jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Rune Lindstrøm

Rune Peder Lindstrøm (født 2. mars 1963) er en norsk musiker som blant annet har spilt i bandene deLillos, Blister og Ping Pop. Han har gitt ut et soloalbum under artistnavnet Men from Vaikuntha. Lindstrøm sluttet i deLillos i 1985 for å bli med Hare Krishna-bevegelsen. Han har senere spilt med bandet ved flere anledninger, blant annet medvirker han på konsertopptaket på CD-en Mere.
I forbindelse med deLillos' 20-årsjubileum startet originalbesetningen til deLillos' eget band med navnet deLillos'85. «'85» ble fjernet etter hvert og bandet hetende deLillos igjen.
Rune Lindstrøm var komponist og arrangør av melodien «Lys» som ble fremført av artisten Manjari i den norske Grand Prix-finalen i 1997. Lindstrøm kommer fra en musikalsk familie: Han er bror av Morgan Lindstrøm fra electronica-gruppa Langsomt Mot Nord.


== Diskografi ==
Be Happy (1995)


=== deLillos ===
Suser avgårde (1986)
Før var det morsomt med sne (1987)
Hjernen er alene (1989)
Mere (1994)
Sent og tidlig (1995)
Midt i begynnelsen (2002)
Festen er ikke over … det er kake igjen (2005)
Suser videre (2006)
Huskeglemme (2009)
Hjernen er alene i Operaen (2010)
Trist å være glad (2010)
Trist å være glad (2011)
Vi er på vei, vi kanke snu (2012)
Før (2015)
Etter (2015)
Inn i mellom (2015)
Utenom (2015)SinglerJohnny Fredrik/Fugl i bur (1985)
Evig forelsket da/Jørgensen (2006)
Hjertespesialist (2006)
Helt meningsløst (2006)
Hei politiker (2007)
Flink (2009)
Ingenting/Jordens folk (2009)
Trist å være glad (2011)
Morgenstund med naken mann (2011)
Lykkelig fyr/Tapetser meg i gangen før du går (2012)
Nationaltheatret (2012)


=== Ping Pop ===
Just Another Lazy Day (1986)SinglerGoldie/Leroy (1985)
Rain (2016)


=== Blister ===
Brand New Antiques (2003)
Birthdaysongs (2008)
Grizzly Leaving Land (2015)SinglerToday (2003)
Bye Bye (2003)
Elephant Man (2015)


=== The Humble Servants ===
Down to the Bone (2012)SinglerLet's Drive (2012)
The Waltz (2012)
This Old Town (2012)


=== Rustam Hayat ===
Orker ikke stå opp om morran/Tynt liv (1986)


=== Deltar på ===
Philips: Ungdommens Radioavis Rockemønstring (1982)
Fremtiden er nå: Fremtiden er nå! (1983)
Beat: A Beat Generation (1986)
Manjari: Lys (1997)
Mr. Smith: Days of Fuzz (2004)
Beckstrøm: Drøm videre! (2006)
Frøydis Armand: Den fyrste song (2007)
Dog Age: On the Garish Isles (2011)
Dog Age: Swanlake Gate (2015)
Beckstrøm Kvartett: Gjest i mitt liv (2018)


== Eksterne lenker ==
(en) Rune Lindstrøm på Internet Movie Database 
(en) Rune Lindstrøm på Discogs 
(en) Rune Lindstrøm på MusicBrainz
Joaquim Cruz

