jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Willy Andresen

Willy Andresen (født 18. oktober 1921 i Oslo, død 17. juni 2016) var en norsk jazzmusiker (piano) og orkesterleder, kjent fra NRK og flere utgivelser.
Han ledet egne orkestre fra 1941 med blant andre Bjarne Nerem saksofon (1946–47), Per Nyhaug trommer (1941–44), Alf Blyverket bass, Per Nilsen saksofon og Odd Wentzel-Larsen fiolin. På 1950-tallet var han i NRKs husorkester med Robert Normann på gitar, Håkon Nilsen på bass og Per Nyhaug på trommer. Han var også programsekretær i NRK i samarbeid med Erik Bye, og han akkompagnerte Bye på forskjellige framføringer fra de første tv-sendingene i 1960 til de siste konsertene i 2002.
Andresen medvirket også i Erik Bye-filmen Giganten (2005). Sammen med Bye skrev han Josephine Bakers siste utgivelse, Lend your ear (1973). Andresen skrev i tillegg mye av musikken til Byes plater, som Gammel er min fjord fra 1974.Andresen mottok Gammleng-prisen i 1991 i klassen «veteran». Han medvirket også på utgivelser med Vidar Sandbeck (En fergemanns vise – for voksne, 2003) og ledet mot slutten av karrieren sin egen kvartett med Stig Hvalryg (bass), Svein Christiansen (bass) og Svenn-Erik Nilsen (vokal).


== Referanser ==
Stongfjorden bedehuskapell

Stongfjorden bedehuskapell er et kapell fra 1908 i Askvoll kommune i Vestland fylke. Det ble oppført som bedehus i 1908 og vigslet til kirkelig bruk i 1914. I 1970–71 ble bedehuset bygget om til kapell med kor og tårn.Byggverket er i tre og har 300 plasser. Kirkegården ble tatt i bruk i 1949.
Kapellet ble vedtatt nedlagt fra 1. august 2014 og skal deretter brukes bare ved begravelser.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Margrethe Henden Aaraas, Torkjell Djupedal, Sigurd Vengen og Finn Borgen Førsund (2000). På kyrkjeferd i Sogn og Fjordane 1. Nordfjord og Sunnfjord. Førde: Selja. s. 266–267. ISBN 82-91722-13-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)


== Eksterne lenker ==
Fylkesarkivet i Sogn og Fjordane
«Stongfjorden bedehuskapell». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Science Fiction and Fantasy Writers of America

Science Fiction and Fantasy Writers of America er en amerikansk forfatterforening grunnlagt i 1965 av Damon Knight.
Organisasjonen het opprinnelig Science Fiction Writers of America, forkortet SFWA. Etter navnendringen har den fortsatt å bruke SFWA som offisiell forkortelse, etter i en svært kort periode å ha brukt SFFWA.
SFWA er en ikke-kommersiell forening for forfattere av science fiction og fantasy. De fleste medlemmene er bosatt i USA. Medlemskap er begrenset til profesjonelle, publiserte forfattere. Kriteria for medlemskap basert på antall publiserte manuskripter (en roman eller et drama, eller tre noveller), opplag de solgte manuskriptene ble publisert i, og sum betalt til forfatter fra utgiver for manuskriptene. Medlemskap er åpent for forfattere fra andre land enn USA, men det kreves at medlemmenes arbeider er utgitt i USA. Foreningen hadde i 2007 omkring 1 500 medlemmer.
Foreningen utdeler hvert år Nebulaprisen for beste arbeide innen science fction og fantasy. Det utdeler også årlig The Andre Norton Award for beste ungdomsroman.


