jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Estonian Air

Estonian Air var Estlands nasjonale flyselskap. Selskapet hadde base i Tallinn. Flyselskapet drev rutetrafikk og chartertrafikk mellom Tallinn og mange byer i Europa.
Estonian Air hadde også direkteruter fra Oslo lufthavn, Gardermoen og Trondheim lufthavn, Værnes (fra 5. september 2011) til Tallinn lufthavn. Det skandinaviske flyselskapet SAS eide 27 % av selskapet. Fra den 8. november 2015 opphørte alle flyvninger med Estonian Air og selskapet ble slått konkurs.


== Historie ==
Flyselskapet ble etablert av den estiske staten 1. desember 1991, kort tid etter at Estland ble selvstendig. Selskapet ble startet på restene av den estiske avdelingen av Aeroflot. I 1996 ble selskapet delvis privatisert. I dag er selskapet eid av den estiske staten (73%) og SAS Group (27%).
Estonian Air baserte seg i begynnelsen på russiske fly som Aeroflot hadde brukt. I 1995 leide selskapet inn to Boeing 737-fly, og i 1996 to Fokker 50-fly. Siden da har selskapet kun brukt vestlig-bygde fly. I mars 2006 hadde Estonian Air en flåte på 5 Boeing 737-500-fly.
I januar 2011 fikk Estonian Air nye fly av typen Bombardier CRJ900 med plass til 88 passasjerer.
Estonian Air opphørte alle flyvninger fra og med 8. november 2015.


== Flåte ==
Estonian Air administrerte en flåte bestående av følgende fly per april 2013:


=== Tidligere fly ===
Tupolev Tu-134A: 11 (1990–1996)
Yakovlev Yak-40: 4 (1990–1996)
Boeing 737-500: 7 (1995–2010)
Fokker 50: 5 (1996–2003)


== Eksterne lenker ==
(en) Estonian Air – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Estonian Air – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Pan-Europa-bevegelsen

Pan-Europa-bevegelsen er den antatt eldste bevegelse som fremmer en fredelig integrasjon av Europa. Siden opprettelsen i 1923 (med unntak av perioden med nazistisk forbud) har denne organisasjonen fremmet et politisk og økonomisk forent, demokratisk og fredelig Europa, basert på et kristent-vestlig verdigrunnlag.
Pan-Europa-bevegelsen har sitt utspring i perioden etter den første verdenskrig, da Europa hadde lidd store menneskelige og økonomiske tap. Grev Richard Nikolaus von Coudenhove-Kalergi stiftet i 1924 bevegelsen. Kjente medlemmer av bevegelsen har vært bl.a. Albert Einstein, Fridtjof Nansen, Thomas Mann, Franz Werfel, Aristide Briand, Konrad Adenauer, Bruno Kreisky og Georges Pompidou. Fra 1973 til 2004 var Otto von Habsburg bevegelsens president, og har siden vært ærespresident. Fra 2004 er Alain Terrenoire dens internasjonale president.
Den 19. august 1989 organiserte Pan-Europa-bevegelsen «den paneuropeiske picnic», der den østerriksk-ungarske grensen ble symbolsk åpnet for tre timer. Dette muliggjorde over 600 DDR-borgeres flukt, og var en nøkkelbegivenhet i Jernteppets fall.


== Litteratur ==
Habsburg, Otto von: Die Paneuropäische Idee. Eine Vision wird Wirklichkeit. Amalthea Verlag, Wien-München 1999, ISBN 3-85002-424-5
Ziegerhofer-Prettenthaler, Anita: Botschafter Europas. Richard Nikolaus Coudenhove-Kalergi und die Paneuropa-Bewegung in den zwanziger und dreißiger Jahren. 2004, ISBN 3-205-77217-2


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Paneuropean Union – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Airest

AS Airest er et flyselskap med base i Tallinn i Estland. Selskapet driver chartertrafikk og godstrafikk.
Flyselskapet ble startet i november 2001, og begynte gods-flygninger mellom Tallinn og Helsingfors i januar 2002. Selskapet bruker tsjekkisk-bygde LET-410-UVPE-fly med plass til 17 passasjerer.


