jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Rocky Mountain nasjonalpark

Rocky Mountain nasjonalpark er en nasjonalpark i delstaten Colorado, USA. Parken ble etablert 26. januar 1915, og er på 1078 km². De viktigste naturattraksjonene i nasjonalparken er en variert fjellnatur knyttet til fjellkjeden Rocky Mountains.
En fjerdedel av Rocky Mountain nasjonalpark ligger høyere enn tregrensa, og parken har i alt 60 fjelltopper over 3 700 meters høyde. Den høyeste toppen er Longs Peak, 4 346 moh. Det er flere mindre isbreer her. Vannskillet mellom Stillehavet og Atlanterhavet går gjennom parken, og elva Colorado har sine kilder i parken.
Ute- og arapahoindianere bodde i området før europeerne kom, men utnyttelsen av landskapet var ikke intensiv. Stephen Harriman Long (1784–1864) og hans «Long Expedition» besøkte området i 1820, uten å bestige fjellene. Longs Peak er oppkalt etter ham. Enos A. Mills (1870–1922) regnes som initiativtager til naturfredningen. 
Parken ligger nordvest for byen Boulder i Colorados del av Rocky Mountains. Parken har fem informasjonssentre. Parkens hovedkontor er Beaver Meadows Visitor Center, som er et National Historic Landmark tegnet av elever ved Frank Lloyd Wrights arkitektskole Taliesin West. Parken kan nås via tre veier, US Highway 34 og 36, og Colorado State Highway 7. Highway 34, kjent som Trail Ridge Road gjennom parken, går fra byen Estes Park i Colorado på østsiden av fjellene og til Grand Lake i sørvest. Veien går helt opp til 3713 moh, og er stengt vinterstid på grunn av snø.
Parken har grense til verneområdene Roosevelt National Forest (nord og vest) Routt National Forest (nordvest) og Arapaho National Forest (sørvest). Grensene for parken har blitt utvidet gjennom årene, den største utvidelsen var i 1929.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Rocky Mountain National Park – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Rocky Mountain National Park – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Landkreis Dahme-Spreewald

Landkreis Dahme-Spreewald er en Landkreis i den tyske delstaten Brandenburg. Området har navn etter elven Dahme og landskapet Spreewald som ligger her.
Landkreis Dahme-Spreewald ligger nord for Landkreisene Spree-Neiße, Oberspreewald-Lausitz og Elbe-Elster, øst for Teltow-Fläming, sørvest for Oder-Spree, og sør for Berlin. Administrasjonsbyen er Lübben.
Området, og særlig Spreewald har alltid vært sentrum for den sorbiske kulturen. I middelalderen vekslet byene Lübben og Luckau på å være hovedstad og viktigste by i det nedre Lausitz. Fra 1815 ble det nedre Lausitz en del av Preussen. Gjennom 1800-tallet forble området et gjennomgående landbruksområde, med urbanisering og bymessig bebyggelse bare helt i nord mot Berlin.
Da delstaten Brandenburg ble gjenopprettet i 1990, ble distriktene Lübben, Luckau og Königs Wusterhausen etablert. I 1993 ble disse tre distriktene slått sammen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Offisielt nettsted 
(en) Landkreis Dahme-Spreewald – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Landkreis Dahme-Spreewald – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Ormøy

Ormø, Ormøy eller Ormøya kan referere til:


== Øyer ==
Ormøya (Brønnøy) i Brønnøy kommune
Ormøy (Kragerø) i Kragerø
Ormøy (Færder) i Færder kommune
Ormøya i Oslo
Ormøy (Stavanger) i Stavanger


== Annet ==
Ormøy kirke
Rubén Lobato

Rubén Lobato Elvira (født 1. september 1978 i San Sebastián de los Reyes) er en spansk profesjonell syklist.


