jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Stenomicridae

Stenomicridae er en liten og lite kjent familie av små fluer. Lite er kjent om biologien til disse fluene, bortsett fra at de ofte blir funnet mellom gress. En art, Stenomicra delicata, er kjent fra Norge. Det er en meget liten flue, 1,5 mm lang og spinkelt bygd.


== Utseende ==
Små (ca. 1,5 – 2 mm), slanke fluer. Av utseende kan de ligne på sivfluer (Anthomyzidae) eller på sevjefluer Periscelididae. Hodet er som hos sevjefluer, bortsett fra at de har tre, ikke to, børster langs innerkanten av fasettøyet, og de har en tydelig kinnbørste (vibrissa). Forøvrig ligner de sevjefluer Periscelididae, se under denne familien.


== Levevis ==
Lite er kjent om stenomicridenes biologi. De larvene som er kjente lever i vann som samler seg ved bladfestene hos visse tropiske planter (såkalte phytotelmata). Tropiske arter av slekten Cyamops finnes på våte steiner ved rennende vann. Noen av artene blir ofte funnet på gressmark og er kanskje på en eller annen måte knyttet til gress. Stenomicra-artene kan sees løpende omkring på blader, hele tiden vendt i den samme retningen.


== Systematisk inndeling ==
Disse fluene har blitt regnet til flere ulike familier: fruktfluer (Drosophilidae), almesevjefluer Aulacigastridae og sevjefluer Periscelididae. Også i dag blir de ofte regnet som en underfamilie av sevjefluer.

Ordenen tovinger, Diptera
Underordenen høyere fluer, Cyclorrhapha
gruppen Schizophora (Acalyptrata)
Overfamilien Opomyzoidea
Familien Stenomicridae  (eller Periscelididae: Stenomicrinae)
Slekten Cyamops Melander, 1913  – mørkfargede, trege fluer. Ved rennende vann, tropiske.
Slekten Planinasus Cresson, 1914
Slekten Stenomicra Coquillett, 1900  – små, slanke, bleke fluer, kjappe i bevegelsene. 18 kjente arter.
Stenomicra delicata (Collin, 1944)  – et par funn i Norge. 1,5 mm lang, ligner familien sivfluer (Anthomyzidae)


== Kilder ==
Jonassen, T. 1994. Stenomicra (Podocera) delicata (Collin, 1944) (Dipt., Stenomicridae) found to Norway. Fauna norvegica Serie B 41: 89.
Mathis, W.N. og Papp, L. 1998. Family Periscelididae. I: Papp, L. og Darvas, B. (red.): Contributions to a Manual of Palaearctic Diptera. 3: 285-294. Science Herald, Budapest.


== Eksterne lenker ==
(en) Stenomicridae i Global Biodiversity Information Facility 
(sv) Stenomicridae hos Dyntaxa
Metionin

Metionin er en essensiell, hydrofob aminosyre.
Sammen med cystein er metionin de eneste aminosyrene som inneholder svovel. Metionin kan ikke danne svovelbroer. Metionin-derivatet S-adenosyl-metionin (SAM/AdoMet) fungerer som metyldonor i cellen og kan blant annet føre til skader i DNA som følge av spontan metylering.
I proteinsyntesen er metionin kodet for kun ett kodon i den genetiske koden, AUG. Aminosyren er derfor alltid å finne i starten på nylig syntetiserte proteiner, men det blir som regel fjernet ved posttranslasjonelle modifikasjoner. Metionin finnes også internt i proteinet.


== Biosyntese ==
Metionin er en essensiell aminosyre og kan altså ikke syntetiseres av mennesker. Den produseres imidlertid fra aspartat og cystein i planter og mikroorganismer. β-aspartyl-semialdehyd, det første mellomproduktet i dette syntesesporet har metionin felles med syntesen av lysin og treonin. Via flere trinn dannes homocystein, som metyleres av metionin syntase ved hjelp av metylgrupper fra vitamin B12 (se figur 1).
Enzymer som deltar i reaksjonene:

aspartokinase
β-aspartat semialdehyd dehydrogenase
homoserin dehydrogenase
homoserin acyltransferase
cystationin-γ-syntase
cystationin-β-lyase
metionin syntase (dette trinnet utføres av homocystein metyltransferase i pattedyr)


== Kilder ==
Bok:Mathews et al., Biochemistry 3rd ed 2000 Addisson Wesley Longman
Steinkobbe

Steinkobbe (Phoca vitulina), også kalt fjordsel, er et sjøpattedyr som lever et amfibisk liv i Nord-Atlanteren. Den tilhører selfamilien (Phocidae). En voksen steinkobbe kan bli opptil 150cm og kan veie 95kg og hunner noe mindre, rundt 55,7kg.


