jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Würzburger Residenz

Würzburger Residenz (Würzburg-residensen) er et barokkslott i Würzburgs indre by. Frem til sekulariseringen under Napoleonskrigene var det residens for fyrstbiskopene av fyrstbispedømmet Würzburg. Slottet hører til hovedverkene innen den sydtyske barokk, og regnes i europeisk sammenheng som den viktigste residensbygning i senbarokk. Slottet er tatt opp på UNESCOs liste over verdens kulturarv.


== Kunst- og bygningshistorisk betydning ==
UNESCO begrunnet opptagelsen på sin verdensarvliste med at Würzburg-residensen er «det mest enhetlige og usedvanlige av alle barokkslott», at det er «enestående gjennom sin originalitet, sitt ærgjerrige bygningsprogram og den internasjonale sammensetning» og at slottet er en «syntese av den europeiske barokk». Det var videre sete for «et av de mest strålende fyrstelige hoff i Europa». Slottets speilkabinett er videre «det mest fullkomne romkunstverk i rokokko».


== Historie ==
Residensen ble påbegynt under fyrstbiskop Johann Philipp Franz von Schönborn i 1720. Fyrstbiskopen døde imidlertid allerede fire år senere uten å oppleve bygningen ferdigstilt. Oppdraget fikk den da 33-årige arkitekten Balthasar Neumann, som i 1744 under den første byggherrens bror, fyrstbiskop Friedrich Carl von Schönborn, fullførte slottet som råbygg.
Den innvendige dekoren med fresker og stukkaturer ble utført av bl.a. Giovanni Battista Tiepolo (1752, trappehus med den største sammenhengende dekkfresko i verden, keisersal, slottskirke), Antonio Bossi (1749) og Johannes Zick (1750, havesal).
Den indre utførelsen hadde tre faser og begynte under Friedrich Carl. Under hans etterfølger Carl Philipp von Greiffenklau ble de berømte maleriene fullført. Med Greiffenklaus død gikk epoken kjent som Würzburg-rokokko til ende. Den videre utsmykning under Adam Friedrich von Seinsheim fulgte i Ludvig 16.-stil. Utførelsen av det såkalte Ingelheimzimmer fra 1776 i tidligklassisisme avsluttet en nesten 60-årig sammenhengende byggetid.
Bygningen er oppført etter en enhetlig plan, noe som er sjeldent for et så stort slott. Anlegget virker derfor enestående fullkomment. Arkitekt Balthasar Neumann ønsket å sammenfatte byggmestrene Maximilian von Welsch, Robert de Cotte, Gabriel Germain Boffrand og Johann Lucas von Hildebrandt til en syntese. De siste to deltok i utarbeidelsen av de første planene.
Slottet ble sterkt skadet i et britisk bombeangrep 16. mars 1945, og store deler ble helt ødelagt. Blant annet ble Glasskabinettet helt pulverisert. Med nitid rekonstruksjonsarbeid har man siden klart å gjenskape det. Det samme gjelder resten av slottet som langt på vei fremstår i fordums prakt.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Würzburg Residence with the Court Gardens and Residence Square – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Bilder der Würzburger Residenz
Offizielle Internetseite der Würzburger Residenz
Stuttgart-Stammheim

Stammheim er den nordligste bydelen i Stuttgart. Bydelen er boligområde preget av gamle villakvartaler såvel som moderne områder med omkring 12 000 innbyggere. Den tidligere selvstendige kommunen Stammheim ble innlemmet i Stuttgart 1. april 1942, og fikk status som egen bydel i 1956. Ved nyinndelingen i 2001 ble distriktet Stammheim delt i to forvaltningsområder: Stammheim-Mitte og Stammheim-Süd.


== Kultur og severdigheter ==
Schloss Stammheim ble bygget omkring 1579 av Heinrich Schickhardt
Schloss-Scheuer Stammheim
Heimatmuseum Stammheim


== Stammheim-fengselet (Justizvollzugsanstalt) ==
Stammheim er særlig blitt kjent for Stammheim-fengselet, eller Justizvollzugsanstalt Stuttgart-Stammheim. Det ble bygget i 1963 med datidens mest moderne sikkerhetsteknologi. En rekke RAF-terrorister satt i dette høysikkerhetsfengselet, hvor de gjennomførte et spektakulært masseselvmord.


