jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Nelaug stasjon

Nelaug stasjon er en jernbanestasjon som ligger på Sørlandsbanen i Åmli kommune. Stasjonen er plassert sørøst for innsjøen Nelaug. Stasjonen er en forgreningsstasjon, hvor Arendalslinjen og Sørlandsbanen møtes. Passasjerer som reiser mellom Arendal og stasjoner på Sørlandsbanen må bytte tog på Nelaug. 

Fra 1910 var Nelaug stasjon på den (opprinnelig smalsporede) Treungenbanen som dette året ble åpnet til Åmli. I 1935 stod Sørlandsbanen ferdig fra Oslo til Nelaug. Stasjonen ble da flyttet en kilometer sørover. Samtidig hadde nedre del av Treungenbanen fått normalspor. Fra 1935 til 1938 ble dermed Arendal foreløpig endestasjon for Sørlandsbanen slik Kragerø hadde vært fra 1927 til 1935. I 1938 ble strekningen fra Nelaug til Kristiansand åpnet. 26. september 1948 ble strømmen satt på fra Neslandsvatn til Nelaug og 01. juni 1949 videre til Kristiansand. Stedet har ofte store snømengder. Vanlige lokomotver i damptiden var type 18, type 30 og type 63. 
Den øvre del av Treungenbanen ble nedlagt i 1967. 
Hele det lille lokalsamfunnet på Nelaug var bygd opp omkring togdriften ved stasjonen. Stasjonen er fortsatt betjent av togekspeditør, og lokalsamfunnet på Nelaug har eget nettsted og dagligvarebutikk. 
Nelaug var i årtier uten veiforbindelse, noe som gjorde stedet avhengig av togforbindelsen.


== Litteratur ==
Thor Bjerke og Finn Holom (2004). Banedata 2004. Hamar / Oslo: Norsk Jernbaneklubb / Norsk Jernbanemuseum. s. 268-269. ISBN 82-90286-28-7. 
Thor Bjerke og Ove Tovås (1989). Togbytte på Nelaug. En bok om jernbanene til Arendal, Grimstad og Treungen. Oslo: Norsk jernbaneklubb. s. 150–153. 
Aasmund Dahl, red. (1984). Bygningsregistrering Kristiansand distrikt. NSB Arkitektkontoret. s. 127−172.  [Sidenummer viser til PDF-dokument]


== Eksterne lenker ==
(no) Bane NORs informasjonsside om Nelaug stasjon
(no) Nelaug stasjon i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Arendalsbanen
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Sørlandsbanen Lunde-Grovane
Side om lokalsamfunnet
(no) Nelaug stasjon på Togkart
Likegyldighet

Likegyldighet er et dikt av Martin Niemöller (1892-1984), som var en fremstående tysk teolog og luthersk prest. Uttalelsen, som senere er publisert som et dikt ble trolig formulert i 1946 inspirert av et besøk i konsentrasjonsleiren Dachau hvor Niemöller hadde vært fange 1941-1945.
Niemöller gav flere versjoner av diktet i løpet av etterkrigstiden hvor ulike grupper ble nevnt. Versjonen fra 1946 nevnte 1. kommunistene 2. uhelbredelig syke 3. jødene / Jehovas vitner (avhengig av versjon) 4. personer i naziokkuperte land. I 1976 ble den nyeste versjonen formulert, da var gruppene 1. kommunistene 2. fagforeningsfolk 3. sosialdemokrater 4. jøder. En versjon av diktet som ble lest høyt i den amerikanske kongressen av Howard Samuels i 1968 gjorde diktet kjent i USA. Her ble følgende grupper nevnt: 1. Jøder 2. katolikker 3. Industri- / fagforeningsfolk 4. Protestantiske kirke.


== Diktet ==


== Et element av selverkjennelse ==
Pastor Niemöller så slett ikke tingene så tydelig ved begynnelsen av Hitler-tiden, slik at diktet også har et kraftig element av selvkritikk. Historikeren Ger van Roon skriver om Niemöller anno 1933: «Han var den gang enda ikke noen bitter fiende av nasjonalsosialismen».  Og man kunne gå lenger enn som så: Martin Broszat har påvist at når de senere så kalte «bekjennende pastorer» til å begynne fikk så stor oppslutning, så var det for de som grunninnstilling bejaet omslaget av 1933, og bare tok stilling mot bestemte strømninger innen den nasjonalsosialistiske bevegelse.


