jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Analyse

En analyse er en nøyaktig undersøkelse av noe som er sammensatt av flere bestanddeler for å forklare et gitt problem, en gitt utviklinger en systematisk undersøkelse. Den enkelte bestanddel kan bli subjekt/objekt i en ny analyse osv. til ønsket nøyaktighet i betraktningen er nådd. Det motsatte prinsipp er en syntese.
De forskjellige vitenskapene som for eksempel matematikk, informatikk, grammatikk, fysikk, kjemi eller filosofi, samfunnsvitenskap har hver sine egne analysemetoder. 
I grammatikk brukes ordet analyse oftest om å bestemme forskjellige ledd i en setnings oppbygning, ordklasser, funksjon og innbyrdes forhold. 
Analyse er et viktig innslag i humanistisk og vitenskapelig kompetanse. Analyse er en slik tilnærming. Man kan oppnå et nytt blikk på en tekst ved at man gir seg selv litt distanse til verket og stiller noen spørsmål til sin egen opplevelse. Analyse er ikke beskrivelse. Analyse dreier seg om å få tak på mening som ikke ligger opp i dagen. Analyse er fortolkning. En analyse gir ingen endelige svar.


== Analyse innen samfunnsvitenskap ==
Samfunnsvitenskap har mange måter for å analysere objekter. For eksempel

Filmanalyse
Bildeanalyse


== Analyse innen filosofi ==
Analyse som filosofisk metode ble utviklet av René Descartes i Discours de la Méthode som kom ut i 1637.


== Analyse innen matematikk ==
I matematikken er analysen en fellesbetegnelse for den grenen av matematikk som befatter seg med grenser av uendelige størrelser.
Det finnes mange metoder for analyse innen matematikk, se: 

Matematisk analyse
Kompleks analyse
Funksjonalanalyse
Harmonisk analyse
Ikke-standard analyse
Numerisk analyse
Reell analyse
Konstruktivistisk analyse


== Analyse innen musikk ==
Auditiv Analyse


== Referanser ==


== Se også ==
Litterær analyse
Tommaso Ruffo

Tommaso Ruffo (født 15. september 1663 i Napoli i Italia, død 16. februar 1753 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet det pavelige diplomati, blant annet som nuntius i Toscana. 
Han ble utnevnt til kardinal i mai 1706 av pave Klemens XI.
Han var erkebiskop av Ferrara 1717–1738.
Han deltok ved konklavet 1721 som valgte pave Innocens XIII, konklavet 1724 som valgte pave Benedikt XIII, og konklavet 1730 som valgte pave Klemens XII.
Fra samme slekt stammer kardinalene Antonio Maria Ruffo (kreert 1743), Fabrizio Dionigi Ruffo (1791), Luigi Ruffo Scilla (1801) og Fulco Luigi Ruffo-Scilla (1891).
Han var også i slekt med kardinal Giacomo Boncompagni (1695).


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Kardinal Gasparo Carpegna (1625-1714) *1670
Kardinal Fabrizio Spada (1643-1717) *1672
Kardinal Tommaso Ruffo (1663-1753) *1698


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Antonio Maria Ruffo

Antonio Maria Ruffo (født 11. juni 1687 i Bagnara ved Napoli i Italia, død 22. februar 1753 i Bagnara Calabra nær Reggio Calabria) var en av den katolske kirkes kardinaler. 
Han ble utnevnt til kardinal i september 1743 av pave Benedikt XIV, han var legmann, slkjønt han året etter ble presteviet. Det måtte gis dispens for utnevnelsen fordi hans onkel også var kardinal.
Fra samme slekt stammer kardinalene Tommaso Ruffo (kreert 1703), Fabrizio Dionigi Ruffo (1791), Luigi Ruffo Scilla (1801) og Fulco Luigi Ruffo-Scilla (1891).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Grands Boulevards

For metrostasjonen med samme navn: Grands Boulevards (Paris Metro)Les Grands Boulevards er navnet på de 11 brede gatene i Paris som strekker seg i en bue fra Madeleine-kirken i vest til Bastille-plassen i øst. Gatene heter fra vest mot øst:

Boulevard de la Madeleine
Boulevard des Capucines
Boulevard des Italiens
Boulevard Montmartre
Boulevard Poisonnière
Boulevard de Bonne Nouvelle
Boulevard St. Denis
Boulevard St. Martin
Boulevard du Temple
Boulevard des Filles du Cre
Boulevard BeaumarchaisBoulevardene ble anlagt under Ludvig XIV på de forelda festningsverkene fra Karl Vs tid. Navnet «boulevard» kommer fra nederlandsk bulwerk, som var betegnelsen på den flate delen av et festningsverk.
I løpet av 1700-tallet ble de vestlige bulevardene et paradestrøk for overklassen til hest eller i vogn, mens de østlige bulevardene tiltrakk seg alle slags folkelige forlystelser  – gateteater, jøglere, billige kafeer og serveringssteder – og fikk etter hvert et rykte som boulevard du crime. Mye av dette forsvant med Haussmanns nyregulering av strøket, da bl.a. Place de la République ble anlagt.
På 1800-tallet ble bulevardene brulagt og fikk Paris' første hestesporvogn. Menneskene som befolka de vestlige bulevardene - les boulevardiers - ble trendsettere i påkledning, etikette og konversasjon. Fortsatt kan en merke noe av gammel storhet rundt Madeleine-kirken og operaen, men ellers er gatebildet overtatt av kjedeforretninger og glorete reklameskilt.
Grands Boulevards er også navnet på en metrostasjon i Paris, på linje 8 og linje 9.
Fabrizio Dionigi Ruffo

Fabrizio Dionigi Ruffo  (født 16. september 1744 i San Lucido ved Napoli i Italia, død 13. desember 1827 i Napoli) var en av den katolske kirkes kardinaler. 
Han ble utnevnt in pectore til kardinal i september 1791 av pave Pius VI, publisert i februar 1794, med Santa Maria in Via Lata som titulus. Han var legmann, skjønt han senere ble diakonviet.
Han fulgte kong Ferdinand IV av Napoli til hans eksil i Palermo på Sicilia ved proklamasjonen av République Parthénopéenne; returnerte til fastlandet i hemmelighet i februar 1799 og oppmuntret opposisjonen mot den franske general Championnets revolusjonshær, og organiserte Pouilles- og Calabria-oppstandene. Kardinal Giuseppe Maria Capece Zurlo, erkebiskop av Napoli, prøvde derimot å forhindre en alminnelig oppstand.
Kardinal Ruffo deltok ved konklavet 1799–1800 der han spilte en nøkkelrolle ved valget av kardinal Chiaramonti til pave Pius VII.
I 1801 aksepterte han Joseph Bonapartes regjering i Napoli og var en kort stund en av hans ministre. I 1808 kom han til Frankrike og overvar der bryllupet til Napoléon Bonaparte og Maria-Louise av Østerrike og var dermed en av «de røde kardinaler» (ikke blant dem som Napoleon nektet bruk av den røde kardinaldrakt).
Kardinal Ruffo deltok også ved konklavet 1823 som valgte Leo XII. Det var han som kronet den nye paven etterpå.
Fra samme slekt stammer kardinalene Tommaso Ruffo (kreert 1703), Antonio Maria Ruffo (1743), Luigi Ruffo Scilla (1801) og Fulco Luigi Ruffo-Scilla (1891).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Lorenzo Casoni

Lorenzo Casoni (født 16. oktober 1645 i Sarzana i Italia, død 19. november 1720 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie. Han tilhørte det anti-jesuittiske parti sammen med kardinal Enrico Noris.
Han ble utnevnt til kardinal i februar 1706 av pave Klemens XI, med San Bernardo alle Terme som tittelkirke.
Han var i slekt med de senere kardinaler Filippo Casoni (kreert 1801) og Luigi Vannicelli-Casoni (1839).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Underholdning

Underholdning er ei handling eller en opptreden som har som hovedmål å fange oppmerksomhet og more de som ser på eller er med. Ulike typer framføringer, spill, leker, fester og reiser er eksempler på underholdning. 


