jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Thorin Eikenskjold

Thorin Eikenskjold var en dverg fra J.R.R. Tolkiens Midgard. Han var en dverg av Durins folk og sønn av Thráin II, eldste sønn av kong Thrór
Han ble født i år 2746 i det tredje tideverv, og han ble drevet i eksil sammen med sin far, kong Thráin, og de andre overlevende dvergene fra Erebor da dragen Smaug slo seg ned der i 2770 T.T.. Etter slaget av Azanulbizar i 2799, da han som ung dverg (bare 53 år) marsjerte med en stor hærstyrke til Nanduhirion (sindarin for Dimrenndalen) under Morias østport. Thorins skjold ble knekt og derfor brukte han en eikegren til å forsvare seg selv med, derav kommer tilnavnet Eikenskjold. 
Thorin ble konge i eksil av Durins folk som Thorin II Eikenskjold etter at hans far døde.
I Hobbiten, kommer han og 12 andre dverger på besøk til hobbiten Bilbo Lommelun etter råd fra Gandalv Grå, for å ansette han som innbruddstyv, for å stjele tilbake deres tapte skatt av Smaug. Thorin var spesielt interessert i å få tak i Arkenstein, og ble rasende da Bilbo tok den for å bruke den i forhandlinger med alvekongen Thranduil av Myrkskog, som også ville ha en del av skatten. Denne konflikten ble avbrutt av et angrep av orker og varger, og dvergene sluttet seg til alvene og mennene fra Dale og Esgaroth, og de store ørnene kom også til hjelp. Dette slaget er blitt hetende Femhærerslaget. I dette slaget ble Thorin dødelig såret, men før han døde fikk han gjort opp med Bilbo, ved å rose hobbitens modige og gode karakter. Hans siste ord var til Bilbo og lød slik: Hvis flere av oss satte mat og gammen og sang høyere en spinket, ville det være en lystigere verden. Men lei eller lystig må jeg forlate den nå. Farvel!(fra Kap. 18 i Hobbiten) De tolv dvergene i Thorins følge var: Fíli, Kíli, Óin, Glóin, Ori, Dori, Nori, Balin, Dwalin, Bifur, Bofur og Bombur.
Navnet Thorin Eikenskjold har Tolkien henta fra det norrøne diktet Voluspå, hvor Durin lister opp navn på dvergene som ble skapt av Ymes kropp


== Sverdet Orcrist ==
Thorin bar alveklingen «Orcrist» helt inn i det siste slaget. Han fant det i en trollhule ikke så langt fra Kløvendal (etter så vidt å ha reddet livet fra de samme trollene). Han brukte det gjennom hele ferden til Erebor og det ble gravlagt sammen med ham og Arkensteinen etter hans død. Orcrist er Sindarin for Ork kløver. Det ble laget av alvene fra Gondolin, som ikke bare ble gjort til et dyrebart våpen, men også et fryktet våpen, spesielt blant alvenes tradisjonelle fiender: orker og andre onde vesener fra Midgard. Som Stikk og Glamdring kunne også Orcrist merke om det var orker i nærheten og advare bæreren ved å sende ut et blått lys fra bladet. I Hobbiten blir Thorin dødelig såret i Femhærerslaget, og etter hans død blir Orcrist plassert oppå Thorins grav og i sangene fortelles det at det alltid lyste i mørket dersom fiender nærmet seg (Hobbiten: Kap. 18, Reisen tilbake).
I 1977 kom det ut et hørespill av Hobbiten, og her blir han spilt av Hans Conreid.


== Referanser ==
Charles III de Bourbon de Vendôme

Charles III de Bourbon de Vendôme  kalt cardinal de Bourbon-Condé, cardinal de Vendôme, og til slutt cardinal de Bourbon (født 30. mars 1562 i Galerus-en-Brie i Frankrike, død 30. juli 1594 i Paris) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Han ble utnevnt til erkebiskop av Rouen, men var aldri verken preste- eller bispeviet.
Han ble kreert til kardinal den 12. desember 1583 av pave Gregor XIII.
Han var i slekt med kardinalene Charles I de Bourbon (kreert 1476), Louis de Bourbon de Vendôme (1517), Charles II de Bourbon-Vendôme (1548), og Luis de Vendôme (1667), og fetter til kongene Antonio av Navarra og Henrik IV av Frankrike.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Francesco Sforza di Santa Fiora