== Eksterne lenker ==
Städtische Website mit Sehenswürdigkeiten
Bürgerverein Stuttgart-Stammheim
KJG Stammheim Kath. Junge Gemeinde Stuttgart-Stammheim
Stammheim

Stammheim kan vise til:

Bydel i Calw i Baden-Württemberg: se Calw-Stammheim
Bydel i Köln i Nordrhein-Westfalen: se Köln-Stammheim
Bydel i Stuttgart i Baden-Württemberg: se Stuttgart-Stammheim
Stammheim-fengselet
En prisbelønnet film om RAF-prosessene: se Stammheim (film)
Et teaterstykke av George Tabori fra 1986: se Stammheim (teaterstykke)
Bydel i Florstadt i Hessen: se Florstadt-Stammheim
Bydel i Kolitzheim i Bayern: se Kolitzheim-Stammheim
Samlebetegnelse for to kommuner i Kanton Zürich, Sveits; se Unterstammheim og Oberstammheim
Et techno-diskotek: se Stammheim (diskotek)
Flickering Flame

Flickering Flame: The Solo Years Vol. 1 er et samlealbum fra Roger Waters, tidligere bassist, vokalist og hovedlåtskriver i Pink Floyd. Det består av sanger fra 1983 til 2001 i hans solokarriere og inkluderer blant annet musikk fra albumene The Pros and Cons of Hitch Hiking (1984), Radio K.A.O.S. (1987) og Amused to Death (1992). Albumet er produsert av Roger Waters selv i samarbeid med blant annet Pink Floyd-produsenten James Guthrie.


== Sporliste ==
«Knockin' on Heaven's Door» – 4:06
«Too Much Rope» – 5:12
«The Tide Is Turning» – 5:24
«Perfect Sense, Part 1 & 2» – 7:22
«Three Wishes» – 6:49
«5.06 Am (Every Stranger's Eyes)» – 4:47
«Who Needs Information» – 5:55
«Each Small Candle» – 8:34
«Flickering Flame» – 6:45
«Towers of Faith» – 6:52
«Radio Waves» – 4:31
«Lost Boys Calling (Original Demo)» – 4:06Tekst og musikk av Roger Waters med unntak av «Knockin' on Heaven's Door», skrevet av Bob Dylan, og «Lost Boys Calling (Original Demo)», skrevet i samarbeid av Ennio Morricone og Roger Waters.


== Besetning ==
Roger Waters – Vokal, synthesizer, akustisk gitar, bass, lydeffekter
Simon Chamberlain – keyboard på «Knockin' on Heaven's Door»
Jon Carin – keyboard
Matt Irving – keyboard
Andy Wallace – hammondorgel, keyboard
Clem Clempson – elektrisk og akustisk gitar på «Knockin' on Heaven's Door»
Andy Fairweather Low – diverse gitarer, 12-strengers gitar, bass, vokal
Geoff Whitehorn – gitar på «Too Much Rope» og «Three Wishes»
Steve Lukather – gitar
Jay Stapely – gitar
Doyle Bramhall II – gitar
Snowy White – gitar
James Johnson – bass
John Gordon – bass
Graham Broad – trommer, perkusjon
Freddie KRC – trommer
Luis Conte – perkusjon på «Too Much Rope» og «Three Wishes»
Mel Collins – saksofon
Claire Torry – vokal
Katie Kissoon – bakgrunnsvokal
P.P. Arnold – bakgrunnsvokal
Doreen Chanter – bakgrunnsvokal
Suzanne Rhatigan – bakgrunnsvokal
Susannah Melvion – bakgrunnsvokal
James Guthrie – produsent, miksebord, lydtekniker
Colin Lyon – assisterende lydtekniker
Nick Griffiths – produsent, miksebord
Patrick Leonard – keyboard og produsent
Ian Ritchie – produsent, orkesterarrangør, programmering, piano, keyboard, blåseinstrument
John Linwood – programmering
Ennio Morricone – musikk på «Lost Boys Calling (Original Demo)»
Rick Wentworth – orkestrering
National Philharmonic Orchestra
Jessica & Jordan Leonard – skrikende barn på slutten av «Three Wishes»


== Eksterne lenker ==
(en) Flickering Flame på MusicBrainz
Stammheim-fengselet

Stammheim-fengselet (Justizvollzugsanstalt Stuttgart-Stammheim) er et høysikkerhetsfengsel i Stuttgart-Stammheim. Det er det nest største fengselet i delstaten Baden-Württemberg.
Fengselet ble bygget mellom 1959 og 1963 med datidens mest moderne sikkerhetsteknologi og bestod opprinnelig av to bygninger. I 1964 startet fengselsdriften. En ny bygning med plass til 128 innsatte åpnet i 2005. Bygningene kalles bygg 1, 2 og 3.
Fengselsområdet er inngjerdet og omgitt av en mur, og omfatter 49 600 m². I gjennomsnitt hadde fengselet 867 fanger i 2006. Ved normalt belegg har fengselet plass til 877 fanger. Av de ca. 600 cellene er noen enkeltceller og andre fellesceller med plass til 2–4 fanger. Rundt 250 av fangene er satt i forskjellige former for arbeid i fengselet.