== Utbredelse ==

Steinkobber har et av de største utbredelsesområdene av alle selartene våre. De finnes fra tempererte farvann som Sør-Europa i Atlanterhavet og California i Stillehavet til arktiske områder. Steinkobben er en kystnær selart som ofte samles i små grupper når de legger seg opp for å hvile på små skjær eller strender i tidevannssonen. Svalbardbestanden av steinkobbe er på den nasjonale rødlisten, og er totalfredet.


== Beskrivelse ==
Steinkobben er en middels stor selart som varierer noe i størrelse fra bestand til bestand. På Svalbard blir voksne hanner rundt 150 cm lange og veier i gjennomsnitt litt over 100 kg, mens hunnene er noe mindre med gjennomsnittlig voksen lengde på 140 cm og vekt i overkant av 80 kg. Pelsfarge og mønster varierer mye hos denne arten, med noen som er helt sølvgrå med mørke flekker, til mørkegrå og brunsvarte individer med lysere flekker og av og til ringer. Nyfødte unger har røytet fosterpelsen inne i livmora, slik at de blir født med en glatt pels som likner de voksnes. Ungene veier 10–12 kg og er 80–100 cm lange ved fødselen.  Steinkobben blir kjønnsmoden når de er ca 4 år, og de lever til de er ca 35 år.


== Fylogeni ==
Kladogrammet over viser slektskapet mellom de eksisterende artene i selfamilien.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Steinkobbe – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Steinkobbe i Encyclopedia of Life 
(en) Steinkobbe i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Steinkobbe hos Artsdatabanken 
(sv) Steinkobbe hos Dyntaxa 
(en) Steinkobbe hos Fauna Europaea 
(en) Steinkobbe hos Fossilworks 
(en) Steinkobbe hos ITIS 
(en) Steinkobbe hos NCBI 
(en) Kategori:Phoca vitulina – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Phoca vitulina – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons
Jellingsteinene

Jellingsteinene er en samlebetegnelse på to runesteiner ved byen Jelling på sørsiden av Jelling kirke i Øst-Jylland, like vest for Vejle i Danmark. Den største kalles «Kong Haralds stein», men kalles gjerne bare «Jellingsteinen», mens den minste og eldste kalles «Kong Gorms stein». 
«Kong Gorms stein» er etter sigende reist av kong Gorm den gamle til minne om hans dronning Tyra Danebod. Teksten lyder: 

Kong Gorm gjorde disse kumler [minnesmerker] etter sin kone Thyre Danmarks bod.Innskriften på den største av steinene er spesiell, i og med at den er ordnet i vannrette linjer, ikke loddrette som er det vanlige ved runesteiner. Innskriften lyder: 

Kong Harald bød gjøre disse kumler (det vil si minnesmerker) etter Gorm sin far og etter Thyre sin mor, den Harald som vant seg hele Danmark og Norge og gjorde danene kristne.


== Den store steinen ==
Steinens innskrift sier:
       :        :    :      

  HARALTR        KUNUKR      BATH     KAURUA 
  HARALD         KONGE       BØD      GJØRE 

    :      :   :     :      :   

KUBL    THAUSI   AFT     KURM    FATHUR    SIN
KUMLER  DISSE   ETTER    GORM    FAR       SIN
  

   :   :       :      :     :  

AUK     AFT    THAURUI    MUTHUR    SINA,   SA  
OG     ETTER    THYRE      MOR      SIN,    DEN 

       :    :   :    :         

   HARALTR     IAS   SAR    UAN        TANMAURK
   HARALD      SOM   SEG    VANT       DANMARK     

   :    :       

ALA     AUK      NURUIAK
AL      OG       NORGE

   :    :      :       

AUK     TANI     KARTHI    KRISTNA
OG     DANERNE   GJORDE    KRISTNE


== Litteratur ==
Krogh, K.J. (1982). The Royal Viking-Age Monuments of Jelling in the Light of Recent Archaeological Excavations. A Preliminary Report. Acta Archaeologica 53. København: Institut for arkæologi, Københavns Universitet. 