Joaquim Carvalho Cruz (født 12. mars 1963 i Taguatinga (Distrito Federal)) er en tidligere brasiliansk friidrettsutøver.
Han gjorde seg først bemerket under Verdenscup-finalen 1981 hvor han som 18-åring løp inn til 6. plass på 800 meter. I VM 1983 i Helsingfors tok han bronse på distansen. Cruz etablerte seg som verdens beste 800 meter-løper året etter, og høydepunktet i karrieren kom i OL i 1984 i Los Angeles da han vant gull foran briten Sebastian Coe. Samme sesong løp han distansen på 1.41,77, bare fire hundredeler bak Coes verdensrekord.
I OL i 1988 tok han sølv på 800 meter (etter Paul Ereng fra Kenya).
Cruz slet mye med skader på slutten av 1980-tallet (akillesproblemer), men kom tilbake under de Pan-amerikanske lekene i 1995 og vant 1500 meter. Han deltok også i Sommer-OL 1996 i Atlanta på samme distanse, men klarte ikke å nå finalen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(pt) Offisielt nettsted 
(en) Joaquim Cruz – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(de) Joaquim Cruz – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Joaquim Cruz – Olympics.com 
(en) Joaquim Cruz – Olympic.org 
(en) Joaquim Cruz – Olympedia 
(en) Joaquim Cruz – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(pt) Joaquim Cruz – Brasils olympiske komité 
(en) Joaquim Cruz – World Athletics 
(en) Joaquim Cruz – Track and Field Statistics
Berlins forstadsbaner

Berlins forstadsbaner (S-Bahn) er Tysklands eldste forstadsbane. Sammen med Berlins undergrunnsbane (U-Bahn), Berlins sporvei og busser utgjør de Berlins offentlige transportsystem. De består av 166 stasjoner, og har et totalt nett på 329,3 km.


== Historie ==
Berlin hadde siden 1882 dampdrevne forstadstog som kjørte på Berliner Stadt- og Ringbahn, samt egne skinner, adskilt fra fjerntogene. Etter mange års forarbeider ble den første elektriske strekningen, Stettiner Bahnhof–Bernau, åpnet 8. august 1924. Den 1. desember 1930 ble Berlins Stadtbahn, Ringbahn og forstadstog forent under betegnelsen S-Bahn.
Berlins forstadsbaner ble drevet av Deutsche Reichsbahn (DR). Etter andre verdenskrig ble hele S-banenettet drevet av DDRs Deutsche Reichsbahn, befolkningen i Vest-Berlin boikottet S-banen etter at Berlinmuren ble reist i 1961.
I Øst-Berlin ble derimot banen det viktigste fremkomstmiddelet. Den ble utbygget med flere strekninger:

1962 til Flughafen Schönefeld
1976 til 1982 til Marzahn
1984 til 1985 til Hohenschönhausen og WartenbergI september 1980 planla Deutsche Reichsbahn å legge ned mye av sin virksomhet på Vest-Berlins nett, ettersom boikotten hadde ført til sterkt redusert trafikk. Dette førte til en streik blant de ansatte, men den ble resultatløs, og de fleste strekningene ble innstilt. Den 9. januar 1984 overtok Berliner Verkehrsgesellschaft (BVG) på oppdrag fra (Vest-)Berlins senat å drive forstadsnettet i Vest-Berlin. Til å begynne med ble bare strekningene Anhalter Bahnhof–Lichtenrade og Friedrichstraße–Charlottenburg drevet (tilsammen 21 km). Etter gjenåpningen av strekningen Frohnau og Wannsee økte trafikktallene igjen sterkt i Vest-Berlin. På oppdrag fra BVG ble det bygget nye tog, som idag brukes på Berlins forstadsbanenett.
Etter murens fall ble det gjort store anstrengelser for å få hele det gamle rutenettet i Vest-Berlin igang igjen. Siden 1995 har hele nettet vært drevet av Deutsche Bahns datterselskap S-Bahn Berlin GmbH. Idag består det av 16 linjer, og det kjøres moderne strømskinne-likestrømsvogner, som nylig helt erstattet enkelte vogner fra 1920- og 1930-tallet som fremdeles var i drift.


== Linjer ==
Linjenett per 17. februar 2019.


