Jarl av Douglas

Jarl av Douglas var en adelstittel som ble opprettet i Skottland i 1358 for den eldste eller for den «Svarte» slektslinjen av den store Douglas-familien, og de foregående føydale baronene i Douglas i South Lanarkshire. Den første jarl av Douglas var William Douglas, en nevø av den store James Svarte Douglas («Svarte-Douglas»), Robert Bruces trofaste nestekommanderende. Tittelen ble forspilt av James Douglas, 9. jarl av Douglas, og tittelen ble fjernet av kong Jakob II av Skottland i 1455.Den syvende jarl ble gjort til jarl av Avondale og lord Balveny i 1437. Også disse titlene bortfalt i 1455. Tittelen av Douglas ble gjenopprettet i 1633 for den «røde» slektslinjen av Douglaser da William Douglas, 11. jarl av Angus (1589–1660) ble gjort til den første marki av Douglas av kong Karl I av England. Se Jarl av Angus.


== Opphav ==


=== Mytisk opprinnelse ===
Jarlene avDouglas, høvdingene for klan Douglas, og deres etterfølgere hevdet at de nedstammet fra Sholto Douglas, en mytisk figur datert av David Hume Godscroft til 767 e.Kr. Imidlertid er det mer sannsynlig at de var etterkommere av flamske immigranter til Skottland under David I av Skottland. Gjennom ekteskapet til William le Hardi («den modige»), bestefaren til den føsrte jarlen, med Eleanor de Lovaine, kunne jarlene av Douglas spore sine aner til landgravene i Brabant (i dagens Nederland). I historien om Sholto Douglas er sønnen William Douglas en sjef for styrker sendt av den mytiske skotske kongen Achaius (Eochaid?), til hoffet til Karl den store for å hjelpe ham i hans kriger mot Desiderius, kongen av langobardene. William Douglas sies å ha bosatt seg i Piacenza i nordlige Italia hvor hans etterkommere ble mektige lokale magnater under navnet Scotti (eller Scoto og til slutt ledere av Guelf-fraksjonen i den byen.


=== Faktisk historie ===

Den første Douglas som er registrert i Skottland er William I, lord av Douglas (ca. 1174-1214), som synes å ha vært sønn av Theobald le Fleming (1120-1193).  William I er dokumentert som vitne til et charter av biskop Jocelin av Glasgow i 1198, hvor han signerte «Will. de Dufglas» i det som bare kan være en territoriell betegnelse. Det kan imidlertid utledes at det var en forbindelse til adelsfamilien Moray og dets stamfader, den flamske adelsmannen Freskin, lord av Duffus, i den grad den senere våpenskjoldet for begge familiene begge inneholdt tre stjerner som var sølvfarget på et asurblå felt; videre i et dokument som angikk Bricius de Douglas, sønn av William av Douglas, og biskop av Moray, viser han til sin avunculus Freskin av Kerdal, et uvanlig navn for tiden i Skottland. Denne forbindelsen med Moray kan senere attesteres i et rim skrevet av Andrew av Wyntoun rundt tidspunktet for ekteskapet til Archibald the Grim med Johanna de Moravia, Moray-arvingen, hvorav lenger nedenfor:

Of Murrawe and the Douglas,
How that thare begynnyng was,
Syn syndry spekis syndryly
I can put that in na story.
But in thare armeyis bath thai bere
The sternys[stars] set in lyke manere;
Til mony men it is yhit sene
Apperand lyk that had bene
Of kyn be descens lyneale
Or be branchys collaterele


=== Kjente kunstverk ===
På begynnelsen av 1500-tallet bestilte den franske adelsmannen Charles II D'Amboise et portrett av seg selv fra den italienske renessansemaleren Bernardino de' Conti. Selv om en venn og beskytter av Leonardo Da Vinci, valgte D'Amboise de' isteden Conti for dennes tradisjonelle stil med oljemaleri.
Framtredende påskrevet øverst til venstre på maleriet står det «The Earl of Douglas surnamed Black Dudley» (refererer til James, lord av Douglas).
Det er ukjent hvor mange gjengivelser de' Conti skapte, men det er en som ligger i Seattle Art Museum, en annen som en gang var eid av Henry VIII tilhører kongefamilien,[8] og minst en tilhører en privat samling. Det er ukjent hvor mange gjengivelser de' Conti skapte, men det er et som er lokalisert i Seattle Art Museum i USA, en annet som en gang var eid av Henrik VIII av England tilhører kongefamilien, og minst ett til som tilhører en privat samling.