== Stammheim-fengselet og RAF ==
Stammheim-fengselet ble kjent for et bredt publikum gjennom fengslingen av fremtredende medlemmer av den venstreekstremistiske terroristorganisasjonen Rote Armee Fraktion (RAF). På det meste satt ni RAF-medlemmer i Stammheim-fengselet.
I forbindelse med rettssakene mot medlemmer av RAF ble det bygget en pansret forsamlingsbygning ved siden av fengselet. For å forhindre fluktforsøk med helikoptre, ble stålnetting trukket over både bygningen og inngangspartiet.
Etter at Ulrike Meinhof hadde hengt seg selv i Stammheim-fengselet 9. mai 1976, begikk  ytterligere tre medlemmer av RAF selvmord 18. oktober 1977: Andreas Baader, Gudrun Ensslin og Jan-Carl Raspe. Den fjerde fangen, Irmgard Möller, overlevde sitt selvmordsforsøk. Enkelte kritikere har hevdet at de i virkeligheten ble drept eller forsøkt drept av myndighetene.
Selvmordene kom i etterkant av et mislykket forsøk på å presse myndighetene til å løslate fangene, gjennom bortføringen av arbeidsgiverpresident Hanns-Martin Schleyer og kapringen av Lufthansa-maskinen «Landshut». Myndighetene nektet å gi etter for terroristenes krav. Flyet ble stormet av den tyske elitestyrken GSG9 i Somalias hovedstad Mogadishu. Schleyer ble få dager senere skutt av gisseltagerne.


=== Filmer ===
Todesspiel (TV)
Stammheim – spillefilm om Stammheim-prosessene
Der Baader-Meinhof Komplex, filmatisering av Stefan Austs bok med samme tittel


=== Litteratur ===
Tatjana Botzat, Elisabeth Kiderlen og Frank Wolff: Ein deutscher Herbst. Zustände 1977. ISBN 3-8015-0315-1
Stefan Aust: Der Baader Meinhof Komplex. Hamburg Hoffmann und Campe 1987 ISBN 3-455-08253-X
Kurt Oesterle: Stammheim, München 2005, ISBN 3-453-62007-0. Bericht eines in Stammheim eingesetzten Justizbeamten über die RAF-Häftlinge


== Eksterne lenker ==
Sinnbild für das Ende der Terroristen, Artikel der Stuttgarter Zeitung über Stammheim
Power metal

Power metal er en musikksjanger som har sitt utspring fra heavy metal. Grunnsettingen for stilen er episk lyd, vanligvis i «høy hastighet» og med fengende melodier. Tekstene er ofte inspirert av historie, science fiction, mytologi, religion og fantasy. Power metal er kjent for å være mer optimistisk enn de fleste andre metal-sjangrene, og kalles derfor av og til «happy metal».
Power metal-vokalen er generelt sett «ren», og går ofte i et høyt register og falsett. Dette krever ganske mye av vokalisten, og derfor er det sjelden at man finner en power metal-vokalist som gjør mer enn å synge på scenen. Power metal har fått en sterk popularitet i store deler av verden, spesielt i Europa, Nord-Amerika og Sør-Amerika.


== Historie ==


=== 1970 - 1981 ===
Fantasifull heavy metal kan spores helt tilbake til begynnelsen/og midten av 1970-tallet. Noen av de første heavy metal-bandene som brukte episke temaer som fantasi og mytologi var Black Sabbath, Rainbow, Manilla Road, Saxon og Cirith Ungol. Det var ikke før tidlig på 1980-tallet at Judas Priest og Iron Maiden begynte å forme sjangeren slik den skulle bli senere. Begge disse bandene har vært veldig innflytelsesrike på andre power metal-band. I 1981 kom Manowar, Crimson Thunder og Metal Church fra amerika, med på banen. De amerikanske bandene klarte virkelig å legge inn et episk lydbilde inn i musikken. Manowar ga ut Battle Hymns i 1982, album kan regnes å være et av de første viktige power metal albumene som kom fra Amerika. På samme tid i Tyskland ga Accept ut albumet Breaker et ganske melodisk, men også veldig speed metal-inspirert plate. 


