jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Remembrance Sunday

Remembrance Sunday er i Storbritannia den søndagen som faller nærmest – før eller etter – 11. november, dagen da våpenhvilen som endte første verdenskrig ble inngått i 1918. Selve 11. november kalles Armistice Day (våpenhviledagen) eller Remembrance Day, men da dette ikke er en offentlig høytidsdag er feiringen lagt til nærmeste søndag. Selv om dagen opprinnelig er knyttet spesifikt til første verdenskrig, hedres de falne i alle kriger Storbritannia har vært med i. 
Dagen markeres i de fleste byer og landsbyer i Storbritannia med seremonier ved krigsminnesmerker. Veteranforeningen Royal British Legion, ungdomsorganisasjoner, spesielt speiderne, og militære styrker står gjerne for organiseringen av markeringene sammen med lokale myndigheter. Tradisjonelt legges det ned kranser av røde valmuer (normalt kunstige, ettersom virkelige valmuer mister kronbladene meget raskt), og man selger røde valmuer (også kunstige) til å ha på jakkeslaget. Valmuene er et symbol med sterk forbindelse til første verdenskrig, ettersom mange av de hardeste slagene sto i områder i Flandern som før krigen var fulle av slike blomster. Besøker man Storbritannia i tiden rett etter 11. november vil man i så godt som alle kirker, og ved mange minnesmerker andre steder, se disse valmuene. 
Klokken 11.00, som er tidspunktet for inngåelsen av våpenhvilen, er det to minutters stillhet over hele landet. Dette markeres normalt av at en trompetblåser signaliserer tappenstrek ved begynnelsen av de stille minuttene, og blåser reveljen etter dem. 
Den viktigste seremonien er den som holdes med Kenotafen i London. Der legger monarken, statsministeren og andre nasjonale ledere ned kranser. Seremonien overføres alltid direkte av BBC.
Fra 1919 og fram til 1950-årene var det vanlig at seremoniene ble holdt på selve våpenhviledagen, uansett hvilken ukedag den kom på. Deretter ble den flyttet til Rememrbrance Sunday. Siden 1995, da man markerte at det var 50 år siden andre verdenskrig sluttet, har det vært vanlig med seremonier begge dager, såfremt de ikke sammenfaller.
VM i fotball 1998

VM i fotball 1998 ble spilt i Frankrike. Turneringen ble vunnet av vertslandet Frankrike, som slo Brasil 3–0 i finalen. Dette var Frankrikes første VM-tittel, og de ble dermed det sjuende landslaget (etter Uruguay, Italia, Tyskland, Brasil, England, og Argentina) som ble verdensmester.
Turneringsformatet var endret fra forrige VM. Antall lag i sluttspillet ble utvidet fra 24 til 32. De 32 lagene spilte i 8 kvalifiseringsgrupper og de to beste lagene i hver gruppe gikk videre til cupspillet.
Davor Suker fra Kroatia ble toppscorer med seks mål.
Norge deltok for tredje gang i VM, og kvalifiserte seg til 8.-delsfinalen hvor laget ble slått ut av Italia.


== Arenaer ==


== Dommere ==


== Deltakende land og seeding ==
Rankingen var basert på hvordan laget hadde gjort det i VM 1986 (16,6%), VM 1990 (33,3 %) og VM 1994 (50 %) samt FIFA-rankingen for 1995, 1996 og 1997 pr desember hvert år. Rankingnummer i parentes. 

Siden det var to flere lag i pot 3 enn pot 4, måtte to av disse komme i samme gruppe, på forhånd bestemt å være gruppen til Brasil eller Argentina (for å hindre tre europeiske lag i samme gruppe). Norge ble sist trukket ut fra pot 3, og havnet dermed i samme gruppe som Skottland, i Brasils gruppe.
Kvalifiseringmessig hadde Europa 14 plasser + arrangørlandet til dette mesterskapet for første (det var første mesterskap med 32 lag) og siste gang: Etter mesterskapet ble dette satt ned til 13 plasser, mens Asia gikk fra 3,5 til 4,5 plasser.
Fire nasjoner var i VM for første gang: Kroatia, Jamaica, Japan og Sør-Afrika