Se også hertug Francesco I Sforza (1401–1466)  Francesco Sforza  (født 6. november 1562 i Parma i Italia, død 9. september 1624 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han virket i den romerske kurie.
Han ble kreert til kardinal den 12. desember 1583 av pave Gregor XIII.
Ved sine militære ferdigheter var han med på å sikre Kirkestatens videre eksistens.Han var i slekt med kardinalene Guido Ascanio Sforza (kreert 1534), Roberto de' Nobili (1553), Alessandro Sforza (1565), og Federico Sforza (1645), og i slekt med pave Paul III.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Simeone Tagliavia d’Aragonia

Simeone Tagliavia d'Aragonia  (født 20. mai 1550 i borgen Veziano ved Mazzara på Sicilia i Italia, død 20. mai 1604 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler.
Han ble kreert til kardinal den 12. desember 1583 av pave Gregor XIII.
Han var i slekt med kardinal Pietro Tagliavia d'Aragonia.


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Potetmos

Potetmos, potetstappe eller potetpuré, er en matsort laget hovedsakelig eller bare av moste poteter. Den er svært mye brukt i blant annet USA.
Potetmos finnes i mange forskjellige variasjoner, gjerne spedd med melk og/eller smør, og ofte tilsatt gressløk, løk og forskjellige andre krydderier.
Potetmos er vanlig som tilbehør til mange retter, i Norge hovedsakelig til kjøttretter som pølse og kjøttboller, men brukes også til fiskepinner og en rekke andre retter.
Timotei

Timotei er en gressart, og er det mest brukte fôrgresset i Norge. 
Timotei brukes mye til fremstilling av høy for hester og andre husdyr. Det har høy fôrverdi, og vokser ganske bra på de fleste jorder i Norge.
Nærstående arter som vokser i Norge er fjelltimotei (Phleum alpinum) og smaltimotei (Phleum phleoides).


== Eksterne lenker ==
(en) Timotei – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Timotei i Encyclopedia of Life 
(en) Timotei i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Timotei hos Artsdatabanken 
(sv) Timotei hos Dyntaxa 
(en) Timotei hos ITIS 
(en) Timotei hos NCBI 
(en) Timotei hos The International Plant Names Index 
(en) Timotei hos Tropicos 
(en) Timotei hos GrassBase 
(en) Kategori:Phleum pratense – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons
Wild Honey Pie

«Wild Honey Pie» er en kort sang av The Beatles, skrevet av Paul McCartney, men kreditert på vanlig vis Lennon/McCartney. Den ble utgitt på det doble Beatles-albumet The Beatles (White Album) i 1968.
Sangen er svært kort (52 sekunder), slik som med flere pausesanger på Det hvite albumet, men er spesiell i den forstand at McCartney gjorde alt på den alene. Ingen av de andre Beatles-medlemmene deltok. Noen har foreslått at John Lennon synger, men det er tvilsomt. George Harrison var på ferie i Hellas da innspillingen skjedde den 20. august 1968. McCartneys vokal er lagt på flere ganger (‘multitrack’) og han spiller alle instrumentene; bass, elektrisk gitar og 12-stregers akustiske gitarer pluss trommer. Teksten er enkel, tittelen gjentas flere ganger: Honey Pie – Honey Pie... før den avslutter med ...I love you.
McCartney har sagt dette om sangen: «Vi var i en eksperimentell stemning, og jeg sa, ‘Kan vi ikke bare finne på noe?’ Jeg begynte å spille på gitaren og lagde et flersporseksperiment i kontrollrommet. Det er meget hjemmelaget, ingen stor produksjon i det hele tatt. Jeg bare gjorde dette korte stykket og la på flersporsharmoni til den, og et harmoni her og et harmoni der, og bygde den opp skulpturelt med mye vibrato på gitarstrengene, virkelig trakk som gal i strengene, derfor ‘Vill’ i tittelen.»
Ifølge McCartney ville sangen ha blitt ekskludert fra albumet, men Harrisons kone Pattie Boyd likte den så mye at den ble beholdt.
Til tross for likhet i tittelen har sangen lite å gjøre med en annen Beatles sang på samme album; «Honey Pie».