== Eksterne lenker ==
Airest (engelsk)
Char B1

Char B1 var en fransk stridsvogn fra like før andre verdenskrig. Den hadde et mannskap på fire og var godt pansret.  Under slaget om Frankrike gjorde det en god figur mot tyske stridsvogner med sine gode pansring og kraftige skyts, men fikk lide på grunn av lav hastighet og høyt drivstofforbruk.  Erobrede Char B1 bis ble satt i tjeneste med tyske styrker, ofte som selvdrevet artilleri eller flammekastere.


== Eksterne lenker ==
(en) B1 Bis – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) B1 Bis – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
WWII vehicles (engelsk)
Chars français Arkivert 16. juni 2009 hos Wayback Machine. (fransk)
Ben Nevis

Ben Nevis er det høyeste fjellet på De britiske øyer. Fjellet ligger nær Skottlands vestkyst, ikke langt unna byen Fort William. Høyden er 1 344 moh. Det er av de 284 munros, som er den skotske betegnelsen på fjell i Skottland som har en høyde på 914 meter (3 000 fot) eller mer.


== Ugjestmildt fjell ==
Ben Nevis er beryktet for ugjestmilde værforhold. Det gjennomsnittlige været på toppen kjennetegnes av 

Dekket av tåke 355 dager i året
261 stormer om året
4 350 mm nedbør om året, og i Fort William, kun få kilometer fra foten av fjellet faller det kun 2 050 mmBen Nevis trekker til seg mer enn 100 000 besøkende i året.En betydelig del av disse har liten erfaring med ferdsel i fjellene og mange blir derfor fanget av det omskiftlige været. I perioden fra 1990 til 1995 var det eksempelvis 14 dødsulykker i fjellet hvor åtte var folk som forsøkte å klatre opp fjellets klippeside.


== Navnet Ben Nevis ==
Opprinnelsen til navnet Ben Nevis er usikker, men er sannsynligvis en anglifisering av det gæliske Beinn Nibheis. Ordet ben stammer etter all sannsynlighet fra beinn som er et vanlig gælisk ord for fjell. Nibheis er gitt flere betydninger, men blir vanligvis oversatt til truende (venomous) En alternativ fortolkning er at Beinn Nibheis er avledet fra beinn-neamh-bhathais hvor Neamh «himmel, skyer» og bathais «toppen av et mannshode». En litterær fortolkning blir derfor «fjellet med hodet i skyene», eller «Himmelfjellet».Den første kjente bestigningen av Ben Nevis ble gjort den 17. august 1771 av James Robertson, en botaniker fra Edinburgh, som var i området for å samle botaniske prøver. En annen tidlig bestigning var i 1774 ved John Williams som ga den første opptegnelsen av fjellets geologiske struktur. John Keats klatret fjellet i 1818 og sammenlignet det som å klatre ti St. Pauls katedraler, men uten tilgjengeligheten av trapper. Det var ikke før i 1847 at Ben Nevis ble bekreftet av myndighetene som det høyeste fjellet i Storbritannia og dermed høyere enn det rivaliserende Ben Macdui (1309 moh.).
Ben Nevis et av de tre britiske fjellene som er blitt besteget i forbindelse med den nasjonale konkurransen «The Three Peaks Challenge» (Utfordringen De tre topper). Nordsiden av fjellet med en maksimumshøyde på 600 meter og en strekning på 3 km har mange berømte fjellklatreruter av kategori II og VIII.8. Denne siden av fjellet er dekket av snø til langt på året og hvis man er heldig også hele året. Det blir hvert år holdt en konkurranse i å tilbakelegge strekningen fra Fort William til toppen og tilbake igjen. Rekorden er på 1 time og 25 minutter for menn og 1 time og 43 minutter for kvinner.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Ben Nevis – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Nevis Partnership – Miljø- og turisthåndtering i området av fjellet.
Datagenererte digitale panoramaer fra Ben Nevis: Nord Sør indeks
Ben Nevis Webcam ved Fort William Online
The Ben Nevis Race (offisielt nettsted)
Navigation on Ben Nevis Råd for folk som går opp Ben Nevis – tilgjengelig som en brosjyre i byen.
Thomas Conrad Hirsch

