jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Jennifer Jones

Jennifer Jones (født Phylis Lee Isley 2. mars 1919, død 17. desember 2009) var en amerikansk skuespillerinne. Hun vant Oscar og Golden Globe for rollen som Bernadette Soubirous i filmen Sangen om Bernadette (1943). Jones har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.


== Filmografi (utvalg) ==

1943 – Sangen om Bernadette

1953 – Svindlernes marked

1955 – Skinnende dager

1974 – Inferno i flammer


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Jennifer Jones – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Jennifer Jones på Internet Movie Database 
(sv) Jennifer Jones i Svensk Filmdatabas 
(da) Jennifer Jones på Filmdatabasen 
(fr) Jennifer Jones på Allociné 
(en) Jennifer Jones på AllMovie 
(en) Jennifer Jones hos Turner Classic Movies 
(en) Jennifer Jones hos Rotten Tomatoes 
(en) Jennifer Jones hos The Movie Database
Sirin Eide

Sirin Eide (født 19. juni 1961 i Oslo) er en norsk filmregissør, manusforfatter og filmprodusent. Hun har arbeidet som kortfilmkonsulent i Norsk filmfond fra 2003 til 2006. 
Eide studerte Film og media ved Høgskulen i Volda og har etter utdannelsen arbeidet med film- og TV-produksjoner, først som redigerer, deretter som videofotograf og etterhvert regissør. Hun har siden 1996 regissert musikkvideoer, dokumentarer og TV-programmer. 
Hun debuterte som spillefilmregissør med Aldri mer 13  i 1995.


== Filmografi ==


=== Kortfilm ===
1999: Æddabædda
2001: Dykk
2002: Bulle bare bor her


=== Spillefilmer ===
1995: Aldri mer 13


=== TV-serier ===
Berlinerpoplene (NRK-DRAMA) (2007)
Soria Moria på NRK
Familiesagaen De syv søstre på TV2
Hotel Cæsar på TV2
Huset med det rare i (NRK 1994)
"U" (NRK 1991–1994)


== Eksterne lenker ==
Om Sirin Eide i filmfront.no
VGs filmdatabase
(en) Sirin Eide på Internet Movie Database 
(sv) Sirin Eide i Svensk Filmdatabas 
(da) Sirin Eide på Filmdatabasen 
(en) Sirin Eide hos The Movie Database 
NFI side om Dykk
Norsk Jernbaneklubb

Norsk Jernbaneklubb (fork. NJK) er en ideell forening for jernbaneinteresserte i Norge. 
NJK driver blant annet museumsjernbanene Krøderbanen i Buskerud og Gamle Vossebanen i Hordaland. Foreningen restaurerer eldre jernbanemateriell og kjører også museumstog på det nasjonale jernbanenettet, under navnet Norsk Museumstog. Mesteparten av arbeidet er dugnadsbasert. De utgir også medlemsbladet På Sporet og har et websted med informasjon for jernbaneinteresserte, blant annet et eget diskusjonsforum "Stasjonen" og flere dugnadsdatabaser med fotografier og opplysninger om stasjoner og rullende materiell.
Foreningen ble dannet i mai 1969 og har adresse i Oslo.
Foreningen er medlem av Norges kulturvernforbund.
Lederen er, per 2021, Per Frode Hove.


== Norsk Museumstog ==
Norsk Museumstog er en driftsavdeling i Norsk Jernbaneklubb som arbeider med restaurering, vedlikehold og drift av musealt jernbanemateriell. Alle driftsinntekter går uavkortet til ivaretakelse av vogner og lokomotiver med kulturhistorisk verdi. 
Personalet i Norsk Museumstog jobber på frivillig basis for å sikre muligheten til å oppleve togreise slik man gjorde i det 19. og tidlige 20. århundre. Norsk Museumstog samarbeider med Stiftelsen Norsk jernbanearv, Norsk Jernbanemuseum, Norsk Teknisk Museum, Restaurant Sult og andre jernbaneklubber og museer. 
Norske Museumstog, som har sin driftsbase i lokstallen på Hønefoss stasjon, disponerer museale lokomotiver og vogner som er i fullt operativ stand. Gjennom hele året blir museumstog kjørt for ulike oppdragsgivere.