== Presidenter i SFWA ==
Damon Knight (1965–1967)
Robert Silverberg (1967–1968)
Alan E. Nourse (1968–1969)
Gordon R. Dickson (1969–1971)
James Gunn (1971–1972)
Poul Anderson (1972–1973)
Jerry Pournelle (1973–1974)
Frederik Pohl (1974–1976)
Andrew J. Offutt (1976–1978)
Jack Williamson (1978–1980)
Norman Spinrad (1980–1982)
Marta Randall (1982–1984)
Charles Sheffield (1984–1986)
Jane Yolen (1986–1988)
Greg Bear (1988–1990)
Ben Bova (1990–1992)
Joe Haldeman (1992–1994)
Barbara Hambly (1994–1996)
Michael Capobianco (1996–1998)
Robert J. Sawyer (1998)
Paul Levinson (1998–2001)
Norman Spinrad (again) (2001–2002)
Sharon Lee (2002–2003)
Catherine Asaro (2003–2005)
Robin Wayne Bailey (2005- )


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted
Milano–Sanremo 2007

Milano-Sanremo 2007 fant sted den 24. mars. Som vanlig bød rittet på flere harde stigninger, som Passo del Turchino, Cipressa og Poggio, hvor de eksplosive rytterne var ventet å angripe for å unngå en massespurt i Sanremos Via Roma.
Rittet er det viktigste i Italia på vårsesongen, og tiltrakk seg derfor mange av de beste italienske klassiker-rytterne som Alessandro Petacchi, Paolo Bettini og Filippo Pozzato som alle hadde vunnet rittet tidligere. 
Riccardo Ricco og Philippe Gilbert gikk i brudd på den siste klatringen, opp Poggio, men ble tatt igjen av hovedfeltet ett par kilometer fra mål. Milrams tog drog opp spurten for Alessandro Petacchi, men den italienske spurtkanonen viste at formen ikke var på topp enda. Oscar Freire skjøt fart fra bakhjulet til Petacchi og seilte inn til sin andre seirer i Milano-Sanremo.


== Resultat ==


=== Milano-Sanremo, 294 km ===
24-03-2007


== Eksterne lenker ==
Rittets hjemmeside
Skeiane stasjon

Skeiane stasjon, tidligere Sandnes stasjon (1996–2009 kalt Sandnes holdeplass av NSB) er en jernbanestasjon på Jærbanen, 15,36 kilometer sør for Stavanger. Stasjonen ligger på Skeiene i Sandnes sentrum og var byens hovedstasjon fra åpningen i 1955 til oppgraderingen av holdeplassen Sandnes sentrum i 1996. Den har deretter vært ubetjent stoppested bare for lokaltog. Dagens stasjonsbygning skal rives i forbindelse med opparbeidelse av hele området, inkludert stasjonsområdet ved Brueland. Bygget brukes i dag til kommunale bydekkende helsetjenester og lokal helsestasjon hovedsakelig for Austrått bydel og deler av sentrum.
Den 12. august 2017 endret stasjonen navn fra Sandnes stasjon til Skeiane stasjon for å unngå forveksling med Sandnes sentrum holdeplass.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Sandnes stasjon – kategori av bilder, video eller lyd på Commons (no) Bane NORs informasjonsside om Skeiane stasjon
(no) Skeiane stasjon i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Jærbanen
Odd Wentzel-Larsen

Odd Wentzel-Larsen 
(født 23. september 1919,
død 26. juli 1988)
var en norsk musiker (fiolin og trompet), opprinnelig fra Raufoss. Han var ansatt som 2. fiolinist i Oslo Filharmoniske Orkester fra 1950 til 1960 og deretter som 1. fiolinist i Kringkastingsorkestret til oppnådd pensjonsalder i 1984. I ett år virket han som konsertmester i Den norske Operas orkester.
Han var i årene fra 1944 til 1960 gift med sangerinnen Åse Wentzel som han møtte under engasjement i Trondheim, der han
ledet orkesteret ved byens Theatercafé samt swingbandet Sunda Wentzel Swing Band.  Paret flyttet til Oslo der
han i 1951 tok konservatoriets kapellmester-eksamen.  I Oslo ble han tidlig
engasjert av Einar Rose til Karl Westbys orkester i Rosekjelleren.  Han spilte på utgivelser fra 1940, og medvirket i band ledet av Willy Andresen. Odd Wentzel-Larsen var en velskolert fiolinist med fin musikalsk smak og streng selvkritikk. Han hadde blikk for bildekunst og ervervet en betydelig samling malerier og grafikk.
Han var far til jazzmusiker Magni Wentzel
og onkel til bluesmusiker Geir Wentzel.