== Gruppespillet ==


=== Gruppe A ===


=== Gruppe B ===


=== Gruppe C ===


=== Gruppe D ===


=== Gruppe E ===


=== Gruppe F ===


=== Gruppe G ===


=== Gruppe H ===


== Utslagsrunder ==


=== Oversikt ===


=== Åttendedelsfinaler ===


=== Kvartfinaler ===


=== Semifinaler ===


=== Bronsefinalen ===


=== Finalen ===


== Toppscorere ==

Norske målscorere (1 mål hver):
Dan Eggen
Håvard Flo
Tore André Flo
Kjetil Rekdal


== Eksterne lenker ==
(en) 1998 FIFA World Cup – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Vincens Lunge

Vincens Lunge (født ca. 1486 i Danmark, død 3. januar 1536 i Trondheim) var en fremtredende dansk-norsk adelsmann, medlem av det danske og det norske riksrådet, og den fremste representanten til kong Fredrik I (1523–1533) i Norge. Navnet er også skrevet Vincent og Vincents.
Vincens Vincenssøn Lunge hørte egentlig til den danske adelsfamilien Dyre, og han var sønn av Vincens Iverssøn Dyre som eide godset Tisbæk på Jylland. Vincens tok imidlertid, som sine brødre, slektsnavn etter sin mor, Kirsten Lunge. Lunge studerte i Tyskland, Frankrike og Brabant og tok doktorgrader i filosofi, romerrett og kirkerett. I 1521 ble han professor i jus og rektor ved Københavns Universitet.
Under Frederik I ble Lunge på sensommeren 1523 sendt til det nordenfjellske Norge for å få disse landsdelene til å innordne seg under den nye kongen. Men for å kunne gjennomføre oppdraget måtte Lunge godta strenge krav fra riksrådet. For det første krevde riksrådet at ingen som ikke var av norsk herkomst kunne sitte som høvedsmann på norske festninger eller inneha norske len. For det annet underkjente riksrådet alle kongens disposisjoner som ugyldig før kongen hadde gitt sin håndfestning. Vincens Lunge er i ettertiden blitt oppfattet som en hensynsløs lykkejeger av internasjonal rang, og spilte en av hovedrollene i hendelsene som førte til Norges selvstendighetstap i årene 1536–37.
Etter hans ankomst til Norge i 1523 ble han alt innen utgangen utgangen av september trolovet og innen året var omme gift med Nils Henriksson og Fru Inger til Austråtts datter Margrete (ca. 1495-1565), en av de fornemste og rikeste adelsdamer i landet.I 1528 overtok Lunge cistercienserklosteret Nonneseter i Bergen. Dette er den største gaven en norsk konge noen gang har gitt til en privatperson. Det var et resultat av Lunges nære forbindelse til Kong Frederik I, som kalte Lunge ned til Danmark og tvang ham på et møte i Flensborg høsten 1528 til å oppgi Bergenhus len, men lot ham beholde Sogn, Jemtland og Vardøhus len. Som kompensasjon skjenket kongen ham dessuten Nonneseter kloster med alt dets gods, slik at Lunge i tiden etter kunne bygge om klosteret i Bergen til sin befestede residens Lungegården. Det fortelles også at Vincens Lunge røvet et større parti tørrfisk i Finnmark fra erkebiskopens stedfortreder, Per Hemmingsen. For denne ugjerningen ble Lunge arrestert og dømt fra livet for påstått misbruk av myndighet. Men mest sannsynlig hjalp erkebiskopen ham ut av krisen.
Han ble drept i Trondheim i januar 1536 etter ordre fra erkebiskop Olav Engelbrektsson og hans menn.
Vincens Lunge gav navnet til Lungegaarden, som siden gav navn til Store og Lille Lungegårdsvann beliggende i Bergen sentrum.


== Forleninger ==
I 1524 var Vincens Lunge forlenet til følgende len:

Bergens by og len
Hardanger len
Ryfylke len
Jæderen len
Utvær len
Voss len
Nordhordland len
Sunnhordland len
Sogn len
Sunnfjord len
Grip len
Namdal len
Helgeland len
Sandøy len
Rødøy len
Steig len
Salten len
Lofoten len
Vesterålen len
Tromsø len
Finmarkens len


== Referanser ==


== Litteratur ==
Vincens Lunge av Edvard Bull (1917)
Gordon Wilson (1927–1995)