== Referanser ==
Fiskerkapellet

Fiskerkapellet på Maihaugen er den eneste bevarte laftede kirkebygning fra middelalderen i Norge. Den er oppført i 1459, og stod trolig opprinnelig ved Øyra ved Gudbrandsdalslågen i Fåberg  i Lillehammer kommune, Innlandet fylke. 


== Historikk ==
Ifølge en latinsk innskrift på veggen er kapellet innviet på St Lambertus' dag i 1459 til ære for jomfru Maria og Olav den hellige, konge og martyr, av biskop Gunnar på Hamar, som også hadde grunnlagt kapellet. Bispestolen hadde eierinteresser i lågåsildfisket som foregikk i området hver høst, og kapellet kan ha vært en måte å hevde biskopens økonomiske interesser på.
Kapellet er et rektangulært rom, der koret er like bredt som skipet. Det er laftet av smått tømmer, der stokkene er margsprengt for å hindre sprekkdannelser. Mellom stokkene var det opprinnelig brukt rødt ullstoff som tettingsmiddel i stedet for den vanlige mosen.
På kapellets fire vegger er det skåret inn tolv innvielseskors, tre på hver vegg.
Etter reformasjonen ble kapellet flyttet til prestegården i Fåberg, der det ble brukt som stabbur. I 1896 kjøpte Anders Sandvig kapellet, og det ble da flyttet til hans private samling på Lillehammer. I 1903-4 ble det flyttet til Maihaugen. På Maihaugen er det flyttet to ganger, og det har stått ved Breisjøen siden 1937. Kapellet har i dag et middelaldersk steinalter, der alterplaten er det gamle alteret fra den gamle stavkirken på Lillehammer, som ble revet tidlig på 1700-tallet.


== Den latinske innskriften ==
ANNO DOMINI MCDLIX IN CRAS[TIN]O SANCTI LAMBERTI FVIT HIC CAPELLA CONSECRATA IN HONORE SANCTE MARIE VIRGINIS ET SANCTI OLAVI REGIS ET MARTIRIS PRO MANVS DOMINI GUNARI EPISCOPUS HAMARENSIS [NEC NO)N ET PER IPSUM FUNDATA ORATE PRO ANIMA ILLIVS.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Div. (2005). «Fiskerkapellet». Maihaugen. Nøkkelen til Friluftsmuseet. Lillehammer: Maihaugen. s. 64-65. ISBN 82-90241-46-1. 
Rasmussen, Alf Henry (1993). «Fiskerkapellet, Maihaugen, Lillehammer». Våre kirker. Norsk kirkeleksikon. Kirkenær: Vanebo forlag. s. 597. ISBN 82-7527-022-7. 


== Eksterne lenker ==
Maihaugens nettsted om Fiskerkapellet
Mariakirken.net om Fiskerkapellet
«Fiskerkapellet». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Jærhøns

Jærhøns er den eneste gjenlevende norske landrasen av høns. Rasen stammer fra Jæren, og ble reddet fra utrydding en gang på begynnelsen av 1900-tallet. Jærhøns bevares i dag ved Genbanken for fjørfe ved Hvam videregående skole, og er i tillegg en populær hobbyrase. 


== Kjennetegn ved Jærhøns ==
Jærhøns tilhører de lette hønserasene. Hanen veier omtrent 2 kg og høna veier omtrent 1,75 kg. Fjærdrakten finnes i to varianter: Mørke Jærhøns (MJ) og Lyse Jærhøns (LJ). Begge variantene har lysebrune fjær rundt hals og hode, med mørk skifergrå stripet eller spraglet fjørdrakt på rygg, bryst, vinger og halefjær. Forskjellen er at MJ er stripet skifergrå og mørkegrå på dunen på bak-/undersiden av kroppen, mens LJ har lysebrun dun på dette stedet. Hanene er hovedsakelig hvite i fjørdrakten i begge varianter, med noe brunt på ryggen hos haner av MJ. 
Skallfargen på eggene er hvit hos LJ, og kremfarget hos MJ. Eggene veier omtrent 55 gram (lavere eggvekt for unge høns; høyere for eldre høns) – altså relativt store egg i forhold til kroppsvekten. Jærhøns har kjønnsvisende kyllinger som dagsgamle og de begynner å verpe ved ca. 5 måneders alder, og verper rundt 160 egg i året.