== Referanser ==
Værlandet bedehuskapell

Værlandet bedehuskapell er et kapell fra 1960 på Værlandet i 
Askvoll kommune i Sogn og Fjordane.
Byggverket er i tegl og har 178 sitteplasser. Arkitekt for kapellet var Torgeir Alvsaker.I 2014 vedtok sognerådet å legge ned kapellet fra 1. august samme år.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Aaraas, Margrethe Henden; Djupedal, Torkjell; Vengen, Sigurd; Førsund, Finn Borgen (2000). På kyrkjeferd i Sogn og Fjordane 1. Nordfjord og Sunnfjord. Førde: Selja. s. 270–271. ISBN 82-91722-13-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)


== Eksterne lenker ==
Fylkesarkivet i Sogn og Fjordane
«Værlandet bedehuskapell». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Vilnes kirke

Vilnes kirke (Vilnes kyrkje) er en langkirke fra 1674 på Atløyna i Askvoll kommune i Vestland fylke.
Byggverket er i tømmer og har 130 plasser.


== Litteratur ==
Aaraas, Margrethe Henden; Djupedal, Torkjell; Vengen, Sigurd; Førsund, Finn Borgen (2000). På kyrkjeferd i Sogn og Fjordane 1. Nordfjord og Sunnfjord. Førde: Selja. s. 273–277. ISBN 82-91722-13-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Rasmussen, Alf Henry (1993). «Vilnes kyrkje, Atløy». Våre kirker. Norsk kirkeleksikon. Kirkenær: Vanebo forlag. s. 335. ISBN 82-75-27022-7. 


== Eksterne lenker ==
(no) «Vilnes kirke». Kirkesøk. Den norske kirke. 
Fylkesarkivet i Sogn og Fjordane
Fylkesleksikon for Sogn og Fjordane
«Vilnes kirke». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
En natt i Monte Carlo

En natt i Monte Carlo (original tysk tittel: Bomben auf Monte Carlo) er en tysk musikalkomedie fra 1931 i regi av Hanns Schwartz, produsert av Erich Pommer for UFA.


== Medvirkende ==
Hans Albers som Craddock
Anna Sten som Yola
Heinz Rühmann som Peter Schmidt
Ida Wüst som Isabell
Rachel Devirys som Diane
Kurt Gerron som casino-direktør
Karl Etlinger som en Konsul
Peter Lorre som Pawlitschek
Otto Wallburg som minister-president.
Charles Kullmann som en sanger.
Bruno Ziener som en juveler
Dessuten medvirker Comedian Harmonists.


== Handling ==
Kaptein Craddock (Hans Albers) kan ikke betale hyre til mannskapet på krysseren «Persimon» fordi hjemlandet Pontenero er bankerott. Han styrer mot Monte Carlo for å stille Ponteneros konsul (Karl Etlinger) til ansvar. Dronning Yola (Anna Sten) har et perlekjede som hun vil pantsette for å redde konsulen. Craddock spiller bort pengene på kasinoet og truer direktøren (Kurt Gerron) med krysserens kanoner.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Bomben auf Monte Carlo på Internet Movie Database 
(sv) Bomben auf Monte Carlo i Svensk Filmdatabas 
(fr) Bomben auf Monte Carlo på Allociné 
(nl) Bomben auf Monte Carlo på MovieMeter 
(en) Bomben auf Monte Carlo på AllMovie 
(en) Bomben auf Monte Carlo på Rotten Tomatoes
Damnation AD