== Eksterne lenker ==
(en) Jelling Runestones – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Røde Mor

Røde Mor var et kunstnerkollektiv som oppsto i 1969. Formålet var å skape politisk, proletarisk kunst. Politisk sto kollektivet nær Danmarks Kommunistiske Parti (DKP), og flere av dets mest fremtredende medlemmer var medlemmer her. Det var imidlertid blant annet politiske uenigheter som skulle føre til at partiet gikk i oppløsning i 1978 – mens enkelte medlemmer begynte å tvile på kommunismen, inntok andre en kritisk holdning til DKP gjennom å slutte seg til ulike anti-revisjonistiske bevegelser. Blant de mest kjente medlemmene av Røde Mor var forfatteren Dea Trier Mørch, skuespilleren Leif Sylvester og billedkunstneren Troels Trier. Filmregissøren Lars von Trier vokste også opp i utkanten av Røde Mor-miljøet.
Selv om kollektivet jobbet på en rekke felter er det trolig først og fremst gjennom musikken og Røde Mors Rockorkester, med Troels Trier på vokal, kollektivet er best kjent. Orkesteret oppnådde en viss suksess med sine åtte plater der de kombinerte rå, upolert musikk med hardtslående politiske tekster med linjer som:

Jeg havde en drøm i nat – en drøm der var go
Jeg vågned op i sengen – jeg lå og lo
Jeg stod på kirkegården og så ned i en grav
Jeg så Glistrup i sin ligskjorteJeg så Baunsgaard og Hartling med glorier på
I paradisets have så jeg Hækkerup gå
Ninn Hansen sad og svæved på en sky
Jeg så Anker slå sin harpe«Al magt til folket» fra Grillbaren (1973)og

Vil man være sadist, må man vide hvordan
så i fængslet der lå jeg og lagde en plan
Og da jeg blev lukket ud en dag
gik jeg straks ud og smækked én fra ChristianiaSå blev JEG nemlig gjort til betjent
og siden der har jeg haft det nemt
Når først man får uniformen på
så får man nemlig penge for at slå «Smæk» fra Hjemlig hygge (1976)Ved siden av politikken var det også personlige og kunstneriske årsaker til at kollektivet ble oppløst. Ved oppløsningen ble Røde Mors fond opprettet. Dette, som ble utgjort av inntekter fra salg av plater og kunstverk, eksisterer den dag i dag og gir støtte til kunstnere på den danske venstrefløyen. Medlemmene av Røde Mor har siden markert seg på ulike områder innen dansk kulturliv.
I 1997 ble Hjemlig Hygge nyutgitt på CD, og i 2002 ble den, sammen med resten av utgivelsene til Røde Mors Rockorkester gitt ut i en CD-boks der det også var tidligere uutgitte spor. Samme år begynte orkesteret igjen å spille konserter, noe de fortsatt gjør. Medlemmene av kollektivet møtes også jevnlig til diskusjoner og orienteringsmøter om hverandres prosjekter.


== Plateutgivelser ==
Johnny gennem ild og vand (1970)
Rok Ork (1971)
Ta hva der er dit (1972)
Grillbaren (1973)
Linie 3 (1975)
Betonhjertet (1975)
Hjemlig hygge (1976)
Sylvester's drøm (1978)


== Eksterne lenker ==
(da) Offisielt nettsted 
(en) Røde Mor – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Røde Mor på Discogs 
(en) Røde Mor på MusicBrainz 
(en) Røde Mor på Songkick 
(en) Røde Mor på AllMusic
Mogens Glistrup

Mogens Glistrup (født 28. mai 1926 Rønne, død 1. juli 2008 i Kongens Lyngby) var en dansk høyrepopulistisk politiker og selverklært rasist. Glistrup, som var utdannet jurist, grunnla i 1972 Fremskridtspartiet med et program for kraftig reduksjon av skatter og byråkrati, samt mot innvandring fra den tredje verden. Partiet gjorde et brakvalg i 1973 og fikk 28 mandater i Folketinget, der Glistrup satt sammenhengende frem til 1983, og deretter i perioden 1987–1990.
Glistrup ble i 1983 dømt til fengsel i 18 måneder for skattesvik. Siden rundt 1980 var kampen for et muslimfritt Danmark en av Glistrups fanesaker, og han ble i 2005 dømt til 20 dagers ubetinget fengsel for rasisme. I 1992 ble han også angrepet av antirasister utenfor Haraldsheimen Ungdomsherberge i Oslo i forbindelse med at han var invitert til landet av norske høyreekstremister.
I 1990 ble Glistrup ekskludert fra Fremskridtspartiet fordi han hadde laget et parti i partiet, Trivselspartiet. Dette partiet, som blant annet hadde et listesamarbeid med det kommunistisk inspirerte Fælles Kurs, fikk aldri noen valgsuksess, og Glistrups betydning ble stadig mindre. Han ble tatt opp i Fremskridtspartiet igjen i 1998. I 2004 meldte han seg ut igjen, men ombestemte seg raskt, og ble tatt opp igjen som livsvarig æresmedlem.