== Aktører ==

Det man først tenker på som underholdning er gjerne utøvende kunst som er delt inn i aktive utøvere og passivt publikum. Utøvere er spesielle; enten er de velkjente eller de er svært dyktige. Mange av dem har underholdning som levebrød, for eksempel tryllekunstnere, geishaer, dilettanter eller musikere. 
Andre typer underholdning blir skapt av aktørene selv. Dette gjelder blant annet deltakende dans og idrett, selskapsleker og rollespill.
Skillet mellom de som underholder og de som blir underholdt er ikke absolutte, noe en bl.a. ser i formene utøverforma barneteater eller ringinnprogram på radio.


== Steder ==

Underholdning kan finne sted på gata (for eksempel gatemusikanter) eller hjemme, men det finnes òg mange steder som er viet til underholdning: Bygg som konserthus og kinosaler og parker med vakker natur, dyr eller mange underholdende aktiviteter.
Visse medier er særlig egnet og blir mye brukt til å underholde. I dag er fjernsynet det viktigste av disse mediene, mens radioen var størst i tidligere tider. Spill og andre aktiviteter på datamaskiner er også blitt populære former for tidtrøyte.


== Tid for underholdning ==
I Norge i dag er det vanlig å sette av tid til å slappe av og nyte underholdning, gjerne hver dag. I andre samfunn har en gjerne hyppige festdager og festivaler som kan gjere hverdagen mer fargerik. Rester av de mange gamle norske merkedagene finner vi på primstaven og i blant annet julefeiringa. Tidsrom som er særlig viet underholdning er feiringene av blant andre karneval og festivaler.


== Se også ==
Populærkultur
Teater
Film
TV
Litteratur
Musikk
Spill
Sport
Mobil


== Eksterne lenker ==
"Fun Songs av Wai Lana" Underholdende og artige sanger (eng.)
Galeries Lafayette

Les Galeries Lafayette Haussmann er en fransk stormagasinkjede. Stamhuset ligger på Boulevard Haussmann i Paris, og i tillegg har selskapet et magasin i Berlin.
I 1893 åpna Théophile Bader og Alphonse Kahn Les Galeries Lafayette på hjørnet av Rue de la Chaussée d'Antin og Rue La Fayette. Magasinet hadde en ideell beliggenhet i nærheten av operaen, de store bulevardene og Gare Saint-Lazare. Ganske snart tiltrakk magasinet seg et kjøpekraftig publikum blant offentlig ansatte og storborgerskapet, og ble etter hvert et symbol på «La Belle Epoque».
I 1896 kjøpte eierne kvartalet på andre sida av Rue de la Chaussée d'Antin, mot Boulevard Haussmann, for å utvide virksomheten. Det nye magasinet sto ferdig i 1912. Det hadde fem etasjer med til sammen 96 avdelinger, en tesalong, et bibliotek og en frisørsalong. Den 33m høye kuppelen i bysantinsk-inspirert stil i smijern og farga glass er sentralt plassert, og gir lys til hele bygningen.
Mellom 1952 og 1956 fikk bygningen to nye etasjer, og de første heisene ble satt inn. I 1974 ble den store sentraltrappa tatt vekk. I 1969 ble et nytt magasin for menn åpna på andre sida av Rue de Mogador. 
Galeries Lafayette er en viktig aktør i motebransjen. Ved åpninga av hver sesong stiller de lokaler til disposisjon for yngre og lovende moteskapere. Daniel Hechter, Pierre Cardin, Cacharel og Yves Saint-Laurent er navn som Galeries Lafayette har hjulpet fram.
På grunn av magasinets unike evne til å trekke til seg et kjøpekraftig publikum gjennom over 100 år, kan det brukes som et barometer på internasjonal økonomi. I dag utgjør kineserne den største gruppa av utenlandske kunder, fulgt av amerikanere og japanere. I det siste har Galeries Lafayette ansatt mange mandarin- og kantonesisktalende medarbeidere, og skilting på kinesisk har begynt å komme opp.


== Berlin ==
Galeries Lafayette åpnet sin Berlin-filial i 1996. Varehuset ligger i Friedrichstrasse ved hjørnet av Französische Strasse, i en bygning tegnet av den franske arkitekten Jean Nouvel. Det er den eneste filialen utenfor Frankrike.


