jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Fylkesvei 5908

Fylkesvei 68 i Møre og Romsdal er en ringvei i Ørsta med utgangspunkt i Nordre Vartdal. Veiens lengde er 3,3 km.
Før 1. januar 2010 hadde veien betegnelsen fylkesvei 63, og frem til 2019 fylkesvei 68.


== Kommuner og knutepunkter ==

 ØrstaÅrskogvegen 

Reitevegen 

ReitaneÅrskogvegen 

Årskog


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv5908
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
Fylkesvei 5906

Fylkesvei 5906 er en ringvei i Årsetdalen i Ørsta med utgangspunkt ved Sætre. Veiens lengde er 7,4 km.
Før 1. januar 2010 hadde veien betegnelsen fylkesvei 61, og frem til 2019 fylkesvei 67.


== Kommuner og knutepunkter ==

 Ørsta
Busetvegen 


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv5906
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
Gliese 581 b

Gliese 581 b er en eksoplanet som går i bane rundt stjernen Gliese 581. Den er den første av seks planeter som er oppdaget i systemet så langt, og den andre planeten innenfra stjernen.


== Referanser ==
Gliese 581 c

Gliese 581 c er en eksoplanet i bane rundt den røde dvergstjernen Gliese 581. Planeten antas å ligge innenfor den beboelige sonen hvor overflatetemperaturen tilsier at flytende vann kan finnes. Planeten befinner seg 20,5 lysår fra jorden i stjernebildet Vekten.


== Referanser ==
NSB type 18

NSB type 18 var en damplokomotivtype hos NSB produsert i perioden 1900 til 1919 hos Hartmann og Hamar Jernstøberi. Typen var opprinnelig ment for Nordbanen, men var i bruk på de fleste linjene i Norge. Det ble bygget 35 stk av denne typen i modellene 18a, 18b og 18c, hvorav den seneste modellen c var noe tyngre og hadde et større sylinderdiameter og slagvolum. De tidlige modellene, 18a og 18b, ble senere oppgradert til c-standard. Type 18 har rundt 825 hestekrefter og en tjenestevekt på 81 tonn inkludert tenderen samt en topphastighet på 65 km/t. Etter hvert som jernbanetrafikken tok seg opp ble disse maskinene erstattet av kraftigere lokomotiver.
Det siste lokomotivet av NSB type 18c nummer 255 bygget i 1913 av Hamar Jernstøberi ble utrangert den 25. august 1969 og ble siden bevart av Bergens Tekniske Museum. Dette lokomotivet ble også restaurert i perioden 1980 til 1992 av Norsk Jernbaneklubb og blir i dag disponert ved Gamle Vossebanen hvor den er i drift hver sommer. 18 255 var opprinnelig stasjonert ved Eidsvold – Ottabanen, men ble senere brukt i Drammen, Oslo og Trondheim distrikt, hvor det etter sistnevnte trafikkerte linjen mellom Grong og Namsos.


== Type 18a ==
Lokomotivene av typen 18a var egentlig ment for Nordbanen Distrikt (Grefsen-Røykenvik, Grefsen-Gjøvik og Reinsvoll-Skreia). Lokomotiv 134 var i tiden fra 1964 til det ble utrangert i 1968 det eldste lokomotivet i drift hos NSB. Lokomotivene 131-134 ble bygget på Hartmann Chemnitz i 1900, lokomotivene 135-138 ble bygget av samme fabrikant til samme bruk i 1901, og lokomotivene 157 og 158 hos Hamar Jernstøberi i 1903.
Alle lokomotivene av typen 18a bortsett fra lokomotiv 135 og 157 ble ombygget til 18c.


== Type 18b ==
Type 18b ble bygget av Hamar jernstøberi i 1907 for bruk på Gjøvikbanen og Bergensbanen. Lokomotivene fikk nr 184-189. De ble stasjonert i Bergen, Hamar, Trondheim, Kristiansand, Arendal, Eidsvoll-Otta-banen og Otta-Dombåsbanen. De to siste lokomotivene av typen 18b var lokomotiv nr. 184 og 186 som ble utrangert i 1962. Lokomotiv 184 ble i 1938 bygget om til 18c og 186 ble ombygget til 18c i 1948.