=== 1982 - 1988 ===
Starten og inspirasjonen til senere band kan man se startet med Helloween som ga ut Walls of Jericho i 1985. Albumet er et nærmest speed metal-album grunnet rask og aggressiv riffing. I 1987 ga de ut albumet Keeper of the Seven Keys Part I og et år senere, Keeper of the Seven Keys Part II.  Keepers 1 nådde helt til 104 på Billboards liste i amerika. I 1988 ga Blind Guardian ut deres første studioalbum, Battalions of Fear. Platen er veldig lydmessig lik Helloween sin første plate, men lener mere mot speed og spesielt thrash metal. Blind Guardian er også inspirert av J.R.R. Tolkien sine verk om Ringenes Herre.


=== 1989 - i dag ===
I 1989 ga Stratovarius ut Fright Night. Plata mikser klassisk musikk på keyboard og gitar med hurtig power metal.


== Tidslinje ==


== Eksempler på power metal-band ==
Accept 
Avantasia 
Blind Guardian 
Children of Bodom 
Dark Moor 
DragonForce 
Edguy 
Freedom Call 
Gamma Ray 
Hammerfall 
Sabaton 
Helloween 
Highland Glory 
Iced Earth 
Kamelot 
Masterplan 
Manowar 
Nightwish 
Primal Fear 
Rhapsody of Fire 
Sonata Arctica 
Dream Evil 
Stratovarius 


== Se også ==
Liste over power metal-band på Wikipedia


== Kilder ==
Sam Dunn: Tungrockens historie, ep. 2


== Eksterne lenker ==
Britisk nettside om power metal
Om power metal på All Music Guide
Bryan Singer

Bryan Singer (født 17. september 1965) er en amerikansk filmregissør. Blant fans av science fiction og tegneseriegenren er Singer kjent for sitt arbeid med de to første X-Men-filmene (X-Men og X2) og Superman Returns. Hans gjennombrudd var The Usual Suspects fra 1995.
Singer er født i New York City og er adoptert. Han vokste opp i et jødisk nabolag i New Jersey og gikk på West Windsor-Plainsboro High School, og deretter filmstudier på School of Visual Arts i New York og  USC School of Cinema-Television i Los Angeles. Han er jøde og homofil, og har uttalt at hans livserfaring som minoritet påvirket hans utvikling av X-Men-filmene.
Hans produksjonsselskap, Bad Hat Harry Productions, arbeider innen fjernsyns-, film- og videospillindustrien. Selskapet har sitt navn fra en replikk i Haisommer, en av Singers yndlingsfilmer. Replikken «That's some bad hat, Harry» kan høres i selskapets rulletekstklipp.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Bryan Singer på Internet Movie Database 
(sv) Bryan Singer i Svensk Filmdatabas 
(da) Bryan Singer på Filmdatabasen 
(da) Bryan Singer på Scope 
(fr) Bryan Singer på Allociné 
(en) Bryan Singer på AllMovie 
(en) Bryan Singer hos The Movie Database
Stefan Aust

Stefan Aust (født 1. juli 1946 i Stade, Niedersachsen) er en tysk journalist og sjefredaktør for magasinet Der Spiegel fra 1994 til 2008.


== Liv ==
Han var sønn av en agronom. Mellom 1966 og 1969 var Aust redaktør for det radikale tidsskriftet konkret samt for avisen St. Pauli-Nachrichten. Fra 1970 arbeidet han som journalist i Norddeutscher Rundfunk, og fra 1972 til 1986 for fjernsynsmagasinet «Panorama». Fra mai 1988 var han sjefredaktør for Spiegel TV. Selv om han i begynnelsen ble kritisk mottatt, har kunnet utvikle et velrenommert programtilbud med gode dokumentarer og nyhetssendinger.
I september 1970 befridde han på eget initiativ og med hjelp fra en RAF-avhopper, tvillingene Bettina og Regine Röhl, døtrene av Ulrike Meinhof og den tidligere utgiveren av konkret, Klaus Rainer Röhl. Tvillingene var blitt bortført til Sicilia av moren i den hensikt å sende dem til en palestinsk flyktningleir i Jordan. Aust lyktes å bringe tvillingene tilbake til faren, som hadde foreldreretten.
Stefan Aust ble utnevnt til sjefredaktør for magasinet Der Spiegel den 16. desember 1994, og trakk seg dermed fra Spiegel TVs redaksjon. Fra juli 1995 er han imidlertid administrerende direktør også for Spiegel TV, og leder selv regelmessig fjernsynsprogrammer.