== Andres versjoner ==
Sangen har blitt dekket av andre artister:

The Pixies i 1988, på deres album Pixies at the BBC som ble utgitt i 1998; og
Phish i 2002 på deres Live Phish 13 album.


== Eksterne lenker ==
Instrumentation and Lyrics for "Wild Honey Pie"
Song-by-Song Listing for "Wild Honey Pie"
Alan W. Pollack's Notes on "Wild Honey Pie"
Quotes on "Wild Honey Pie" and other tracks on The Beatles album
Listing for "Wild Honey Pie" in The Complete Guide to the Beatles' Instruments
Nessekonge

Nessekonge er et politisk ladet navn brukt på såkalte «privilegerte handelsmenn» eller væreiere på kysten av Nord-Norge fra siste halvdel av 1700-tallet. Det å være «privilegert handelsmann» betyr at de hadde fått tillatelse fra kongen til å drive handel. Det skal ha vært rundt 200 – 300 nessekongestyrte handelssteder eller fiskevær fra Brønnøysund i sør til Vardø i nord. Nessekongene hadde sin storhetsperiode fra siste halvdel av 1800-tallet og fram til 1910. Etter dette gjorde utviklingen av fiskeflåten og offentlig transport med dampskip fiskerne mindre avhengige av de lokale fiskekjøperne, fangsten kunne nå omsettes der det gav best fortjeneste.
Nessekongene hadde en dominerende stilling i lokalmiljøet, både økonomisk, sosialt og politisk. De drev lokalhandel, råfiskekjøp og fiskeproduksjon og eide ofte det lokale jordegodset. De siktet etter å forsyne lokalbefolkningen med alt de behøvde av varer utenfra, og omsetningsmonopolet resulterte i at det ikke ble rom for konkurrenter. De dekket alle behov fra mat og brensel til båter og ferdiglaftede hus. Ofte var salg av varer og kjøp av fisk koblet sammen, slik at handelen mer var et varebytte, og nessekongen tjente både på kjøp og salg. Siden det var lite penger i omløp, skjedde ikke bare handelen på bok, men også befolkningens andre utgifter ble bokført hos nessekongen. Dette kunne for eksempel være skatter eller medisinsk behandling. Fiskernes lottoppgjør skjedde også ofte gjennom nessekongen, så han fungerte på mange måter som bank. Dette gjaldt også for kreditt, både driftskreditt for fiske, forbrukskreditt og lån til hus og jord, redskap og båter. Ofte var det små sjanser til å få gjelden nedbetalt. Nessekongen sikret gjelden ved at de som var skyldig penger, måtte pantsette eiendom. Hvis så folk ikke kunne betale gjelden sin, kunne det føre til tvangsinndrivelse eller tvangsauksjon av båt, hus og eiendom, som var eksistensgrunnlaget for befolkningen. Det var forskjellig praksis på hvordan inndrivelse av gjeld ble gjort, noen lot de gamle eierne bli boende på gården som leilendinger, mens andre kastet folk ut og tok nye brukere inn. Ofte hadde nessekongene i tillegg til handelsmonopol, politisk makt som ordførere og i andre verv, noe som i mange tilfeller undergravde kommuneinstitusjonen.
Den kanskje mest kjente nessekongen var Erasmus Benedigt Kjerschow Zahl på Kjerringøy, som var modell for Knut Hamsuns handelsmann Mack i hans romaner.


== Litteratur ==
Nils Magne Knutsen (red.) (1988). Nessekongene: [de store handelsdynastiene i Nord-Norge]. Oslo: Gyldendal. ISBN 8205162999. 
Narve Fulsås Hushaldsøkonomi og kapitalistisk økonomi i Nordland, 1850-1950 Historisk tidsskrift 1987 66: 28-52
Amiens

Amiens er en by og kommune i departementet Somme i Picardie i regionen Hauts-de-France nord i Frankrike. Amiens ligger 120 km nord for Paris ved elva Somme, og er hovedstad både i departementet og i regionen.