Damnation AD er et amerikansk heavy metal/hardcore-band fra Washington, D.C. som eksisterte mellom 1994 og 1998, og som kom sammen igjen for en ny plate i 2007. Bandet var opprinnelig et studioprosjekt bestående av Ken Olden, som også spilte i Battery og Worlds Collide, og Mike McTernan, der Olden trakterte alle instrumenter og McTernan sang. Etter to singler ble det imidlertid et band, som i tillegg til Olden (gitar) og McTernan (sang) besto av Hillel Halloway (gitar), Alex Merchlinsky (bass) og Dave Ward trommer. Bandet ga ut flere 7"-plater, to fullengdere og en 10"/mini-CD. På den siste fullengderen før bandet ble oppløst var Ward erstattet med Dave Bryson, og da det ble gjenforent var Colin Cercz ny trommeslager.
Selv om bandets røtter ligger i punk og hardcore beveger de seg i et svært metallisk landskap. Bandet henter tydelig inspirasjon fra band som Slayer, Metallica, Helmet og Integrity. Særlig er Oldens gitarspill kraftig preget av heavy metal, mens McTernans vokal ligger nært opp mot Henry Rollins fra hans første år i Black Flag. Selv om bandet som sådan ikke er et straight edge-band, regner både Olden og McTernan seg til denne bevegelsen.
Olden og McTernan er i dag også med i When Tigers Fight, et band som musikalsk ligger nært opp mot Damnation AD, som har gitt ut en mini-CD og en fullengder. Olden har også spilt med Better Than a Thousand og var med på Youth of Todays gjenforeningsturné i Europa i 2003. Han har også produsert en rekke plater for andre hardcore-band.


== Diskografi ==
Damnation, 7", Tidal 1994 (som Damnation)
The Hangman, 7", Lost & Found Records 1994 (som Damnation)
In the Flesh, split 7" med Walleye, Jade Tree Records 1995
No More Dreams of Happe Endings, LP/CD, Jade Tree Records 1995
Misericordia, 10"/CD, Jade Tree Records 1996
Kingdom of Lost Souls, LP/CD, Revelation Records 1998
In This Life or the Next, CD, Victory Records 2007


== Eksterne lenker ==
(en) Damnation AD på Discogs 
(en) Damnation AD på MusicBrainz 
(en) Damnation AD på Songkick 
(en) Damnation AD på AllMusic 
(en) Damnation AD på Myspace
Oddvar Paulsen

Oddvar Fredrik Paulsen (født 25. februar 1941, død 3. april 1999) 
var en norsk jazzmusiker (piano).
Han vokste opp i Trondheim sammen med sine foreldre og en bror. Senere flyttet han til Oslo.
Paulsen ledet sine egne besetninger med blant annet Carl Magnus Neumann og Svein Christiansen, samt Ove Stokstad. De var også høyt oppe i NM i jazz (1963).
Han spilte også en liten rolle som pianostemmer i filmen Arven fra 1979.
Han var Norgesmester i sjakk for blinde.
Oddvar Paulsen hadde også mange oppdrag som dansemusiker, og var innom de fleste restaurantene i Trondheim. På Pub i Studentersamfunnet var han i en årrekke å finne på pianokrakken, med sin førerhund Wilma ved føttene.
Senere spilte han i 

Ytre Suløens Jassensemble på utgivelser (1974)
Bjørn Krokfoss' oktett (1982), samt
trio med Søren Bøgelund saksofon og Øyvind Johannesen bass (platen 'Cool Sounds', innspilt 1982, utgitt 2008).


== Referanser ==
Time stranger kyoko

Time Stranger Kyoko (japansk Kyoko, 時空異邦人 = Tidsfremmed Kyoko) er en japansk tegneserie, manga, laget av Arina Tanemura som er kommet i tre bind. Serien handler hovedsakelig om Chocola.
I tillegg til de tre bindene med 16 kapitler har Arina Tanemura laget tre ekstrakapitler og 16 sider med seriestriper. Time Stranger Kyoko har også blitt gjort til tegneserieversjon av ekstrakapitlet «Min kjære Sjokola».