== På Sporet ==
På Sporet er Norsk Jernbaneklubbs medlemsblad. Bladet har blitt gitt ut siden 1969.


== Eksterne lenker ==
Norsk Jernbaneklubb
Norsk Museumstog på Norsk Jernbaneklubbs hjemmesider.
Krøderbanen
Rickie Lee Jones

Rickie Lee Jones (født 8. november 1954) er vokalist og tekstforfatter fra Amerika.
Hun ble født i Chicago, hvor hun vokste opp i en familie som hun senere har beskrevet som «lower-middle-class-hillbilly-hipster». Familien var også bosatt i Los Angeles, Phoenix, og Olympia. Hun flyttet til L.A. da hun ble 19 år og arbeidet som kelner og nattklubbspiller. I 1979 fikk hun kontrakt med Warner Brothers Records som resulterte i hennes første album (og single hit) «Chuck E's in Love». Med dette albumet vant hun Best New Artist Grammy sammen med fem andre nominasjoner.
Jones har en datter fra ekteskapet med den franske musikeren Pascal Nabet Meyer.


== Plateutgivelser ==
Rickie Lee Jones – (1979)
Pirates – (1981)
Girl at Her Volcano (EP) – (1983)
The Magazine – (1984)
Flying Cowboys – (1989)
Pop Pop – (1991)
Traffic From Paradise – (1993)
Naked Songs – (1995)
Ghostyhead – (1997)
It's Like This – (2000)
Live at Red Rocks – (2001)
The Evening of My Best Day – (2003)
Rickie Lee Jones: Duchess of Coolsville – (2005)
Rickie Lee Jones: The Sermon on Exposition Boulevard – (2007])
Balm in Gilead – (2009)


== Singler ==


== Trivia ==
«Chuck E's in Love» handler om en venn og musiker – Chuck E. Weiss, som hun bodde sammen med på Tropicana Hotel tidlig på 1970-tallet. Hun var kjæreste med en av Weiss' venner – Tom Waits på omtrent samme tiden.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Rickie Lee Jones – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Rickie Lee Jones på Internet Movie Database 
(da) Rickie Lee Jones på Filmdatabasen 
(en) Rickie Lee Jones hos Rotten Tomatoes 
(en) Rickie Lee Jones hos The Movie Database 
(en) Rickie Lee Jones på Apple Music 
(en) Rickie Lee Jones på Discogs 
(en) Rickie Lee Jones på MusicBrainz 
(en) Rickie Lee Jones på Spotify 
(en) Rickie Lee Jones på Songkick 
(en) Rickie Lee Jones på Last.fm 
(en) Rickie Lee Jones på Genius — sangtekster 
(en) Rickie Lee Jones på AllMusic 
Rickie Lee Jones på Twitter 
Rickie Lee Jones på Facebook 
Rickie Lee Jones på YouTube
Slaget ved Taranto

Slaget ved Taranto fant sted natten mellom den 11. og 12. november 1940 under andre verdenskrig. Storbritannias Royal Navy utførte verdens første hangarskipsbaserte angrep på krigsskip i det 21 torpedofly fra den britiske middelhavsflåten angrep den italienske flåtebasen i Taranto. 3 italienske slagskip ble senket i angrepet og mange andre skip ble skadet.
Det spesielle med aksjonen var at britene benyttet seg av  torpedoer som ikke krevde så dypt vann som vanlige flybårne torpedoer. Dette ble tatt til etterretning i det japanske admiralitetet som studerte raidet nøye i sin planlegging av angrepet på Pearl Harbor. Effekten av det britiske angrepet fikk eksperter verden over til å utrope hangarskipene som sjøkrigens nye vinnere, på bekostning av slagskipene.