== Historie ==

Byens keltiske navn var Samarobriva (Broen over Somme), i romertiden ble den forandret til Samarobriva Ambianorum (romersk navn for gallere: Ambiani). Firmin av Amiens var en misjonsprest i område rundt Amiens. Tradisjonelt blir han regnet som den første biskopen i byen (301)og led martyrdøden ved halshogging i 303. I tradisjonen var det ved Amiens byport Martin av Tours delte sin kappe med en tigger (vinter 338/339).
Etter romertiden klarte byen å holde seg en stund takket være store bymurer, men ble flere ganger erobret i folkevandringstiden. Byens sjuende biskop var den hellige Honoratus of Amiens på 600-tallet. Normanner erobret byen 859 og 882. På 1100-tallet fikk Amiens bystatus og ble anerkjent av den franske kongen. I perioden 1435-1477 var byen en del av Burgund før den falt tilbake til Frankrike.
På 1700- og 1800-tallet hadde byen økonomisk fremgang gjennom sin tekstilindustri og ble særlig kjent for velurstoffer. På 1900-tallet ble bymurene revet til fordel for jernbanen. Under første verdenskrig var frontlinjen til dels nær byen og artillerigranater traff den regelmessig. Flere tyske offensiver hadde byens erobring som delmål, særlig slaget ved Somme (1916) og slaget ved Amiens (1918) som innledet den avsluttende Hundredagers-offensiven.  Under andre verdenskrig var byen mål for gjentatte luftangrep og ble betydelig ødelagt. Dagens bybilde er preget av den omfattende gjenoppbyggingen på 1950-tallet som også reorganiserte deler av gatesystemet for bedre trafikkflyt. I 1970 fikk byen et universitet, L'université de Picardie Jules-Verne.


== Severdigheter ==
Katedralen, påbegynt i 1218 er Frankrikes største sakralbygg og et av de viktigste eksemplene på fransk høygotikk.
Arkeologisk hage i Saint-Acheul, dokumenterer bosetninger fra tidlig stenalder i denne bydelen


== Befolkningsutvikling ==
Antall innbyggere i kommunen Amiens


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Amiens – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Amiens – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Kommunedata INSEE
Hjemmesiden til Universitetet i Picardie
Den sandinistiske frigjøringsfront

Den sandinistiske nasjonale frigjøringsfront (eller bare Sandinistene) (spansk: Frente Sandinista de Liberación Nacional – FSLN) er en sosialistisk bevegelse i Nicaragua, oppkalt etter opprørslederen Sandino og stiftet i 1961.
Sandinistene drev geriljakrig mot det USA-støttede diktaturet ledet av familien Somoza; først av president Anastasio Somoza García fram til 1956, deretter hans sønn Luis Somoza Debayle som president og Anastasio Somoza Debayle som leder for nasjonalgarden.
I 1972 ble Managua rammet av et stort jordskjelv som gjorde omfattende skader. Nødhjelp kom fra utlandet, men Somoza sørget for at oppbyggingen av byen ble gjort av hans egne selskaper, noe som førte til økt motstand mot regimet, og økt støtte til FSLN.
En blodig borgerkrig brøt ut, som endte med at Somoza og andre medlemmer av regimet flyktet til USA, hvorfra de seinere fortsatte til Paraguay. En midlertidig junta med sandinistlederen Daniel Ortega i spissen ble etablert i juli 1979.
Sandinistene ble forsøkt nedkjempet av CIA-støttede Contras fra baser i Honduras.
Ortega ble valgt til president i 1984 og satt med makten til han i 1990 tapte for en koalisjon av borgerlige partier ledet av Violeta Chamorro. I 2006 ble Ortega på nytt valgt som president i Nicaragua.
I 2019 ble Den sandinistiske frigjøringsfront ekskludert fra Sosialistinternasjonalen på grunn av brudd på menneskerettighetene og demokratiske verdier i landet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(es) Offisielt nettsted 
(en) Sandinista National Liberation Front – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Frente Sandinista de Liberación Nacional – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Hammarby IF

Hammarby Idrottsförening ble stiftet i 1897 av Hammarby Roddförening som ble stiftet i 1889, og i 1915 fikk de en egen fotballklubb. I 1918 ble den slått sammen med fotballklubbene Klara SK og Johanneshovs IF. Klubben er fra Stockholm, og blir ofte kalt Bajen. 
Klubben har vunnet både Allsvenskan og den svenske cupen en gang, begge i 2001. Den har også noen av de mest dedikerte supporterne i Sverige, med supporterklubbene Bajen Fans og Ultra Boys.


