og gjennom Eidsvågstunnelen til Jordal, Selvik, Nedre Åstveit, Bekkjarvik, Vidalen om Hesthaugvegen, Støbotn om Morvik/Tertnes, Skinstø, Rolland, Flaktveit, Vågsrinden, Salhus om Salhusvegen, Salhus om Steinestø, Breistein, Indre Arna om Ytre Arna og Hetlebakken. Selskapet hadde i mange år ruter til Hjortland, og i svært korte perioder til Spondalen, Kyrkjestien og fra Ytre Arna via Kvamme til Indre Arna.
Pendelruten mellom Flaktveit og Midtun/Kokstad/Flyplassen ble etablert på slutten av 1970-tallet i samarbeid med Bilruta Fana-Os-Milde (FOM). Denne avviklet trafikk på hele strekningen, men kunne ikke avvikle lokaltrafikk innen Bergen Sporveis konsesjonsområde (det vil si ikke mellom de tidligere kommunegrensene til Åsane kommune og Fana kommune). I tillegg til dette hadde billaget arbeidsruter mellom ruteområdet sitt og Haukeland Universitetssjukehus.


== Fremtidsvyer ==
AS Kombinertekspress ble etablert som et samarbeidsprosjekt mellom Åsane Billag, Odda Rutebuss og Haukedal Transport, der sistnevnte hadde ansvar for megling av last, mens de to andre aktørene holdt materiell og sjåfører. Ruten gikk med kombibusser mellom Bergen og Oslo over Haukelifjell. Sviktende inntekter ga selskapet en kort levetid, mindre enn et halvt år.
Åsane Billag AS fusjonerte i 1992 med Bilruta Fana-Os-Milde (FOM) til Pan Trafikk, som i 1998 fusjonerte med Bergen Sporvei til Gaia Trafikk, som i 2006 fusjonerte med HSD Buss til Tide Buss. Selskapets farger før fusjonen var beige med blå dekor.
Sciadoceridae

Sciadoceridae er en liten gruppe av fluer med bare to kjente, nålevende arter fra den sørlige halvkulen. Det er beskrevet en fossil art, fra baltisk rav.
De ligner på pukkelfluene, og nyere forskningsresultater tyder på at de trolig er en primitiv undergruppe i denne familien. De er små fluer, mindre enn 5 mm lange, og lever i fuktige skoger i sørøstre Australia, Tasmania, New Zealand og det sørlige Sør-Amerika. Det er også beskrevet noen fossile arter, fra baltisk rav og fra Kina.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen tovinger (Diptera)
fluer, (Brachycera)
Underordenen høyere fluer (Cyclorrhapha)
Gruppen Aschiza
Overfamilien Platypezoidea
Familien Sciadoceridae (eventuelt en undergruppe av pukkelfluer, Phoridae)
Slekten Archiphora Schmitz, 1929
Archiphora patagonica Schmitz, 1929  – sørlige Sør-Amerika
Archiphora robusta (Meunier, 1907)  – fossil art, beskrevet fra baltisk rav
Slekten Sciadocera White, 1916
Sciadocera rufomaculata White, 1916  – sørøstlige Australia, Tasmania og New Zealand


== Kilder ==
Disney, R.H.L. 2001. Sciadoceridae (Diptera) reconsidered. Fragmenta Faunistica (Warszawa) 44: 309-317.
Evenhuis, N.L. 1997. Australian/Oceanian Diptera Catalog. 


== Eksterne lenker ==
(en) Sciadoceridae i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Sciadoceridae hos NCBI
Platypezoidea

Platypezoidea er en gruppe (overfamilie) av fluer som omfatter den svært artsrike familien pukkelfluer, familien flatfotfluer, og de artsfattige familiene opetiider Opetiidae, Ironomyiidae og Sciadoceridae (den siste bør trolig regnes som en undergruppe av pukkelfluene). De er små, oftest mørke fluer med korte vinger og kraftige bein. Pukkelfluene finnes nesten over alt, mens flatfotfluene er knyttet til sopp. Det er bare disse to familiene som er kjent fra Norge, men en art av opetiider Opetiidae kan kanskje også finnes her. Ironomyiidae og Sciadoceridae finnes bare på den sørlige halvkulen.