== Stigning til makt ==

William the Hardy (le Hardi) er den første av Douglas-lordene som har tatt en stor rolle i nasjonale og internasjonale anliggender. Han deltok i William Wallaces patriotiske opprør mot engelsk styre i Skottland og døde i fangenskap i Tower of London. Hans sønn James Douglas mistet alle eiendommer som ble tatt av den engelske kronen, og sverget troskap til Robert Bruce i 1306 før sistnevntes kroning, og skulle dele tilbakegangene og de små seirene til Bruce i årene fram til seieren ved Bannockburn. Etterpå ble han utnevnt til Lord Warden of the Marches på den skotske grensen. Etter Bruces død tok James Douglas, nå kjent som enten «den svarte Douglas» for engelskmennene, eller «den gode sir James» for skottene, kongens hjerte på korstog og døde i kamp mot maurerne i Spania.


== Jarledømme Douglas ==
Nevø av James Douglas var William, lord av Douglas, ble innsatt som den 1. jarl av Douglas, og han økte Douglas’ territorium og eiendommer kraftig da han giftet seg med Margaret, grevinne av Mar. Opprettelsen av jarledømmet kan nøyaktig dateres til 26. januar samme år, på grunn av et charter bevitnet av William Douglas den 25. januar hvor han beskrives som «William, lord av Douglas, ridder», og en annen av den 27. i måneden som jarlen av Douglas. Makten til Douglas ble ytterligere økt ved ekteskapet til den 2. jarlen med prinsesse Isabel, datter til Robert II av Skottland. Høyden til Douglas territorielle makt kom da Archibald Douglas, 3. jarl av Douglas (med tilnavnet «the Grim»), lord av Galloway, en illegitim sønn av den gode James Douglas, som arvet jarledømmet etter den andre jarlens død i slaget ved Otterburn i 1388. «Svarte Archibald», som han også ble kjent som, var ved retten som erobrer lord av Galloway, og i retten av hans hustru, Moray-arvingen Joanna de Moravia, ble han lord av Bothwell og dets enorme gods. Allerede en av de største grunneierne i riket, Archibald Douglas var nå den største kronvasallen for den skotske kronen.
William, den 1. jarlen, Archibald the Grim og både hans sønn, den 4. jarlen, og barnebarnet, den 5. jarlen, kjempet i Frankrike så vel som langs den engelsk-skotske grensen, under det som skulle bli kjent som hundreårskrigen. Den 1. jarlen og den 3. var begge til stede i slaget ved Poitiers i 1356, og den framtidige 5. jarlen Archibald, jarl av Wigtown var en stedfortreder for John Stewart, jarl av Buchan i slaget ved Baugé i 1421, utkjempet mellom engelske og fransk-skotske tropper, og andre steder. Archibald Douglas, 4. jarl av Douglas, hadde kjempet ved Homildon Hill i 1402, ble tatt til fange der og sluttet seg deretter til de opprørske nordengelske baronene for å kjempe i slaget ved Shrewsbury i 1403 hvor han igjen ble tatt til fange.