== Spillerstall ==
Oppdatert 24. august 2022.


=== Utlånte spillere ===


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(sv) Offisielt nettsted 
(en) Hammarby IF Fotboll – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Bajen Fans
Ultra Boys Arkivert 24. mars 2008 hos Wayback Machine.
Estë

Estë er fiktiv figur fra J.R.R. Tolkiens univers, Midgard.
Estë er en vala, Heleren av skader og urolighet. Navnet hennes betyr Hvile. Hun er kona til valaen Irmo, og bor med ham i hans hager Lórien i Valinor. Hun sover om dagen på øya i Lorellin sjøen.


== Estës stamtre ==
      Ilúvatar
       | |   |______________________
  _____| |______                   |
  |       _____|___________        |
  |       |        |      |        |
Vairë = Mandos   Nienna  Irmo = Estë
        (Námo)           (Lórien)    

Selv om alle de fem valaene har Ilúvatar som far, er det bare Mandos, Nienna, og Irmo som blir sett på som søsken.
Brunhyene

Brunhyene (Hyaena brunnea) kalles også strandulv og brun hyene og er en art i hyenefamilien, og én av to arter i slekten Hyaena. Den andre er stripehyene (H. hyaena), som ifølge Zhou, Wang & Ma (2017) er søsterarten. Arten er utbredt rundt sydspissen av Afrika. Den er mest tallrik i Kalahri og i kystområdene i Sørvest-Afrika.
Arten ble i en tid regnet til slekten Parahyaena, men ny forskning viser at brunhyene og stripehyene er søsterarter i slekten Hyaena, der arten også var klassifisert før den ble flyttet til Parahyaena.


== Beskrivelse ==
Brunhyene er middels stor til hyene å være. Vekten ligger normalt omkring 37–47 kg (42 kg i snitt) og skulderhøyden er cirka 71–87 cm. Kroppen er typisk hyene, med en svært kraftig forkropp og lange frambein. Brunhyene har spisse store stående ører. Pelsen er lang og grov (tjafset) og mørk brun til nærmest sort i fargen. Den dekker hele kroppen, unntatt hodet og nakken, som er gråfarget om forholdvis kort. Også pelsen på beina er kort, men mer gråbrun i fargen. 
Det er liten forskjell mellom kjønnene, men hannene er såvidt større.


== Inndeling ==
Inndelingen følger Zhou, Wang & Ma (2017).

Hyaenidae, hyenefamilien
Crocuta
C. crocuta, flekkhyene
Proteles
P. cristata, jordulv
Hyaena
H. hyaena stripehyene
H. brunnea, brunhyene


== Atferd ==

Brunhyener lever i små grupper bestående av et alfapar og deres valper, samt gjerne noen få andre yngre hunner og hanner. De forsvarer hiområdet i flokk, men de jakter alene. Brunhyener er nattaktive rovpattedyr. De deler større bytte seg i mellom og både hunnene og hannene deltar i fellesskap om oppdragelsen av valpene, som fødes i jordhuler som ofte er overtatt etter eller stjålet av jordsvin. Brunhyener lever i et hierarkisk samfunn innenfor hvert kjønn. Alfahunnen er like ranghøy som alfahannen.
Paringstiden er vanligvis i perioden mai-august, og tispene føder som regel i perioden august-november, etter en drektighetstid på omkring 97 dager. Valpekullet består vanligvis av 1–5 valper, som ved fødselen alt har de samme farger som de voksne. Etter cirka tre måneder forlater valpene hiet, og de avvennes etter cirka 14 måneder. Brunhyener regnes som fullt voksne etter cirka tre år.
I motsetning til flekkhyener, er brunhyener for det meste å regne som åtseletere. De eter nærmest alt de kommer over, herunder også frukt og sopp (på grunn av vannreservene de innehar). De jakter imidlertid også selv, men mest på små pattedyr og reptiler.


== Habitat ==
Brunhyener trives i krattskog, skogbevokst savanne, grassland og i semi-ørken (Nowak 1999). I kystnære strøk er de ofte å se langs strendene, der de leter etter åtsler eller selunger.