== Eksterne lenker ==
(fr) Offisielt nettsted 
(en) S-Bahn Berlin – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Berlin S-Bahn – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
S-Bahn Berlin GmbH
Historische S-Bahn e.V.
Geschichten rund um die Berliner S-Bahn
Linien, Fahrzeuge und Daten rund um die Berliner S-Bahn, von Ralf Müller
Eine private Seite zum Berliner Nah- und Fernverkehr
Führungen auf stillgelegten Berliner S-Bahnstrecken
Joseph Merrick

Joseph Carey Merrick (født 5. august 1862, død 11. april 1890), også kjent som «Elefantmannen» (The Elephant Man på engelsk), var en britisk underholdningsartist og medisinsk kuriositet som fikk stor oppmerksomhet i viktoriatidens England. Hans deformerte utseende førte til sympati blant mange, og hans liv og person har inspirert til flere bøker, skuespill og fjernsynsprogrammer siden.
Merricks frastøtende og fascinerende kropp ble en periode vist fram i folkelige «freakshow» der han tjente seg en liten formue. I 1886 kom han til London. Forestillingene var da blitt forbudt, og han var skadet, men han ble oppdaget av legen Frederick Treves, som undersøkte og hjalp ham. Joseph Merrick led av underernæring og bronkitt og ble innlagt på Royal London Hospital der han tilbrakte de siste årene av livet.
David Lynchs prisbelønte spillefilm Elefantmannen fra 1980 skildrer Merricks liv fra han blir funnet av Treves til han dør. Filmen er likevel en fri dramatisering som på flere punkter avviker fra virkeligheten. «Elefantmannen» kalles for eksempel feilaktig «John» Merrick både i filmen og i Frederick Treves biografi fra 1923, et kallenavn Treves bare brukte i sine notater.
En antok lenge at Merrick led av tropesykdommen elefantiasis, men seinere DNA-tester har vist at han hadde det sjeldne Proteus' syndrom, som han viste symptomer på fra toårsalderen. Merrick døde av vekten av sitt eget hode da det falt bakover og han knekte nakken i søvne.
Merricks skjelett er bevart og til utstilling på Royal London Hospital.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Joseph Merrick – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en)  Kort biografi over J. C. Merrick
Avisoppgjøret

Avisoppgjøret etter andre verdenskrig dreide seg dels om de tapene aviser som ble stanset under den tyske okkupasjonen led, dels om de inntektene aviser som fikk fortsette å komme ut fikk som følge av at det ble færre aviser på markedet. Sommeren etter frigjøringen i 1945 ble derfor Riksadvokatens Aviskomité oppnevnt og denne kom til at 45 aviser hadde tjent så mye under okkupasjonen at de måtte betale inn et erstatningsbeløp.
Erstatningsdirektoratet reiste en prøvesak mot Morgenposten i Oslo der en skulle få avklart om det var rettslig grunnlag for tilsvarende saker mot andre aviser. Høyesterett slo tre år senere fast at det kunne foretas inndragning av avisens inntekter så lenge avisen hadde hatt NS-innsatt redaktør og brakte videre propagandameldinger, kommentarer og bilder fra den tyske okkupasjonsmakten. Morgenposten ble til slutt dømt til å få inndratt 170 000 kroner, fastsatt av Høyesterett.
Prøvesaken førte til at Erstatningsdirektoret utarbeidet retningslinjer for erstatningskrav mot de øvrige avisene, basert på de inntekter avisene hadde hatt under krigen. 20 aviser måtte betale til sammen 1,5 millioner kroner. Stansede aviser fikk på sin side utbetalt 6,5 millioner kroner i erstatning fra Krigsskadetrygden og Justisdepartementets oppgjørsavdeling.
Det var da Aftenposten inngikk en hemmelig avtale om inndragning på 100 000 kroner høsten 1949, at lufta gikk ut av ballongen. Aftenposten var under krigen landets største og viktigste avis, og dermed ble det klart at det ikke ville bli særlig høye inndragningsbeløp for de andre avisene.
Ettersom oppgjøret trakk ut i tid var det stadig flere som også mente at en burde se framover og heller tenke gjenreisning og forsoning heller enn oppgjør etter krigen.
Avisen som måtte betale tilbake mest var Adresseavisen med 600 000 kroner, deretter Bergens Tidende med 194 000 kroner, Stavanger Avis (Stavanger Aftenblad og Stavangeren) med 136 800 kroner. Av 76 avissaker henla Erstatningsdirektoratet 53 saker.
Det er i hovedsak forfatteren Guri Hjeltnes sitt arbeide som har brakt til veie opplysninger knyttet til avisoppgjøret etter krigen, og hun gav blant annet ut boken Avisoppgjøret etter 1945 i 1990. Til da var erstatningsbeløpene holdt hemmelige, noe som var en forutsetning fra de ikke-stansede avisenes side for å få til et forlik.