== Eksterne lenker ==
Slaget ved Taranto fra Royal Navys nettsted (engelsk)
Slaget ved Taranto (engelsk)
Styrkeoversikt for slaget (engelsk)
Pärnu

Pärnu (tysk: Pernau) er en by i Pärnu fylke i Estland, beliggende i Rigabukten, 110 km sør for hovedstaden Tallinn. Elven Pärnu renner gjennom byen. Pärnu er administrasjonssenter for Pärnu kommune og Pärnu fylke. 
Byen ble grunnlagt i 1241 av Den tyske orden. Byen var også medlem av Hansaforbundet og var en viktig isfri havn for Livland. Byen kom under kontroll av Polen-Litauen i perioden 1560 til 1617.
Den ble erobret av svenske første gang i 1562, og ble deretter erobret av Sverige under Livlandskrigen. Byen forble under svensk herredømme fra 1617 til 1710, da svenskene mistet den til russerne under den store nordiske krig. Dette ble bekreftet under freden i Nystad i 1721.
Under den store nordiske krig ble Universitetet i Tartu flyttet til byen i årene 1699-1710, og det er fortsatt en avdeling i byen med rundt 1 000 studenter.
Byen har siden 1838 hatt en rekke kurbad, og er i dag en viktig turistby.


== Kommunikasjon ==
Byen har hyppig bussforbindelse med Tallinn og Riga, samt fergeforbindelse med Kihnu. Pärnu lufthavn ligger ca. 4 km utenfor bykjernen. 


== Befolkning ==


=== Etnisk sammensetning ===


=== Språk ===


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Pärnu – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Pärnu – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Simferopol

Simferopol (ukrainsk: Сімферополь, russisk: Симферополь, krimtatarisk: Aqmescit; «Den hvite moskéen») er en by på Krim-halvøyen. Byen er hovedstad i Den autonome republikken Krim, og har ca. 350 000 innbyggere. Simferopol er sentrum i et vin- og fruktdistrikt.
Verdens lengste trolleybussrute forbinder Simferopol med Jalta.


== Historie ==
Levningene etter de antikke skyternes hovedstad - Neapolis  - finnes innen bygrense. Betydelig senere ble en krimtatarsk by, ved navn Aqmescit eller Aq Mechet, «den hvite moské», lagt til det som nå er Simferopol.
Russerne inntok byen i 1784 i samband med Katarina IIs erobring av Krim. Da fikk den navnet Simferopol, etter det greske Συμφερόπολις, Symferópolis. I år 1802 ble Simferopol administrativt sentrum i det russiske guvernementet Taurida. Under krimkrigen 1854-1856 ble russiske reserver og feltsykehus lagt hit. Fler enn 30 000 russiske soldater ble begavd nær byen.
Mot slutten av den russiske borgerkrig la general Pjotr Wrangel av de hvite styrker sitt hovedkvarter hit. Den 13. november 1920 erobret Den røde armé byen, og 18, oktober 1921 ble Simferopol hovedstad i den autonome sovjetrepublikken Krim. 
Under Annen verdenskrig okkupererte den tyske armé byen fra 1. november 1941 til 13. april 1944. Hitler planla at byen etterhvert skulle hete Gotenburg og bli hovedstad for det annekterte Krim, som skulle hete Gotengau. Nazistene drepte nærmere 22 000 av byens innvånere, særlig russere, jøder, krimtjaker og romfolk. Av dem ble 14 300 drept den 13. desember 1941 av Einsatzgruppe D under befal av Otto Ohlendorf, der Karl Rudolf Werner Braune var kommandant for Einsatzkommando 11d. Han ble senere leder for SIPO og Sicherheitsdienst i Oslo. 
Sovjethæren gjenerobret området i april 1944. Simferopol har siden da vært hovedstad i oblasten Krim fra 30. juni 1945, samt i Den autonome republikken Krim fra 5. mai 1992 etter Sovjets fall. Etter at krimtatarene flyttet tilbake til Krim etter det påtvungne eksilet i sovjettiden har flere krimtatarske forsteder vokst opp rundt bykjernen.