== Tour de France ==
2007Stilte ikke til start til den 7. etappen.200646 sammenlagt


== Eksterne lenker ==
(en) Rubén Lobato – ProCyclingStats 
(en) Rubén Lobato – Cycling Archives 
(en) Rubén Lobato – CycleBase
Murtvang

Murtvang er brukt som en reguleringsbestemmelse i byer for å redusere brannfaren. Bestemmelsen innebærer at alle hus innenfor et gitt område, som regel en bygrense, skal bygges som murhus. I Norge har murtvang vært betegnelsen på generell påbud i eldre bygningslovgivning, som innebar oppføring av bygninger av mur eller annet brannsikkert materiale. Denne reguleringsbestemmelsen har vært særlig aktuell i Norge fordi det mest naturlige er å benytte tre som byggemateriale.


== Murtvangen i Christiania (Oslo) ==

Christiania var den første byen i Norge som fikk murtvang. Murtvang ble innført i forbindelse med nyanleggingen av Christiania i 1624 etter den siste av middelalderbyen Oslos mange bybranner. Christiania var i ca. 200 år den eneste byen i Norge med murtvang. Det ble gitt dispensasjon for utmurt bindingsverk, fordi rene murhus var så kostbare at bare de mest velstående borgerne hadde råd til å bygge dem. Mange oppførte likevel ulovlige trehus i tradisjonelt lafteverk uten at myndighetene grep inn, og fra 1657 ble det tillatt å bygge rene trehus i de nye kvartalene på utfylt grunn i Bjørvika. Etter en bybrann i 1708 ble kravet om murtvang innskjerpet og håndhevet, men det ble fortsatt tillatt å bygge i utmurt bindingsverk. Da alle byens eiendommer ble branntaksert i 1766, var ca. 50 % av husene av bindingsverk, 30 % av lafteverk, og bare 20 % av massivt murverk, i datiden kalt «Grundmuur».  
Innføring av murtvang innenfor bygrensene førte til rask fremvekst av forsteder utenfor bygrensene. Etter hvert som byens forsteder ble innlemmet i byen gjennom byutvidelsene 1794, 1839, 1859 og 1878, ble også murtvangen gjeldende for større område. Murtvangen var frem til byutvidelsen av 1878 definert av bygrensene.


== Murtvangen i andre norske byer ==
I Kristiansand ble det innført murtvang etter at Kvadraturen ble rammet av den fjerde, ødeleggende bybrannen i 1892. Påbudet førte blant annet til at Kristiansand stasjon er den eneste stasjonsbygningen langs den opprinnelige Setesdalsbanen som er oppført i mur og at den sørlige delen av sentrum etter hvert ble kalt «murbyen». 
Etter den omfattende bybrannen i Ålesund i 1904 ble det innført generell murtvang i alle norske byer.
Etter den store bybrannen i Skien i 1886 ble det innført murtvang i byen.


== Lovverk ==
Stortinget vedtok 19. mai 1904 en lov som omtales som «murtvangloven». Den bygde på bygningsloven av 27/7-1896, og gav klare regler for hvordan bygninger i sentrale bystrøk skulle være.


== Referanser ==
Pingu

Pingu er en sveitsisk-britisk stop motion-animert TV-serie for barn som gikk på BBC og Schweizer Fernsehen fra 1990 til 2006. Serien handler om den lille pingvinen Pingu som bor i Antarktis sammen med vennene sine. Serien ble skapt av animatør og manusforfatter Otmar Gutmann i 1990. 
Pingu fikk raskt internasjonal suksess. Én av grunnene til det er at serien ikke trengte å dubbes da dialogene er fremført på «pingvinsk», et lydspråk uten ord som kan forstås av alle. Carlo Bonomi (1937-2022), også kjent som stemmen i animasjonasfilmene om Streken, var mannen bak alle stemmene i de første fire sesongene av serien. Da serien ble solgt til Hit Entertaiment i England, ble Bonomi byttet ut med stemmeskuespillerne Marcello Magni og David Sant, da han ble ansett å være for gammel for jobben.Serien hadde norsk premiere andre påskedag 1992 under tittelen Her kommer Pingo!.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(ja) Offisielt nettsted 
(en) Pingu – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Pingu på Internet Movie Database 
(no) Pingu hos Filmfront 
(no) Pingu på NRK TV 
(en) Pingu på Metacritic
Uleåborg lufthavn