== Referanser ==
Elin Ahlberg

Elin Ahlberg (28. august 1987) er en svensk skuespiller, bosatt i Tågarp  i Skåne.
Ahlberg har gått på Linåkerskolan i Svalöv og går på gymnaslinjen "estetisk musikk". Hun driver også med dans.
Ahlberg er også sanger og konkurrerte i Sommarchansen 2004 med "Min soldat". Calle Lennartsson overrasket i finalen med å komme inn på scenen kledd som soldat.
Ahlberg spilte hovedrollen i filmen Fjorten suger.


== Filmografi ==


=== Spillerfilm (skuespiller) ===
2006 – Du och jag – Lillebrorens venninne
2004 – Fjorten suger – Emma


=== Kortfilm (regissør, produsent) ===
2002 – Ung tjej och flata


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Elin Ahlberg på Internet Movie Database 
(en) Elin Ahlberg hos The Movie Database
Andreas Karoliussen

Andreas Karoliussen (født 1986) er en svensk skuespiller. Han vokste opp i Helsingborg. 
Karoliussen spilte en av hovedrollene i filmen Fjorten suger.


== Filmografi ==
Fjorten suger (2004)
Fy Fan va vi är bra (2006)
Hata Göteborg (2007)


== Eksterne lenker ==
(en) Andreas Karoliussen på Internet Movie Database 
(sv) Andreas Karoliussen i Svensk Filmdatabas 
(en) Andreas Karoliussen hos The Movie Database
Ulf Wakenius

Ulf Wakenius (født 16. april 1958 i Halmstad) er en svensk gitarist og jazzmusiker, kjent for å være med i Oscar Petersons kvartett siden 1997.


== Bakgrunn ==
På 1980-tallet spilte han med Peter Almqvist i Guitars Unlimited, som blant annet opptrådte i pausen i Eurovision Song Contest 1985. Et opphold i Rio de Janeiro avstedkom utgivelse med Sivuca i Let's Vamos (Sonet, 1987). Samarbeidet med Niels-Henning Ørsted Pedersen begynte også i dette tiåret, og de ga senere ut This is all I ask (Verve, 1998) og Those who were (Verve, 1996).
Hans egen U.W. Group utga Venture (1991) med Jack DeJohnette på trommer, Bill Evans og Bob Berg på saksofon, Randy Brecker på trompet, Niels Lan Doky på piano, og Chris Minh Doky og Lars Danielsson på bass. Samarbeidet med amerikanske musikere fortsatte i New York meeting med Niels Lan Doky på piano, Ira Coleman på bass og Billy Hart på trommer.
Hans Enchanted Moments (Dragon, 1997) var med Lars Jansson på piano, Lars Danielsson, på bass og Raymond Karlsson på trommer. På Dig In (Sittel, 1997) spiller han med Gösta Rundqvist på piano, Yoshuito Mori på bass og Jukkis Uotila på trommer. Deretter fulgte Live (Dragon) og The Guitar Artristry of U.W. (Dragon, 2002). Deretter kom Tokyo Blue (2003) med Carsten Dahl på piano, Morten Lund på trommer og Yasuhito Mori på bass; deretter utkom Forever you (Stunt, 2003) med Carsten Dahl på piano, Morten Lund på trommer og Lars Danielsson på bass; og Checkin' In (Megaphon, 2004). Hans utgivelse Notes From the Hart (ACT, 2005) er en hyllest til Keith Jarrett, da med Lund og Johansson.
Wakenius spilte tidlig på 1990-tallet med tidligere medlemmer av John Scofields gruppe, Dennis Chambers på trommer, Gary Grainger på bass og Håkon Graf på piano. Han har figurert på Duke Ellington Swings (Telarc, 1998); med Oscar Peterson ga han ut Summernight in Munich (Telarc, 1999) og Trail of Dreams med Oscar Peterson og Michel Legrand (Telarc, 2000). Med Ray Brown spilte han på Summertime (1998) og Seven Steps to Heaven (1999M samt Some of My Best Friends Are Guitarplayers (Telarc, 2001).
Med Pat Metheny spilte han på Jazz Baltica 2003.
I Norge har han spilt med Hot Club de Norvège og Vertavo-kvartetten (Hot Club Records, 2005) samt bidratt på utgivelsen Guitaresque på Hot Club Records med Jon Larsen, Stian Mevik, Jimmy Rosenberg med flere. Han bidro på Lisa Nilssons Små rum (2001) og Cæcilie Norbys First Conversations (2002). I 2006 turnerte han blant annet i Oslo med sin oppsetning In the Spirit of Oscar og besetningen Kjell Öhman på piano, Hans Backenroth på bass og Jocke Ekberg på trommer.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Ulf Wakenius – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Sizzla