== Personer fra Simferopol ==
Ljudmila Blonska, syvkjemper
Galina Grigorjeva, komponist
Andrij Hryvko, syklistAdolf Ioffe, politiker
Sergej Karjakin, sjakkspiller
Jana Klotsjkova, svømmer
Sergey Mergelyan, matematiker
Zara Levina, komponist
Yuri I. Manin, matematiker
Ekaterina Serebrianskaya, turner
Lev Sigalevitch, maler
Valery Sigalevitch, pianist
Oleksandr Usyk, bokser


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Simferopol – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Simferopol – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Finnair

Finnair er Finlands største flyselskap og har sin hovedbase på Helsingfors-Vanda internasjonale lufthavn. Finnair og dets datterselskaper dominerer både det innenlandske og internasjonale flytrafikkmarkedet i Finland. Selskapet transporterte 8,5 millioner passasjerer i 2005 på sine 16 innenlands og 55 internasjonale destinasjoner. Finnair er medlem av selskapsalliansen OneWorld.
Finnair har mottatt fire stjerner av det uavhengige byrået Skytrax.


== Historie ==
Selskapet ble etablert i 1923 under navnet Aero O/Y. Selskapet opererte de første årene inennriksflygninger i Finland, samt enkelte flygninger til og fra Estland. Under andre verdenskrig møtte selskapet mye motstand, spesielt med tanke på at det finske luftforsvaret tok over halvparten av selskapets flåte. Etter krigens slutt kjøpte staten seg opp i selskapet, og reetablerte det som et flyselskap med et utstrakt europeisk rutenettverk. 
Selskapet begynte på midten av 80-tallet å satse på direkteruter til Asia, og grunn av Finlands strategiske plassering øst i Europa begynte mange europeiske flyselskaper å føre trafikk som skulle videre til østen gjennom selskapets base i Helsingfors. Selskapet ble notert på den finske børsen i 2007.


== Flåte ==
Finnairs flåte inneholder følgende fly ( 2014) :


== Destinasjoner ==
se full liste: Finnair-destinasjoner.
Finnair satser tungt på ruter i Europa og Asia, og markedsfører seg selv som Det raskeskte flyselskapet mellom Europa og Asia.. Selskapet har også ruter til enkelte destinasjoner i Nord-Amerika.


== Codeshare-avtaler ==
Finnair har codeshare-avtaler med følgende flyselskaper:Air China, Air France, Aeroflot, American Airlines, British Airways, Cathay Pacific, Czech Airlines, Finncomm Airlines, Iberia, Japan Airlines, Malaysia Airlines, Rossiya, Ukraine International Airlines


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Finnair – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Finnair – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Kurilene

Kurilene er en øygruppe i Russlands Sakhalin oblast som strekker seg om lag 1 300 kilometer fra Hokkaido i Japan mot Kamtsjatkahalvøya og deler Okhotskhavet fra det nordlige Stillehav. Øygruppen omfatter i alt 56 øyer.
Øygruppen ble befolket av ainofolket og ble utforsket og befolket av russere og japanere i det attende og nittende århundre. Grensen mellom de to landene ble etablert i 1875 da Japan overtok øyene i bytte for å avstå Sakhalin til Russland. Russland krevde øyene tilbake etter andre verdenskrig, men Japan fastholder et krav på de fire sørligste øyene, Kunashiri, Etorofu, Shikotan, og Habomaiklippene; sammen kalles de av Japan for de «nordlige territoriene».
Kurilene er vulkanske og har over 100 vulkaner, 35 av dem er aktive. Det er hyppige jordskjelv i området.
Øyene er kjent for tåke og dårlig sikt, men havet rundt dem er rikt på fisk. Den nordligste øya, Atlasovøya eller «Oyakoba» for japanerne, er en nesten perfekt vulkan; den reiser seg rett opp fra havet og er et kjent tema i japanske haikudikt og billedkunst.
I dag bor det om lag tretti tusen russere, ukrainere, hviterussere, tartarer, koreanere og ainu på Kurilene. Om lag halvparten av befolkningen lever under fattigdomsgrensen. Fiske er hovednæringsvei. Øyene har strategisk og økonomisk verdi, spesielt i fisket, men har også ulike mineraler.
Katterasen kurilsk bobtail har eksistert og formert seg i sitt naturlige miljø på Kurilene uten innblanding fra mennesker.