== Eksterne lenker ==
(en) Platypezoidea – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(sv) Platypezoidea hos Dyntaxa 
(en) Platypezoidea hos Fossilworks 
(en) Platypezoidea hos NCBI 
(en) Kategori:Platypezoidea – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Platypezoidea – detaljert informasjon på Wikispecies
Marie Louise von François

Marie Louise von François (født 27. juni 1817 i Herzberg (Elster), død 25. september 1893 i Weißenfels) var en betydningsfull tysk forteller og forfatter.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Weißenfelstourist
Foto av Louise von Francois, foto av gravstøtten
Weißenfels – Stadtrundgang mit Francoishaus
Frelsesarmeens høye råd

Frelsesarmeens høye råd består av alle aktive (ikke-pensjonerte) kommandører, utenom ektefellen til den sittende general (denne har rangen kommandør), øvrige medlemmer er Territorialledere og Territoriale Presidenter for kvinneorganisasjonene med oberst rang.  
Det høye råd velger en ny general når den sittende generals periode er slutt, ved generalens pensjonering eller når det har inntruffet noe som gjør at generalen må gå av, f. eks sykdom.
Dette er det høye råds funksjon slik det er beskrevet og lovfestet i The Salvation Army Act av 1980. Rådet har ingen andre funksjoner og heller ingen lederfunksjon i Frelsesarmeen. Rådet velger gjerne en ny general ca. tre måneder før sittende generals periode utløper. I perioden før den nye generalen tiltrer har denne tittelen "General-elect". I 2013 publiserte General John Larsson (pensjonert i 2006) en bok som beskriver prosessene og prosedyrene i Frelsesarmeens høye råd på en god måte. Boken bidro til å 'avmystifisere' rådets rolle.


== Referanser ==
Maigret

For den britiske TV-serien fra 1960-63, se Maigret (TV-serie)
Jules Amadée François Maigret er en fiktiv person i Georges Simenons kriminalfortellinger (75 titler 1931–72). Han er kjent som commissaire Maigret, eller bare Maigret; selv ikke hans kone tiltaler ham med fornavn.
Maigret ble (sannsynligvis) født i 1884. Han kom fra beskjedne kår, og måtte gi opp medisinstudiene og søke seg inn i Paris-politiet i 1909. I 1913 begynte han i kriminalpolitiet. På begynnelsen av 1930-tallet var han i praksis leder for kriminalavdelingen i Paris, men også operativ etterforsker med oppdrag over hele landet. Det later til at han trakk seg tilbake allerede som 48-åring, men senere kom tilbake i sin gamle stilling. Som pensjonist etter krigen forsøkte han seg sporadisk som privatdetektiv. Maigret var gift, men barnløs.
Maigrets etterforskning er gjerne basert på psykologi. Han kan opptre brutalt overfor mistenkte for å øke det psykologiske presset. Han tilbringer mye tid i barer og kaféer i nærheten av åstedet, og inntar imponerende kvanta alkoholholdig drikke. Praktiske oppgaver utføres av betjentene, i første rekke Lucas, Janvier, Torrence og «unge» Lapointe. Maigrets metoder misbilliges ofte av forhørsdommeren Coméliau.
Simenon var uhyre produktiv, og antallet Maigret-historier sprenger realistiske rammer for en tidsbegrenset politikarriere. Maigret-serien kan deles i tre faser: En tidlig periode (1930-tallet), der Maigrets saker skildres i samtidsperspektiv. En midtperiode (1940–50-tallet), der sakene diskret henlegges til perioden før Maigrets avgang. Og til slutt (1960- og 70-tallet), en fase der realistiske tidsperspektiver ignoreres, og handlingen utspiller seg i en umiskjennelig etterkrigstid, med Maigret selv og hans medarbeidere fiksert i den alderen de hadde 30–40 år før.
Den første Maigret-boken het Peter fra Lettland og kom ut i juli 1930. I juli 1932 fortalte Simenon til avisen La Republique at han reiste til Norge for å finne stillhet og ro til å skape en troverdig fransk politimann. «I Ishavet under polarsirkelen fødte jeg Maigret med glede og kjærlighet,» sa han. Sommeren 1929 seilte han og konen Tigy i kanaler mot Delfzijl. Båten «Ostrogoth» var en 35 fots fransk kutter. Reisen ga impulser til noen av hans beste bøker: Maigret og mannen uten hode, Maigret og lekteren med de to hengte og Maigret og kanalmordet henter alle handling fra en verden av vannveier, vertshus og sære folk. Men i et forord til sine samlede verker i 1966 beskriver Simenon hvordan «Ostrogoth» lå i tørrdokk, mens han selv satt ved skrivemaskinen i en forlatt lekter. I løpet av 4-5 dager var Peter fra Lettland angivelig ferdig. Men selv om dette var den første Maigret-boken, ble den først utgitt som den femte i rekken.Til tross for at Maigret selv, i sine memoarer (utgitt allerede 1950), stilte seg kritisk til Simenons litterære behandling av hans liv og arbeide, har både skikkelsen Maigret og Simenons forfatterskap hatt stor innflytelse på senere kriminallitteratur.