== Se også ==
Det norske landssvikoppgjøret
Norge under andre verdenskrig


== Eksterne lenker ==
Etter freden kom krigen – i avisenes spalter av Guri Hjeltnes
Dagbladet: «Et ubeskrevet blad»
«Opprydning må til» av Guri Hjeltnes
Landwehrkanal

Landwehrkanal (landvernkanalen) er en kanal i Tysklands hovedstad Berlin. Kanalen ble bygget mellom 1845 og 1850, for å forsørge byen med bygnings- og brennmateriale og for å avlaste Spree som transportveg. Den forbinder den øvre Spree ved Østhavnen med den nedre Spree og flyter gjennom bydelene Kreuzberg, Neukölln, Tiergarten og Charlottenburg. Kanalen er 10,3 km lang, og ble utgravet etter planer av Peter Joseph Lenné. 
Begrepet «landvern» betegnet i middelalderens festningsbygning en feltbefestning som lå utenfor bymuren. Den markerte ofte yttergrensen for byens innflytelsesområde, og tjente til å forhindre omgåelse av byen og dens toll og markeder.
Idag brukes den minst 2 meter dype og gjennomsnittlig 23 meter brede kanalen for utfluktsskipsfart.
Under spartakistopprøret i Berlin ble likene av Rosa Luxemburg og Karl Liebknecht dumpet i kanalen 15. januar 1919.
Den 17. februar 1920 ble en 20 år gammel pike, Anna Anderson, reddet fra kanalen, og hevdet at hun var storfyrstinne Anastasia, tsar Nikolai IIs datter, men disse påstandene er tilbakevist da DNA-analyser av de skjelettrestene som er funnet av tsarfamilien har slått fast at ingen av dem overlevde.


== Eksterne lenker ==
(en) Landwehrkanal – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Landwehrkanal – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Karl Marius Anton Johan Hals

Karl Marius Anton Johan Hals (født 1822, død 1898) var en norsk pianofabrikant. I 1851 ble han gift med Thora Alvide Christina Svanekiær (1820–1904). Karl Hals er i hovedsak kjent for å ha grunnlagt, sammen med sin bror Petter Hals (1823–-1871), pianofabrikken Brødrene Hals. Hals var også engasjert i organisasjonslivet innen håndverk og industri. Han hadde en rekke offentlige verv, satt flere perioder i bystyret i tillegg til at han representerte Kristiania Høyre på Stortinget i perioden 1889–1891. Karl Hals ble i 1874 utnevnt til ridder av St. Olavs Orden og fikk kommandørkorset av 1. klasse i 1889. I tillegg var han kommandør av Dannebrogordenen og ridder av Æreslegionen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Karl Hals – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(no) Karl Hals hos Norsk senter for forskningsdata
North Wales Police

North Wales Police (walisisk Heddlu Gogledd Cymru) er en britisk politistyrke med ansvar for hovedområdene Gwynedd, Anglesey, Conwy, Denbighshire, Flintshire og Wrexham i Wales.
Kontrollorganet for styrken er North Wales Police Authority.


== Eksterne lenker ==
North Wales Police Arkivert 9. november 2005 hos Wayback Machine.
North Wales Police Authority
Udo Di Fabio

Udo Di Fabio (født 26. mars 1954 i Walsum, nå del av Duisburg) er en tysk jurist og tidligere dommer ved den føderale forfatningsdomstolen, Bundesverfassungsgericht.