== Utmerkelser ==
I 2005 mottok han Goldene Kamera i kategorien fjernsynsjournalistikk.


== Filmografi ==
Aust har medvirket som manusforfatter i forskjellige film- og fjernsynsproduksjoner

1976 Tod in Stammheim – der Weg der Ulrike Meinhof
1980 Der Kandidat
1983 Sag Nein
1983 Krieg und Frieden
1986 Manus til spillefilmen Stammheim (regi: Reinhard Hauff). Filmen mottok Gullbjørnen på filmfestivalen i Berlin
2008 Baader-Meinhof (film). Bygger på hans bok Der Baader-Meinhof-Komplex


== Verker ==
Fra 1980 har Aust offentliggjort flere bøker, hovedsakelig om politiske temaer:

1980 Kennwort 100 Blumen – Verwicklung des Verfassungsschutzes in den Mordfall Ulrich Schmücker ISBN 3-922144-04-7
1981 Brokdorf ISBN 3-455-08782-5
1981 Hausbesetzer ISBN 3-455-08765-5
1983 Der Baader-Meinhof Komplex ISBN 3-442-12953-2
1988 Mauss – ein deutscher Agent ISBN 3-442-12957-5
1989 Der Pirat (ISBN 3-442-15046-9
2002 Der Lockvogel ISBN 3-499-61638-6)
2003 11. September. Geschichte eines Terrorangriffs ISBN 3-423-34026-6


== Referanser ==


== Litteratur ==
Oliver Gehrs: Der Spiegel-Komplex. Wie Stefan Aust das Blatt für sich wendete. München: Droemer/Knaur, 2005. ISBN 3-426-27343-8


== Eksterne lenker ==
(en) Stefan Aust på Internet Movie Database 
(sv) Stefan Aust i Svensk Filmdatabas 
(da) Stefan Aust på Filmdatabasen 
(fr) Stefan Aust på Allociné 
(en) Stefan Aust på AllMovie 
(en) Stefan Aust hos The Movie Database 
(de) Verk av og om Stefan Aust i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
Bibliographie aller Titel Arkivert 25. november 2005 hos Wayback Machine.
„Stefan Aust und die Turbulenzen beim "Spiegel" “, NDR, 23.11.2005
Esso

Esso er et internasjonalt varemerke som blir brukt av det amerikanske oljeselskapet ExxonMobil og tilknyttede selskap, tidligere kjent som Standard Oil Company of New Jersey (skiftet navn til Exxon i 1972). Navnet Esso kommer av forkortelsen SO (uttales «ess-o») for Standard Oil. Esso blir også brukt som firmanavn av flere av ExxonMobils datterselskap i utlandet. Selskapet ble etablert i 1911, samme år som Standard Oil ble delt opp i flere deler grunnet antitrust-lovgivning, og merkenavnet Esso dukket opp året etter.


== Esso i Norge ==
A/S Norske Esso ble etablert i 1953 gjennom en fusjon mellom Østlandske Petroleumscompagni og Vestlandske Petroleumskompani. I Norge er varemerket mest kjent fra bensinstasjoner. Esso Norge AS har hovedkontor i Sandnes og har bygd opp et stort oljeraffineri på Slagentangen ved Tønsberg, det såkalte Essoraffineriet. Fra 1904 hadde selskapet et mindre raffineri på Valløy ikke langt unna.


== Esso i USA ==
I USA blir varemerket Exxon mest brukt, og Esso er ikke så kjent der. Standard Oil Company opparbeidet seg nærmest monopol innen oljeindustrien i USA like etter forrige århundreskifte. Etter flere rettssaker ble selskapet delt opp sju selvstendige selskap, og hvert av disse hadde rett til å bruke varemerket «Standard» i ulike delstater. Standard Oil Company of New Jersey hadde rettighetene i New Jersey, i tillegg til Maryland, Vest-Virginia, Virginia, Nord-Carolina, Sør-Carolina og District of Columbia.  Innen 1941 hadde selskapet dessuten sikret seg rettighetene i Pennsylvania, Delaware, Arkansas, Tennessee og Louisiana. I disse statene markedsførte selskapet produktene sine under varemerket «Esso». Varemerket ble også brukt i New York og de seks statene i New England. 
I 1972 døpte Standard Oil of New Jersey seg om til Exxon Corporation, og brukte Exxon som varemerke.