== Litteratur ==
Bjerke, Thor; Hansen, Trond B.; Johansson, Erik W.; Sando, Svein E. (1987). Damplokomotiver i Norge. Norsk Jernbaneklubb. s. 145–148. ISBN 82-90286-09-0. 


== Eksterne lenker ==
Type 18 – NJK Materielldatabasen
Type 18 – Jernbane.net
Bilde av type 18a på digitaltmuseum.no
Audunbakkenfestivalen

Audunbakkenfestivalen, også kalt Audunbakken, er en musikkfestival som ble etablert i 2003 på Disenå i Sør-Odal kommune.Festivalen strekker seg over to dager, og arrangeres som oftest i begynnelsen av august.


== Historikk ==
Festivalen ble første gang arrangert i 2003. Fra 2004 til 2020 har festivalen foregått i et nedlagt grustak i skogen overfor Disenå Idrettsplass. I 2005 ble festivalen kåret til Norges tredje beste festival av Norsk Rockforbund. I 2008 fikk festivalen skjenkebevilling og det ble for første gang satt 18-årsaldersgrense for å komme inn. Dette resulterte i en sterk nedgang i antall besøkende, mens det samtidig betydde at man fikk et mer «musikkinteressert» publikum.
Festivalnavnet har utspring i at festivalgründer og sjef Audun Hansens barndomshjem befant seg øverst på en bakketopp. Denne bakken ble ofte brukt av andre barn som bodde på byggefeltet, til å kjøre akebrett på vinteren. Nabobarna kalte derfor bakken for Audunbakken, og den første festivalen ble avholdt på toppen av Audunbakken, nærmere bestemt i hagen til Hansens foreldre.
Festivalen arrangeres fullt ut på dugnad. I 2011 fikk Audunbakken Sør-Odal kommunes kulturpris.
I 2020 var Audunbakkenfestivalen en av få festivaler som ble arrangert på tross av covid-19-pandemien, med 150 betalende gjester. Det ble også det siste året Audunbakken ble arrangert i grustaket. Fra 2021 arrangeres festivalen på et annet sted i Sør-Odal.  


== Musikk og kunst ==
Blant artistene som har opptrådt i grustaket på Disenå er band som Superfamily, Silver, Surferosa, Emilie Nicolas, Raga Rockers, Slagsmålsklubben, Skambankt, The Dogs og Backstreet Girls. Fra 2009 omfatter festivalprogrammet også konserter langs den bratte veien opp mot selve festivalområdet, et konsept som arrangørene kaller «i bakken».
I tillegg til rene konserter på scena holdes det også kunstutstillinger/installasjoner på området. Her har unge personer muligheten til å vise frem sin kunst.


== Besøkstall ==
Da festivalen ble arrangert første gang, i 2003, tellet publikum kun 30 personer. Året etter hadde festivalen 400 besøkende. Deretter steg antall besøkende for hvert år, og i årene 2011–2019 var det mellom 1000 og 1200 besøkende på festivalen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Audunbakkenfestivalens offisielle hjemmeside
Grunnlegger Audun Hansen skriver om festivalens historie i Musikkavisen Puls
Dagenham

Dagenham er en stor forstadsby i Barking and Dagenham i østlige London. Den utgjør en del av bydelen Barking and Dagenham, lokalisert omtrent 18,5 km øst for Charing Cross og 15,2 km øst for City of London. Historisk en del av Essex, den var et jordbrukssamfunn og landsby, og forble stort sett ikke urbant utviklet fram til 1921 da London fylkesting begynte konstruksjonen av den store eiendommen Becontree.
Befolkningen i området har økt betydelig i løpet av 1900-tallet med at sognet Dagenham ble et urbant distrikt i 1926 og bykommune (municipal borough) i 1938. Den har vært en del av Stor-London siden 1956 og er hovedsakelig et boligområde, med en del områder for minskende industriell aktivitet, inkludert Ford Dagenham, en fabrikk for biler og motorer, et anlegg tilknyttet Ford Motor Company. Anlegget åpnet i 1931 og har framstilt 10 980 368 biler og 37 000 000 motorer.Den sørlige delen av Dagenham er også kjent som South Romford og ligger også tilstøtende til elven Themsen, og utgjør en del av seksjonen London Riverside av fornyelsesområdet Thames Gateway. I henhold til folketellingen i 2011 har Dagenham en befolkning på 43 362 innbyggere mens Barking and Dagenham til sammen her en befolkning på 185 900 innbyggere for samme tidsrom. For 2014 har Dagenham en beregnet befolkning på 108 368 innbyggere i henhold til en kilde.