Sizzla (egentlig Miguel Orlando Collins, født 17. april 1976 på Jamaica) er en musiker som lager musikk av typen dancehall, en avart av reggae. Sizzla er en usedvanlig produktiv artist, til og med etter jamaicanske standarder, og gir gjerne ut flere album i året.
Sizzla er rastafarianer, og tekstene hans har ofte religiøse budskap. Noen tekster har også homofobiske budskap, uttrykk for holdninger som er knyttet til Sizzlas kulturelle bakgrunn, og dette har betraktelig bremset karrieren hans i den vestlige verden.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Sizzla – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Sizzla på Discogs 
(en) Sizzla på MusicBrainz 
(en) Sizzla på MusicBrainz 
(en) Sizzla på Spotify 
(en) Sizzla på Songkick 
(en) Sizzla på AllMusic 
(en) Sizzla på Myspace
Sivuca

Severino (Sivuca) Dias de Oliveira (født 26. mai 1930 i Itabaiana, Brasil, død 14. desember 2006 i João Pessoa, Paraíba) var en brasiliansk jazzmusiker (trekkspill), kjent for flere utgivelser og opptredener med skandinaviske jazzartister på 1980-tallet.
Hans profesjonelle karriere tok fatt i Pernambuco der han vokste opp, og utga sitt første album med Humberto Teixeira (1950), hvorpå han arbeidet i radio og fjernsyn i Rio de Janeiro fra 1955.  Med «Os Brasileiros» turnerte han Europa (1958).  Han flyttet til New York (1964–1976) og samarbeidet bl.a. med Miriam Makeba.
Han gjorde innspillinger med Putte Wickman (P.W. & Sivuca, 1969), Ulf Wakenius' «Guitars Unlimited» (1987) og Sylvia Vrethammar (Rio de Janeiry Blue, 1985; Rendezvois in Rio, 1995).  Hans «Sivuca Brasilian Group» turnerte skandinavia rundt 1990.


== Utgivelser ==
Motivo para Dançar (1956)
Motivo para Dançar Nº 2 – Sivuca e Seu Conjunto (1957)
Rendez-vous a Rio (1965)
Golden Bossa Nova Guitar (1968)
Sivuca (1968)
Putte Wickman & Sivuca (1969)
Sivuca (1969)
Joy – Trilha Sonora do Musical – Oscar Brown Jr. / Jean Pace / Sivuca (1970)
Sivuca (1973)
Live at the Village Gate (1975)
Sivuca e Rosinha de Valença Ao Vivo (1977)
Sivuca (1978)
Forró e Frevo (1980)
Cabelo de Milho (1980)
Forró e Frevo Vol. 2 (1982)
Vou Vida Afora (1982)
Onça Caetana (1983)
Forró e Frevo Vol. 3 (1983)
Forró e Frevo Vol. 4 (1984)
Sivuca & Chiquinho Do Accordion (1984)
Som Brasil (1985)
Chiko's Bar – Toots Thielemans & Sivuca (1986)
Rendez-Vous in Rio Sivuca / Toots Thielemans / Sylvia Vrethammar (1986)
Sanfona e Realejo (1987)
Let's Vamos – Sivuca & Guitars Unlimited (1987)
Um Pé No Asfalto, Um Pé Na Buraqueira (1990)
Pau Doido (1993)
Enfim Solo (1997)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Sivuca på Internet Movie Database 
(en) Sivuca hos The Movie Database 
(en) Sivuca på Discogs 
(en) Sivuca på MusicBrainz 
(en) Sivuca på Genius — sangtekster 
(en) Sivuca på AllMusic
Hunerik

Hunerik (død 23. desember 484) var vandalenes konge fra 477 til 484 og den eldste sønn av Geiserik. 


