jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Samlingspartiet

Samlingspartiet var et norsk politisk parti. Ved stortingsvalget høsten 1903 fant Høyre og moderate krefter fra Venstre sammen. Samlingspartiet hadde front mot Venstres sosiale og unionspolitiske radikalisme og det fremvoksende sosialdemokratiet. Sentrale personer i og rundt Samlingspartiet var blant andre Christian Michelsen, Wollert Konow (SB) og Bjørnstjerne Bjørnson. Samlingspartiet gikk i 1903 til valg på et program som blant annet inneholdt løfter om forhandlinger med Sverige fremfor ensidig norsk aksjon i konsulatsaken. Høyresiden i Venstre brøt ut og gikk inn i Samlingspartiet, mens arbeiderne i stor grad gikk over til Arbeiderpartiet.Forhandlingsoptimismen var stor i 1903, og Samlingspartiet, Moderate Venstre og Høyre vant valget med 63 representanter mot Venstres 49. Høyres Francis Hagerup dannet regjering 22. oktober 1903. Samlingspartiet var betegnelsen på alliansen som var det parlamentariske grunnlaget for Hagerups regjering. Samlingspartiet hadde ikke en landsdekkende organisasjon, og både Høyre og Venstre videreførte sitt partiapparat og valglistene i valgkretsen hadde mange forskjellige betegnelser. Etter unionsoppløsningen i 1905 var Samlingspartiet tiltenkt å fortsette i rollen som borgerlig samlingsalternativ ved stortingsvalget i 1906, men samlingspolitikken overlevde ikke i det etterunionelle politiske klimaet. Da unionsproblemene var løst, smuldret enigheten opp og motsetninger som hadde vært skjøvet i bakgrunnen blusset opp igjen. Samlingspartiet fikk en arvtaker i Frisinnede Venstre noe senere.


== Referanser ==
Bergljot Hobæk Haff

Bergljot Hobæk Haff (født 1. mai 1925 i Botne, død 12. februar 2016 i Oslo) var en norsk forfatter.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Haff var datter av overlærer Lars Hobæk (1883–1938) og lærer Martha Aarvold (1895–1987). Hun tok examen artium ved Sandefjord gymnas i 1943, og ble utdannet lærer i Oslo og København. Etter lærerutdanning i Oslo bodde hun 24 år i Danmark.


=== Forfatter ===
Haff fikk gjennom hele sitt forfatterskap kritikernes anerkjennelse for sine romaner, som gjennomgående har vært historiske romaner med originale synsvinkler. Det var først med to hovedbøker i bokklubb i 1983 og 1989 at hun ble et kjent navn for allmennheten, og Skammen som utkom i forfatterens 71. år, ble en publikumssuksess med sin skildring av et NS-barns liv gjennom 60 år. Suksessen ble senere fulgt opp med en dramatisering av Skammen på Nationaltheatret i 1999, med Anne Krigsvoll i hovedrolle som Idun Hov.Haffs bøker er oversatt til engelsk, fransk, nederlandsk, spansk, italiensk og latvisk.Bergljot Hobæk Haff var mor til Marianne Hobæk Haff som er professor i fransk lingvistikk.


== Bibliografi ==
Raset – roman (1956)
Liv – roman (1958)
Du finner ham aldri – roman (1960)
Bålet – roman (1962)
Skjøgens bok – roman (1965)
Den sorte kappe – roman (1969)
Sønnen – roman (1971)
Heksen – roman (1974)
Gudsmoren. En menneskelig komedie – roman (1977)
Jeg, Bakunin – roman (1983)
Den guddommelige tragedie – roman (1989)
Renhetens pris – roman (1992)
Skammen – roman (1996)
Sigbrits bålferd – roman (1999)
Den evige jøde – roman (2002)
Attentatet – roman (2004)


== Priser ==
Gyldendals legat 1962
Kritikerprisen 1962, for Bålet
Gyldendals legat 1974
Dobloug-prisen 1985
Det Norske Akademis Pris 1988
Aschehougprisen 1989
Amalie Skram-prisen 1995
Brageprisen 1996 Skammen
Kritikerprisen 1996, for Skammen
Riksmålsforbundets litteraturpris 1996
Anders Jahres kulturpris 1998
To ganger nominert til Nordisk råds litteraturpris, for Den guddommelige tragedie og for Renhetens pris.