== Adferd og instinkter ==
Jærhøns er en kvikk og årvåken rase. De er ofte nervøse rundt mennesker, og det er vanskelig å få dem håndtamme (i motsetning til dverghøns og mellomtunge raser). Jærhøns er svært ivrig fôrsøkende, og i sommerhalvåret kan de finne mesteparten av sin egen føde selv. De verper imidlertid mye bedre hvis de får tilskudd av helkorn, f eks havre og hvete, evt havre og bygg. I vinterhalvåret bør de få kraftfôr med vitamin- og mineraltilskudd. 
Instinktet for ruging er helt bortfalt i dagens Jærhøns; det ble sannsynlig avlet bort en gang i første halvdel av 1900-tallet.
I likhet med andre lette hønseraser er Jærhøns flinke til å fly. Jærhøns tar seg lett opp på vagler to meter over bakken. En skremt høne kan ta 10 til 20 meters horisontal flukt. Det er med andre ord en kostbar rase å gjerde inn, sammenlignet med f eks dverghøns eller mellomtunge raser.
Isumkapellet

Isumkapellet er et kapell fra 1912 på Maihaugen i Lillehammer kommune, Innlandet fylke.


== Bygningens historie ==
Skriftlige kilder fra 1700-tallet forteller om at det i middelalderen skal ha vært et kapell på garden Isum i Sør-Fron. Maihaugens grunnlegger Anders Sandvig mente det var dette kapellet han fant restene av da de fant en låve med rester av eldre malt dekor på Isum. Med støtte fra Lillehammers kvinner i forbindelse med innførelsen av kvinnelig stemmerett ble denne bygningen kjøpt inn til museet og rekonstruert som et kapell. Spor i materialene ga grunnlaget for byggingen av et tårn i hjørnet. Tårnets øvre utforming var ukjent, og gamle klokkestøpuler ble brukt som forbilde.
Privatkapeller, såkalte høgendeskirker, var utbredt i middelalderen. I Fron kan det ha vært så mange som omkring ti stykker. Det var et slik privatkapell Anders Sandvig mente han rekonstruerte, og kapellet ble satt opp i nærheten av garden Bjørnstad for å gi et bilde på at en gard av denne størrelsen kan ha hatt privatkapell.
Senere undersøkelser med dendrokronologisk testing har vist at bygningen er oppført omkring 1630. På denne tiden er det utenkelig at det har vært oppført som et kapell. Derimot var garden bolig for fogden i Gudbrandsdalen og andre høystatuspersoner i datidens samfunn. Den flotte malte dekoren innvendig i bygningen er akantusranker, malt med hvit farge med svart kontur. Denne dekoren må være malt noe senere, tidligst omkring 1680. Det er ting som tyder på at denne bygningen opprinnelig har vært en del av et langloft, et toetasjes loft med to rom i hver etasje. Sannsynligvis har dette vært andre etasjen, som er den delen av et loft som har vært oppholdsrom.


== Bygningen som kapell ==
Ved gjenreisningen av bygningen på Maihaugen, ble bygningen rekonstruert som et kapell, der det ene rommet har den malte dekoren og er gjenskapt som kor. Det er åpent inn til siderommet, som ble satt i stand som skip.
Kapellet er utstyrt med alter, døpefont og prekestol. Det er ukjent hvor disse kommer fra.
En innelukket kirkestol er et pulpitur som opprinnelig har stått i Ringebu stavkirke.
Kapellet er ikke innviet som kapell, og har kun vært brukt til kirkelige handlinger et fåtall ganger siden oppførelsen i 1912.
Kapellet ble i 1923 brukt som modell for oppførelsen av Skrukkeli kapell i Hurdal.