== Referanser ==
Cypselosomatidae

Cypselosomatidae er en liten familie av fluer som finnes i Sørøst-Asia og Australia. Larvene lever trolig av ulike slags råtnende materiale. De voksne fluene ligner reliktfluer Pseudopomyzidae og er trolig nært beslektet med denne familien.


== Utseende ==
Ganske små, slanke fluer. Hodet er middels stort med runde fasettøyne. De har kraftige børster i bakhodet, nær punktøynene og langs innerkanten av fasettøynene. Antennene er ganske små og tre-leddete. Det tredje leddet er avrundet og har en uleddet antennebørste (arista) festet på oversiden nær roten. Kinnbørste (vibrissa) finnes. Munndelene er lite fremtredende. Brystet (thorax) har mange korte, men kraftige børster. Vingene er nokså store uten fargeflekker, med tre lange årer som når vingespissen og tre lukkede celler i den indre halvdel av vingen. Beina er ganske lange og kraftige, med flere børster. Bakkroppen er sylindrisk, og hannens ytre kjønnsorganer er store og fremtredende. Larvene er ganske slanke, av vanlig maggot-type, tilspisset i hode-enden.


== Levevis ==
Forholdsvis lite er kjent om disse fluenes biologi. En art av slekten Cypselosoma har blitt funnet på råtnende banan-blader. Slekten Clisa lever på guano av flaggermus i huler, og har også blitt funnet i latriner.


== Systematisk inndeling ==
 
Ordenen tovinger, Diptera
Fluer, Brachycera
Underordenen høyere fluer, Cyclorrhapha
Gruppen Schizophora
Overfamilien Nerioidea
Familien Cypselosomatidae
Slekten Clisa McAlpine, 1993
Clisa australe (McAlpine, 1966)  – Australia
Clisa disneyi (McAlpine, 1978)  – Lord Howe Island, Australia
Slekten Cypselosoma Hendel  – Sørøst-Asia, blant annet Nepal og Taiwan
Cypselosoma gephyrae Hendel
Slekten Formicosepsis de Meijere, 1916
Formicosepsis tinctipennis de Meijere, 1916  – Java, Filippinene og Ny-Guinea


== Kilder ==
McAlpine, D.K. 1998. Family Cypselosomatidae. I: Papp, L. og Darvas, B. (red.): Contributions to a Manual of Palaearctic Diptera. 3: 151-154. Science Herald, Budapest.Mathis, W.N. 1996. Cypselosomatidae, Australian / Oceanian Diptera Catalog. [1]


== Eksterne lenker ==
(en) Cypselosomatidae i Encyclopedia of Life 
(en) Cypselosomatidae i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Cypselosomatidae hos Fossilworks 
(en) Cypselosomatidae hos ITIS 
(en) Cypselosomatidae hos NCBI 
Cypselosomatidae – detaljert informasjon på Wikispecies
Frelsesarméens internasjonale sjefssekretær

Internasjonal sjefssekretær eller «stabssjef» (Chief of Staff) er den offiser i Frelsesarmeen som innehar stillingen rett etter generalen. Stabssjefen er generalens stedfortreder. Stabssjefen har kontor ved Frelsesarmeens internasjonale hovedkvarter i London, og har alltid rang som kommandør.
Det er stabssjefen som kaller inn til Frelsesarmeens høye råd når en ny general skal velges.
Stillingen ble opprettet av William Booth i 1881. Den første stabssjefen var William Booths sønn Bramwell Booth.