== Handling ==
Historien foregår i fremtiden, på 2900-tallet. Jorda er samlet til et rike, Kloden. Den 16-årige Kyoko Suomi er prinsesse av Kloden, men det er et problem: Kyoko har levd som vanlig ungdom blant folket, og vil slett ikke være jordas prinsesse. Hennes far, kongen, sier imidlertid om hun klarer å vekke hennes tvillingsøster, Ui, er hun fri til å gjøre som hun vil. Ui har nemlig sovet helt siden hun ble født. Kyoko og hennes to livvakter, Sakataki Jin og Hizuki Jin, setter ut på sitt søk etter de mystiske Fremmede som skal kunne vekke prinsesse Ui.
Fjærland kirke

Fjærland kirke er en rødmalt trekirke konstruert i en rektangulær form, fra 1861 på Mundal i Fjærland i Sogndal kommune i Vestland fylke. Bygget har 300 plasser.

Kirken ble reist etter tegninger av Christian Heinrich Grosch. I begynnelsen av 1930-tallet ble den pusset opp, utvidet og endret vesentlig ved arkitekt Johan Lindstrøm. Før ombyggingen var kirken hvitmalt og hadde plass til rundt 240 personer. Den ble malt rød og har etter utvidelsen sitteplasser til 300. Kirken ble vigslet på nytt 13. august 1931.
Altertavlen er fra 1931 og er malt av Bernt Tunold.


== Eksterne lenker ==
Margrethe Henden Aaraas og Sigurd Vengen: «Fjærland kyrkje» i Fylkesarkivet i Sogn og Fjordane
«Fjærland kyrkje» på NRK Sogn og Fjordane fylkesleksikon
(no) «Fjærland kirke». Kirkesøk. Den norske kirke. 
«Fjærland kirke». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Hattemaker

Hattemaker er et tradisjonsrikt håndverksyrke som ble praktisert av fagfolk som var spesialister i fremstilling av hatter. Allerede i 1363 ble det registrert et hattemakerlaug i Nürnberg. På 1700-tallet var det ett av minst 60 håndverksfag som ble praktisert i Norge. I likhet med mange andre håndverksyrker ble også dette utkonkurrert av industriell produksjon. I dag er hattemakerfaget karakterisert som «verneverdig» både i Norge og Tyskland slik at fagkunnskapen holdes i hevd og det er mulig å få en utdannelse i faget.
Tittelen hattemaker brukes av håndverkere som både lager og selger hatter – i første rekke snakker man da om hatter til menn. Hatter til kvinner ble i første rekke laget av modister. Hattemakeren bruker materialer som filt, lerret, tekstil, lær, pels eller strå som råvarer til å fremstille og forme de hodeplaggene som skal produseres.
I folketellingene fra 1801, 1865 og 1875 er det registrert fra ca. 100 til 150 personer med hattemakervirksomhet og relaterte yrker i Norge. 1900-tellingen viser at hattefabrikkene er kommet for fullt og alt i alt er ca. 450 personer registrert med et yrke relatert til hatteproduksjon og -salg. Etter andre verdenskrig har hattens popularittet vært synkende og hattemakere og hatteforretningene har stort sett forsvunnet også i Norge. Hattemakeriet i Trondheim og Hatteholm i Oslo er to unntak.
Klassiske hatter produseres nå oftest av store hattemakervirksomheter som har store deler av verden som marked. Blant disse er f.eks Stetson og Borsalino. Men det finnes fortsatt håndflettede stråhatter på markedet som da selvsagt lages av hattemakere i lavkostland.


== Jørgen Hattemaker ==
Om ikke hodeplagget han laget er udødelig, er hattemakeren udødeliggjort i det norske språk av dikteren Alf Prøysen gjennom tittelen Kong Salomo og Jørgen Hattemaker. Det brukes i en rekke sammenhenger for å beskrive forskjellene mellom rik og fattig, mellom en betydningsfull og en ubetydelig person. 


== Litteratur ==
Tord Buggeland: Maihaugens bok om handverk. Kap. Hattemaker. Maihaugen 2000.


== Se også ==
Hatt
Modist
Sæle kirke

Sæle kirke er en kirke konstruert i en rektangulær form, fra 1903 i Balestrand kommune i Vestland fylke.
Byggverket er i tømmer og har 170 plasser.