Thomas Conrad Hirsch (født 1813 i Stjørdal, død 1889 på Norderhov) var en norsk prest som var kapellan i Strinda, sogneprest i Snåsa og Norderhov og prost i Ringerike. Mens han var i Snåsa var han også ordfører i Snåsa 1868–1871.
Hirsch var lærer ved Trondhjems borgerlige realskole i tiden 1841–1852. Fra 1852–1866 var han residerende kapellan i Strinda, og fra 1866–1872 sogneprest i Snåsa. Deretter avsluttet han prestegjerningen som sogneprest ved Norderhov kirke i Norderhov prestegjeld i tiden 1872–1889 og prost i Ringerike og Hallingdal prosti i perioden 1878–1884. 
Thomas Conrad Hirsch var sønn av Nicoline Hornemann og Robertus Hirsch og bror til Robert Nicolai Hirsch og Christian Hirsch. Han giftet seg i 1841 med Anna Lovise Bjerkebek, hun var søster av Rasmus Brochmann Parelius Gaarders kone Henriette Jacobine.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Jørn Sandnes (1960). Bygdehistorien etter år 1800. [Snåsa]: Kommunen. 
Biografiske Efterretninger m.m. vedkommende Studenterne fra Aaret 1831. Kristiania: Jacob Dybwads Forlag. 1881. s. 16.
Rjukanfossen

Rjukanfossen er en foss som ligger lengst vest i Vestfjorddalen i Tinn kommune i Telemark, like vest for byen Rjukan. Fossen, som er en del av elva Måna, var en stor turistattraksjon i førindustriell tid og ble besøkt fra alle verdenshjørner. Den var et av de første vannfall som ble opplyst ved hjelp av egenskapt elektrisitet. Ved fossen ble det tidlig  bygd et eget hotell med tennisbane for ressurssterke turister.
Fossen har en total fallhøyde på 238 meter og høyeste loddrette fall er 104 meter.
I 1905 la Rjukanfossen grunnlag for Sam Eyde med investorer, sitt oppkjøp av land i Vestfjorddalen. Fossen ble temmet og lagt i rør for å gi energi til salpeterproduksjon og industriprosjektet Norsk Hydro. Vannet brukes i Vemork kraftstasjon.
Navnet Rjukan var opprinnelig navnet på fossen, mens byen har fått sin navn fra fossen. Også et fossefall i Tovdalsvassdraget bærer navnet Rjukanfossen.
Ved fossen spilles årlig Marispelet og det slippes normalt ut vann i elven tilsvarende normalvannføring i forbindelse med dette arrangementet.
Grunnet store vannmengder sommeren 2007 ble Rjukanfossen sluppet for fullt i en lengre periode i juli. Dette førte til en markant oppsving i turisttilstrømningen til fossen.
Sommeren 2012 var det full vannføring i fossen da det var anleggsarbeid i forbindelse med kraftverkene. Samtidig var magasinene fulle. 

		