== Liv ==
Di Fabio var først ansatt i statsforvaltningen i Dinslaken, før han tok den annen juridiske statseksamen i 1985. Fra 1985 til 1986 var han dommer ved sosialdomstolen i Duisburg. I 1987 tok han den juridiske doktorgrad med avhandlingen Rechtsschutz im parlamentarischen Untersuchungsverfahren. I 1990 tok han dessuten med avhandlingen Offener Diskurs und geschlossene Systeme en sosialvitenskapelig doktorgrad.
Fra 1986 til 1990 var Di Fabio vitenskapelig medarbeider ved Institut für Öffentliches Recht ved Universität Bonn, fra 1990 til 1993 ved samme institutt vitenskapelig assistent. I 1993 habiliterte han seg med en avhandling om Risikoentscheidungen im Rechtsstaat, og i mai 1993 ble han professor ved Westfälische Wilhelms-Universität i Münster. I november samme år fikk han et professorat ved Universität Trier.
I 1997 overtok han et professorat ved Ludwig-Maximilians-Universität i München, i året 2003 et ved Universität Bonn. I 1999 ble han utnevnt til dommer ved den føderale forfatningsdomstolen der han var medlem i domstolens Andre Senat fram til 2011.
Han er gift og har fire barn.


== Publikasjoner ==
Udo Di Fabio: Die Kultur der Freiheit. C. H. Beck, München 2005, ISBN 3-406-53745-6


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Udo Di Fabio – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Udo Di Fabio på Internet Movie Database 
(de) Verk av og om Udo Di Fabio i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
(de) Institut für Öffentliches Recht - Abteilung Staatsrecht - RFWU Bonn- Homepage des von Di Fabio geleiteten Instituts
(de) Zwei Anwälte des Nationalstaats Porträt von Udo Di Fabio und Hans-Jürgen Papier in: Die Zeit 25/2005
Kaufhaus des Westens

Kaufhaus des Westens (KaDeWe, no.: «Vestens varehus») er et varehus i Berlin. Det er nest størst i Europa etter Harrods i London, og det største på kontinentet. Det ligger i Tauentzienstraße i bydelen Schöneberg nær Wittenbergplatz.
Varehuset har et areal på 60 000 m² og over 380 000 salgsartikler, fremfor alt av det dyrere og mer luksuriøse slaget. Daglig besøkes varehuset av mellom 40 og 50 000 kunder. Varehuset har omkring 2 400 ansatte. Særlig kjent er den sjette av de tilsammen syv etasjene, den såkalte Feinschmeckeretasjen med et omfattende, internasjonalt delikatessetilbud.
En ombygning i 2005 økte varehusets areal med tre nye moteetasjer med tilsammen 20 000 m², anlagt i sjakkbrettaktige segmenter. Det selges moteklær av høy til høyeste kvalitet på ca. 40 % av arealet.
Kaufhaus des Westens ble åpnet i april 1907. Bygningen ble tegnet av arkitekten Emil Schaudt. Fra 1927 tilhørte varehuset Hertie, og det ble i 1994 en del av Karstadt AG da Hertie ble kjøpt opp. Gjennom en fusjon mellom Karlstad og Quelle AG ble KaDeWe fra 1999 eid av KarstadtQuelle AG, et selskapet som i 2007 byttet navn til Arcandor. Ettersom varehuset lå i Vest-Berlin var det et viktig symbol under den kalde krigen.


== Eksterne lenker ==
(de) Offisielt nettsted 
(en) Kaufhaus des Westens – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Kaufhaus des Westens – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Gullklokka