== Beskrivelse ==
På hjørnet av Whalebone Lane og Eastern Avenue lå engang en saksisk møtehall. Frem til begynnelsen av 1920-årene var Dagenham en landsby i Romford landdistrikt. Da byggingen av Becontree Estate begynte vokste stedet enormt. I 1926 ble stedet et eget urbant distrikt, Dagenham, og i 1938 fikk byen status som municipal borough. I 1965 ble Dagenham innlemmet i Barking and Dagenham og i Stor-London.
Under andre verdenskrig ble jordene utenfor Dagenham brukt av Royal Artillery, som installerte et stort antiluftskytsbatteri der. Senere i krigen ble dette erstattet av en krigsfangeleir.
Fotballklubben Dagenham & Redbridge FC holder til i Dagenham.
Det er tre undergrunnsstasjoner i eller rett ved Dagenham: Becontree, Dagenham East og Dagenham Heathway. Det er også to jernbanestasjoner, Dagenham Dock og Chadwell Heath.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Mills, A.D. (2001): Dictionary of London Place Names, Oxford, ISBN 0-19-280106-6
Powell, W.R., red. (1966): Dagenham, A History of the County of Essex: Volume 5, Victoria County History, British History Online.
Walford, Edward (1883): «Dagenham» i: Greater London, London: Cassell & Co., OCLC 3009761


== Eksterne lenker ==
(en) Dagenham – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Creekmouth

Creekmouth er et forstadsområde i Barking and Dagenham. Det er for det meste industri der, men også noen mindre boligområder. 
Det er i 2000-årene planlagt nyutvikling av Creekmouth, noe som ikke minst skyldes at Docklands Light Railway skal forlenges til Dagenham slik at stedet får bedre kommunikasjonsmuligheter for pendlere.
Marks Gate

Marks Gate er et område helt nord i Barking and Dagenham i London. 
Det ligger rett nord for Chadwell Heath, og vest for Collier Row. 
Nærmeste undergrunnsstasjoner er Newbury Park og Chadwell Heath.
Rush Green

Rush Green er et område i distrikteneBarking and Dagenham og Havering i østlige London. Det er lokalisert 22 km øst-nordøst for Charing Cross. Sentrum ligger ved krysset mellom Rush Green Road og Dagenham Road, i bydelen Havering, en knapp kilometer fra sentrum i Romford. Barking College ligger i Rush Green.
Stedsnavnet henviser til parken (green) hvor det vokser siv (rush). Stedsnavnet er første gang dokument i 1651 og bosetningen besto av en konsentrasjon av små gårdsbruk, noe som vedvarte fram til slutten av 1800-tallet. Den første boligutbyggingen begynte i 1885. Rush Green hospital åpnet i 1900 som en isolasjonsenhet for Romford, Dagenham og Hornchurch, og ble senere utvidet til et allment sykehus. Kirken St Augustine’s i brun murstein ble bygget ved Birkbeck Road i 1958. Rush Green College ble etablert i 1961 og har siden ekspandert til bli hovedcampus for Barking & Dagenham College.