== Liste over Frelsesarmeens stabssjefer ==
(1881–1912) Bramwell Booth
(1912–1919) T. Henry Howard
(1919–1929) Edward Higgins
(1929–1937) Henry W. Mapp
(1937–1939) John McMillan
(1939–1943) Alfred G. Cunningham
(1943–1946) Charles Baugh
(1946–1953) John J. Allan
(1953–1957) Edgar J. Dibden
(1957–1961) William J. Dray
(1961–1961) Norman F. Duggins
(1961–1969) Erik Wickberg
(1969–1974) Arnold Brown
(1974–1977) Arthur E. Carr
(1977–1982) W. Stanley Cottrill
(1982–1987) Caughey Gauntlett
(1987–1991) Ron A. Cox
(1991–1993) Bramwell Tillsley
(1993–1999) Earle Maxwell
(1999–2002) John Larsson
(2002–2006) Israel Gaither
(2006–2010) Robin Dunster
(2010–2013) Barry Swanson
(2013) André Cox
(2013–2015) William A. Roberts
(2015–2018) Brian Peddle
(2018–) Lyndon Buckingham
Frelsesarmeens generaler

General er tittelen på den internasjonale lederen av Frelsesarmeen
Det var Frelsesarmeens grunnlegger William Booth som først kalte seg general. William Booth utpekte sin sønn Bramwell Booth til sin etterfølger og denne arvet tittelen, men siden har alle generaler blitt valgt av Frelsesarmeens høye råd
Begge kjønn kan bli general. Evangeline Booth Williams datter ble valgt til Frelsesarmeens fjerde general, Eva Burrows ble valgt til den trettende, og Linda Bond til den nittende generalen. 
Den frelsesoffiser som blir valgt til general er den verdensvide åndelige leder i Frelsesarmeen. Siden Frelsesarmeen er bygget opp etter militær struktur er det generalen som foretar alle styrer Frelsesarmeen. Generalen går vanligvis av ved pensjonsalder, som er 70 år.
Generalen blir valgt av Frelsesarmeens høye råd når den forrige generalen går av, blir pensjonert eller av andre grunner feks sykdom.
I 2006 ble det høye råd avholdt i Sunbury nær London England fra 20. januar til 28. januar 2006. Det høye råd valgte Shaw Clifton som overtok som general etter general John Larssons pensjonering 2. april 2006.


== Liste over Frelsesarmeens generaler ==
(1878–1912) William Booth
(1912–1929) Bramwell Booth
(1929–1934) Edward Higgins
(1934–1939) Evangeline Booth
(1939–1946) George Carpenter
(1946–1954) Albert Orsborn
(1954–1963) Wilfred Kitching
(1963–1969) Frederick Coutts
(1969–1974) Erik Wickberg
(1974–1977) Clarence Wiseman
(1977–1981) Arnold Brown
(1981–1986) Jarl Wahlström
(1986–1993) Eva Burrows
(1993–1994) Bramwell Tillsley
(1994–1999) Paul Rader
(1999–2002) John Gowans
(2002–2006) John Larsson
(2006–2011) Shaw Clifton
(2011–2013) Linda Bond
(2013–2018) André Cox
(2018–) Brian Peddle
Edward Higgins

Edward Higgins (født 26. november 1864, død 14. desember 1947) var den tredje generalen i Frelsesarmeen (1929–1934). Hans foreldre var blant Frelsesarmeens pionerer i England.
Han reiste til offisersskolen fra Reading Korps (UK) i 1882. Som offiser betjente han flere av Frelsesarmeens korps i Storbritannia. Han var sjefssekretær (USA) og britisk kommandør (1911–1919) før han ble stabssjef, en stilling som innebar at han var Frelsesarmeens nestkommanderende. Denne stillingen hadde han i perioden 1919–1929, før han ble valgt til Frelsesarmeens øverste leder. Det som gikk forut for dette valget er ikke helt uten dramatikk, noe som røpes av tittelen på en av biografiene om Higgins: Storm-piloten.Frelsesarmeen hadde nemlig ikke lagt noen føringer for valg av general. Grunnleggeren, William Booth, hadde utnevnt sin sønn, Bramwell Booth, som sin etterfølger. Det er mye som tyder på at Bramwell Booth også hadde tenkt å utnevne ett av sine egne barn som ny general. Mot slutten av sitt liv ble Bramwell Booth syk og ute av stand til å lede en verdensomspennende organisasjon. I denne situasjonen tok Edward Higgins styringen og kalte sammen alle kommandører til det som skulle bli Frelsesarmeens høye råd. Det høye råd besluttet at det, som Frelsesarmeens øverste organ, gjennom en demokratisk prosess skulle velge Frelsesarmeens øverste leder – generalen. Etter en intens debatt vedtok rådet å pensjonere Bramwell Booth, og Edward Higgins ble valgt som hans etterfølger. Han ble dermed Frelsesarmeens første ”valgte” leder.
Edward Higgings besøkte Norge flere ganger, både som stabssjef og general. 