== Litteratur ==
Maihaugen. Nøkkelen til friluftsmuseet. Lillehammer 2005.
Luftkampkommandoen

Luftkampkommandoen (Air Combat Command) er en av 10 hovedkommandoer i det amerikanske flyvåpenet. 
ACC har hovedkvarter på Langley Air Force Base, øverstkommanderende er general Ronald E. Keys. Luftkampkommandoen var opprinnelig kjent som «den taktiske luftkommando», og er ansvarlig for jagerflyene i det amerikanske flyvåpenet.


== Eksterne lenker ==
Air Combat Commands hjemmeside
Radhanitter

Radhanitter (også kalt radanitter, hebraisk entall. רדהני Radhani, flertall רדהנים Radhanim; arabisk الرذنية ar-Raðaniyya)) var i middelalderen jødiske handelsreisende. Begrepet er ikke ofte brukt i litteraturen fra denne perioden, så det er uvisst om begrepet refererte til et laug, en klan, eller om det ble brukt generelt om de jødene som reiste til Eurasia for å handle med varer. 


== Etymologi ==
Man kjenner ikke nøyaktig betydningen av ordet radhanitt, men flere løsninger er foreslått. Mange vitenskapsfolk, som Barbier de Meynard og Moshe Gil, mener det refererer til et distrikt i Mesopotamia, som het «Radhan-landet» i arabiske og hebraiske tekster fra denne perioden. Andre framhever at senter for radhanittene var byen Ray (Rhages) i Persia (dagens Nord-Iran), og at navnet stammer derfra. Andre, som Cecil Roth og Claude Cahen, påstår det samme om Rhônedalen i Frankrike, som heter Rhodanus på latin. Disse argumenterer med at senter for radhanittenes aktivitet trolig var i Frankrike siden alle deres handelsruter startet her. Atter andre hevder at navnet stammer fra de persiske ordene rah, «vei, måte», og dān, «en som vet», slik at betydningen blir «en som kjenner veien».


== Aktiviteter ==
Deres aktiviteter er dokumentert av blant annet ibn Khordadbeh, i Boken om Veier og Kongedømmer, skrevet ca. år 870. Han beskrev radhanittene som sofistikerte og mangespråklige. 4 handelsruter er framhevet i boken, alle starter i Rhône-dalen i Frankrike og går til Kina. De handlet varer som var sikre og få solgt, og som lot seg frakte over slike lange avstander, som krydder, parfyme, smykker og silke. De skal også ha fraktet med seg oljer, røkelse, våpen av stål, pels og slaver (særlig slavere).


== Referanser ==


== Litteratur ==
Adler, Elkan (1987). Jewish Travellers in the Middle Ages. New York: Dover Publications. s. 299-328. 
Bareket, Elionar (2002).  Norman Roth, red. "Rādhānites". Jewish Civilization: An Encyclopedia. Routledge. s. 558-561. 
Northrup, Cynthia Clark  m.fl. (2004). Encyclopedia of World Trade: From Ancient Times to the Present. M.E. Sharpe. s. 763-764. ISBN 0-7656-8058-0.
Danske landhøns

Dansk landhøns er en hønserase opprinnelig fra Danmark. Rasen egner seg ofte som hagehøns. Den er sterk, nøysom og livlig. De er veldig flittige til å lete etter mat.
De er gode til å flyge og ikke særlig sky. De er gode eggleggere, eggene er hvite og veier minst 55 gram. Vanlig vekt er ca. 2,00 kilo hanner og 1,75 kilo for hunner.
Nordre Ål kirke

Nordre Ål kirke er fra 1994 i Lillehammer kommune, Innlandet fylke.
Byggverket er i betong og tre og har 600 plasser.


== Kilder ==
Kristoffersen, Runi (våren 1999). Nordre Ål kirke Lillehammer 1994: En ikonografisk reise i fortid eller samtid? (Hovedoppgave i kunsthistorie). Universitetet i Oslo. 
Rasmussen, Alf Henry (1993). «Nordre Ål kirke, Blesterveien, Lillehammer». Våre kirker. Norsk kirkeleksikon. Kirkenær: Vanebo forlag. s. 597. ISBN 82-7527-022-7. 
Feiring, Trond (2004). Lillehammer og Fåbergs historie: Byen og bygda. Materiell vekst og kulturell blomstring. 2. Lillehammer: Thorsrud / Lokalhistorisk forlag. s. 231-237. ISBN 8278471134. 