For andre kjente personer ved samme navn, se Gordon Wilson.Gordon Wilson (født 25. september 1927 i Manorhamilton i County Leitrim i Irland, død 27. juni 1995) var en nordirsk fredsaktivist. Hans offentlige engasjement i konflikten i Nord-Irland begynte etter at hans datter Anne-Marie Wilson ble drept av en terrorbombe som ble sprengt av Det provisoriske IRA i Enniskillen på Remembrance Sunday i 1987.
Han var selv til stede da bomben gikk av, og lå begravd under restene av huset som ble sprengt sammen med datteren. Under et intervju som ble vist på BBC fortalte han om sin siste samtale med sin døende datter mens de lå fastklemt. Han ba samtidig lojalistene innstendig om ikke å ta hevn.
I 1993 ble han utnevnt til senator i Irland etter å ha blitt nominert av den daværende taoiseach, Albert Reynolds. Han møtte flere ganger medlemmer av Sinn Féin, PIRA og lojalistiske paramilitære grupper for å diskutere mulighetene for fredelige løsninger.


== Eksterne lenker ==
(en) Gordon Wilson (1927–1995) hos Oireachtas, Irlands parlament
Gordon Wilson

Gordon Wilson kan vise til:

Gordon Wilson (canadisk politiker) – tidligere leder av BC Liberal Party og Progressive Democratic Alliance i Canada
Gordon Wilson – tidligere fredsaktivist i Nord-Irland og senator i Irland
Gordon Wilson (ishockeyspiller) – tidligere National Hockey League-spiller
Gordon Wilson (skotsk politiker) – tidligere leder av Scottish National Party i Skottland
Forfalskning

Forfalskning er rettsstridig endring av penger, dokumenter, verdipapirer eller lignende. Det er i juridisk forstand forskjellig fra falsk, som er fremstilling av uekte penger eller lignende. En gjenstand som er forfalsket kalles en forfalskning.
En kopi av et kunstverk er ikke en forfalskning med mindre kopien er beregnet på bedrageri. Eksempelvis var romerske kopier av antikkens greske kunst ikke forfalskninger, og heller ikke det som Académie de France i Roma utførte. Først da en del malere på 1800-tallet kopierte italienske mestre for å kunne selge disse som ekte, var det de første kjente forfalskninger av kunst på gang med den hensikt å bedra sine kunder.Stephan Tschudi-Madsens relativt korte bok fra 1963, Den ukjente Tidemand: blad av forfalskningens historie, fortelles det om kunstforfalskningens historie. De norske düsseldorferne, J.C. Dahl, Frits Thaulow, Christian Krohg, og ikke minst Edvard Munch har blitt forfalsket.


== Litteratur ==
Tschudi-Madsen, Stephan : Den ukjente Tidemand: blad av forfalskningens historie, Aschehoug


== Referanser ==


== Se også ==
Falsk, falskneri
Svindel, bedrageri, juks
Bløff
Kopi


== Eksterne lenker ==
«Slik jobber ekspertene for å avsløre kunstforfalskninger», NRK 13. juli 2012
Litterær forfalskning; fra Bibliotekarstudentens nettleksikon om litteratur og medier (pdf-fil)
Kammermusikk

Kammermusikk er betegnelse for musikk fremført av noen få utøvere, i motsetning til musikk for orkester. Kammerorkesteret og -verkene har navn etter hvor mange musikere som medvirker, for eksempel snakker man om en duett, trio, kvartett, kvintett, sekstett, septett, oktett og nonett osv. Instrumentsammensetningen i kammerorkestre kan variere, men har sjelden mer enn ti utøvere. Den mest vanlige formen er strykekvartetten som består av to fioliner, bratsj og cello. Musikken fremføres gjerne i mindre og mer intime lokaler enn for eksempel en konsertsal. Kammermusikk blir oftest spilt uten dirigent, og har derfor ofte et solistisk preg. 


== Historikk ==
Opprinnelig ble begrepet kammermusikk brukt om musikk som ble fremført ved hoffene, i motsetning til kirkemusikk. I barokken ble begrepet utviklet og avgrenset til kun å omfatte ren instrumentalmusikk arrangert for små besetninger. I wienerklassisismen ble formen videreutviklet, først og fremst strykekvartetten. Joseph Haydn og Wolfgang Amadeus Mozart skrev gjerne strykekvartetter som kunne framføres av amatører for hyggens og atspredelsens skyld, og ofte var de ikke beregnet for offentlig framførelse. Disse verkene har gjerne form som en sonate.
Ludwig van Beethoven skrev også kammermusikk beregnet for «hjemmebruk», men hans senere strykekvartetter er komplekse arbeider og er oftest regnet for å være for vanskelige for amatører. I romantikken ble kammermusikken videreutviklet som musikk for profesjonelle ensembler. 