== Eksterne lenker ==
(en) Kuril Islands – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Kurilene fra Ocean Dots.com - med bilder fra rommet (engelsk)
https://web.archive.org/web/20020211225504/http://artedi.fish.washington.edu/okhotskia/ikip/index.htm
http://www.mofa.go.jp/region/europe/russia/territory/index.html
Pia Wall

Pia Susanne Wall (født 25. juli 1963) er en svensk-norsk illustratør og grafisk designer. 
Wall er utdannet i Göteborg, Oslo og Paris. Hun har blant annet en Master of Fine Art fra HDK (Högskolan för Design och Konsthantverk) ved Göteborgs universitet, ett år som Erasmus-student ved ESAG (Ecole Supérieure d'Art Graphique) i Paris og ett år som Nord-Pluss student ved SHKS i Oslo. Hun har jobbet selvstendig som illustratør og grafisk designer siden 1998.
Blant kundene hennes er designbyråer, reklamebyråer, forlag, magasiner og direkte kunder innenfor små og store bedrifter. Hun har jobbet på oppdrag for blant annet eye magazine, Science Museum og ECR journal i England. I Tyskland har hun jobbet for forlag som Taschen og Die Gestalten Verlag. 
Wall har mottatt en rekke priser for arbeidet sitt, blant annet i Visuelt-konkurransen, Årets vakreste Bøker, International Design Award (D&AD) og Sterk Reklame. Hun har vært medlem av juryer for grafisk design og illustrasjon i Norge og Sverige og hatt styreverv i hovedstyret i Grafill, som er en landsdekkende organisasjon for visuell kommunikasjon, og vært engasjert i det lokale styret for Grafill i Rogaland gjennom mange år. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Illustrasjoner av Pia Wall
Högskolan för Design och Konsthantverk, Göteborgs universitet
ESAG (Ecole Supérieure d'Art Graphique)
Christine Guldbrandsen

Christine Guldbrandsen (født 19. mars 1985 i Bergen) var Norges deltaker i Eurovision Song Contest 2006 med sangen «Alvedansen», som kom på 14.-plass. 
Guldbrandsen debuterte med albumet Surfing in the air i 2003, noe som resulterte i gullplate og mer enn 25 000 solgte eksemplarer etter tre uker på salgslistene. Som soloartist har hun gitt ut tre album. 
I 2008 debuterte hun som musikalartist på Den Nationale Scene i Bergen som Cosette i Claude-Michel Schönberg og Alain Boublils Les Miserables. Hun hadde den kvinnelige hovedrollen i Mostraspelet på Bømlo sommeren 2009. Høsten 2010 spilte hun hovedrollen som guvernanten Maria Rainer i Rodger og Hammersteins musikal The Sound of Music.  
I 2010 startet Guldbrandsen et sideprosjekt sammen med tre kvinnelige kolleger. Nightingales besetning besto av Helene Bøksle, Heidi Ruud Ellingsen, Karianne Kjærnes og Christine Guldbrandsen.