== Litteratur om Haff ==
Zagar, Monika. «Bergljot Hobæk Haff: Skammen. Å tale med og for far» I: Norsk litterær årbok 2000
Bliksrud, Liv. «Metafysikk og tvisyn. Nedslag i Bergljot Hobæk Haffs forfatterskap» I: Norsk Litterær Årbok 1990
Bjørneboe, Therese. «Sør-afrikansk requiem. Intervju med Bergljot Hobæk Haff» I: Vinduet nr 1, 1989


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
NRK: Lydfiler med Bergljot Hobæk Haff
Bergljot Hobæk Haff i NRK Forfatter
Bergljot Hobæk Haff i Dagbladet Forfatter
Bergljot Hobæk Haff hos Gyldendal Norsk Forlag
Bergljot Hobæk Haff i Aftenposten Alex
Digitaliserte bøker av Bergljot Hobæk Haff i Nasjonalbiblioteket.
Ari Lemmke

Ari Lemmke (født 12. desember 1963) er en finne som ga Linux sitt navn i 1991.
Linus Torvalds ville i utgangspunktet kalle prosjektet sitt for Freax (en kombinasjon av free, freak, og bokstaven X for å henvise til at det er et Unix-lignende system).
Lemmke oppfordret Linus til å legge det på Internett så brukere kunne laste det ned, og dette ble gjort.
Ari Lemmke var imidlertid ikke fornøyd med navnet Freax, så han la den i en katalog kalt /linux på FTP-tjeneren ftp.funet.fi.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Ari Lemmkes hjemmeside på lemmke.org
Centrum

Centrum var et konservativt politisk parti i Norge som stilte til valg mellom 1893 og 1900. Partiet ble dannet av utbrytere fra Venstre i februar 1893, og ofte sett på som en østlandsk avlegger av Moderate Venstre. Centrums kjerne var storbønder og den konservative delen av folkehøyskolebevegelsen. Partiets førende politiker var folkehøyskolelærer Frits Hansen i Gausdal, så tilhengerne av partiet ble på folkemunne kalt «gausdøler», en hentydning til «oftedølene» i Moderate Venstre.Historiker Jostein Nerbøvik beskrev Centrums profil som «kristelig-ortodoks, sosial-konservativ, agrar-proteksjonistiske og agrar-nasjonalistisk». Kulturhistoriker Knut Aukrust oppsummerer Centrums program med at det «forsvarte konge og union og det puritanske og asketiske kristne, norske bondesamfunnet. Her lå en garanti mot de nedbrytende krefter som kom i kjølvannet av urbanisering, industrialisering og framveksten av en kjempende arbeiderklasse.»Centrum fikk valgt Martin Gunnerud fra Buskerud amt, Johannes Andreas Henschien fra Nedenes amt, Gunder Anton Jahren fra Smaalenenes amt og Conrad Andersen fra Jarlsberg og Larviks amt ved stortingsvalget i 1894, etter et utstrakt valgsamarbeid med Høyre. Det var mange steder uklare skiller mellom partiene med «konservative», «moderat-konservative» og «centrums- og moderate» foreninger. Senere søkte Centrum å oppløse fellesforeningene med Høyre og bli et mer selvstendig parti, men velgerne bodde spredt, og partiets midler var små. Et planlagt fellestyre for Centrum og Moderate Venstre for å kunne danne et landsomfattende parti, ble aldri noe av. I stedet falt Centrum ut, og Moderate Venstre gikk tilbake og mistet sin vippeposisjon på Stortinget, idet det rene Venstre seiret ved stortingsvalget i 1897. Etter 1900 gikk både Moderate Venstre og Centrum inn i Høyre.Centrums talerør frem til stortingsvalget i 1897 var avisen Eidsvold, som utkom i Kristiania.