== Referanser ==
Axel Otto Normann

Axel Otto Normann (født 23. januar 1884 i Fredrikstad, død 8. mai 1962 i Oslo) var en norsk journalist, redaktør, teaterkritiker og teatersjef. Han var to ganger sjef ved Nationaltheatret. 
Han kom fra en borgerlig familie, tok artium i 1901, og begynte å studere uten å fullføre noen høyere utdannelse.  Han studerte ved Sorbonne i 1904, arbeidet i dagbladet Posten 1905-1907, i Aftenposten 1907-1915 og som redaktør i Verdens Gang 1915-22. I perioden 1922-29 bodde han i Paris, hvor han livnærte seg som korrespondent og oversetter. Han oversatte blant annet Alexandra Rachmanovas dagbøker fra den russiske revolusjon.
Han ble i 1929 ansatt som teaterkritiker i Arbeiderbladet, og målbar der sine krav om en mer ambisiøst program for Nationaltheatret så tydelig at han i 1935 ble ansatt som sjef ved teatret. Han tok avskjed under krigen, i 1941, men ble gjeninnsatt i stillingen 1945-46. Fra 1947 til sin død i 1962 var han sjef for Det Nye Teater, som i hans tid skiftet navn til Oslo Nye Teater. 
Normann var medstifter av Norsk Teater- og Kunstkritikerforbund i 1927, var formann i Norsk Teaterlederforening 1936-41 og hadde flere andre lignende verv. 
Han ble utnevnt til Ridder1 av St. Olavs Orden i 1951, og var også ridder av Dannebrogordenen, Vasaordenen, Finlands Lejons orden, den belgiske Leopoldsordenen og offiser av Æreslegionen. Han ble utnevnt til statsstipendiat i 1955. 


== Se også ==
Johanne Dybwad. 1937
Det Nye Teater 1929-1954. 1954


== Referanser ==


== Litteratur ==
Arne Christiansen. «Axel Otto Normann». I: Norsk biografisk leksikon, 2. utg.


== Eksterne lenker ==
(no) Axel Otto Normann hos Sceneweb
Torleiv Ole Rognum

Torleiv Ole Rognum (født 9. april 1948 i Bærum) er en norsk lege og rettsmedisiner. 


== Yrkesliv og tillitsverv ==
Etter meddesinstudier ved Universitetet i Lübeck i 1974 jobbet han som forsker på kreft og patologi 1977–82, samt ved barneklinikken på Rikshospitalet 1982–84.Rognum tok doktorgraden i 1982 på tykktarmkreft. Sammen med Ola Didrik Saugstad forsket han på 1980-tallet på krybbedød, og deres funn vakte stor internasjonal oppsikt i 1988.Han ble tilsatt som rettsmedisiner ved Rettsmedisinsk institutt på Rikshospitalet i 1984, var også førsteamanuensis 1984 og professor fra 1991. I 2018 er han professor emeritus ved Avdeling for rettsmedisinske fag ved Universitetet i Oslo.Rognum har også engasjert seg i livsvernspørsmål, bl.a. i forbindelse med abort og bruk av bioteknologi. I 2007 ble han sammen med Ola Didrik Saugstad, tildelt Livsvernprisen av organisasjonen Menneskeverd. Han ledet Bioteknologinemnda 1998–2000.
7. november 2007 ble han Ridder 1. klasse St. Olavs Orden for sin innsats innen krybbedødsforskning og rettsmedisinsk arbeid.Rognum er lokalpolitiker for Kristelig Folkeparti i Asker, der han siden 2003 har mange år i kommunestyret.  Fra 2020 er han fast medlem av kommunestyret og formannskapet i nye Asker kommune. Rognum har også vært vara til Stortinget i perioden 2009–13.


== Utgivelser ==
Torleiv Ole Rognum, red. (1995). Sudden infant death syndrome. Oslo: Scandinavian University Press. ISBN 8200224198.  [Artikler fra den konferansen Sudden Infant Death Syndrome International Conference, Stavanger, Norway, 1994]
Torleiv Ole Rognum, red. (1997). Lundevalls rettsmedisin. Oslo: Universitetsforl. ISBN 8200429970.  [Om rettsmedisineren Jon Lundevall (1919–91)]
Torleiv Ole Rognum (2001). Rettsmedisinsk sakkyndighet i straffesaker. Oslo: Statens forvaltningstjeneste, Informasjonsforvaltning. ISBN 8258305743. 
Torleiv Ole Rognum og Espen Ottosen, Bioteknologi på liv og død, 2007
Torleiv Ole Rognum, Lærebok i rettsmedisin, 1. utgave i 2001, 3. utgave, 2016