== Diskografi ==
Surfing in the Air (2003)
Moments (2004)
Christine (2007)
Colors (2011)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Christine Gulbrandsen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Christine Guldbrandsen på Internet Movie Database 
(en) Christine Guldbrandsen på Discogs 
(en) Christine Guldbrandsen på MusicBrainz 
(en) Christine Guldbrandsen på Spotify 
(en) Christine Guldbrandsen på Genius — sangtekster 
Christine Guldbrandsens offisielle fanside
Zittauer Gebirge

Zittauer Gebirge (tsjekkisk: Žitavské hory) er et bergparti (Mittelgebirge) lengst sørøst i delstaten Sachsen i Tyskland, nær punktet der Tyskland, Polen og Tsjekkia møtes. Zittauer Gebirge har fått sitt navn etter den saksiske byen Zittau, som ligger ved foten av høydedraget. Geologisk og geografisk er Zittauer Gebirge en del av fjellkjeden Lužické hory (Lausitzer Gebirge).
Berggrunnen består for det meste av sandstein gjennomsatt av vulkanske bergarter (fonolitt), som danner de høyeste toppene. De største høydene er Lausche på 793 m og Hochwald på 749 m. På vulkansk undergrunn vokser artsrike løvskoger, mens sandsteinsområdene domineres av gran og furu.
Som alle skogområder i Sudetene, er skogen i Zittauer Gebirge skadd av utslipp fra nærliggende varmekraftverk (Boxberg, Hagenwerder, Hirschfelde og Turów) og nedfall fra industriområder inne i Tsjekkia.


== Turisme ==
De mest kjente turiststedene i Zittauer Gebirge er Waltersdorf, Jonsdorf, Oybin og Lückendorf. Tradisjonelt har Zittauer Gebirge vært et yndet område for vintersport, med anlegg for langrenn, alpint (Lausche), aking (Hochwald) og skøyter (Jonsdorf). Mange snøfattige vintre på 1990-tallet har imidlertid ødelagt mye av områdets rykte. Oppførelsen av ishallen i Jonsdorf på begynnelsen av 1990-tallet var et forsøk på å skaffe alternative vintersportstilbud.
Nest etter Sächsische Schweiz er Zittauer Gebirge det viktigste klatreområdet i Sachsen; de mest kjente toppene er Kelchstein, Jonsdorfer Mönch, Ernst-Schulze-Stein, Waldtorwächter og Zwillinge.
Smalsporbanen fra Zittau til Oybin og Jonsdorf er en av de største turistattraksjonene i området. Banen ble bygd for turistformål i 1890, og blir stadig trafikkert med damplokomotiver.


== Eksterne lenker ==
(en) Zittau Mountains – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
http://www.zittauer-gebirge.de/ Arkivert 28. mai 2006 hos Wayback Machine.
https://web.archive.org/web/20060327085153/http://www.zittau.de/gebirge/
Turistinformasjon
Digital klatrefører for Zittauer Gebirge
Lausitzer Gebirge
Jonas Bjerre

Jonas Bjerre (født 21. september 1976) er vokalist i det danske bandet Mew. I tillegg til å være vokalist, og innimellom spille blant annet gitar og piano, lager han små filmer som noen ganger vises på dansk TV. Han lager også de små filmsnuttene som vises under Mews konserter. Disse små filmene, og også sangtekstene til Mew, skal være inspirert av Bjerres mareritt. Han har også lagd musikken til den danske kortfilmen Pandasyndromet og den finske filmen Game Over.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Jonas Bjerre – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Jonas Bjerre på Internet Movie Database 
(da) Jonas Bjerre på Filmdatabasen 
(da) Jonas Bjerre på danskefilm.dk 
(en) Jonas Bjerre på Discogs 
(en) Jonas Bjerre på MusicBrainz 
Jonas Bjerre på Twitter
Greer Garson

Eileen Evelyn Greer Garson (født 29. september 1904 i London i Storbritannia, død 6. april 1996 i Dallas i USA) var en engelsk-amerikansk skuespiller. Hun ble nominert til Oscar for beste kvinnelige hovedrolle totalt sju ganger, og vant prisen for rollen som Kai Miniver i filmen Mrs. Miniver (1942). 