== Referanser ==
Moderate Venstre

Moderate Venstre var fra 1885 en fløy i partiet Venstre, og fra 1888 et eget parti. Partiet hadde utspring i den lavkirkelige delen av Venstre, og var spesielt opptatt av avholdssak, religion, sparepolitikk og moral.
Internt i Venstre stod den moderate fløyen i opposisjon til det mer radikale Rene Venstre. Moderate Venstre støttet Regjeringen Sverdrup, mens Rene Venstre mente regjeringen var altfor moderat i spørsmål om blant annet kulturpolitikk, moral og stemmerettsutvidelse. Det er vanskelig å tidfeste splittelsen i Venstre og det var ikke et brudd over natten, men en prosess over flere år. Historikeren Leiv Mjeldheim setter splittelsen til 1885, mens en på Regjeringens nettsider kan lese at splittelsen skjedde i 1887.Ved stortingsvalget i 1885 var tonen fortsatt god nok til at Rene Venstre og Moderate Venstre stilte til valg sammen under parolen «Tillit til Johan Sverdrup.» I 1888 stilte derimot fløyene til valg alene. Moderate Venstre grunnla ble grunnlagt som Norges tredje stortingsparti etter å ha blitt presset ut av den radikale fløyen.Da partiets «sterke mann» Lars Oftedal i 1891 gikk inn for samarbeid med Høyre gikk deler av partiet tilbake til Venstre, og partiet ble i sterkere grad et grunneierparti. I motsetning til Høyre var imidlertid Moderate Venstre tilhenger av økt norsk selvstyre og etter hvert selvstendighet. Da Høyre snudde i unionssaken og Samlingspartiet ble grunnlagt, ble Moderate Venstre en del av dette. I 1906 gikk Moderate Venstre inn i Høyre.


== Referanser ==
Avholdspartiet

Avholdspartiet var et norsk politisk parti. Det hadde nære koblinger til Venstre. Partiet stilte til valg mellom 1907 og 1933 og hadde valgte representanter, og også ordførere, i flere kommuner. Som navnet antyder var avholdssaken partiets fanesak. Partiet krevde økt undervisning om alkoholens virkninger og farer i utdanningsvesenet, konfiskering av all fortjeneste på alkoholproduksjon og -salg og i siste omgang totalforbud.Hans Seip, ordfører i Bergen mellom 1923 og 1924, representerte Avholdspartiet. Sosialsjefen i Frelsesarmeen, oberst Othilie Tonning, satt som representant for Avholdspartiet i Kristiania bystyre og formannskap fra 1907 til 1913.


== Referanser ==


== Se også ==
Avholdsbevegelsen
Den Nationale Legion

Den Nasjonale Legion var et norsk fascistisk parti som stilte til Stortingsvalget i 1927. En bok om den nasjonale legion ble først utgitt av historiker Terje Emberland i 2015.Partilederen var Karl Meyer, sønn av advokat Ludvig Meyer. Han var også bror til Håkon Meyer og Eli Meyer som var gift med forfatteren Helge Krog. Karl Meyer hadde et tvilsomt rykte som spekulant og forretningsmann. Han skal ha tilhørt hovedstadens kulturelle elite. Andre sentrale skikkelser i bevegelsen var forfatter Erling Winsnes, sirkusdirektør Karl Norbeck, skuespiller Egil Eide og forfatter Thoralf Klaveness.
Den nasjonale legion ønsket å avskaffe Stortinget og innsette en diktatorisk regjering. Deres første møte var den 27. mai 1927. Kommunister var ikke velkomne til å delta på dette møtet. Sirkusdirektør Karl Norbeck, også kjent som «Norges sterkeste mann», hadde hovedansvaret for å holde ro og orden.Partiet varte fra 1927 til 1928, og var Norges første fascistiske bevegelse. Inspirasjonen var hentet fra Mussolinis Italia. I hvilken grad partiet faktisk var fascistisk er likevel diskutabelt ettersom at de ikke hadde et klart revolusjonært, utopisk eller totalitært budskap.