== Liv og virke ==
Han gikk bort fra sin fars imperiale politikkog konsentrerte seg hovedsakelig om interne saker. Han var gift med Eudocia, datter av den vestromerske keiseren Valentinian III (419–455), men hun forlot ham antagelig i 472.
Til tross for at han tilhørte ariansk kristendom, tillot Hunerik i begynnelsen av sitt styre valget av en ny katolsk biskop i Karthago og forfulgte manikeernes sekt. Så begynte han å forfølge katolikkene. Denne forfølgelse kjennes fra den katolske biskop Victor av Vita (i den nordafrikanske provins Byzacena), som kort tid etter forfattet Historia persecutionis Africanae provinciae. Dette er den viktigste historiske kilden, men ikke den eneste. Selv om biskopen ikke skriver helt objektivt (han kaller for eksempel kongen for «brølende løve» som henspiller på en nytestamentlig beskrivelse av djevelsen, og som den verste av alle illgjeningsmenn), er det klart at forfølgelsen ble gjennomført med stor brutalitet.Hunerik straffet alle katolske vandaler. Videre forsøkte han å gjøre katolsk eiendom om til statlig eiendom, men da dette førte til for store protester fra den bysantinske keiseren, valgte han å forflytte et antall katolikker til provinser langt unna i stedet. 
Den 1. februar 484 organiserte han et møte mellom katolske og arianske biskoper, men den 24. februar erklærte han katolikkene som vranglærere. Et antall katolske biskoper ble forflyttet til Korsika, de fleste andre ble fjernet fra sitt embete, men fikk holde seg i nærheten av deres tidligere bispedømme. Noen få ble martyrer. 
I hans relasjoner med andre stater, hadde ikke Hunerik prestisjen som hans far Geiserik hadde nøt godt av. Men vandalene beholdt sin sjømakt og sin kontroll over øyene i det vestlige Middelhavet. Men maurerne i innlandet, som hadde vært i ro på Geiseriks tid, klarte å erobre noen vandalske utposter i sitt område. Dermed svekket de forbindelsen mellom vandalenes hovedområde rundt Karthago og deres vestligste områder rundt Tanger.
Han myrdet også mange medlemmer av asding–dynastiet. Hunerik var den første vandalerkongen som brukte tittelen konge av vandalene og alanerne. Samtidig presenterte Hunerik seg i vandalerriket som etterfølger av de romerske keisere, blant annet ved at han gav lover som holdt seg tett opp til romerske forbilder, og ved at han endret navnet til havnebyen Hadrumetum (som er det moderne Sousse i Tunisia) til Uniricopolis - det vil si, etter seg selv.
Han ble etterfulgt av sin nevø Guntamund, og få sørget over ham blant vandalene eller deres undersåtter på grunn av hans grusomhet.


== Litteratur ==
Helmut Castritius: Die Vandalen. Kohlhammer, Stuttgart u.a. 2007.
John Robert Martindale: The Prosopography of the Later Roman Empire (PLRE). Bd. 1, Cambridge University Press, Cambridge 1971, s. 572f. (online)


== Referanser ==
Guntamund

Guntamund (født ca. 450, død 496) var vandalenes og alanernes konge fra 484 til 496. Han etterfulgte sin upopulære onkel Hunerik, og av den grunn alene opplevde han et nokså vellykket styre.
Guntamund var den andre sønnen til Gento, den fjerde og yngste sønnen til Geiserik, grunnleggeren av vandalenes kongedømme i Afrika. Siden de fleste av Geiseriks nærmeste familie døde unge, var Guntamund det eldste mannlige medlemmet i familien da Hunerik døde i 484. Etter hans bestefars lover om etterfølging på tronen, ble han utropt til konge. 
Guntamund tjente gjennom hele sitt styre på det faktum at vandalenes mektigste rivaler, vestgoterne, østgoterne og Østromerriket, var alle involvert i kriger. Selv om vandalenes makt hadde avtatt kraftig siden dets toppunkt under Geiserik, opplevde de fred under Guntamund. Han lettet også trykket på forfølgingene av katolikkene som begynte under Hunerik, et grep som dempet noe av uroen i hans kongedømme, og stabiliserte kongedømmets økonomi som var på grensen til kollaps under Hunerik.
Uheldigvis for vandalene fulgte Guntamund i fotsporene til hans nærmeste familie og døde nokså ung, midt i førtiårene. Han ble etterfulgt av sin bror Trasamund som ikke var like effektiv i styret av kongedømmet.