== Eksterne lenker ==
(mul) Offisielt nettsted 
(en) Galeries Lafayette Haussmann – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Place Vendôme

Place Vendôme er også tittelen på en film av Nicole Garcia fra 1998, med Catherine Deneuve.
Place Vendôme er en plass i Paris, på høyre bredd, i 1. arrondissement. 
Plassen er tegnet av Jules Hardouin-Mansard. Anlegget ble påbegynt i 1698. Planen var opprinnelig å legge akademier og ambassader rundt plassen; i stedet flytta bankierer og juvelerer inn i de overdådige boligene som fortsatt omkranser plassen.
Bygningene er i dag er omgjort til luksuriøse hoteller og forretninger, som juvelerene Cartier og Bulgari. I 1898 grunnla César Ritz sitt berømte hotell her. Det franske justisdepartementet har sitt sete ved Place Vendôme; på fasaden kan en stadig se marmorplaketten som viser en standardmeter. Den ble satt opp i 1795 for å gjøre publikum kjent med den nye måleenheten.
Midt på plassen troner en statue av Napoleon kledd som Julius Cæsar på toppen av en søyle som er modellert etter Trajansøylen i Roma. Napoleon fikk reist søylen i 1806 for å feire seieren i slaget ved Austerlitz. Søylen er kledd med bronserelieffer som er støpt av 1200 russisk-østerrikske kanoner. Dagens søyle er en kopi, idet den opprinnelige ble ødelagt under Pariserkommunen i 1871.
Plassen har hett Place Vendôme siden 1700-tallet, etter Hôtel de Vendôme, som lå her. Fra begynnelsen het den Place des Conquêtes, og senere Place Louis le Grand. Under revolusjonen ble den en periode omdøpt til Place des Piques, og under Pariserkommunen Place Internationale.


== Litteratur ==
Julia Droste-Hennings, Thorsten Droste: Paris. Eine Stadt und ihr Mythos. DuMont, Köln 2003, ISBN 3-7701-6090-8, S. 292–293.
Alexis Gregory: Place Vendôme, Paris. Aus dem Französischen von Annekatrin Gudat. Heyne, München 1997, ISBN 3-453-13006-5.
Fritz Stahl: Paris. Eine Stadt als Kunstwerk. Mosse, Berlin 1929.
Edøy gamle kirke

Edøy gamle kirke er en stenkirke med langplan fra ca. 1190 som ligger på Edøya i Smøla kommune i Møre og Romsdal. Den er knyttet til Den norske kirke og hører til Ytre Nordmøre prosti i Møre bispedømme.
Kirken er nevnt i et skriv fra 1695 der det står at kirken er forlenget med syv alen lang. Kirken brant etter et lynnedslag den 14. januar 1887, hvor alt treverk og interiør bortsett fra altertavla og noen få andre gjenstander gikk tapt.
Altertavla ble ødelagt mye senere, under bombingen av Kristiansund i 1940. Okkupasjonsmakten benyttet kirken som lager under andre verdenskrig. Etter krigen ble kirken gjenoppbygget, og den ble gjeninnviet i 1950. I forbindelse med 800-årsjubileet i 1990 ble kirken pusset opp, og det ble satt inn et nytt orgel.
I november 2019 avdekket NIKU spor av et skip og bosetningsspor som sannsynligvis er fra merovinger- eller vikingtid rett ved Edøy kirke.


== Referanser ==


== Kilder ==
Edøy gamle kirke på kulturnett.no
(no) «Edøy gamle kirke». Kirkesøk. Den norske kirke. 