Det var under denne episoden av livet hans at Douglas dukket opp som en av figurene i William Shakespeares historiske drama Henrik VI, del 3. I 1423 vendte Douglas sønn Wigtown tilbake til Skottland for å skaffe flere tropper til den franske krigen og klarte å verve sin fars støtte, den 4. jarlen seilte til Frankrike med en hær på rundt 6500 menn, fikk tittelen som hertug av Touraine og generalløytnant av Frankrike av en takknemlig Dauphin (den franske arveprins). Douglas ble drept i slaget ved Verneuil i 1424. Den 5. jarlen av Douglas ved sin tiltredelse generalløytnant og regent av Skottland da kong Jakob II av Skottland var mindreårig.Den 5. jarlens sønner, den seksten år gamle William Douglas, 6. jarl av Douglas og hans yngre bror David Douglas, skulle bli offer for en konspirasjon av William Crichton, Alexander Livingston fra Callendar, og deres onkel James Douglas, jarl av Avondale, som ønsket å bryte makten til de svarte Douglasene. Guttene ble tilkalt til Edinburgh Castle, og hvor jarlen og broren hans ble ført inn på Slottsgården på det som er kjent som «den svarte middagen» den 24. november 1440 og henrettet foran den gråtende kongen, som var ti år.Jarlen av Avondale, guttenes grandonkel og ansvarlig for deres død, ble den 7. jarlen av Douglas. Kjent som «James the Gross» arvet han hele fedrearven deres og døde i 1443. Langt fra å bryte Douglas-makten, konsoliderte døden til den 6. jarlen den i hendene på hans fem formidable sønnene. Jakob II av Skottland, forbitret over sin overmektige vasal, William Douglas, 8. jarl av Douglas, som styrte bortimot hele sørlige Skottland via ekteskapsallianse, samtidig som hans brødre hadde betydelig makt i nord, og hans søstre giftet inn in familiene Fleming og Wallace. Han  gikk inn i en allianse med jarlen av Crawford og John av Islay, og sammen var de den dominerende fraksjonen i Skottland og kotrollerte kongen i hjans siste år som mindreårig. Da kongen ble myndig var han ivrig etter å bevise seg selv og ta kontrollene fra rikets mektige menn. I 1450 reiste William Douglas til Roma var å delta i et pavelig jubileum, og «paraderte sitt praktfulle tog gjennom hoffene i Europa.» Jakob ble mektig irritert over denne prangende oppvisningen av makt, og mens Douglas var i utlandet, angrep han brått og tok to av hans festninger. Da Douglas var tilbake inngikk han en usikker våpenhvile med kongen og forsøkte å bygge ytterligere politiske allianser, noe kongen tolket som mulig opprør. I februar 1452 ble Douglas invitert til Stirlign Castle av kongen under løfte av fritt leide. Etter to dager med heftige forhandlinger, mistet kong Jakob II besinnelsen og stakk ned Douglas med en dolk, en gang i kroppen og en gang i nakken. Andre kom til og knuste Douglas hode med en øks.Douglas brødre, James Douglas, 9. jarl av Douglas, Archibald Douglas, jarl av Moray, Hugh Douglas, jarl av Ormonde, og John Douglas, lord av Balvenie, gikk i åpent opprør mot kronen, men ble til slutt slått ned i en trefning i 1455 kjent som slaget ved Arkinholm; de kongelige styrkene ble ledet av en annen Douglas, den «røde» George Douglas, 4. jarl av Angus. Douglas-brødrene ble alle drept, enten i kamp eller henrettet etterpå, bortsett fra den 9. jarlen som var i England på den tiden. Tittelen til 9. jarlen ble forspilt, men han fortsatte å skape uro i Skottland fra England, til han ble tatt til fange i slaget ved Lochmaben Fair i 1484. Den aldrende Douglas ble tvunget til å tilbringe resten av dagene i klosteret Lindores Abbey i Fife, og eiendommene hans ble delt opp mellom kongens støttespillere, spesielt til Angus.
Etter den 2. jarlens død i slaget ved Otterburn i 1388 uten legitim arving, gikk jarltitelen til en illegitim sønn av James Douglas, Archibald the Grim, lord av Galloway. Det skjedde via en særskilt arverettighet ved at Hugh, lord Douglas, sa fra seg tittelen. George Douglas, 4. jarl av Angus, var selv en illegitim sønn av 1. jarl med hans svigerinne, Margaret Stewart, enkegrevinne av Mar og grevinne av Angus. Han arvet sin mors jarledømme Angus. Respektivt ble de to grenene av Douglas og Angus beskrevet som de svarte og røde slektslinjene.De svarte Douglas falt fra makten og kong Jakob II erklærte at deres rettigheter var tatt fra dem i 1455. Den 7. jarlen ble gitt tittelen som jarl av Avondale og Lord Balveny i 1437, også i den skotske adelskalender. Disse titlene ble også tapt i 1455.
Tittelen Douglas ble gjenopprettet i 1633 for den «røde» Douglas-linjen, da William Douglas, 11. jarl av Angus (1589–1660), ble opprettet som den første marki av Douglas av Karl I av England. Se Jarl av Angus.