== Karriere ==
Garson startet skuespillerkarrieren på teaterscenen og ble tilknyttet Birmingham Repertory Theatre i januar 1932. Hun dukket opp på TV for første gang i 1930. Garson fikk en Oscar-nominasjon for sin første film Adjø, Mr. Chips (1939), men tapte for Vivien Leighs rolletolkning i Tatt av vinden. Garson høstet strålende kritikker for rollen som Elizabeth Bennet i filmen Stolthet og fordom (1940). Hun spilte mot Joan Crawford i filmen When Ladies Meet (1941). 
I 1943 vant Garson Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for rollen som Kai Miniver i Mrs. Miniver. Hun står oppført i Guinness rekordbok med lengste takketale under Oscar, som varte i fem minutter og tretti sekunder. Etter dette satte Academy Awards en tidsfrist på fremtidige takketaler. Garson ble også nominert til Oscar for filmene Blomster i skygge (1941), Madame Curie (1943), Mrs. Parkington (1944) og Dommens dal (1945). I 1961 ble hun nominert til Oscar for siste gang, for rollen som førstedame Eleanor Roosevelt i Soloppgang over Campobello. 
Garson har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.


== Privatliv ==
Garson ble amerikansk statsborger i 1951. Hun var gift tre ganger. Hennes første ekteskap, inngått 28. september 1933 med Edward Snelson (1904–1992), en britisk tjenestemann, dommer og ekspert på indiske og pakistanske anliggender. Selve ekteskapet varte angivelig bare noen få uker, men det ble ikke formelt oppløst før i 1943. Hennes andre ektemann var Richard Ney (1916–2004). De giftet seg i 1943, og tok ut skilsmisse i 1947. I 1949 giftet Garson seg for tredje og siste gang. Denne gang med millionæren og hesteoppdretteren Buddy Fogelson (1900–1987).


== Filmografi (utvalg) ==

1939 – Adjø, Mr. Chips

1942 – Mrs. Miniver

1942 – Ut av skodden


== Oscar-priser og nominasjoner ==
1940: Nominert – Beste kvinnelige hovedrolle: Adjø, Mr. Chips
1942: Nominert – Beste kvinnelige hovedrolle: Blomster i skygge
1943: Vant – Beste kvinnelige hovedrolle: Mrs. Miniver
1944: Nominert – Beste kvinnelige hovedrolle: Madame Curie
1945: Nominert – Beste kvinnelige hovedrolle: Mrs. Parkington
1946: Nominert – Beste kvinnelige hovedrolle: Dommens dal
1961: Nominert – Beste kvinnelige hovedrolle: Soloppgang over Campobello


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Greer Garson – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Greer Garson – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Greer Garson på Internet Movie Database 
(sv) Greer Garson i Svensk Filmdatabas 
(da) Greer Garson på Filmdatabasen 
(fr) Greer Garson på Allociné 
(en) Greer Garson på AllMovie 
(en) Greer Garson hos Turner Classic Movies 
(en) Greer Garson hos Rotten Tomatoes 
(en) Greer Garson hos The Movie Database 
(en) Greer Garson hos Internet Broadway Database 
(en) Greer Garson på Internet Broadway Database
Artikkelen har ingen egenskaper for filmpersondatabaser i Wikidata
Nasjonalparker i Nord-Irland

Det finnes per 2006 ingen nasjonalparker i Nord-Irland. Flere Areas of Outstanding Natural Beauty har blitt utpekt, og siden 2002 har det blitt jobbet for å etablere provinsens første nasjonalpark i Mournefjellene. 


== Se også ==
Areas of Outstanding Natural Beauty i Nord-Irland