== Eksterne lenker ==
«Edøy gamle kirke». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Ragnvald Skrede

Ragnvald Skrede (født 27. april 1904 i Vågå, død 16. august 1983) var en norsk forfatter, journalist, litteraturkritiker og oversetter. Han oversatte blant annet spirituals som «Go Down Moses» og «Ol' Man River» til norsk med titlene «Moses» og «Elvemannen».
Skrede var 45 år gammel da han, uvanlig sent, påbegynte sitt forfatterskap i 1949. Han ble raskt en respektert forfatter og litteraturkritiker. Som lyriker brukte han ofte klassiske og regelfaste strofeformer, og forfatterskapet hans er preget av store idéhistoriske kunnskaper.
Bak Skredes sene debut lå en personlig tragedie som ikke var offentlig kjent i den tiden han virket som forfatter og kritiker. Skredes biografer Otto Hageberg og Egil Ulateig går langt i å antyde at urettmessig forfølgelse i hjembygda var bakgrunnen for at han i 1936 ble dømt for utuktig adferd overfor tre jenter. Han var da lærer i Vågå, og de tre jentene hadde vært hans elever. Begge biografene antyder justismord. Bak den angivelige forfølgelsen av Skrede og hans familie hevdes å ligge at bygdefolket følte seg skandalisert av foreldrenes svært offentlige skilsmisse og rettstvist i 1890-årene, samt at broren Anders var dømt for mord. Ytterligere grunn for mistenkeliggjøring skal ha vært at Skrede i sin lærergjerning av sambygdingene ble betraktet som «radikal», blant annet ved at han drev seksualundervisning. Under rettssaken på Gjøvik prøvde Skrede selv å underbygge sin uskyld ved å beskrive den hetsen han mente seg utsatt for i bygdemiljøet. Det ble også i samtiden ansett som oppsiktsvekkende at 25 sambygdinger under rettssaken leverte et «protestskriv» mot tiltaltes forklaring med sterke nedsettende utsagn om hans karakter. På den annen side ble fornærmedes forklaringer ansett som meget troverdige.
I etterkrigsårene arbeidet Skrede som journalist og litteraturkritiker i Dagbladet og Verdens Gang. Flere av diktene hans har blitt tonesatt av Geirr Tveitt.


== Bibliografi ==
Tarjei Vesaas – biografi (1947)
Det du ikkje veit – dikt (1949)
I open båt på havet – dikt (1952)
Bjørg – hørespill, NRK radio (1954)
Den kvite fuglen – dikt (1955)
Bak dei siste blånar – dikt (1961)
Frå kjelde til sjø  – dikt (1962)
Mellom romarar – dikt (1963)
Den gleda du skal leva på – dikt i utvalg (1964)
Grunnmalm – dikt (1966)
Lauvfall – dikt (1969)
Dikt i utval – dikt i utvalg (1969)
Vintersvale – dikt (1970)
Flyttfuglar – dikt (1971)
Gamaldans – dikt (1973)
Brenning – dikt (1975)


== Hørespill (NRK, Radioteatret) ==
Bjørg (1954)


== Priser og utmerkelser ==
Kritikerprisen 1952, for I open båt på havet
Sunnmørsprisen, 1962, for Frå kjelde til sjø
Sokneprest Alfred Andersson-Ryssts fond 1963
Doblougprisen 1967


== Biografier om Ragnvald Skrede ==
Otto Hageberg: Svidd sjel: Ein biografi om Ragnvald Skrede, Det norske samlaget, 2003
Egil Ulateig: Korsfestelsen: Historien om Ragnvald Skrede og Vågå, Forlaget Reportasje, 2003


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Ragnvald Skrede i NRK Forfatter
Reidar Kjelsen i Damm Forlag
Reidar Kjelsen i Dagbladet Forfatter
Digitaliserte bøker av Skrede i Nasjonalbiblioteket.
Magne Aarøen

Magne Aarøen (født 28. april 1944 i Innvik, Sogn og Fjordane, død 27. juni 2003 på Sandane) var en norsk politiker, og stortingsrepresentant for KrF.


== Biografi ==
Aarøen var utdannet lektor. Han flyttet til Selje, og ble aktiv i politikk for KrF der. Han ble valgt som ordfører i perioden 1981–1983. Han var vara til Stortinget i periodene 1981–1985 og 1993–1997. Midt på 1980-tallet flyttet familien til Gloppen, og slo seg ned på Sandane, hvor Aarøen ble rektor ved Sandane skole. I 2001 ble han innvalgt på Stortinget fra Sogn og Fjordane. Han satt som stortingsrepresentant til han ble sykmeldt og gikk bort etter kamp mot kreft, sommeren 2003. Bare uker før han døde, ble han intervjuet om sykdommen på NRK, og gjorde et sterkt inntrykk på mange med sitt frimodige vitnesbyrd om hva kristentroen betydde for ham og familien i den situasjonen. 