== Historie ==
I likhet med mange andre steder, for eksempel Bygstad i nabokommunen Gaular, lå det lang strid bak byggingen av Sæle kirke. Fram til den nye kirken ble bygd, var det den gamle steinkirken fra ca. 1200 på Kvamsøy som var sognekirken. Denne var både gammel, liten og lite tilgjengelig, og mange i sognet jobbet derfor for å bygge ny kirke, enten på Sæle eller på Lindane.
Øst i sognet (I retning Balestrand) ville mange beholde den eksisterende kirken på Kvamsøy, men i de vesttlige delene av sognet jobbet mange for å bygge ny kirke. I 1890 samlet disse inn underskriftene til 61 husfedre på en søknad om å bygge ny kirke lenger mot vest. Denne søknaden ble avslått av sognestyret og kirkedepartementet. Noen år senere ble det satt i gang pengeinnsamling til ny kirke. Dette gjorde at departementet snudde, og i 1896 ble bygging av ny kirke godkjent.
Byggmester Korsvold som stod for byggingen hadde samtidig ansvaret for Gaupne kirke i Luster. Disse to kirkene er slående like. Arkitekten, Hans Jacob Sparre hentet inspirasjon fra Borgund stavkirke i Lærdal, og man kan også finne trekk fra denne kirken igjen i Sæle kirke.


== Inventar ==


=== Altertavle ===
Altertavlen er fra 1935. Fram til dette stod det bare et enkelt kors på alteret.


=== Messehagel ===
Kirken har en gammel, udatert messehagel fra Kvamsøy kirke.


== Litteratur ==
Aaraas,Margrethe Henden; Djupedal, Torkjell; Vengen, Sigurd; Forsund, Finn Borgen, På kyrkjeferd i Sogn og Fjordande – 2. Sogn, Selja Forlag, Førde, 2000. ISBN 82-91722-14-5


== Eksterne lenker ==
Norges kirker
Fylkesarkivet i Sogn og Fjordane
Fylkesleksikon for Sogn og Fjordane
(no) «Sæle kirke». Kirkesøk. Den norske kirke. 
«Sæle kirke». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
László Rácz

László Rácz (født 12. juli 1964 i Miskolc, død  26. januar 2009 i Miskolc) var en ungarsk musiker (cimbalom og gitar), kjent fra flere klezmer-band og norske samarbeid (1989–).  Han spilte i norske Trio Troika, og Gjertruds sigøynerorkester og har medvirket på Nils Økland's Straum (1999), samt spilt med Bengalo og Urban Tunélls Klezmerband (2006).
I hjemlandet har han ledet sitt «New Trend Gypsy Band» med Kalman Cseki, Jr. (piano), Laslo Duka (fiolin), Tibor Duka (bass) og Viktor Olah (fiolin). Han har også spilt med Roby Lakatos, Deki Sandor Lakatos og Ernu Kallai Kiss. Han hadde sin utdannelse fra Miskolc. 
László Rácz var, med sine egne ord, stolt av å tilhøre Romfolket. Han regnes også for å være en såkalt norgesvenn.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Gjertruds Sigøynerorkester på MySpace Music
Tjugum kirke

Tjugum kirke er en åttekantet kirke fra 1863 i Balestrand kommune i Vestland fylke. Tjugum kirke hørte til Leikanger prestegjeld frem til 1849, hvorpå Balestrand prestegjeld tok over.
Byggverket er i tømmer og har 310 plasser. Den sentrale delen av skipet har et åttekantet grunnplan og kirkerommet er høyreist og romslig. Hjørneveggene i åttekanten er halvpartene så lange som sideveggene. Skipet fortsetter ut av åttekanten mot våpenhuset i vest. Den er bygget etter tegninger fra arkitekt Christian Heinrich Grosch. Grosch' tegninger ble modifisert og de opprinnelige tegningene er ikke kjent. Kirken var hvitmalt også i 1900. Bygget hadde i utgangspunktet nygotisk fasade, denne ble endret i klassisistisk retning ved ombyggingen i regi av Johan Lindstrøm i 1940. Taket ble hevet slik at begge tilbyggene har saltak i full høyde med møne helt inntil klokkehuset i takrytteren. Det ene utbygget forlenget slik at bygget samtidig fikk et mer langstrakt preg. Kirkerommet har åtte søyler som danner et midtrom og en omgang. Galleriet er todelt. Bygget er i laftet tømmer med tilbygg (våpenhus) i reisverk. Koret er to trappetrinn høyere enn skipet. Vinduene er opprinnelige og har et klassisistisk preg. Kirkeklokken er av stål og laget i 1893. Orgelet er fra 1898.