Uleåborg lufthavn (IATA: OUL, ICAO: EFOU, fi. Oulun lentoasema) er en flyplass som ligger i Oulunsalo kommune i Finland, cirka 15 kilometer sørvest for Uleåborg. Flyplassen er den nest største i Finland målt etter antall passasjerer med 810 000 i 2005, etter Helsingfors-Vanda lufthavn.


== Se også ==
Største flyplasser i Norden


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(fi) Offisielt nettsted 
(en) Offisielt nettsted 
(en) Oulu Airport – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Flyplassinformasjon om EFOU hos World Aero Data
Finavia Flight Connections Arkivert 5. mai 2015 hos Wayback Machine.
Roscher

Roscher er en tysk embetsmannsslekt med betydelig tilknytning til norsk bergindustrihistorie på begynnelsen av 1800-tallet.
Johann Theodor Roscher (født 1. november 1755 i Mildenau/Sachsen; død 3. november 1829 i Döhlen/idag Freital) var en kurfyrstelig saksisk, senere kongelig prøyssisk, hytteinspektør ved Spiegelglashütte Friedrichsthal. 
Slekten kom til Norge med hans sønn Friedrich Roscher (1791–1859), som var hytteinspektør (dvs. teknisk direktør) ved Blaafarveværket. Han ble rekruttert fra Tyskland av verkets leder Benjamin Wegner i 1822 og bosatte seg dermed i Norge.


== Sønner av Johann Theodor Roscher ==

Johann Theodor Roschers sønner og barnebarn var aktive innen bergverk og hyttevesen
Adolf Theodor Roscher var grunnlegger og eier av Glasfabrik Döhlen.
Clemens August Carl Roscher studerte ved Bergakademie Freiberg.
Friedrich (Christian Gotthilf) Roscher (1791–1859) var hytteinspektør ved Blaafarveverket og eier og direktør ved Snarum Koboltverk på Modum.
Adolf Friedrich Roscher bergmester som grunnla Ringerikes Nikkelverk og ble en stor grunneier på Ringerike
Gustav Traugott Roscher var eier av Oppeschen Blaufarbenwerks i Saale i Thüringen og senere Hytteinspektør ved Blaafarveverket.


== Referanser ==
Bernhard Steckmest

Bernhard Christoph Steckmest (født 1846 i Hamburg, død 1926 i Oslo) var en tyskfødt, norsk arkitekt. Han er kjent som en sentral representant for nygotikken i historismen, som særlig preget den såkalte «Hannoverskolen». Han var en av de mest sentrale arkitektene under byggeboomen på slutten av 1800-tallet. Han har tegnet en rekke kjente bygninger, særlig i Oslo.
Han avsluttet utdannelsen ved Hannovers Polytechnikum i 1866 og begynte som assistent hos arkitektene Henrik Thrap-Meyer, Christian Christie og Paul Due. I årene 1870 til 1890 hadde han arkitektfirma sammen med Due, under navnet Due & Steckmest og dette var en meget produktiv periode hvor det ofte var Steckmests oppgave å utføre tegningene, mens Due hadde det administrative ansvaret og arbeidet med byggesakene. Fra 1890 hadde han egen praksis i Kristiania.
I perioden 1904–1912 var han medlem av Kristiania bygningskommisjon og satt noen år i skattetakstkommisjonen, og han hadde i disse årene liten egen produksjon som arkitekt.
Arkitekt Steckmests vei på Ormøya er oppkalt etter Bernhard Steckmest.