== Se også ==
Vemork-aksjonen


== Eksterne lenker ==
World Waterfall database
Marispelet
Eumenes II av Pergamon

Eumenes II av Pergamon (Eumenes II Soter, gresk: Εὐμένης Β), var konge i Pergamon 197-159 f.Kr. og tilhørte det hellenistiske Attaliddynastiet. Han var sønn av kong Attalos I og dronning Apollonis av Cyzicus og var sannsynligvis født før 220 f.Kr.. Politisk sett videreførte han sin fars samarbeid med romerne for å kunne motstå først makedonerne og deretter Selevkiderikets ekspansjon mot Egeerhavet under ledelse av Antiokos III den store. Antiokos ble slått av romerne under ledelse av Scipio Asiaticus i slaget ved Magnesia i 190 f.Kr. 
Etter freden i Apamea i 188 f.Kr. overtok Pergamon regionene Frygia, Lydia, Pisidia, Pamfylia, og deler av Lykia fra sine romerske allierte fordi Roma ikke hadde noe ønske om å administrere territorier i Lilleasia, men heller ønsket en sterkere sammenslutning som kunne demme opp mot eventuell framtidig ekspansjon fra Selevkideriket.
Eumenes falt senere i unåde hos romerne etter at de mistenkte ham for å ha konspirert med Perseus av Makedonia, og de gjorde i 167 f.Kr. et mislykket forsøk på å innsette Eumenes’ bror Attalus II Filadelfos til ny konge i Pergamon. Eumenes ble også nektet innreise til Roma for å føre sin sak der.Eumenes er kjent for å stå bak utvidelsen av biblioteket i Pergamon, et av de store bibliotekene i antikken. Han fikk også bygget en stoa på Akropolis i Athen.
Eumenes var gift med Stratonice av Pergamon, datter av kong Ariarathes IV av Kappadokia og hans hustru Antiochis. De hadde sønnen Attalus, men da sønnen var mindreårig ved Eumenes’ død i 159 f.Kr. ble tronen overtatt av Eumenes’ bror Attalus II som etter vanlig skikk giftet seg med enken Stratonice.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Hansen, Esther V. (1971), The Attalids of Pergamon, Ithaca, New York: Cornell University Press; London: Cornell University Press Ltd. ISBN 0-8014-0615-3.
Kosmetatou, Elizabeth (2003), "The Attalids of Pergamon," i Andrew Erskine, ed., A Companion to the Hellenistic World. Oxford: Blackwell: pp. 159–174. ISBN 1-4051-3278-7. text
Boise (Idaho)

Boise er hovedstaden og den største byen i den amerikanske delstaten Idaho. Byen har 205 671 innbyggere (2010). Boise er også fylkessete i Ada County. Boise Metropolitan-område har 616 500 (2005) innbyggere og er det største metropolitan område i Idaho. Boise er den 104. mest befolkede byen i USA. Byen ligger på 49 grader nord, som tilsvarer samme beliggenhet som London. Sammenlignet med London har Boise et kaldere klima enn London.
5 km sør for byen ligger Boise lufthavn.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Boise, Idaho – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Boise, Idaho – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
 Boise (Idaho) hos Wikivoyage
Liv Gulbrandsen

Liv Tora Gulbrandsen (født 15. februar 1974) er en barnebokforfatter, litteraturformidler, organisasjonsarbeider, politiker og programleder fra Oslo med bakgrunn fra scene, radio og TV.


== Bakgrunn og arbeid ==
Liv Gulbrandsen er datter av politikerne Jorun Gulbrandsen (født 1948) og Tron Øgrim (1947–2007) og har to søstre. Hun er barnebarn av fysikeren og vitenskapsformidleren Otto Øgrim (1913–2006).
Gulbrandsen gikk på Trasop skole i bydel Østensjø i Oslo og på dramalinja ved Fagerborg videregående skole i bydel St. Hanshaugen. I perioden fra 1991 til 1995 hadde hun opphold i Vest-Afrika og Mellom-Amerika. Hun var aktiv i nærradio, blant annet Radio express i Sandvika, Radio Otek i Ghana og RadiOrakel i Oslo. Siden ble hun med i NRK P3, der hun var programleder i Holger Nielsens metode, et morgenprogram for ungdom som ble sendt fra 1999 til 2003.. Fra 1999 til 2001 var hun skuespiller i Fritt fram, fra 2001 til 2003 i Uhu!, og fra 2006 til 2008 i Jubalong, TV-serier produsert av NRKs Barne-TV. I 2008 og 2009 var hun programleder i samme avdeling. 
Gulbrandsen var en periode markedsføringssjef i Klassekampen. Fra 2009 var hun daglig leder i Norsk Filmforbund, og fra 2011 til 2018 daglig leder i Leser søker bok. I 2018 ble hun prosjektleder for Bokåret 2019, «en nasjonal feiring av boka» ved 500-årsjubileet for de to første bøkene som ble trykt i Norge.Som sceneartist har Liv Gulbrandsen laget humoristiske gjenfortellinger av kjente bøker som den erotiske trilogien Fifty Shades, Karl Ove Knausgårds seksbindsverk Min kamp og Jo Nesbøs krimbøker om Harry Hole. I forbindelse med Bokdagen i 2019 mottok hun Den Norske Forleggerforenings «Gullegget» for sin innsats som engasjert fornyer av litteraturformidling. I 2022 framfører hun Hold kjeft, det er Ibsen! på Nationaltheatret.