== Referanser ==


== Kilder ==
Kommunens oversikt over folkevalgte i nye Asker kommune


== Eksterne lenker ==
(no) Torleiv Ole Rognum hos Stortinget 
(no) Torleiv Ole Rognum hos Norsk senter for forskningsdata 
(no) Publikasjoner av Torleiv Ole Rognum i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
(no) Publikasjoner av Torleiv Ole Rognum i BIBSYS
Liste over jubileer på norske frimerker

Liste over jubileer på norske frimerker omfatter særfrimerker utgitt til ei spesiell anledning, og da ofte til et jubileum for en person, en organisasjon eller liknende. Å skape en viss blest om anledninga er derfor et viktig tilleggsformål ved utgivelsen.
Det er vanlig å dele frimerker inn i to hovedgrupper, bruksfrimerker og særfrimerker. Bruksfrimerkene er standardutgaver som har frankering av postsendinger som viktigste formål. Motivet var i begynnelsen gjerne et riksvåpen, statsoverhodets portrett eller et postsymbol. Etter hvert kom det til andre motiver som dyr og blomster.
Nedenfor er ei liste over jubileer som er markert med norsk frimerkeutgivelse. Denne lista omfatter imidlertid ikke personjubileer eller byjubileer, som det finnes egne lister over.


== Utgivelser til og med 1959 ==


== Utgivelser 1960–1969 ==


== Utgivelser 1970–1979 ==


== Utgivelser 1980–1989 ==


== Utgivelser 1990–1999 ==


== Utgivelser 2000–2009 ==


== Utgivelser 2010–2019 ==


== Utgivelser fra 2020 og utover ==


== Kilder ==
Informasjonen i denne lista er henta fra Oslo Filatelistklubbs årlige publikasjon Norgeskatalogen, som inneholder oversikt over alle norske frimerker. For de nyeste frimerkene er opplysningene fra Frimerkeposten, som utgis av Posten Norge – Frimerketjenesten.


== Referanser ==
Profdoc

Profdoc Norge AS (tidligere Profdoc ASA) er et dataselskap som tilbyr informasjonsteknologi for allmennlegekontorer, sykehus og laboratorier. Selskapet ble grunnlagt i 1985 og var notert på Oslo Børs inntil august 2008 da selskapet ble kjøpt opp av CompuGROUP Holding AG, et selskap som er notert på børsen i Frankfurt.


== Eksterne lenker ==
Profdoc Arkivert 23. juni 2012 hos Wayback Machine. – selskapets internasjonale hjemmeside
Alfred Wallis

Alfred Wallis (født 18. august 1855, død 29. august 1942) var en engelsk fisker og maler.
Wallis ble født i Devonport, Devon. Få detaljer om livet hans er kjent før han slo seg ned i St. Ives, Cornwall, i 1890. Han sluttet som fisker i 1912, og begynte å male etter at kona døde i 1922  «For å holde meg selv med selskap», som han senere fortalte kunstsamleren Jim Ede.
Arbeidene hans er glimrende eksempler på naivistisk kunst. Perspektivet blir brukt til å trekke landskapet ut til det nærmest utgjør et slags kart. Figurene gis størrelse etter deres relative betydning i bildet. Sjøbildene er alle gjort etter hukommelsen. Hans ungdoms seilbåter var avløst av dampdrevne fartøyer. Siden han hadde dårlig råd, ble mange bilder til på papp-plater han hadde skåret av fra pakk-kasser.
Han var på mange måter heldig med timingen. I 1928 kom Ben Nicholson og Christopher Wood til St. Ives og etablerte en kunstnerkoloni. De var begeistret over å finne Wallis, og likte hans tilnærmelse til maleriet. Han ble dermed trukket inn i kretsen til noen av de mest progressive kunstnerne som virket i Storbritannia på 1930-tallet. Innflytelse var her en enveisaffære: Wallis malte som han stadig hadde gjort.
Ved Nicholson og Woods medvirkning, ble han introdusert for Jim Ede, som gjorde sitt for å introdusere ham i London. Det gikk ikke bedre enn at han forble fattig resten av livet. Han er gravlagt slik at der er utsikt fra graven og utover sjøen og Tate St Ivesgalleriet. På gravsteinen er et keramisk arbeid av Bernard Leach som forestiller en liten sjømann under et stort fyrtårn - et motiv han selv hadde malt inn i mange bilder.
Eksempler på Wallis-malerier henger i dag i Kettle's Yard (Jim Edes hjem) og i Tate St Ives.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Images fra the Tate gallery samlingen.
The Life & Work of Alfred Wallis – «St Ives Artist & Mariner»
Alfred Wallis Cottage Arkivert 4. august 2020 hos Wayback Machine. – Fra kunstnerens hjem
Kemisamisk