== Viktige arbeider i Due & Steckmest ==

1872–1873 og 1884–1885 – Athenæumsbygningen i Akersgaten 18 i Oslo
1872 – Parkveien 43 i Oslo
1873 – Varemagasinet Steen & Strøm i Kongens gate 23 i Oslo, brant i 1929, nytt bygg satt opp i 1930, arkitekt Ole Sverre
1873–1875 – Villaen «Lykkeberg» i Lykkebergparken i Fredrikstad
1873 – Leiegårder i Inkognitogaten 16 i Oslo
1875 – «Onsumslottet» i St. Halvards gate 33 i Oslo, revet 1905
1875 – Paul Dues villa i Inkognitogaten 14 i Oslo
1877 – Parkveien 41a i Oslo
1880 – 1881 – Boligkomplekset på Sehesteds plass i Oslo
1880 – 1882 – Villaen «Fagertun» i Fagertunveien 4 i Oslo
1881 – Uranienborg terrasse 11 i Oslo
1883 – St. Edmunds kirke i Møllergaten 30 i Oslo
1885 – «Uranienborgslottet» i Oslo, Uranienborg terrasse 2 og de sammenhengende nr 4 og 6
1885–1889 – Boligkomplekset «Det engelske kvarter» på Solli plass i Oslo, revet i 1965
1887 – «Ringnesslottet», Colletts gate 43 i Oslo
1889 – Uranienborg terrasse 9 i Oslo


== Viktige arbeider fra 1890 ==
1890 – Helhetlig leiegårdsanlegg i Bygdøy allé 1-3-5-7-9 i Oslo
1891–1893 – Ormøy kirke
1893 – Villa i Drammensveien 87 i Oslo
1895 – Huitfeldts gate 13 i Oslo
1895–1897 – Forretningsgårder langs Karl Johans gate i Oslo: Stortorvet 5, Karl Johans gate 21, 23 og «Groschgården» nr 45
1898 – Bankbygning i Prinsens gate 9 i Oslo
1902 – leiegårdsvilla i Fritzners gate 12 og villa i Haakon den Godes vei 21 i Oslo
1903 – Kongens gate 20 i Oslo


== Referanser ==


== Kilder ==
Bernhard Cristoph Steckmest (1846 –1926) på Arc!
Norsk kunstnerleksikon
Tröbigau

Tröbigau (sorbisk: Trjechow) er en landsby i kommunen Schmölln-Putzkau i Fristaten Sachsen i Tyskland. I Tröbigau bor omkring 300 mennesker.


== Geografi ==
Tröbigau hører til landskapet Oberlausitz. Neste by er Bischofswerda med omkring 7 km. Til landkretsens administrasjonssenter Bautzen er det omkring 16 km, til delstaten Sachsens hovedstad Dresden er det omkring 4 mil, og til Tysklands hovedstad Berlin omkring 22 mil, til den tsjekkiske hovedstaden Praha kun 16 mil. Distansen til grensen til Tsjekkia er 2 mil og til Polen 6 mil. 
I Tröbigaus område ligger kilden til elven Schwarzwasser (svarte vannet). Landsbyen ligger i fjellområdet Lausitzer Bergland og er omgitt av de følgende høydene:

Hoher Hahn ("Høye Tuppen") – 446 m
Spitzberg ("Spitsfjellet") – 385 m
Oberhofberg ("Ovre Gårdsfjellet") – 341
Klosterberg ("Klosterfjellet") – 394 m
Tröbigauer Berg ("Tröbigaus Fjell") – 401 m
Jungfernstein ("Jomfrusteinen") – 373 m
Butterberg ("Smørefjellet") – 388 m


== Eksterne lenker ==
Tröbigau – ei perle i Oberlausitz
Texas (band)

Texas er et band fra Glasgow i Skottland. Dets frontfigur er Sharleen Spiteri (vokal/gitar), og bandet består videre av John McElhone (bass), Alistar McErlaine (gitar), Eddie Campbell (keyboard), Ross McFarlane (slagverk) og Michael Bannister (keyboard).
Bandet ble grunnlagt i 1986 og navnet er inspirert av Wim Wenders' film Paris, Texas fra 1984. Det er et av de mest populære band i Europa de siste tyve årene, og i 1999 var Texas det mest spilte bandet i britisk radio.
Kjente hits omfatter «I Don’t Want A Lover», «Say What You Want», «Summer Son» og «Inner Smile».