=== Politikk ===
Liv Gulbrandsen satt i bystyret i Oslo for Rød Valgallianse (RV) fra 2003 til 2007. På RVs landsmøte i 2006 ble hun valgt til nestleder i partiet. Hun var med ved opprettelsen av partiet Rødt året etter.


== Bokutgivelser ==
2006: Jubalong: Rebekka – den natta jeg ble født – barnebok illustrert av Torill Næsheim, utgitt av NRK og Aktivum forlag
2007: Jubalong: Rød, gul, god morgen! – barnebok illustrert av Torill Næsheim, utgitt av NRK og Aktivum
2017: Papirfly – ungdomsbok utgitt av Aschehoug forlag
2019: Skoleape – bildebok illustrert av Åshild Kanstad Johnsen, utgitt av Aschehoug


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Politiske taler av Liv T. Gulbrandsen, virksommeord.uib.no
Tongwell

Tongwell er en liten landsby eller grend (hamlet) i det verdslige sognet Newport Pagnell og innenfor nybyen Milton Keynes i det seremonielle grevskapet Buckinghamshire, England. Den ligger på den andre siden av motorveien M1 fra Newport Pagnells sentrum. 
Området har blitt innlemmet i Milton Keynes, og det meste av Tongwell er nå dekket av et industriområde. Flere selskaper har anlegg i Tongwell: Dawson Group, Mercedes-Benz UK og Volkswagen UK.


== Referanser ==
Ivan Stambolić

Ivan Stambolić (født 5. november 1936, død 25. august 2000) var en serbisk politiker, leder av Jugoslavias kommunistparti og Serbias president på 1980-tallet. Stambolić ble drept i et attentat.
Stambolić studerte jus ved Universitetet i Beograd.
Han ble Serbias president i september 1987. Han var læremesteren til og en nær venn av Slobodan Milošević, og støttet hans kandidatur da det skulle velges ny leder av League of Communists of Serbia. Dette vakte irritasjon blant flere andre lederskikkelser i partiet. Stambolić brukte tre dager på intens valgkamp for å sikre Milošević valgseieren, og lyktes til slutt med å vinne en meget knapp seier.
Stambolic og Milošević hadde sammenfallende syn på de autonome regionene Serbia, Kosovo og Vojvodina. Begge anså at konstitusjonelle forandringer var påkrevet for å avklare regionenes roller i forhold til føderasjonen. Stambolic lyktes i å få League of Communists of Yugoslavia over på sin side i dette spørsmålet ved den trettende League of Communists of Serbia-kongressen, som ble avholdt i 1986. En komité ble nedsatt for å utarbeide detaljene i de konstitusjonelle reformene som til slutt ble vedtatt i 1989. Han ønsket også å ivareta rettighetene til serbere og montenegrinere i Kosovo. Så tidlig som i 1982 sa han klart fra om at han ville forsvare disse rettighetene selv om hans motstandere ville kalle ham for en storserbisk nasjonalist. Etter hvert røk han og Milošević uklar fordi sistnevnte krevde en raskere prosess og ga uttrykk for sterk sympati med serbiske demonstranter. Det var et spørsmål om tid før det brøt ut en dyp konflikt mellom de to mennene.
Dragiša Pavlović, Milošević' forholdsvis liberale etterfølger som leder av kommunistpartiets Beograd-avdeling, var motstander av hans linje for å løse problemene som serberne i Kosovo representerte i begges øyne, og mente at det ble gått for raskt frem. Milošević avviste Pavlovićs kritikk ved å kalle ham for myk overfor albanske radikale, til tross for råd fra Stambolić. Ved den påfølgende åttende sesjon i sentralkomiteen ble det 23.–24. september holdt et møte som varte i over 30 timer og som ble vist på statlig fjernsyn. I det møtet avsatte Milošević Pavlović for åpen scene, og gjorde samtidig Ivan Stambolić' posisjon umulig. Etter påtrykk fra Milošević-tilhengerne trakk Stambolić seg noen få dager senere.
I februar 1988 ble Stambolić offisielt avløst fra posisjonen og ble etterfulgt av Petar Gracanin, som i sin tur ble etterfulgt av Milošević året etter.
Stambolić forsvant under mystiske omstendigheter 25. august 2000, på et tidspunkt da Slobodan Milošević fortsatt hadde makten i landet. Den 28. mars 2003 avslørte politiet at han var blitt myrdet på Fruška Gora av åtte medlemmer av det serbiske hemmelige politiet, som også var støttespillere for Slobodan Milošević. Den 18. juli 2005 ble disse mennene funnet skyldige i drapet på Stambolić og dømt til fengselsstraffer på mellom 15 og 40 år. 