== Se også ==
Oslo Kammermusikkfestival
Badeand

En badeand er et leketøy som ligner en andunge, framstilt av gummi eller gummilignende materialer. Vanligvis er badeanda laget slik at den kan flyte, og er beregnet til å leke med i badekaret. 
Mens den klassiske badeanda er gul med rødt nebb og er laget for å være en barneleke, kommer det nå badeender i mange utførelser og farger. Disse har blitt populære samleobjekter blant entusiaster. 
Badeand-race har tidvis blitt arrangert av veldedige organisasjoner: Bidragsytere «kjøper» badeender, som så blir sluppet ut i en elv i hundretusenvis. Denne praksisen har etter hvert avtatt noe, ettersom miljøvernere påpeker de konsekvensene denne forsøplingen av vassdragene innebærer.
I 1992 ble en container som inneholdt 29 000 badeender mistet overbord fra et frakteskip i Stillehavet. Vind og havstrøm førte tusenvis av badeender til strendene i Alaska, og noen hundre fortsatte gjennom Beringstredet, hvor de innefrosset i de arktiske ismassene driver over Nordpolen. Badeender fra dette partiet har mange år senere blitt funnet på strender langs USAs atlanterhavskyst fra Maine til Massachusetts, og bringer ny og verdifull kunnskap om havstrømningene. Badeendene har vist seg å kunne holde seg flytende til tross for å ha blitt utsatt for påvirkning av naturkreftene i årevis, ettersom de er laget for å tåle å bli gnagd på av små barnetenner. 


== Eksterne lenker ==
Bilder fra en badeand-derby (engelsk)
Gummiender var skipbrudne i 11 år (Aftenposten)
Foreign, Commonwealth and Development Office

Foreign, Commonwealth and Development Office (FCDO) er Storbritannias utenriksdepartement. Departementet ledes av statssekretæren for utenriks-, samvelde- og utviklingssaker (Secretary of State for Foreign, Commonwealth and Development Affairs).
FCDO ble opprettet i 1968 gjennom sammenslåingen av samveldekontoret (Commonwealth Office) og utenrikskontoret (Foreign Office). Dette ble etablert i 1782, da det tidligere såkalte Southern Department fra 1660 ble omdannet til Home Office, samtidig som Northern Department ble det nye Foreign Office. De to tidligere departementene hadde de samme ansvarsområdene, men hadde oppgavene fordelt geografisk.
I september 2020 ble FCDO dannet etter sammenslåing med Department for International Development.


== Se også ==
Liste over Storbritannias utenriksministre


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Foreign, Commonwealth and Development Office – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Pepper

Pepper er betegnelse på en rekke fullstendig forskjellige planter som blir benyttet som krydder i mat og gir en sterk smaksopplevelse på grunn av den reaksjon deres kjemiske sammensetning utløser på tungen. Pepper er verdens mest solgte krydder.

Forskjellige planter av pepperfamilien (Piperaceae), særlig slekten Piper som omfatter den svarte pepperen (Piper nigrum) som finnes på nærsagt hvert eneste spisebord i store deler av verden. Andre fremstillingsmåter av Piper nigrum kan for øvrig føre til hvite eller grønne pepperkorn. Dessuten må også slekten Peperomia nevnes.
Planter tilhørende chillipepper (Capsicum) innen søtvierfamilien (Solanaceae). Den omfatter paprika og chillipepper.
Rosépepper, også kalt peruansk pepper eller karibisk pepper, kommer fra plantene peppertre og brasiliansk peppertre som tilhører slekten Schinus i sumakfamilien.
Sichuanpepper fremstilles av arten Zanthoxylum piperitum i rutefamilien.
Etiopisk pepper fremstilles av arten Xylopia aethiopica i familien Annonaceae.
Guineapepper fremstilles av arten Aframomum melegueta i ingefærfamilien.