== Diskografi ==
1989: Southside
1991: Mothers Heaven
1993: Ricks Road
1997: White on Blonde
1999: The Hush
1999: Live From Barrowland Ballroom
2000: The Greatest Hits
2003: Careful What You Wish For
2005: Red Book
2013: The Conversation
2015: Texas 25
2017: Jump On Board
2021: Hi


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Texas (band) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Texas på Internet Movie Database 
(en) Texas på Discogs 
(en) Texas på MusicBrainz 
(en) Texas på Spotify 
(en) Texas på Songkick 
(en) Texas på Last.fm 
(en) Texas på AllMusic
Basarene

Basarene ved Oslo domkirke, også kalt Stortorgets basar og Basarhallene, ble oppført i årene 1840–1859 i upusset tegl i nyromansk stil, arkitekt var Christian H. Grosch.
Opprinnelig lå det slakterboder med overbygde arkader på dette området, men tidlig på 1800-tallet kom det fram ønsker om å bedre forholdene for omsetning av matvarer. Det ble først vedtatt å føre opp 24 boder i bakken ned langs Karl Johans gate og bort Dronningens gate. Da dette viste seg å være for lite, ble byggingen videreført etter samme malen i en halvsirkel øst for kirken, med mer enn 50 boder totalt.
I tilknytning til denne byggingen, ble også Brannvakten satt opp i årene 1854–1856 som en avslutning av bodrekken øverst mot kirkens front mot Karl Johans gate.
I 1870-årene viste det seg at også dette antallet med slakterboder var for lite, og det ble diskutert en ny utvidelse, men den kom på Nytorget i stedet. På grunn av høydeforskjeller i terrenget anla Grosch en trapp på utsiden.
I 1898 tok Børs- og handelskomiteen i Kristiania opp spørsmålet om å bygge en ny børsbygning til erstatning for den eksisterende Oslo Børs fra 1828, som da ble ansett å være for liten og uhensiktsmessig. To år tidligere hadde kommunestyret besluttet at det skulle utarbeides planer for å rive basarene og brannvakten til fordel for et nybygg for dels kommunale, dels private formål. Kommunen foreslo for Børskomiteen å bygge på basartomten, og arkitekt Herman Major Backer fremla i 1901 planer for et nybygg i nyrenessanse-stil. Dette utløste en av byens tidligste debatter om riving eller bevaring, og etter sterk motstand ble byggeplanene skrinlagt. Dersom prosjektet var blitt realisert, ville uttrykket børs og katedral ha vært det håndfaste resultat.
I 1927 ble Basarene og Brannvakten fredet, men likevel diskuterte bystyret igjen å rive disse bygningene, denne gang for å anlegge en større park. Dette ble også vedtatt i 1931, til tross for fredningen. Riksantikvar Harry Fett engasjerte seg sterkt mot rivingen, men hele saken stoppet opp i forbindelse med den tyske okkupasjonen under andre verdenskrig. 
Etter krigen ble rivingsvedtaket opphevet i 1949, og i 1960 startet restaureringen av anlegget som hadde forfalt som følge av rivingsvedtaket. I dag er det butikker og serveringssteder i hallene.
Uttrykket Kirkeristen har sin bakgrunn i to rister som fra tidlig på 1700-tallet gikk gjennom muren og inn på kirkegården. Disse skulle hindre at dyr, særlig husdyr, kom inn på den daværende kirkegården. Den ene av disse var i en port i den sørlige enden, og den andre var en liten bro som gikk fra dagens kryss Storgata/Dronningens gate og inn på kirkegården. Disse hadde mistet sin funksjon da kirkegården ble lagt ned, og de ble fjernet i forbindelse med byggingen av Basarene.