== Tidligere kirker ==
Dagens kirke er den tredje kirken på stedet. Den første stod fra ca 1300 til 1610, mens den andre stod fra 1610 og stod til 1863. Sognet, men ikke kirken er nevnt i Bergens kalvskinn fra 1300. Hoff antar at det kan stått en stavkirke på stedet fra 1100-tallet slik det var vanlig, men det finnes ingen opplysninger om det antatte bygget. I skriftlige kilder fra 1600-tallet og utover er den omtalt som en tømmerkirke som etter tradisjonen ble reist i 1610. I 1661 omtales reparasjonsbehov, noe som tyder på at den ikke var ny. Kirkeskipet var 16 alen langt og 13-14 alen bredt, mens koret var 14 alen langt og 9 alen bredt (i 1686 ble koret oppgitt som 8 alen langt). Tårnet var et tilbygg til kirken og hadde en kvadratisk grunnflate på 6 alen, framfor tårnet stakk våpenhuset 3 alen ut. Det ble reist mange tømmerkirker etter reformasjonen, men få så tidlig som 1610 - de fleste kom senere på 1600 og 1700-tallet. Tømmerkirken fra 1610 ble revet i 1863, Thomas Fearnly malte et bilde av den kirken som ble revet i 1863.


== Galleri ==

		
		


== Referanser ==


== Litteratur ==
Aaraas, Margrethe Henden; Djupedal, Torkjell; Vengen, Sigurd; Førsund, Finn Borgen (2000). På kyrkjeferd i Sogn og Fjordane 2: Sogn. Førde: Flora. s. 111–115. ISBN 82-91722-14-5. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)


== Eksterne lenker ==
Fylkesarkivet i Sogn og Fjordane
Fylkesleksikon for Sogn og Fjordane
(no) «Tjugum kirke». Kirkesøk. Den norske kirke. 
«Tjugum kirke». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Underholdningsmaskinen – den gang da

Underholdningsmaskinen (også kalt: Den gang da) er en norsk underholdningsserie med Fredrik Skavlan som gikk på NRK1 i 1999. Serien var et kavalkadeprogram der Skavlan viste flere klipp fra NRKs arkiv gjennom de siste 40 åra. Programmet hadde et særegent skråblikk på klippene der man blant annet studerte hvordan forskjellige programledere oppførte seg før i tiden i forhold til i dag. Hver episode hadde et spesielt tema som de vinklet klippene ut i fra. Programmet gikk på lørdager.
Premieren ble sett av 941 000 og ble det mest sette programmet den uken.Programmet var ved Nina Matheson og Axel Hveding.


== Episoder ==
1. ep: «Millioner av seere kan ikke ta feil» (om underholdningsprogrammer) / Gjester: Martin Sørensen (makkeren til Tande-P)
2. ep: «Det frivillig morsomme» (om humor og satire) / Gjester: Trond Kirkvaag, Harald Heide-Steen jr. og Bård Tufte Johansen
3. ep: «Noen har snakket sammen» (talkshows) / Gjester: Vibeke Løkkeberg og Petter Nome
4. ep: «Bedre enn norsk film – såvidt» (krim- og komiserier) / Gjester: Egil Monn-Iversen, Øivind Blunck og Aud Schønemann
5. ep: «Klar, ferdig, gå!» (lek og konkurranse) / Gjester: Knut Bjørnsen og Lars Erik Pedersen
6. ep: «Priser nok til alle» (eventer og prisutdelinger) / Gjester: Åse Kleveland, Egil Teige, Morten Harket og Erik Diesen


== Referanser ==