== Referanser ==
Mogotón

Mogotón er det høyeste fjellet i Nicaragua med sine 2107 moh. Fjellet ligger på grensen mellom Nicaragua og Honduras.


== Eksterne lenker ==
Mogoton på www.peakbagger.com
Harry Jensen

Harry Jensen (1940–1990) var en handelsmann og FrP-politiker fra Bodø i Nordland. Jensen ble innvalgt på Stortinget fra Nordland høsten 1989, men døde allerede året etter. Karl Sørmo rykket opp som fast representant i Jensens sted.
I det sivile liv var han bilselger 1968-74 og drev agenturforretning fra 1975 til han i 1987 ble fulltids fylkespolitiker.
Jensen var formann i Nordland FrP 1976–1981. Fra 1985 til 1990 satt han i FrPs sentralstyre. 


== Stortingskomitéer ==
1989 – 1990 nestleder i Samferdselskomitéen
1989 – 1990 medlem i Valgkomitéen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Harry Jensen hos Stortinget 
(no) Harry Jensen hos Norsk senter for forskningsdata
Thea Knutzen

Thea Knutzen (1930-2016)  var en norsk politiker (H) fra Sortland. Hun var innvalgt på Stortinget som representant fra Nordland i to perioder 1985-1993.
Hun var vararepresentant i perioden 1981 – 1985. 
I det sivile liv arbeidet hun som bokhandelmedhjelper og advokatsekretær. Hun var datter av sorenskriver Alf Haaland, som var ordfører i Harstad fredsvåren 1945.


== Stortingskomitéer ==
1989 – 1993 medlem i Den forberedende fullmaktskomitéen
1989 – 1993 sekretær i Sosialkomitéen
1989 – 1993 varamedlem i Den utvidede utenriks- og konstitusjonskomitéen
1989 – 1993 medlem i Fullmaktskomitéen
1985 – 1989 medlem i Den forberedende fullmaktskomitéen
1985 – 1989 medlem i Forbruker- og administrasjonskomitéen
1985 – 1989 medlem i Kirke- og undervisningskomitéen
1985 – 1989 varamedlem i Valgkomitéen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Thea Knutzen hos Stortinget 
(no) Thea Knutzen hos Norsk senter for forskningsdata
Åshild Hauan

Åshild Hauan (født 20. april 1941 i Velfjord i Nordland, død 1. desember 2017 i Bodø) var en norsk politiker (Ap). Hun ble innvalgt på Stortinget fra Nordland i 1981. Hun var vararepresentant i perioden 1977–1981. Hauan var fylkesmann i Nordland fra 1993 til 2007.