== Utmerkelser ==
Higgins var kommandør av Order of the British Empire.


== Bibliografi ==
Stewards of God Edward Higgins SP&S (1984). ISBN 978-0-86544-022-7
Personal Holiness Edward Higgins
Here is a man: Edward J.Higgins John Atkinson SP&S (1954). ASIN: B0000CJ0DP


== Referanser ==
Griffel (skriveredskap)

En griffel (av gresk grafeion, «skriveredskap») er en avlang stift eller rissepinne til å skrive med på ei tavle av skifer eller voks. Betegnelsen kan brukes om ulike redskaper som brukes til å risse i overflata på et arbeidsstykke.


== Historikk ==
De eldste kjente griflene er funnet ved arkeologiske utgravninger i Irak, og ble brukt i Mesopotamia som rissepinner til leirtavler. Romerne brukte grifler, såkalte styluser, av ulike harde materialer til å skrive på vokstavler. Seinere kom grifler og tavler i utstrakt bruk i Europa, og tavle og griffel var gjennom århundrer standardutstyr for skoleelever i de fleste land. 


=== Grifler i skolen ===
Skolegriflene var 4–6 mm i diameter, og var som tavla laga av skifer, ofte omvikla med papir. Griffelen var framstilt av en type skifer som var like hard eller noe mykere enn tavla. Når en skrev med griffelen på tavla, kom skrifta fram i grått, og besto av skiferpulver fra griffelen og delvis fra overflata av tavla. Skrifta kunne deretter vaskes vekk med en fuktig klut. Forskjellen i hardhet mellom tavle og griffel var aldri svært stor, så tavla ble også slitt og kunne etter langvarig bruk få en svært ru overflate. 


=== Framstilling ===
Et senter for framstilling av både tavler og grifler i Europa var den vesle byen Steinach i Thüringen i Tyskland. Her ble det fra 1600-tallet og langt ut på 1900-tallet framstilt grifler og tavler som ble eksportert til hele verden. Fram til slutten av 1800-tallet ble griflene framstilt for hånd. En griffelmester gjorde klar emnene; deretter overtok kvinner og barn det møysommelige arbeidet med å slipe til griffelen med en skavekniv, spisse den og vikle papir rundt. Mot slutten av 1800-tallet overtok maskinene produksjonen i såkalte Grosshütten. Den siste sendinga av grifler fra Steinach fant sted i 1968, og bestemmelsesstedet var Sri Lanka.


== Eksterne lenker ==
Das Deutsche Schiefermuseum – skifermuseet i Steinach, Tyskland. Besøkt 1. mai 2022.
Deutsches Schiefertafel Museum – skifermuseet i Ludwigsstadt, Tyskland. Besøkt 1. mai 2022.
Neriidae

Neriidae er en liten, tropisk familie av slanke, langbeinte fluer. De kalles "cactus flies" i USA og kan kanskje også kalles kaktusfluer på norsk selv om langt fra alle artene er knyttet til kaktus. Omtrent 110 arter er kjent fra tropene, bare to arter når så langt nord som Nord-Amerika og ingen til Europa.


== Utseende ==
Middelsstore (7–12 mm), slanke og langbeinte fluer, ligner på stankelbeinfluene, som de er beslektet med. De er brune eller svartaktige, av og til med gulaktig fargemønster. Kroppen har mange korte, piggaktige børster. Hodet er lengre enn høyt, flattrykt på oversiden, med runde fasettøyne som ikke møtes i pannen. Tinningene (området bak fasettøynene) er ganske lange. Pannen er ganske bred med tre punktøyne på en liten knøl. Antennene er tre-leddete, ofte ganske lange, og sitter festet høyt oppe på hodet. Ytterst på det tredje leddet sitter det en antennebørste (arista). Kinnbørste (vibrissa) mangler, og munndelene er lite fremtredende.  Brystet (thorax) er langt og smalt, mye lengre og høyere enn bredt. Det er matt på grunn av bestøving og har mange korte, piggaktige børster, men ikke fin hårkledning. Vingene er forholdsvis små og smale, uten fargeflekker. Tre lange årer når vingespissen, og det er fire lukkede celler i vingens indre halvdel. Beina er lange og nokså tynne, lårene har vanligvis kraftige pigger på undersiden. For- og baklårene er noe fortykket, midt-lårene er krumme. Bakkroppen er ganske kort, sylindrisk eller kjegleformet, hannens ytre kjønnsorganer er store og krøllet under bakkroppen, pekende framover. Hunnens bakkroppsspiss ender i et eggleggingsrør. 
Larvene er slanke, av vanlig maggot-type.