Kemisamisk var et samisk språk i de sørligste delene av Finsk Lappland, deriblant i samelandsbyene omkring Kuusamo. Språket døde ut omkring 1850. De vestlige dialektene av kemisamisk var påvirket av skoltesamisk, mens de østlige kemiske dialektene var påvirket av enaresamisk.
Noen få skrevne eksempler på Kemisamisk har overlevd. I Laponia (1673) nedtegnet Johannes Schefferus to kemisamiske joiker av Olaus (Mattsson) Sirma: «Guldnasas» og «Moarsi favrrot».
Et kort vokabular ble nedtegnet av Jacob Fellmann i 1829 etter å ha besøkt de kemisamiske bygdene Kuolajärvi og Sompio.
En kemisamisk versjon av Fadervår fra landsbyen Sompio (Kemi) er bevart:

Äätj miin, ki lak täivest.
Paisse läos tu nammat.
Alda pootos tu väldegodde.
Läos tu taattot nou täivest, ku ädnamest.
Adde miji täb päiv miin juokpäiv laip.
Ja adde miji miin suddoit addagas, nou ku miieg addep miin velvolidäme.
Ja ale sääte miin kjäusaussi.
Mutto tjouta miin pahast.
Tälle tu li väldegodde, vuöjme ja kudne ijankaikisest.
Amen.Sirmas første dikt, «Guldnasas», er en kjærlighets-historie som han sang for å få sitt reinsdyr til å løpe raskere:


== Referanser ==


== Litteraturhenvisninger ==
Äima, F, Itkonen, T.I.: Jacob Fellmanin muistiinpanot Sompion ja Kuolajärven lapin murteista., Suomalais-Ugrilaisen Seuran Aikakauskirja 30 p. 1-91., 1918
Birger Magnus

Birger Magnus (født 8. april 1955) er en norsk næringslivsleder. Han er styreleder i NRK og Hafslund ASA, og var tidligere også styreleder i Storebrand ASA og Statoil Fuel & Retail. Han er dessuten styreleder i oppstartselskapene Oda, XENETA og Working Group Two, samt Holmenkollen Skifestival og stiftelsen Aktiv mot kreft.
Magnus var i årene 1996–2009 konserndirektør i Schibsted. Han var styreleder i Aftonbladet, Svenska Dagbladet, 20 min Holding, Aftenposten, VG og Media Norge. Magnus var før det partner i konsulentselskapet McKinsey & Company.
Birger Magnus er utdannet sivilingeniør fra Norges tekniske høgskole, og har en master of business administration fra den franske skolen Insead.Han ble i 1980 gift med Siri Hatlen.