== Partiorgan ==
Offisielt partiorgan var avisen Nationalfascisten. Medlemsavgiften var 1 krone og 50 øre. Redaktør for avisen var tyveåringen Wilhelm Bjørseth. Karl Meyer mente at Nationalfascisten ikke skulle være noe kjedelig og alminnelig partiorgan. Ifølge Terje Emberland ble avisen i større grad et talerør for partilederen selv.


== Program ==
Det fantes ikke et felles program. Partiet hadde til hensikt å:
stanse det kommunistiske opvigleri, forhindre at barn og ungdom opdrages til hat mot sit herlige fædreland, umuliggjøre det planlagte røde kup, gjenreise det nationale samfundsliv, gjenreise vort forsvar og den nationale disciplin.


== Nedgang ==
Partiet fikk 1 210 stemmer (0,1 %) ved Stortingsvalget i 1927 og ingen mandater. Emberland skriver at dersom Den nasjonale legion hadde hatt en mer kompetent leder, et bedre utviklet organisasjonsapparat og et tydeligere program, så er det mulig at partiet ville fått større oppslutning. Etter nedgangen var det noen av partiets medlemmer som meldte seg inn i Høyre, Bondepartiet eller Frisinnede Venstre, samtidig som mange også var medlemmer av Fedrelandslaget. Andre meldte seg inn i tidens mange politiske og religiøse småbevegelser, mens andre fortsatte retningen innenfor norsk fascisme. Karl Meyer selv erklærte at han aldri mer ville blande seg inn i norsk politikk.


== Litteratur ==
Terje Emberland: Da fascismen kom til Norge. Den nasjonale legions vekst og fall, Dreyer, 2015.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Poster om valgmøte på Frogner Stadion.
Olav Fjell

Olav Fjell (født 28. juni 1951 i Bardu i Troms) var konsernsjef i Hurtigruten fra 2007 til 2012.  Han var konsernsjef i Statoil fra 1999 til 2003.Fjell er utdannet siviløkonom ved Norges Handelshøyskole i Bergen (1975), og har examen artium samt befalsskolen for infanteriet i Sør-Norge.
Han startet sin yrkeskarriere som økonom i Kongsberg Våpenfabrikk i 1975 og var administrerende direktør da han fratrådte i 1987. Deretter hadde han en sammenhengende ansettelsesperiode i Bergen Bank, DnB, og til slutt i Postbanken som administrerende direktør til han ble hentet til Statoil i 1999. Fjell fikk med seg en etterlønnsavtale på opp mot 40 millioner kroner, da han måtte gå fra stillingen som konsernsjef i Statoil.
Fra 2004 til 2006 var Fjell strategisk og finansiell rådgiver i First Securities.  Deretter var han konsernsjef i Lindorff fram til september 2007.
Fjell har hatt flere styreverv. Blant annet var han styreformann i NSB fra 2000, men gav fra seg vervet samtidig som han måtte gå av som konsernsjef i Statoil i 2003. Han har vært styreleder i Eastern Drilling, Lindorff Group AB og er styremedlem i Statkraft. Pr 2010 er han styreleder i det Fredriksen-dominerte supplyrederiet Deep Sea Supply (DESS), notert på Oslo Børs. Fra 2012 er han styreleder i matforskningsinstituttet Nofima.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Dagens Næringsliv om Iran-skandalen: De ansattes hvite-bok
imarkedet.no: Inkasso for Olav Fjell
Dagbladet: Fjell kan bli fratatt 30 mill
Vats