== Annet ==
Foreningen Brukskunst ‎drev Galleri Vognremissen i Basarene.


== Litteratur ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Basarene». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 68. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Basarene». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Acadia nasjonalpark

Acadia nasjonalpark er en nasjonalpark i delstaten Maine, USA. Parken bevarer mye av øya Mount Desert Island, og andre mindre øyer i nærheten, utenfor atlanterhavskysten, og ble etablert 8. juli 1916, Parken er på 191.78 km². 
Området har både fjell, kystlinje, skogkledte områder og innsjøer. I tillegg til Mount Desert Island, dekker også parken mye av øya Isle au Haut, som er en liten øy sørvest for Mount Desert Island, og deler av Baker Island. En del av Schoodic-halvøya på fastlandet er også en del av parken. Totalt består nasjonalparken av 123 km² på Mount Desert Island, 11 km² på Isle au Haut og 9,2 km² på Schoodic-halvøya.
I starten het parken Lafayette National Park, og ble den første nasjonalparken øst for Mississippielven. I 1929 ble navnet skiftet til Acadia.


== Se også ==
Nasjonalparker i USA


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Acadia National Park – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Acadia National Park – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Iben Akerlie

Iben Marie Akerlie (født 5. mars 1988) er en norsk skuespiller og barnebokforfatter fra Oslo som har medvirket i flere filmer. Hun debuterte som forfatter høsten 2016 med barneboken Lars er LOL.Akerlie har spilt i kortfilmen Bulle bare bor her som er laget av Sirin Eide. I 2001 spilte hun i filmen Glasskår, basert på Harald Rosenløw Eegs roman Glasskår hvor hun hadde en liten rolle som jenta Wendy. Hun spilte tittelrollen i spillefilmen Victoria, en filmatisering av Knut Hamsuns roman Victoria. I 2017 var hun med i filmen Rett vest og i 2019 De dødes tjern.
I 2016 hadde hun rollen som statsministerens datter i sesong 2 av NRK-serien Mammon. Året etter var hun med i TV 2 sin krimserie Hvor er Thea?Hun ble nominert til ARKs barnebokpris for Sommeren alt skjedde i 2022.


== Bibliografi ==
Lars er LOL – barnebok, Aschehoug 2016
Kjempefesten – barnebok, Aschehoug 2019
Sommeren alt skjedde – barnebok, Aschehoug 2022


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Iben Akerlie på Internet Movie Database 
(fr) Iben Akerlie på Allociné 
(en) Iben Akerlie hos Rotten Tomatoes 
(en) Iben Akerlie hos The Movie Database 
Iben Akerlie hos Filmweb
Presentasjon av Iben Akerlie i Forfatterkatalogen på Forfattersentrums nettsider
Kvarkstjerne

Kvarkstjerner er en teoretisk type nøytronstjerner som dannes gjennom frigjøring av kvarker (eng. (quark) deconfinement). Massetettheten til kvarkstjernene ligger, dersom de fins, mellom massetettheten til ei nøytronstjerne og et svart hull.
Det antas at når enkelte nøytronstjerner dannes, vil noen grunnstoff pakkes svært tett i kjernens ytterste lag. Inni sjølve kjernen blir nøytronene så sammentrykte at nøytronene bryter sammen og frigjør kvarker. Det er mulig at dette utløser en kvarknova. Resultatet vil være kvarkmaterie, frie kvarker istedenfor kvarker bundne sammen i nøytroner, derav navnet kvarkstjerne. Trolig er det raskt roterende nøytronstjerner med mellom 1,5 og 1,8 solmasser som kan konverteres til kvarkstjerner. Er massen større enn tre solmasser, vil stjernen kollapse helt og danne et sort hull.Supernovaene SN2006gy, SN2005gj og SN2005ap kan vise seg egentlig å være kvarknovaer.Det er omdiskutert om kvarkstjerner fins eller det er snakk om målefeil. Det diskuteres også om kvarkstjerner består av en ny form for hittil ukjent stoff med høyere massetetthet enn atomkjerner og nøytroner, men mindre enn tettpakkede kvarker.