== Eksterne lenker ==
(no) «Nordre Ål kirke». Kirkesøk. Den norske kirke. 
Byggesteiner - Beskriver kirkens plass i omgivelsene
Lillehammer kirkekontor
Genève-konferansen (1954)

Genève-konferansen (26. april – 21. juli 1954) var en fredskonferanse mellom en rekke land med sikte på å få avsluttet stridighetene i Fransk Indokina og Korea.


== Koreahalvøya ==
Den første delen av konferansen (26. april – 15. juni) behandlet konflikten i Korea, men intet gjennombrudd skjedde. Ingen av partene ville gi etter og oppdelingen i Sør-Korea og Nord-Korea langs den 38. breddegrad forble slik den var.


== Indokina ==
I den andre delen av konferansen (8. mai – 21. juli) var det forhandlinger for å få avsluttet krigen i Indokina. Deltagerne i denne delen av konferansen var Frankrike, Storbritannia, USA, Kina, Sovjetunionen, Laos, Kambodsja, Viet Minh (Nord-Vietnam) og Sør-Vietnam.
Resultatet ble en avtale mellom Frankrike og Nord-Vietnam om å avslutte krigen. Det viktigste resultatet var at Frankrike ga avkall på Vietnam som koloni og landet ble delt i to; Nord-Vietnam og Sør-Vietnam.
Resultatet av Genève-konferansen ble en splittelse av landet med en demilitarisert sone mellom disse, men med utsikter til valg for etterhvert å samle Vietnam. Valget skulle overvåkes av en internasjonal kontrollkommisjon. Valget ble avlyst etter at begge parter brøt fredstraktatens bestemmelser, blant annet gjennom oppbygging av de militære styrkene. 
USA overtok etter franskmennene som politisk støtte for Ngô Đình Diệm som da etablerte seg som statsminister i den sørlige delen av landet, kalt Republikken Vietnam. Geriljaaktivitetene i sør ble trappet opp, og amerikanske militære rådgivere fortsatte sin virksomhet i etableringen av Sør-Vietnams hær. Situasjonen utviklet seg videre til Vietnamkrigen.


== Se også ==


=== Korea ===
Koreas historie
Koreakrigen
Liste over kriger Sør-Korea har deltatt i
Liste over kriger Nord-Korea har deltatt i


=== Indokina ===
Vietnams historie
Første indokinesiske krig
Vietnamkrigen
Liste over kriger Vietnam har deltatt i etter 1945
Saksumdal kirke

Saksumdal kirke er en langkirke fra 1875 i Lillehammer kommune, Innlandet fylke. Kirken ligger i Saksumdal.


== Historie ==
Arbeidet med kirken startet i 1874 etter at Anders Hovland hadde gitt tomt til et kapell. På bygningen arbeidet murmester Pedersen og snekkermester Kristian Svendsrud, mens resten av arbeidet ble gjort på dugnad etter at Saksumdølene hadde stilt tømmer og arbeidskraft til rådighet. De første årene hadde ikke kirken ovn da det ikke var murt pipe. Kapellet ble innviet 26. august 1875 av Halvor Olsen Folkestad. Bygget tituleres i dag som kirke. Fram til prestegjelda blei fasa ut hørte kirka til Fåberg prestegjeld.


== Bygningen ==
Bygningen har gjennomgått en del forandringer. Det ble lagt inn strøm i 1928 og bygget sakristier i 1934. 
I 1951 ble bygningen restaurert, og det ble satt inn blyglassvinduer. En har seinere fått gravkjeller, uthus og flombelysning. Rullestolrampe kom på plass på 1980-tallet.


== Interiør ==
Altertavla ble laget av snekkermester Svendsrud og gitt til kirken som gave av tomtegiveren Anders Hovland. Det første orgelet kom i 1895 og er nå erstattet med  et nytt.
På 1980-tallet ble alteret utsmykket med tekstiler av tekstilkunstneren Inger Holbø som også har laget messehagel.
I 2000 fikk kirkerommet bilder av billedkunstner Borgny Farstad Svalastog.