Vats er en tidligere selvstendig kommune i Rogaland fylke, opprinnelig (fra 1837) del av Skjold formannskapsdistrikt. Vats ble skilt ut som egen kommune i 1891 med 1 095 innbyggere.
1. januar 1965 ble det meste av Vats med 1 128 innbyggere, området nord for Vindafjorden i Imsland, to kretser i Skjold samt Sandeid kommune slått sammen til Vindafjord kommune.
Gårdene Breidal og Stølsvik i Vats med 16 innbyggere ble samtidig slått sammen med Nedstrand og Tysvær kommuner, Førre, Gismarvik og Stegaberg kretser i Avaldsnes, Dueland, Grinde og Yrkje kretser i Skjold og gårdene Dokskar og Hapnes i Vikedal slått sammen til Tysvær kommune.
Hatteland-konsernet er regna som den største bedrifta i Vats.
Fifehead Magdalen

Fifehead Magdalen er en liten landsby og verdslig sogn i grevskapet Dorset, England. Den ligger ved elven Stour i dalføret Blackmore Vale det administrative distriktet North Dorset, omkring km sør for Gillingham og 8 km vest for Shaftesbury. Landsbyens jordsmonn er kalkstein og omgitt av oxfordleire. Stedsnavnet betyr «stedet med fem hider dedikert til [sankt] Magdalena». I 2013 var befolkningen i sognet beregnet til å utgjøre 80 innbyggere.To andre landsbyer i nærheten heter også Fifehead: Fifehead Neville og Fifehead St. Quinton. Stedsnavnets andre ledd, som nevnt, Magdalen, kommer fra sognekirken, som er viet til Maria Magdalena. Kirken er fra 1300-tallet, og ligger på en kalkstensrygg med utsikt over elven. Det nordlige kapellet ble reist i 1730 til minne om Newman-familien. Et medlem av denne familien var et ledende medlem av Dorset Clubmen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Fifehead Magdalen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

Kartkilder for Fifehead Magdalen
Blackmore Vale

Blackmore Vale er en bred dal i England. Hoveddelen av den ligger i distriktet North Dorset, men den strekker seg også inn i South Somerset og det sørvestlige Wiltshire. Den  er en del av dalen, engelsk vale, elven Stour renner gjennom. Den er en del av Dorsets geologi og en del av naturregion som er kjent som Blackmoor Vale and Vale of Wardour. Dalen avgrenses av kalkstensåsene Dorset Downs i sør og Cranborne Chase i øst, og av vannskillet mellom Stour og Yeodalen i nordvest. Stour renner inn i dalen ved Gillingham og ut igjen ved Blandford Forum.
Thomas Hardy brukte dalen som mønster for sin «De små meierienes dal», hvor blant annet handlingen i Tess of the D'urbervilles foregår. Han bodde selv i Sturminster Newton en del av sitt liv. Andre forfattere som har bodd i dalen er William Barnes (også i Sturminster Newton), Douglas Adams og Robert Boyle (begge i Stalbridge).
Området brukes for det meste til melkeproduksjon, som foregår på de mange små gårdene.
Noen av byene og landsbyene i dalen er:

Blandford Forum
East Stour
Fifehead Magdalen
Gillingham
Shillingstone
Stalbridge
Sturminster Newton
West StourShaftesbury og Sherborne ligger rett utenfor dalen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Blackmore Vale – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Cranborne Chase

Cranborne Chase er et kalkstensplatå i det sørlige England. Det ligger i grevskapene Dorset, Hampshire og Wiltshire, og er en del av den engelske kalkformasjonen. Den ligger opp mot Salisburysletten og West Wiltshire Downs i nord, Dorset Downs i sørvest og South Downs i sørøst. 
981 km² av Cranborne Chase er definert som en Area of Outstanding Natural Beauty, og er det sjette største av slike områder i Storbritannia. 
Det høyeste punktet er Win Green i Wiltshire, på 277 moh.