== Lorder av Douglas ==
William I, lord av Douglas (død ca. 1214)
Archibald I, lord av Douglas (død ca. 1240)
William Longleg, lord av Douglas (ca. 1220–c. 1274)
William 'The Hardy', lord a Douglas (ca. 1240–1298) Dæde som fange i Tower of London
James 'The Good', lord av Douglas (ca. 1290–1330) Drept i slaget ved Teba
William IV, lord av Douglas (død 1333) Drept i slaget ved Halidon Hill
Hugh the Dull, lord av Douglas (1294–ca. 1345) ga fra seg lordtittelen i 1342
William, lord av Douglas (1327–1384) Opprettet som den første jarl i 1358.


== Jarler av Douglas (1358) ==
William Douglas, 1. jarl av Douglas (1327–1384)
James Douglas, 2. jarl av Douglas (1358–1388), sønn av den foregående, drept i slaget ved Otterburn
Archibald Douglas, lord av Galloway, 3. jarl av Douglas (1325–1400) «den grimme», illegitim fetter av den 1. jarl, opprettet som jarl av Wigtown i 1372.
Archibald Douglas, 4. jarl av Douglas (1370–1424) «Tyneman», sønn av «den grimme», hertug av Touraine, drept i slaget ved Verneuil
Archibald Douglas, 5. jarl av Douglas (1390–1439), sønn av «Tyneman».
William Douglas, 6. jarl av Douglas (1426–1440) , sønn av den foregående, myrdet under «den svarte middagen» i Edinburgh Castle
James Douglas, 7. jarl av Douglas (d. 1443) «den grove», bror av «Tyneman», opprettet Jarl av Avondale i 1437, myrdet av sin grandonkel over.
William Douglas, 8. jarl av Douglas og 2. jarl av Avondale (1425–1452), sønn av «den grove». Myrdet av kong Jakob II av Skottland ved Stirling Castle.
James Douglas, 9. jarl av Douglas og 3. jarl av Avondale (død1488), «Svarte Douglas», bror av den foregående, fradømt alle rettigheter i 1455 og alle hans titler ble fjernet.Lordship of Douglas, og andre eiendommer og tittel tilfalt: George Douglas, 4. jarl av Angus


=== Andre titler holdt ===
Følgende titler ble holdt av jarlen av Douglas, til forskjellige tider.

Hertugdømmet Touraine
Jarledømmet Mar
Jarledømmet Wigtown
Jarledømmet Avondale
Lordskapet Balvenie - undertittel av lord Avondale
Jarledømmet Moray
Jarledømmet Ormond
Jarledømmet Annandale
Jarledømmet Galloway
Grevskapet Longueville
Seigneurie av Dun-le-Roi


== Segler til lordene av Douglas ==

		
		
		


== Se også ==
Jarl av Angus, for de røde Douglasene, senere Marki av Douglas og Hertug av Douglas.
Jarl av Morton, for en annen slektslinje av Douglaser.
Jarl av Queensberry, for en annen slektslinje av Douglaser, senere Marki av Queensberry og Hertug av Queensberry.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Brown, Michael (1998)The Black Douglases-War and Lordship in late Medieval Scotland. East Linton
Fraser, William (1885): The Douglas Book, 4 bind, Edinburgh
Godscroft, David Hume of (1820): The History of the House and Race of Douglas and Angus. London
Maxwell, Herbert (1902): A History of the House of Douglas II Vols. London
Magnusson, Magnus (2000): Scotland, The Story of a Nation, New York: Grove Press
Andrew av Wyntoun: Orygynale Cronikyl of Scotland, red. David Laing. Edinburgh 1872.