== Esso i verden ==
I andre land i verden blir varemerkene Mobil og Esso brukt, og varemerket Exxon er nærmest ukjent.


== Se også ==
Exxon Mobil
Standard Oil


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Esso – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Esso – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Ruijin

Ruijin  (kinesisk: 瑞金; pinyin: Ruìjīn) er et kinesisk byfylke i provinsen Jiangxi i det sentrale Kina. Befolkningen i hele byfylket var i 1999  579 443.


== Historie, kulturminne ==
Byens ry skyldes at den fra 1931 til 1934 var hovedstad for Den kinesiske sovjetrepublikk. 
Kommunistene etablerte seg der etter at de i 1920-årene ble tvunget ut av fjellpartiet Jinggangshan av Guomindang. I 1934 la kommunistene derfor ut på «den lange marsjen». 
Det er en mengde minnesmerker og attraksjoner i byen som er knyttet til denne perioden under den kinesiske borgerkrig og til Mao Zedongs nærvær der, og byen nyter godt av Kinas «røde turisme».  Det hele har siden 1961 vært oppført på Folkerepublikken Kinas liste over verneverdige minnesmerker som Ruijin geming yizhi (瑞金革命遗址).


== Samferdsel ==
Kinas riksvei 206, som passerer dette området, løper fra kystbyen Yantai til kystbyen Shantou i provinsen Guangdong. Den løper gjennom provinsene Shandong, Jiangsu, Anhui, Jiangxi og til slutt Guangdong.
Kinas riksvei 319 fører gjennom fylket. Riksveien begynner i Xiamen i Fujian, løper nordvestover gjennom provinsene Jiangxi, Hunan, og Chongqing, til den ender opp i Chengdu, hovedstaden i provinsen Sichuan.
Kinas riksvei 323 begynner i Ruijin og fører sørvestover gjennom Guangdong og Guangxi og ender opp i Lincang i Yunnan, på grensen mot Burma.


== Referanser ==
Alf Andersen (1906–1975)

Alf Steen Andersen (født 5. mai 1906 i Drammen, død 12. april 1975 i Frogn) var en norsk skihopper. Han ble olympisk mester i spesielt hopprenn under lekene i St. Moritz i 1928, og fikk bronse under VM 1935 i Tsjekkoslovakia, etter landsmennene Birger Ruud og Reidar Andersen.
Alf Andersen representerte Oslo-klubbene Sandaker, Lyn og Skeid.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Alf Andersen – Olympedia 
(en) Alf Andersen – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Alf Andersen – FIS (skihopping)
Ljubov Jegorova

Ljubov Ivanovna Jegorova (russisk: Любовь Ивановна Егорова; født 5. mai 1966 i Seversk) er en tidligere russisk langrennsløper. Hun var med på å dominere internasjonalt kvinnelangrenn i store deler av 1990-årene. I VM 1997 i Trondheim sluttet dette, hun ble diskvalifisert etter å ha testet positivt på det forbudte medikamentet bromantan.
Hun var forgrunnsfiguren blant de kvinnelige langrennsløperne både i OL 1992 i Albertville og OL 1994 på Lillehammer. Ved begge anledninger vant hun tre gullmedaljer (to individuelle øvelser + stafettgull). Hun vant også damenes 15 km i Holmenkollrennet i 1994, og delte Holmenkollmedaljen med Vladimir Smirnov og Espen Bredesen samme år.
Hun er utnevnt til Helt av Den russiske føderasjon, og æresborger av Seversk (1992), St. Petersburg (1994) og Tomsk oblast (2005).


== Se også ==
Liste over mestvinnende vinterolympiere


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lyubov Ivanovna Egorova – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Ljubov Jegorova på Internet Movie Database 
(de) Ljubov Jegorova – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Ljubov Jegorova – Olympedia 
(en) Ljubov Jegorova – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Ljubov Jegorova – FIS (langrenn) 
(it) Informasjon om Jegorovas positive prøve for bromantan
Luftburen bataljon

Luftburen bataljon er en luftbåren bataljon i den svenske hæren. Avdelingen inngår i Livregementets Husarer og består av lett infanteri som er spesialtrent til å utføre luftbårne innsettelser med helikoptre opptil 20 mil fra pålastningsstedet og med en varighet på inntil tre døgn.
I stridsområdet beveger soldatene seg til fots med støtte av terrengkjøretøyer for transport av materiell.