== Fra pepperets historie ==
Christian 4.s yngre bror, prins Ulrik, hadde med seg 15 pund pepper da han i 1592 dro til Rostock for å studere. Det ble regnet som et mannfolkekrydder. Gustav Vasas døtre klarte seg med et pund pepper på et helt år, men sukker spiste de over et pund av om dagen. I 1599 var prisen for pepper gått opp fra 15 til 40 pence pundet i London. Da stiftet noen gentlemen i protest East India Company, spiren til det britiske herredømmet over India. Utover 1600-tallet førte nye fôrplanter til flere husdyr og mer ferskt kjøtt, slik at etterspørselen etter pepper sank da det ble mindre behov for å tilsløre fordervet smak. I en periode gikk krydret mat av moten i Frankrike, der man i stedet parfymerte maten med ambra, irisrot, rosenvann og merian. Utpå 1720-tallet tok hollenderne til å brenne lagrene av pepper og muskat for å holde prisene høye.


== Nyere tid ==
Importen av pepper av slekten Piper til Norge har på 2000-tallet variert fra 380 til 670 tonn per år (1999–2009), av dette omtrent halvparten knust eller malt, og halvparten hel. Importen har vist økning, med unntak av 2009 med svært lave tall. Mer enn halvparten av importen kommer fra India, mens Indonesia og Malaysia er andre store opprinnelsesland. Mindre mengder importeres fra Brasil, Chile, Guatemala, Kina, Marokko, Mexico, Pakistan, Tyrkia, Vietnam, fra enkelte andre ikke-europeiske land i svært små mengder, og fra noen europeiske land. Importen utgjør et forbruk per innbygger på drøyt 100 gram per år.


== Se også ==
Peppersvenn


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Om Piper i Nordisk familjebok fa 1915 (på svensk)
Svart pepper

Svart pepper er et krydder fremstilt av fermenterte, tørkede og umodne røde bær, kalt pepperkorn, fra planten Piper nigrum. Det finnes imidlertid også en rekke andre kryddersorter som ofte omtales under samlebetegnelsen pepper i en mer utvidet forstand.
Hva gjelder svart pepper, kan pepperkornene også bearbeides på annet vis. Hvis de som umodne og grønne tørkes og konserveres i eddik blir resultatet grønne pepperkorn. Hvis de er modne og tørkede og uten skalldelen, får man hvit pepper. 

Svart pepper er ett av de vanligste krydder i det europeiske og de europeiskinspirerte kjøkken. Krydderet har vært kjent og skattet siden oldtiden på grunn av sin sterke smak. Den sterke smaken skyldes det kjemiske stoffet piperin. 
Med pepper menes i dagligtalen de malte svarte pepperkornene som ledsages av bordsalt på de fleste middagsbord i store deler av verden.
Et kjerringråd var at pepper kan brukes til å stoppe blødninger.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) svart pepper i Encyclopedia of Life 
(en) svart pepper i Global Biodiversity Information Facility 
(en) svart pepper hos ITIS 
(en) svart pepper hos NCBI 
(en) svart pepper hos The International Plant Names Index 
(en) svart pepper hos Tropicos 
(en) Kategori:Piper nigrum – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Piper nigrum – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Piper nigrum – detaljert informasjon på Wikispecies
Sahel

Sahel er den biogeografiske og klimatiske overgangssonen som ligger mellom Sahara i nord og det sudanesiske savannebeltet i sør. Området har semiarid klima og strekker seg over hele det afrikanske kontinentet fra Atlanterhavet i vest til Rødehavet i øst. Det arabiske ordet ساحل, sahil betyr strand eller kyst, og en kan tenke på Sahel som den sørlige bredden for sandhavet i Sahara.
Sahel strekker seg over følgende områder: nordlige Senegal, sørlige Mauritania, sentrale Mali, nordlige Burkina Faso, det aller sørligste Algerie, Niger, sentrale Tsjad, sørlige og sentrale Sudan, de aller nordligste delene av Sør-Sudan, Eritrea, Etiopia, Nigeria, Kamerun og Den sentralafrikanske republikk.
Bredden på sonen varierer fra noen hundre kilometer til mer enn tusen kilometer. Landskapet er stort sett flatt og ligger mellom 200–400 moh. Det er noen få fjellområder med topper opptil 3000 moh. Klimaet er tropisk, men har markerte årstider. Gjennomsnittlig maksimumstemperatur er 33–36 °C og gjennomsnittlig minimumstemperatur er 18–21 °C. Årsnedbøren varierer fra 600 mm i sør til 200 mm i nord. Det meste av regnet kommer i sommermånedene mai–september. Deretter følger en seks til åtte måneder lang tørketid der trærne mister løvet og graset tørker inn.
Vegetasjonen er tørr savanne og busksteppe med et sammenhengende grasdekke. Vanlige busker og trær er akasier, Commiphora africana, Balanites aegyptiaca og Boscia senegalensis. De fleste grasartene er ettårige, og nesten alle har C4-fotosyntese. Noen få grasarter som vokser på fuktige steder, har C3-fotosyntese. I biogeografien regnes Sahel til Afrotropis.
Området er tynt befolket, og tradisjonelt har det meste av befolkningen vært nomader som flytter dyrene dit det finnes beite.