== Historie og arkeologi ==
Det har lenge vært menneskelig aktivitet i området, og man finner jordvoller og enkeltfunn fra neolittisk tid og framover. Opprinnelig var det tett skog der, men denne ble etterhvert ryddet av jordbrukere. Etterhvert som jorden ble mindre fruktbar etter intensiv bruk begynte skogen å vokse tilbake, og fra middelalderen og fram til andre verdenskrig var det igjen nokså tett skog i Cranborne Chase. 
Det er funnet flere monumenter fra neolittisk tid og bronsealderen, og man har funnet spor etter flere bosetninger fra jernalderen. Ved Badbury Rings finner man et av landets mest kjente jernalderfort. Det gikk en romersk vei gjennom området, fra Dorchester til Salisbury. I angelsaksisk tid ble det anlagt en forsvarsvoll langs denne veien, kjent som Bokerleydiket. 
Funnene i området var spesielt rike på grunn av det lave befolkningstallet fra angelsaksisk tid og framover. Det var først under andre verdenskrig at man trengte nytt jordbruksland, og det var da ikke tiden for å ta hensyn til mulige arkeologiske funn. Augustus Pitt Rivers utviklet flere av den moderne arkeologiens metoder i Cranborne Chase i det 19. århundre. 
Området har sitt navn etter landsbyen Cranborne, som ble grunnlagt av sakserne, og ordet chase («jakt») som kommer av at det var et populært jaktområde. Blant de som har jaktet der er kongene Johan, Henrik VIII og Jakob I. 
Cranborne Chase var i jarlen av Gloucesters eie inntil kong Johan tok over da han giftet seg med jarlens datter Avisa. Jakob I ga rettighetene til området til Robert Cecil, 1. jarl av Salisbury. Store deler av området tilhører fortsatt forskjellige herregårder, som Kingson Lacy.
Cranborne

Cranborne er en landsby i distriktet East Dorset i grevskapet Dorset, England. Den ligger i, og har gitt navn til, kalksteinsplatået Cranborne Chase. Det er en del av stor vidde med kalkstein i sørlige England som omfatter det nærliggende Salisbury-sletten og Dorset Downs.
I 2001 hadde landsbyen en befolkning på 779 innbyggere, noe som ikke endret seg ved folketellingen i 2011. Valgkretsen er kalt for «Crane» og omfatter Wimborne St. Giles i vest og sør til Woodlands. Den totale befolkningen i denne valgkretsen utgjorde ved folketellingen i 2011 til 2 189 innbyggere.


== Historie ==
Landsbyen ble grunnlagt i angelsaksisk tid, og er nevnt i Domesday Book som Creneburne. Navnet betyr «tranenes elv» ved elv = bourne og traner = cranes. Landsbykirken er fra normannisk tid.
Flere konger har bodd på en jakthytte i landsbyen i forbindelse med jaktturer til Cranborne Chase. Blant disse finner man Johan, Henrik VIII og Jakob I. Jakthytten ble bygget om av Robert Cecil, 1. jarl av Salisbury mellom 1607 og 1611, og er kjernen i hans herregård. 
I middelalderen var Cranborne en markedsby, og det var forlagt en garnison der for å beskytte kongen når han besøkte stedet. Byens befolkning var ved et tidspunkt sammenlignende høyt, men dens betydning og makt minsket da andre mer tilgjengelige byer har overtatt og forbigått den i størrelse. Byens charter ble siden inndratt. 
På 1980-tallet ble det framstilt en naturtro etterligning av et rundhus fra jernalderen på baksiden av Cranborne Middle School. Det er i dag ved Cranborne Ancient Technology Centre.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Pitt-Rivers, Michael (1968): Dorset. London: Faber & Faber.
Newman, J.; Pevsner, N. (1972): The Buildings of England: Dorset. Harmondsworth: Penguin. s. 170–171.


== Eksterne lenker ==
Cranborne Arkivert 6. mars 2005 hos Wayback Machine., The Dorset Page
Cranborne, Images of Dorset
Åsa Vartdal

Åsa Vartdal (født 3. desember 1976) er programleder og journalist i NRK Nyheter. Hun er utdannet ved Universitetet i Oslo (1995-96) og ved University of Stirling (1996-2000). Siden 2000 har hun jobbet i NRK Nyheter som reporter/journalist i NRK Dagsrevyen, som researcher og reporter for Redaksjon 21, Sommeråpent, Redaksjon EN, Standpunkt, NRKs valgsendinger og Debatten, og som programleder for Ukeslutt, NRK Direkte, Din stemme, Nyhetsmorgen og Dagsrevyen. 
Åsa Vartdal har hatt diverse roller i norske filmer og forestillinger, blant annet Frida – med hjertet i hånden.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Åsa Vartdal på Internet Movie Database 
(no) Åsa Vartdal hos Sceneweb
Huai He