Gullklokka er en hedersbevisning som deles ut til alle norske landslagspillere i fotball som når 25 kamper for det norske A-landslaget, både på kvinne- og herresiden. Gullklokka deles ut av Norges Fotballforbund. Gunnar Andersen var den første spilleren nådde denne milepælen, da han spilte sin 25. landskamp 29. juni 1919. 
Gullklokka som æresbevisning ble imidlertid ikke innført før i 1930, da Andersen og tre andre spillere (Per Skou, Einar «Jeja» Gundersen og Adolph Wold) fikk hver sin gullklokke under en bankett på Grand Hotel i Oslo. Otto Aulie (som døde i 1923) hadde 28 spilte landskamper, og står oppført på NFFs liste over gullklokkemenn.
Roald «Kniksen» Jensen er den yngste mannlige spilleren som har fått gullklokka. Han var bare 20 år og 298 dager da han spilte sin tjuefemte landskamp (mot Skottland) 7. november 1963. Frode Olsen er – hvis man ser bort fra de fire første gullklokkevinnerne som ble nevnt i forrige avsnitt – den eldste mannlige spilleren som har fått gullklokka. Olsen var 35 år og 242 dager gammel da han spilte sin tjuefemte landskamp 11. juni 2003, i en EM-kvalifiseringskamp mot Romania.
I 1998 vedtok fotballtinget å heve kravet for å få klokka til 50 landskamper. Bent Skammelsrud fikk sin 25. kamp 20 dager etter at kravet var hevet, og gikk dermed glipp av gullklokka. Men allerede på det neste tinget, i 2000, gikk man tilbake til det gamle kravet på 25 kamper, og Skammelsrud fikk gullklokka på etterskudd.
Totalt har 159 mannlige spillere fått gullklokka. Den foreløpig siste som har fått klokka er Birger Meling etter VM-kvalifiseringskampen mot Latvia 13. november 2021.
Det er også kjent at alle med «gullklokka» har gratis adgang til alle arrangementer i regi av NFF.


== Gullklokkevinnere, menn ==
Denne listen gir en oversikt over gullklokkevinnere etter antall spilte kamper (oppdatert per 5. oktober 2013). Årstall for tildeling av gullklokka oppgis der dette er kjent.

Fotnoter[a] Spillerens alder da han spilte sin landskamp nummer 25.


== Gullklokkevinnere, kvinner ==
Siden 1978 er det 59 kvinner med minst 25 kamper for Norge.


== Referanser ==


== Kilder ==
Kunnskapsforlagets Idrettsleksikon, Rolf Bryhn og Knut Are Tvedt, Oslo. 1990. ISBN 82-573-0408-5
Norsk idrettsleksikon, Tom A. Schanke, Oslo. 2007. ISBN 978-82-8156-044-4
fotball.no:(PDF) Arkivert 7. mars 2010 hos Wayback Machine. A-lag menn 1908-2008 flest landskamper
fotball.no:(PDF) Arkivert 7. mars 2010 hos Wayback Machine. A-lagsspillere menn, 1908-2008
fotball.no (PDF) A-landslagsspillere kvinner, 1978-2008
Folda (Trøndelag)

Folda eller Folla er et åpent havstykke i Trøndelag som strekker seg fra Buholmråsa fyr til Gjæslingan fyr og Grinna fyr. Det er en distanse på 30 nautiske mil. Folda er kalt en «havets kirkegård», med henvisning til antall skipsforlis på strekningen.
En av de mest kjente forlis er hurtigruteskipet «Sanct Svithun» på dette sted i oktober 1962.Navnet Folda brukes også om Foldafjorden.