== Utbredelse ==
Arten finnes i: Angola, Botswana, Namibia, Sør-Afrika og Zimbabwe.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Brunhyene i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Brunhyene hos Fossilworks 
(en) Brunhyene hos ITIS 
(en) Brunhyene hos NCBI 
(en) Kategori:Hyaena brunnea – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Hyaena brunnea – detaljert informasjon på Wikispecies 
Brown Hyena
Toneheim Folkehøgskole

Toneheim Folkehøgskole er en frilynt folkehøgskole for musikkinteressert ungdom fra hele Norge. Skolen ligger på Ridabu, tre kilometer øst for Hamar sentrum. Den er en av tolv folkehøyskoler i Innlandet fylke og landets største etter antall elever (ca. 170 hvert år). 
Toneheim-navnet har vært brukt om forskjellige forsøk på å dra i gang en folkehøyskole med musikklinje — med tilhold forskjellige steder. Den nåværende skolen på Ridabu ble til etter at skolen overtok Vang prestegård og fikk oppført nye bygninger i to byggetrinn med ferdigstilling i 1972 og 1989. Første rektor på Ridabu var musikkpedagogen Torbjørn Dahl (1912–1974). Skolens eier er foreningen Toneheim Folkehøgskole. 
Helt fra starten har skolen gitt elevene undervisning og samspill på et høyt musikalsk nivå, trygt forankret i den klassiske musikktradisjonen. De siste åra har det også blitt gitt tilbud til jazz- og folkemusikere. I stedet for linjer har skolen obligatoriske og valgfrie fag. 


== Kjente Toneheim-elever ==
Anne Vada, musiker og sanger
Audun Iversen, musiker
Bjørn Bogetvedt, major / dirigent / musiker
Bjørn Klakegg, musiker
Britt-Synnøve Johansen, artist
David Gald, musiker
Eldar Vågan, artist / gitarist / komponist / låtforfatter
Geir Lysne, musiker
Geir Løvold, musiker
Hanne Sørvaag, artist
Hans Fredrik Jacobsen, musiker
Harald Devold, musiker
Hege Schøyen, artist
Helge Sunde, komponist og musiker
Hild Sofie Tafjord, musiker
Jan Einar Johnsen, artist / musiker
Jan Kåre Hystad, musiker
Jarle Vespestad, musiker
John Erik Kaada, komponist og musiker
Jon Øystein Flink, forfatter
Kaia Huuse, musiker
Kåre Kolve, musiker
Kåre Nymark, musiker
Line Horntveth, musiker
Lukas Zabulionis, saksofonist
Magne Fremmerlid, operasanger
Maja Ratkje, komponist og musiker
Mathias Eick, musiker
Morten Qvenild, musiker
Nils Petter Molvær, musiker
Olav Dale, musiker
Ole Edvard Antonsen, musiker og dirigent
Ole Jacob Hystad, musiker
Ole Jørn Myklebust, musiker
Per Arne Glorvigen, musiker
Per Hillestad, musiker
Per Mathisen, musiker
Petter Wettre, musiker
Ragnar Rasmussen, kordirigent og komponist
Rein Alexander, artist
Rune Rebne, komponist og hopptrener
Susanne Lundeng, musiker
Tone Hulbækmo, musiker
Tora Augestad, musiker og skuespiller
Tore Brunborg, musiker
Unni Løvlid, musiker
Vilde Bjerke, skuespiller og artist


== Litteratur ==
Trygve Hagen, red. (1997). Med musikken ut til folket. Toneheim Folkehøgskole 1972–1997. Ridabu. ISBN 82-994334-0-1. 
Leiv Bjåstad (1961). «Toneheim Folkehøgskole».  I Henrik Vestreng, Jofred Stortrøen. Jubileumsskrift for Smålenenes Folkehøiskole — Toneheim Folkehøgskole — Bondelagets Folkehøgskole 1910-1960. Oslo: Bøndenes forlag. s. 59–63. 


== Eksterne lenker ==
Toneheim Folkehøgskole
Toneprisen Arkivert 11. september 2019 hos Wayback Machine.
«Toneheim Folkehøgskole». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.