== Stortingets presidentskap ==
1985–1989 president i Odelstinget


== Stortingskomitéer ==
1989–1993 medlem i Samferdselskomiteen og Den utvidede utenriks- og konstitusjonskomiteen (1990–1993)
1985–1989 medlem i Justiskomiteen (1985–1986) og Forbruker- og administrasjonskomiteen (1986–1989), varamedlem i Kontrollkomiteen (1985–1986)
1981–1985 medlem i Sosialkomiteen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Åshild Hauan hos Stortinget 
(no) Åshild Hauan hos Norsk senter for forskningsdata
Inger Pedersen (Ap-politiker)

Inger Astrid Pedersen (født 3. mai 1936 i Flekkefjord, Vest-Agder) er en norsk journalist og politiker (Ap) fra Narvik. Hun var innvalgt på Stortinget fra Nordland i to perioder 1985–1993. Hun var også statssekretær  i Miljøverndepartementet 1979–81 mens Rolf Hansen var miljøvernminister. 
I det sivile liv var hun journalist i avisa Fremover, Narvik 1959-1985 og informasjonssjef i Narvik kommune 1993-1998.


== Stortingskomitéer ==
1989 – 1993 leder i Kontrollkomitéen
1989 – 1993 medlem i Kontrollkomitéen
1989 – 1993 medlem i Kommunal- og miljøvernkomitéen
1985 – 1989 medlem i Den utvidede utenriks- og konstitusjonskomitéen
1985 – 1989 leder i Justiskomitéen
1985 – 1989 varamedlem i Valgkomitéen
1985 – 1989 medlem i Justiskomitéen
1985 – 1989 varamedlem i Den utvidede utenriks- og konstitusjonskomitéen
1985 – 1989 medlem i Finanskomitéen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Inger Pedersen hos Stortinget 
(no) Inger Pedersen hos Norsk senter for forskningsdata
Peder I. Ramsrud

Peder Ingvaldsen Ramsrud (1923–2014) var en norsk politiker (FrP). Han var innvalgt på Stortinget fra Oppland i perioden 1989–1993. Ramsrud var også medlem av Oppland fylkesting (1981–1983 og 1983–1987) og Østre Toten kommunestyre (1979–1983 og 1983–1987).


== Bakgrunn og yrkesliv ==
Peder I. Ramsrud var født i Fåberg, og var sønn av Ingvald Ramsrud (1900–1980) og Margit f. Sagbakken (1901–1990). Da Peder var smågutt, flytta de til bruket Ramsrud på Biri. Noen år seinere begynte familien med bureising på stedet Skogly. Faren Ingvald Ramsrud var også aktiv politiker og satt i Biri herredsstyre for Kristelig Folkeparti.Ramsrud gikk på Viken kristelige folkehøyskole i 1939–1940 og tok deretter Indremisjonselskapets bibelskole og predikantkurs. Han begynte så ei lang karriere som forkynner for Oppland indremisjon, fra ca. 1941 til 1957. Han skrev flere sanger, blant annet den forholdsvis kjente I romerbrevet åtte, jeg bor i nummer tre.Ramsrud sluttet som predikant fordi han følte seg utslitt. Etter mellomspillet som profesjonell kunstmaler omskolerte han seg til forsikringsbransjen. Etter diverse fusjoner havna Ramsrud i Storebrand, der han avslutta sin yrkeskarriere som assurandør i 1989. Ramsrud var gift med Valborg Skår (født på Eina), som stammer fra en kunsterfamilie i Hardanger. De var bosatt i Kolbu i Østre Toten.


== Politisk karriere ==
Peder Ramsrud meldte seg tidlig inn i Anders Langes parti og fortsatte som aktivt medlem etter navneendringa til Fremskrittspartiet i 1977. Han var i to perioder medlem av både Oppland fylkesting og Østre Toten kommunestyre, samt mangeårig styremedlem i Oppland Fremskrittsparti. I fylkeslaget var han også formann i perioden 1973–1977. Da Ramsrud som 66-åring ble valgt inn på Stortinget, ble han kjent som den første oldefaren som stilte nyvalgt i nasjonalforsamlinga.


== Stortingskomiteer ==
1989 – 1993 medlem i Landbrukskomiteen


== Referanser ==


== Kilder ==
Opplandsarkivets avskrift av kommunevalgresultater Arkivert 16. april 2014 hos Wayback Machine.
Peder Ramsrud: Vekkelse. Indremisjonsforlaget, 1953


== Eksterne lenker ==
(no) Peder I. Ramsrud hos Stortinget 
(no) Peder I. Ramsrud hos Norsk senter for forskningsdata