== Kilder ==
Rasmussen, Alf Henry (1993). «Saksumdal kapell». Våre kirker. Norsk kirkeleksikon. Kirkenær: Vanebo forlag. s. 602. ISBN 82-7527-022-7. 


== Eksterne lenker ==
(no) «Saksumdal kirke». Kirkesøk. Den norske kirke. 
Lillehammer kirkelige fellesråd
«Saksumdal kirke». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Malnesberget

Malnesberget er et 529 meter høyt fjell ved gården Malnes i Bø i Nordland. Fjellet kan bestiges fra Malnes ca. 500 meter nord for Tussen. På toppen av fjellet finnes det en varde med loggbok i.


== Referanser ==
Trollan

Trollan er et fjell i Bø kommune i Vesterålen i Nordland. Det ligger mellom Nykvåg og Hovden og har to topper, hvorav den høyeste er 543 meter over havet.


== Referanser ==
Solveyg W. Schafferer

Solveyg W. Schafferer (født 4. april 1928 i Østerrike) er en norsk billedhugger.
Hun er utdannet fra Kunstskolen i Trondheim (1948–1950) og Statens kunstakademi (1951–1955). Hun er også cand.philol. fra Universitetet i Oslo i religionshistorie (1990–1998). Hun debuterte på Høstutstillingen i 1951.
Hun fikk Statens 3-årige arbeidsstipend 1972-1974 og har Statens garantiinntekt for kunstnere fra 1977. 


== Verker i utvalg ==
1958: «Fiolinpiken», helfigur statue i skolegården til Veitvet skole. Statuen ble donert av Olav Selvaag da skolen sto ferdig.
1973: «Skolebarn», to barn i helfigus statue i skolegården til Vestli skole.
Byste av Folke Bernadotte i Djurgården, Stockholm.
«Gutten med trillebåren», plassert på Vestlitorget der han står vendt mot solen.  Innkjøpt av Selvaagbygg A/S og avduket i 1977.


== Separatutstillinger i utvalg ==
Separatutstillinger i utvalgGalleri Paletten Oslo 1957
Kunstnernes Hus Oslo 1958
Oslo,Studenterlunden. Månedens skulptur, NBF 1966
Kunstnerforbundet Oslo 1974
Rauland Kunstforening 1988
Fylkesmuseet for Telemark og Grenland Skien 1992
Svelvik,Fossekleiva brukssenter 1997
Førde, gjesteutstiller, jubileumsutstilling 2000
Oslo,Spikersuppa. månedens skulptur.  NBF 2004
Oslofjorden rundt, Månedens skulptur, NBF 2006, 20


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Solveyg W. Schafferer – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Gullsteinen

Gullsteinen er 352 meter høyt, såteformet, karakteristisk og skogkledd fjelltopp sør for Løvstakken i Bergen. Det går turstier opp på fjellet fra Fjøsanger, Bønes og Fyllingsdalen. 


=== Gullstølen ===
På sørsiden av fjellet ligger Gullstølen, som er en stor eiendom mellom Løvstakken og Nordåsvannet. Denne eiendommen ble kjøpt av Christian Michelsen i 1920. Der ble det satt opp en hytte som hadde utsikt over den sørvestlige leden til Bergen. I 1923 ble eiendommen overført speiderkretsene i Bergen. Skogen i dette området ble også plantet av speiderne i 1930-årene. Under krigen ble hytten rasert av tyskerne. Så ble den gjenreist etter krigen, men ble revet i 1967 da vedlikehold ble umulig på grunn av gjentatte tilfeller av hærverk.  
I 2020 ga Bergen kommune tillatelse til at Hordaland Krins av Norges speiderforbund skal få bygge en ny hytte med et 14,5 meter høyt utkikkstårn på Gullstølen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Bergen byleksikon på nett, om Gullsteinen
Slaget ved Tara (980)

Slaget ved Tara fant sted i 980. På den ene siden sto en vikinghær fra Dublin med støtte av styrker fra Hebridene under ledelse av Olav Kvåran. Den andre siden ble ledet av Máel Sechnaill mac Domnaill. Hans styrke besto av irske tropper fra Míde, sannsynligvis med støtte av tropper fra Leinster og Ulster. Slaget endte med et knusende nederlag for vikingene fra Dublin.