== Kilder ==
«Terrestial Ecoregions: Sahelian Acacia savanna». World Wildlife Fund. Besøkt 12. februar 2017. 
M. Schmidt m.fl. (2011). «Modelling the distribution of photosynthetic types of grasses in Sahelian Burkina Faso with high-resolution satellite data» (PDF). Ecotropica. 17 (1): 53–63. ISSN 0949-3026.
Norsk Kennel Klub

Norsk Kennel Klub (NKK) er en norsk organisasjon for hundeeiere. NKK har til formål å ivareta hundens og hundeholdets interesser i Norge, samt å bidra til å fremme positive aktiviteter med hund og utviklingen av den enkelte hunderase. NKK skal også arbeide for etisk og praktisk riktig behandling av hunder, og for at avl av hunder skjer i ønsket retning, både når det gjelder rasestandard og rasenes sunnhet. NKK er Norges nasjonale stambokregister for hunder og ble stiftet i Kristiania (Oslo) i 1898. NKK er en ideell organisasjon, og klubben fungerer som en paraplyorganisasjon for det organiserte hundemiljøet i landet. NKK har i dag gjennom sine 220 medlemsklubber ca. 85 000 medlemskap. Medlemsklubbene er dels raseklubber og dels lokale klubber som driver forskjellige former for hundesport. NKK er tilsluttet Fédération Cynologique Internationale (FCI) og er medlem av Nordisk Kennelunion.


== Bakgrunn og dannelse ==
Det var opprinnelig jegere som tok initiativet til dannelsen av en nasjonal kennelklubb i Norge. I jakthundmiljøet vokste det frem et behov for en stambok for hunder. For at man skulle komme videre i arbeidet med å foredle jakthundrasene og avle frem mer konstante hunderaser var en stambok uunnværlig.
Det vokste raskt frem et miljø som var engasjert i arbeidet med avl av renrasede og dyktige jakthunder. Helt fra etableringen av NKK var formålet å ivareta og foredle de enkelte hunderaser.
På generalforsamlingen 24. januar 1898, hvor 40 medlemmer deltok, ble «Love for Norsk Kennelklub» vedtatt. Paragraf 1, formålsparagrafen, ble godkjent med følgende ordlyd:
«§ 1. Klubbens formaal er forædling av vore hunde og forøvrig varetagelse av kynologiske interesser.»
For å oppfylle sitt formål iverksatte klubben bl.a.:

Avholdelse av utstillinger og prøver.
Utgivelse av norsk hundestambok.
Anskaffelse og utleie av raserene stamdyr.
Anskaffelse av kynologisk utdanning.Det var først og fremst jakthundmiljøet som var opptatt av klubben de første årene, men det vokste også relativt fort opp et miljø rundt selskapshundrasene. Den første norske hundeutstillingen ble avholdt i 1877 og arrangert av Norges Jeger- og Fiskerforbund. NKKs første utstilling ble avholdt i Kristiania i 1898.
NKK vokste raskt og stadig ble det stiftet nye spesialklubber. I 1938 var antallet samarbeidende klubber kommet opp i 20. I 1997 var 62 raseklubber, 21 fuglehundklubber og 127 bruks- og lokale hundeklubber samarbeidende med NKK.


== Gruppene ==
I realiteten er gruppe 4 og 6 slått sammen til gruppe 4/6 hos NKK, men siden disse er separerte grupper hos FCI har vi valgt å presentere de slik også her.

Gruppe 1: Bruks-, hyrde og gjeterhunder
Gruppe 2: Pinscher-, schnauzer-, molosser og sennenhunder
Gruppe 3: Terriere
Gruppe 4: Dachs
Gruppe 5: Spisshunder og primitive raser
Gruppe 6: Drivende- og sporhunder
Gruppe 7: Stående fuglehunder
Gruppe 8: Apporterende hunder
Gruppe 9: Selskapshunder
Gruppe10: Mynder


== Se også ==
Norske hunderaser


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Norsk Kennel Klub – hundeeiernes organisasjon