== Se også ==
Skipsleia langs norskekysten


== Referanser ==
Nikel

For grunnstoffet Nikkel, se NikkelNikel (russisk: Никель, finsk: Kolosjoki, skoltesamisk: Koolâsjokk) er en russisk bymessig bosetning med 12 000 innbyggere. Nikel er den russiske bosetningen som ligger nest nærmest Norge (Boris Gleb ligger nærmest med kun Pasvikelva i mellom), bosetningen ligger ca. 8 km fra grenselinja, og avstanden mellom Nikel og Kirkenes er bare 40 km. Bosetningen har fått sitt navn etter de store forekomstene av nikkel utenfor byen. Bosetningens eksistens er tett knyttet til det store nikkelverket rett utenfor sentrum som er eid av Nornickel.
Nikel er også kjent for lav levealder og mange luftveisinfeksjoner, som en følge av utslippene fra fabrikken i byen. Ved byen har det vært smelteverk siden 1930-tallet som produserer nikkel. Malmen som videreforedles er rik på nikkel og andre tungmetaller, men inneholder også en viss mengde svovel (~5-6 %). Dette medfører at smelteverkene slipper ut store mengder svoveldioksid (SO2) og tungmetaller. Disse utslippene påvirker luftkvaliteten og miljøet i grenseområdene. Utslippene fra briketteringsanlegget i Zapoljarnyj og smelteverket i Nikel utgjør om lag 100 000 tonn SO2 pr år. Dette er mer enn fem ganger Norges samlede utslipp. I tillegg slippes det ut tungmetaller som nikkel, kobber, kobolt og arsen.Nikel har en jernbanestasjon for godstrafikk som er knyttet til Russlands jernbanenett, gjennom Murmansk-stasjonen.
Hver måned krysser om lag fem tusen nordmenn grensen over Storskog (sifre fra 2012), men etter at hovedvegen til Murmansk ble langt utenom Nikel har antall besøkende fra Norge til Nikel blitt redusert. Innbyggere i Sør-Varanger kan søke grenseboerbevis fra det russiske konsulatet og deretter besøke Nikel et fritt antall ganger uten ytterligere visum. Mange nordmenn besøker Nikel for eksempel for grensehandel.


== Befolkningsutvikling ==


== Galleri ==

		


== Litteratur ==
Jacobsen, Alf R. (2006): Nikkel, jern og blod. Krigen i nord 1939-1945, Aschehoug


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(ru)  Offisielt nettsted 
(en) Nikel – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) «Still heavy pollution in border areas» Arkivert 25. februar 2014 hos Wayback Machine., Barents Observer, 19. februar 2014
«Fortsatt høye konsentrasjoner av miljøgifter i Sør-Varanger», NRK Nordnytt, 13. februar 2014
Åmot IF Fotball

Åmot Fotball (stiftet 19. mars 1919) er fotballavdelingen i Åmot Idrettsforening fra Åmot i Modum kommune. Klubbens A-lag spilte i 2. divisjon i 2006 og 2007, før det ga plassen til Modum FK fra 2008. Laget spiller på Åmot stadion.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Stykkgodsskip

Stykkgodsskip er skip spesielt tilpasset transport av stykkgods.  De har gjerne heisekraner eller lasteramper for lastebil eller gaffeltruck for å anbringe lasten i skipets rom.
Ved utgangen av 2003 hadde verdens flåte av stykkgodsskip en total lastekapasitet på 94,8 millioner dødvekttonn noe som utgjør 11,1 % av den totale verdensflåten. Andelen av verdensflåten har gått sterkt tilbake de siste tiårene (30,2 % i 1970).  På én side er det nå større avstand mellom råvareleverandørene og produsentene, derfor fraktes mer råvarer med tørrlasteskip til produserende land.  På en annen side har spesialiserte containerskip tatt over store deler av transporten av ferdige varer fra produksjonsstedene til konsumentene.


== Gjenkjennelse ==
Stykkgodsskipene finnes i mange ulike varianter avhengig av hvilken spesiell last de er beregnet på.  De som har lasteluker på dekk, vil ha kraner for å laste og losse. Disse skipene vil typisk laste sekker eller ruller.  
Andre igjen vil ha sideporter eller akter- eller baugporter for tilgang til lasterommene.  Dette er typisk for kjøleskipene som kjører last på paller inn i lukkede lasterom med kjøleanlegg.  


== Norske redere ==
De største norske rederne i dette segmentet er Bergensbaserte redere som Kristian Gerhard Jebsen, Westfal-Larsen og Grieg Billabong. De har stykkgodsskip som lastes gjennom lasteluker på dekk.
Nor-Cargo er en annen aktør som opererer skip for norske redere i Norge, mens Green Reefers har kjøleskip for transport av fisk fra Norge til kontinentaleuropa. Egil Ulvan Rederi oppererer stykkgodsskip.


== Se også ==
Kjøleskip


== Eksterne lenker ==
UNCTAD/RMT/2004 Om stykkgodsskip fra UNCTAD Arkivert 19. september 2011 hos Wayback Machine. (engelsk)