== Se også ==
Nøytronstjerne
Supernova
Kvarknova
Særstjerne, en antatt form for kvarkstjerner som bare består av særkvarker


== Referanser ==
Brannvakten

Brannvakten, Karl Johans gate 11 ved Oslo domkirke, er bygget i upusset rød tegl i nyromantisk stil i årene 1854–1856 i tilknytning til Basarene, og arkitekt for hele anlegget er Christian H. Grosch. Tårnet ble brukt til å tørke vannslangene.
Etter den store bybrannen 14. april 1858, hvor området med 40 gårder og 1000 beboere mellom Prinsens gate, Karl Johans gate, Skippergata og Kongens gate brant ned, ble det satt fortgang i å få etablert en bedre branntjeneste. Etter at byens vannforsyning var utbygget og trykkvannet kom senere samme året, flyttet det nye brannkorpset på 35 mann og en overbrannmester inn på 1860-tallet. Fram til 1902 hadde brannkorpset utkikkspunkt på døgnbasis fra domkirkens tårn. 


== Bilder ==

		
		
		


== Litteratur ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Brannvakten». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 97. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Brannvakten». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Vittorio Jano

Vittorio Jano (født 22. april 1891, død 13. mars 1965) var en italiensk bildesigner av ungarsk herkomst som var aktiv fra 1920-tallet til 1960-tallet.
Jano ble født Viktor János i San Giorgio Canavese. Han startet sin karriere hos Fiat i 1911, hvor han ble frem til 1923, da han sammen med kollega Luigi Bazzi fikk jobb hos Alfa Romeo. Her designet han Alfa Romeo P2, som ble en stor suksess allerede i sitt første løp, hvor bilen vant Frankrikes Grand Prix i 1923, med Giuseppe Campari bak rattet. Året etter deltok Alfa Romeo med P2 igjen, denne gang med Antonio Ascari bak rattet, og midt under løpet omkom Ascari i en ulykke. Alfa Romeo nektet å bruke P2 i flere løp, men Enzo Ferrari tok over og fortsatte å bruke P2 ut over 1930-tallet.
I 1929 designet Jano modellene 1750 Sport og P3 for Alfa Romeo. Nok en gang valgte Alfa Romeo å ikke bruke Janos biler i racing, og Ferrari benyttet seg av dem i stedet, med stor suksess. Jano gikk over til å utvikle flymotorer, og samme år vant Alfa Romeo P3 i Tyske Grand Prix, med Tazio Nuvolari bak rattet.
Ferrari ba Alfa Romeo om å sette Jano i arbeid med en ny bil, Alfetta, i 1937. I 1945, etter 2. verdenskrig, flyttet Jano til Lancias Formel 1-team, og hans første bil, Lancia D50, ble introdusert i 1954. Etter Alberto Ascaris død i 1955 trakk Lancia seg ut av motorsport, og Ferrari tok over teamet og dermed også Jano samme år.
Janos tilskudd til Ferrari var betydelig. Med oppmuntring fra Enzos sønn, Dino, utviklet Jano flere motorer, og hans V6- og V8-motorer tok over for Ferraris tidligere Lampredi og Colombo-motorer. Etter Dinos død ble Janos «Dino» V6-motor basis for selskapets første midtmotoriserte gatemodell, 206 Dino, i 1966. 
Jano mistet sin sønn i 1965, og ble alvorlig syk samme år. Han begikk selvmord i Torino den 13. mars 1965.


== Referanser ==