== Referanser ==
Oslo Bispeborg

Oslo Bispeborg var den opprinnelige bispegården i Oslo. Borgen ble grunnlagt på begynnelsen av 1200-tallet av Bisp Nikolas Arnesson, og utvidet utover 1300-tallet. Borgen ble bygget i stein rundt en bispegård i tre etablert i begynnelsen av 1100-tallet. Et ferdig, lukket forsvarsanlegg ble bispeborgen antakeligvis ikke før ut på 1300-tallet.
Borgen befant seg i Gamlebyen på nordsiden av Oslo torg/Bispegata. Den bestod av steinhus, omringet av høye murer og et tårn. Fra tårnet (kastellet) gikk en takoverbygget bro (drombegang) over til Halvardskatedralen. Sammen med Hallvardskatedralen var bispeborgen det daværende Oslos viktigste geistlige anlegg. Borgen var i tillegg et politisk tyngdepunkt: Den første unionsavtalen mellom Norge og Sverige ble undertegnet i bispeborgen, rett etter Håkon Vs død i 1319. 
Borgen ble skadet i 1523 ved svenskenes angrep. Etter reformasjonen i 1537 ble store deler av borgen revet, og i 1554 flyttet biskopen over til østfløyen i det nedlagte Olavsklosteret, som senere ble Oslo bispegård. I 1579 lot borgermester Christen Mule oppføre en renessansebygning på stedet.  Her ble kong James (Jakob) VI av Skottland og prinsesse Anna av Danmark viet 23. november i 1589. Etter en brann i 1722 ble den nåværende Oslo ladegård bygget over kjellermuren av Mules gård i 1725. 
Det fins rester av middelalderbyens bispeborg i kjelleren til Ladegården, bl.a. Bisp Nikolas vinterhall. Bisp Nikolaus' kapell er et rom fra bispeborgen som er rekonstruert i tilknytning til Ladegården.


== Eksterne lenker ==
Historikk fra Oslo kommune
Bispegård og barokkhage
Petter B. Molaug: Torget i middelalderen. Interesseforeningen Oslos Middelalders sider på Museumsnett
Oslo bispegård

Oslo bispegård ble oppført i 1623 på stedet som tidligere var Olavsklosteret i Oslo. Den nåværende bygningen ble oppført i nygotikk på 1880-tallet, etter tegninger av arkitekt Henrik Thrap-Meyer.


== Historikk ==
Oslo (Gamlebyen) har vært bispesete fra ca. 1070. Den eldste bispegården lå langs nordsida av Oslo torg, og like vest for Hallvardskatedralen. Fra omkring 1300 ble den utvidet med blant annet tårn og festningsmur, derav navnet Oslo bispeborg. (Oslo ladegård ble reist på ruinene av den gamle bispeborgen i 1725.) Fra 1554 har biskopen for Oslo bispedømme holdt hus i tilknytning til østfløyen av høymiddelalderens dominikanerkloster: Olavsklosteret. I 1623 ble Olavsklosterets østfløy ombygd til en mer moderne bispegård. Grunnet forfall ble bispegården lagt ut for salg i 1874. Da ingen kjøper meldte seg ble den revet i 1882 etter Stortingsvedtak. Middelalderdelen ble imidlertid bevart, og i 1883–84 ble den over avbildede bispegården oppført med østfløyen av klosteret som kjeller. I perioden 1999-2000 ble bispegården pusset opp innvendig, og veggene er nå malt i de opprinnelige fargene. I tillegg til å huse administrasjonen tilknyttet Oslo bispedømme, var bispegården biskopens pivatbolig til midt på 1980-tallet. Fra 1986 har Oslo bispegård i helhet vært lokalitet for den kirkelige administrasjon for Oslos biskop og bispedømmeråd.


== Interiør ==


=== Hallen ===
Rett innenfor hovedinngangen, opp mot taket, henger en forgylt Mariaskikkelse fra biskop Anton Christian Bangs samlinger i 1897. De to store skinnstolene er en avskjedsgave til biskop Eivind Berggrav da han i 1937 sluttet som biskop i Hålogaland. I stolryggen er Trondenes kirke og Tromsø med midnattssol og måker som motiv utskåret i tre.


=== Trappen ===
I trappeoppgangen henger Ellen Lenviks moderne gjengivelse av Akantus fra Søgne gamle kirke, anskaffet i forbindelse med oppussingen.


=== Spisesalen ===
I spisesalen står en kopi av Johannes-hodet fra Nidarosdomen i en nisje (1957). På den ene veggen en kopi av Christian Krohgs maleri "Sovende barn". I taket henger en lysekrone fra Vækerø hovedgård.


== Kulturminne ==
Oslo bispegård er et kulturminne og har nummer 86159 i Riksantikvarens kulturminnebase.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Bispegården, Oslo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
«Oslo bispegård». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.