== Stortingskomitéer ==
2001 – 2003 medlem av Sosialkomitéen.


== Se også ==
Liste over stortingsrepresentanter fra Gloppen kommune


== Eksterne lenker ==
(no) Magne Aarøen hos Stortinget 
(no) Magne Aarøen hos Norsk senter for forskningsdata
BMW PGA Championship

For turneringen med samme navn på PGA-touren, se Western OpenBMW PGA Championship er en årlig golfturnering for menn på Europatouren. Den ble første gang avholdt i 1955 og var i mange år kjent som Volvo PGA Championship. Turneringen spilles i mai på West Course på Wentworth Club utenfor London.
Wentworth er hovedkvarteret til PGA European Tour, og BMW Championship ansees ofte for å være flaggskipsturneringen på Europatouren fordi den avholdes på Wentworth og har den største premiepotten blant turneringene som arrangeres av PGA European Tour. Det er imidlertid flere turneringer på Europatouren som er mer lukrative, herunder major-turneringene og World Golf Championships, men disse arrangeres av andre organisasjoner.


== Eksterne lenker ==
BMW Championship – offisielt nettsted
Hôtel Ritz Paris

Hôtel Ritz på Place Vendôme 15 i Paris er et av Europas fineste hoteller.
Hotellet ble bygd som privatbolig tidlig på 1700-tallet. Fasaden er tegna av Jules Hardouin Mansart, skaperen av mansardtaket. César Ritz åpna sitt luksushotell her i 1898. Sammen med kjøkkensjef og medeier Auguste Escoffier skapte Ritz et hotell som over hele Europa ble innbegrepet av overdådighet, service og kjøkkenkunst.
Rommene ligger dels mot Place Vendôme, dels mot den berømte hotellhagen. Suitene har fått navn etter berømtheter som har bodd på hotellet: F. Scott Fitzgerald, Marcel Proust, kong Edvard VII, Rudolph Valentino, Charlie Chaplin, Greta Garbo og Coco Chanel. Sistnevnte bodde på Ritz i over tretti år. Baren er oppkalt etter Ernest Hemingway.
I 1979 solgte Ritz-familien hotellet til den egyptiske forretningsmannen Mohamed Al-Fayed. Det var til Ritz eierens sønn, Dodi Al-Fayed, og Diana var på veg da de forulykket Pont de L'Alma-tunnelen like ved.


== Eksterne lenker ==
(fr) Offisielt nettsted 
(en) Hôtel Ritz Paris – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Hôtel Ritz Paris – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Dubai Desert Classic

Dubai Desert Classic er en årlig golfturnering på Europatouren som arrangeres i De forente arabiske emirater, som regel i februar eller mars. Turneringen ble stiftet i 1989 som Europatourens første turnering i Midtøsten. Den spilles på «Majlis»-banen ved Emirates Golf Club, bortsett fra årene 1999 og 2000 da den flyttet til Dubai Creek Golf Club. Dubai Desert Classic er kjent for å trekke til seg noen av de største stjernene innen golf, mye takket være store oppmøtehonorarer.


== Vinnere ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Giulio Gabrielli den eldre

Giulio Gabrielli (den eldre) (født ca. 1604 i Roma i Italia, død 31. august 1677 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var  biskop av Ascoli Piceno 1808–1816.
Han ble utnevnt til kardinal i februar 1641 av pave Urban VIII, med Santa Prisca som tittelkirke.
Han deltok ved konklavet 1644 men måtte forlate det på grunn av sykdom før det valgte pave Innocens X, konklavet 1655 som valgte pave Alexander VII, og konklavet 1667 som valgte pave Klemens IX, konklavet 1669–1670 som valgte pave Klemens X, og konklavet 1676 som valgte pave Innocens XI.
Han var nevø til kardinal Orazio Lancellotti (kreert 1611) og i slekt med pave Klemens X (1670–1676) og med den langt senere kardinal Giulio Gabrielli den yngre (kreert 1801).


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church