== Bakgrunn ==
Dublin hadde gått fra å være en enkel norrøn bosetning, og nærmest bare et brohode for plyndringstokter, til å bli et maktsentrum i Irland. Byen framsto som et selvstendig kongedømme, som vekselvis var i krig eller allianse med de forskjellige irske regionale kongene. Dublin hadde i lengre tid vært i allianse med Leinster mot den sørlige grenen av Ui Neill-dynastiet i Meath. I 976 hadde denne alliansen med Leinster tatt slutt. Uten allierte innledet Olav Kvåran en offensiv mot Leinster og Ui Neill, og hadde framgang de første årene. Mange tror at Olav håpet å kunne utvide Dublins territorium, og etablere et kongedømme lik det som fantes i Jorvik (York) i England.


== Slaget ==
Olav Kvårans hær hadde i 980 trengt langt inn i Meath, og sto ved Tara. Tara var det symbolske senter for den irske kongemakten, ikke bare i provinsen Meath, men i hele Irland. Den kongen som hersket over Tara ble regnet som overkonge over hele landet. Det at slaget stod her, og at Dublinhæren hadde støtte fra Hebridene, tyder på at dette var en lenge planlagt hovedoffensiv som hadde til hensikt ramme selve hjertet i det Ui Neill-kontrollerte området.Detaljene rundt selve slaget er ikke kjent, vi vet ikke hvor mange menn som deltok på hver side eller nøyaktig hvor selve kamphandlingene fant sted. Men den nye lederen for Ui Neill, Máel Sechnaill, vant en knusende seier. Annalene beskriver det som «en grusom nedslaktning av de fremmede».


== Etterspill ==
Olav Kvåran trakk seg tilbake til klosteret på øya Iona på nordvestkysten av Skottland, hvor han like etter døde. Dublinhærens nederlag åpnet veien for at Máel Sechnaill senere kunne beleire Dublin, og tvinge byen til å frigi alle irske slaver, oppgi sitt krav om å dominere Ui Neill-kontrollerte områder og å overlevere store verdier. Dublin var nå indirekte under Máel Sechnaills kontroll, til Olavs sønn Sigtrygg fikk kontroll over byen i 989


== Litteratur ==
Annalene av de fire mesterne
Donnchadh Ó Corraín, The Vikings & Ireland


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Ó Corraín:Vikings&Ireland
Vingrom kirke

Vingrom kirke er en langkirke fra 1908 i Lillehammer kommune, Innlandet fylke.
Byggverket er i tre og har 270 plasser. Vingrom kirke ble innviet 21. oktober 1908.


== Referanser ==


== Kilder ==
Fryjordet, Inger Elisabeth (2008). Vingrom kirke 1908-2008. Lillehammer: Vingrom Menighetsråd / Lokalhistorisk Forlag. ISBN 978-82-7847-150-0. 
Rasmussen, Alf Henry (1993). «Vingrom kirke». Våre kirker. Norsk kirkeleksikon. Kirkenær: Vanebo forlag. s. 602. ISBN 82-7527-022-7. 


== Eksterne lenker ==
(no) «Vingrom kirke». Kirkesøk. Den norske kirke. 
«Vingrom kirke». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Evidence Exchange Network

Evidence Exchange Network (EENet; tidligere OMHAKEN) er et nettverk for forskere, klinkere, beslutningstagere, tjenestetilbydere, systemplanleggere, politikere, personer med erfaring og deres familier i Ontario i Canada. Evidence Exchange Network (EENet) startet som Ontario Mental Health and Addictions Knowledge Exchange Network (OMHAKEN). EENet Management and Resource Centre er lokalisert hos Centre for Addiction and Mental Health (CAMH). Centre for Addiction and Mental Health (CAMH) er Canadas største undervisningssykehus for mental helse og avhengighet i tillegg til å være et av verdens ledende forskningssentre på avhengighet og mental helse .


== Referanser ==