== Levevis ==
Ganske lite er kjent om biologien til disse fluene, men de fleste utvikler seg trolig i saftige, råtnende plantedeler. Larver av arten Odontoloxus longicornis lever på råtnende kaktus og også råtnende stammer av papaya. En australsk art har blitt klekket fra saft som flyter ut fra sår i papaya-planter. 


== Systematisk inndeling ==

Ordenen tovinger, Diptera
Fluer, Brachycera
Høyere fluer, Cyclorrhapha
Gruppen Schizophora
Overfamilien Nerioidea
Familien Neriidae
Glyphidops flavifrons (Bigot)  – sørvestlige USA
Slekten Nerius   – Sør- og Mellom-Amerika
Odontoloxus longicornis (Coquillett)  – sørvestlige USA, larver på kaktus


== Kilder ==
Steyskal, G.C. 1987. Neriidae. I: McAlpine, J.F. m.fl. (red.): Manual of Nearctic Diptera. 2: 769-771. Agriculture Canada, Ottawa.


== Eksterne lenker ==
(en) Neriidae i Encyclopedia of Life 
(en) Neriidae i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Neriidae hos ITIS 
(en) Neriidae hos NCBI 
(en) Kategori:Neriidae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Neriidae – detaljert informasjon på Wikispecies
Nerioidea

Nerioidea er en gruppe (overfamilie) av fluer som omfatter fire familier: den moderat artsrike familien stankelbeinfluer, den tropiske familien Neriidae, og de små familiene Cypselosomatidae og reliktfluer Pseudopomyzidae. Alle er små til middelsstore, slanke fluer med nokså lange bein. Larvene utvikler seg trolig for det meste i råtnende plantemateriale.


== Eksterne lenker ==
(en) Nerioidea – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Nerioidea i Encyclopedia of Life 
(sv) Nerioidea hos Dyntaxa 
(en) Nerioidea hos Fossilworks 
(en) Nerioidea hos NCBI 
(en) Kategori:Nerioidea – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Nerioidea – detaljert informasjon på Wikispecies
Somatiidae

Somatiidae er en liten familie av fluer som er beslektet med rotfluene. Bare sju arter er kjent, alle fra den Neotropiske region (Sør- og Mellom-Amerika). Den kjente utbredelsen strekker seg fra Bolivia i sør til Guatemala i nord. Ingenting er kjent om biologien til denne gruppen.


== Utseende ==
Små (3,5 – 5 mm), gule og svarte fluer. Mangler kraftige børster. Hodet er ganske lite, med en bred panne. Den fremre delen av brystet (pronotum) stikker ut som en tydelig "hals". Den midtre delen av pannen danner et skinnende, trekantet felt som skyter fremover som en hylle over antennefestet. Antennene er tre-leddete, det tredje leddet er avlangt og hårete, med en fjærgrenet antennebørste (arista). Brystet (thorax) er gulaktig med mørke lengdestriper på ryggen. Scutellum (den bakerste ryggplaten) er stort og oppsvulmet. Bakbeina er langt skilt fra bakkroppen ved en stor plate (postcoxal bro). Vingene er smale, glassklare med en mørk fremkant. Bakkroppen er kort, rund og peker nedover. Larvene er ukjente.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen tovinger, Diptera
fluer, Brachycera
høyere fluer, Cyclorrhapha
Gruppen Schizophora
Overfamilien Diopsoidea
Familien Somatiidae
Slekten Somatia
Somatia aestiva (Fabricius)  – den vanligste arten
Somatia australis Steyskal, 1958  – Brasil
Somatia carrerai Papavero, 1964  – Brasil
Somatia lanei Papavero, 1964 – Brasil
Somatia papaveroi Steyskal, 1968  – Venezuela og Peru
Somatia schildi Steyskal, 1968  – Costa Rica
Somatia sophiston Steyskal, 1958  – Guatemala, Panama og Venezuela


== Kilder ==
Somatiidae i Tree of Life. [1]


== Eksterne lenker ==
(en) Somatiidae i Encyclopedia of Life 
(en) Somatiidae i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Somatiidae hos NCBI 
Somatiidae – detaljert informasjon på Wikispecies