Huai He (forenklet kinesisk: 淮河, tradisjonell kinesisk: 淮河; pinyin: Huái Hé) er en elv i Kina omtrent midtveis mellom landets to hovedelver,  Den gule flod (Huang He) i nord og Chang Jiang (Yangzi) i sør. Før i tiden rant den likesom de to nevnte fra vest til øst og ut i Østkinahavet. Men nå er elveløpet endret, noe som stadig fører til stygge oversvømmelser. Lengden er 1.078 km, og nedslagsfeltet 174.000 km².
Huaielvens historiske løp var rett ut til kysten i den nordlige delen av  Jiangsu-provinsen. Men i 1194 brøt Den gule flod ut av sitt elveleie og gravde seg et nytt løp sørover og over til nedre del av Huaielvens løp. Der forente de to elvene seg og fulgte det nedre Huai-løpet ut i havet. Imidlertid førte Huang He med seg langt mer slam som sedimenterte seg og demmet opp dette nedre elveleiet. Huang Hes nedre løp reverserte seg til slutt etter 700 år i 1850-årene. Men noen tiår etter, i 1897, var Huai He ikke lenger istand til alene å følge sitt historiske leie ned til kysten. Vannet demmet seg opp i innsjøen Hongze, og derfra fikk det bane seg en ny kurs sørover og ned i Yangtze. 
Problemene med elveløpet ble verre og verre. Under annen verdenskrig, da Chiang Kai-shek var kinesernes regjeringssjef, forsøkte kineserne å bremse japanernes fremmarsj ved å åpne opp Gulelvens diker slik at vann rant sørover og over i det øvre Huai-bekkenet og oversvømmet der et enormt område. Hovesastrømmen av Gulelven fortsatte å renne i denne retning i hele ni år, noe som ytterligere skadet Huais historiske elvesystem.
Større og mindre oversvømmelser ble resultatet, og mellom flomperiodene var det ofte tørke. I løpet av de 450 år frem til 1950 så Huai-elven i gjennomsnitt 94 større oversvømmelser per århundre. 
I elva ligger Foziling-demningen og -reservoaret fra 1954, som ble anlagt på ordre fra Mao Zedong.


== Litteratur ==
Otto Franzius: «Die Regelung des Hwai Ho, des Kaiserkanals usw.», i: Die Bautechnik 11 (19. deptember 1933), Heft 40, s. 568-578


== Eksterne lenker ==
(en) Huai River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Huai River
Wei He

Wei He (kinesisk: 渭河, pinyin: Wèi Hé) er en elv i provinsen Shaanxi det sentrale Kina som renner fra vest til øst og ut i Huang Hes midtre løp. Elven er Huang Hes største sideelv. 
Weidalen var en av de tidligste vugger for kinesisk kultur. Her lå hovedsteder og kulturelle nøkkelsteder under en rekke dynastier, som Qin-, Han- and Tang-dynastiene. I prefekturet Dingxi helt øverst i dalen er det gjort en rekke arkeologiske funn som går tilbake til forskjellige tidlige steinalderkulturer, det er også gjort flere slike funn en rekke andre steder i området.
Weis kilder er i fylket Weiyuan (渭源, som betyr «Weis kilde») i provinsen Gansu, mindre enn 200 kilometer fra Huang He ved Lanzhou. Men mens Huang He der svinger skarpt nordover for å slå sin store bue, renner 818 kilometer sørøst- og østover. Dens nedslagsfelt er på 135.000 km². 
Millionbyen Xi'an er i dag den største byen i Weidalen.


== Eksterne lenker ==
(en) Wei River (Yellow River tributary) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
The temporal framework in the Weihe valley Arkivert 7. juli 2011 hos Wayback Machine.