jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Harald Stanghelle

Harald N. Stanghelle (født 13. januar 1956 i Vaksdal) er en norsk pressemann og tidligere redaktør.


== Bakgrunn og virke ==
Han vokste opp som sønn av en landhandler i en, etter eget utsagn, pietistisk indremisjonsfamilie i et politisk konformt miljø på Stanghelle mellom Vaksdal og Dale. Han tok aldri noen høyere utdannelse utover folkeskolen. Politisk var hjemstedet dominert av Arbeiderpartiet, men Stanghelle var medlem av Unge Høyre 1969–1975. Han er omtalt som en liberal kommentator.Allerede som 19-åring ble han redaktør og eier av lokalavisen Vaksdals-Nytt i 1975. Fra 1977 var han en periode fisker, vernepliktig soldat og presseoffiser ved Den norske FN-styrken i Libanon. Han var journalist i Dag og Tid i to år før han ble ansatt i Arbeiderbladet i 1982. I 1991 ble Stanghelle ansatt i Aftenposten, hvor han var nyhetsredaktør 1994–1995. Etter en periode som sjefredaktør i Dagbladet 1995–2000, var han politisk redaktør i Aftenposten 2000–2014. I perioden 2014 til 2018 var han redaktør i en fri stilling og satt i Aftenpostens ledergruppe. Han går av som redaktør i Aftenposten i november 2018. Han var leder i Norsk Redaktørforening fra 2009 til 2018, og han har vært styremedlem i Global Editors Network.Fra 2019 er han leder av programkomiteen for Arendalsuka.


== Privatliv ==
Harald Stanghelle er gift med Anne Lieungh, barnebarn til Einar Gerhardsen.Journalisten og forfatteren John Stanghelle var hans bror.


== Priser ==
SKUP-prisen (1991)
Den store journalistprisen (2001)
Gullpennen (2006)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Harald Stanghelle – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Harald Stanghelle på Internet Movie Database
Sativex

Sativex er et legemiddel i munnsprayform utviklet av det britiske farmasøytiske selskapet GW Pharmaceuticals, bestående av ekstrakter fra cannabis, hovedsakelig tetrahydrocannabinol (THC) og cannabidiol (CBD). Ett spray av Sativex inneholder 2,7 mg THC og 2,5 mg CBD. Preparatet, som er godkjent til bruk i blant annet Canada, er ment til bruk ved nevropatiske smerter og spastitistet ved multippel sklerose. Preparatet er godkjent til medisinsk bruk i Norge fra november 2012. Legemiddelet Marinol er et annet THC-basert legemiddel.


== Se også ==
Cannabis (medisin)


== Referanser ==
Preußisches Staatstheater Berlin

Preußisches Staatstheater Berlin var navnet på teatret som holdt til i det såkalte Königliches Schauspielhaus på Gendarmenmarkt i Berlin fra 1821 til teatret ble ødelagt i 1945. Etter at bygningen ble restaurert har den siden 1984 blitt brukt til konserthus (Konzerthaus Berlin).
Under Weimarrepublikken var Preußisches Staatstheater Berlin det fremste og mest representative teater i Tyskland.
Idrettslaget Express

Annen betydning: Kjølbåten Albin ExpressIdrettslaget Express (stiftet 1. mai 1919 som Fotballklubben Express) er et idrettslag fra Fevik i Grimstad, som driver med fotball, friidrett, håndball, innebandy, orientering og turn. Idrettslaget hadde i 2019 nærmere 900 medlemmer.


== Tabellen ==


== Historikk ==
Klubben ble stiftet 1. mai 1919 på Fevik som en ren fotballklubb av innflyttere fra Bergen og Fredrikstad. Fotballklubben fikk sitt navn grunnet sin hurtige fremgang, men i 1921 ble Sørlandets skipsbyggeri nedlagt og klubben kom i krise. De dårlige tidene førte til at mange emigrerte til USA, og i 1924 mistet klubben sin fotballbane. De gjenværende spillerne satset på bryting og skiidrett.På 1930-tallet var lagets preget av splittelse. Foreningen ble delt i to i 1933/34, da hovedvekten av styret ønsket å være et arbeideridrettslag. 
Etter en rettssak tapte Arbeideridrettslaget Express navnestriden med den borgerlige delen av laget og het i årene 1937-1940, Fjære idrettslag. 
I 1940 kom lagene sammen igjen under navnet Terje Vigen. Laget gikk tilbake til Express-navnet i 1945. 
I 1953 fikk laget et eget klubbhus på Moy Moner. 

A-laget i fotball spiller idag i 3 divisjon.


== Arkivet ==
Arkivet etter Idrettslaget Express oppbevare ved KUBEN i Arendal. Det strekker seg fra opprettelsen i 1919 og frem til 2017. Arkivet inneholder møtebøker, årsberetninger, korrespondanse, regnskapsbøker, diplomer og arkivmateriale knyttet til orienteringsgruppen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(no) Arkiv etter Idrettslaget Express på Arkivportalen
Fevik Stadion - Nordic Stadiums
OSM Stadion - Nordic Stadiums
Meduseld

I J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard er Meduseld den store Gyldene hall som ble bygd i Rohans hovedstad Edoras. 
Etter at folket Éothéod hadde slått seg ned i landet Rohan, begynte den andre kongen av Rohan, Brego sønn av Eorl Unge, å bygge en stor hall på toppen av åsen hvor byen Edoras lå.
Meduseld var en stor hall med et stråtak, noe som fikk det til å virke som om det var laget av gull hvis man så det på lang avstand. Veggene var rikt dekorert og pyntet med bildevever og malerier som illustrerte Rohans historie, og Rohirrims legender. Denne hallen tjente som hus og hjem for kongen av marken, som Rohans konge ofte ble kalt, og hans familie. Hallen ble også brukt som møtested for kongen og hans rådgivere og hærførere, og som en festhall hvis anledningen bød seg.
På slutten av det tredje tidevervet, var Meduseld hjemmet til kong Théoden av marken.
Ordet Maeduselde, i det Anglo-Saksisk språket, betyr mjød-hall (engelsk: Mead-hall).  På mange måter er Meduseld inspirert av den Angel-Saksiske poesien, særlig Beowulf, som inneholder mjød-hallen Heorot. Beskrivelsen lyset av den skinner langt over landet er en av linjene fra dette diktet, som også passer til Tolkiens Meduseld.
Milt

Milten er et rød-lilla organ som er plassert helt opp til venstre i bukhulen. Den er kledd av en glatt bindevevskapsel. Miltens hovedoppgave er å rense blodet for fremmede substanser, organismer, partikler og skadede/gamle erytrocytter (røde blodceller). Disse funksjonene blir utført av fagocytter (hvite blodceller) som er i stand til å ta opp og tilintetgjøre inntrengere som nevnt ovenfor.
En av metodene milten bruker for å fjerne gamle røde blodceller er å redusere det osmotiske trykket. En del blodceller vil da svulme opp og sprekke. Ved sfærocytose er erytrocyttene nesten runde, i stedet for skiveformede, og de sprekker lettere ved lavt osmotisk trykk. En behandling for sfærocytose er å fjerne milten, splenektomi.
I tiden før man blir født blir milten brukt til å produsere røde blodceller, men etter fødselen blir denne funksjonen overtatt av benmargen. I noen tilfeller vil milten gå tilbake til oppgaven den hadde før fødselen, altså å produsere erytrocytter (for eksempel når man brekker lengre ben eller ødelegger benmargen).
Hos dyr, som f.eks. hester, er milten også et blodlager. Milten vil legge mer blod i omløp når det er behov for mer blod, for eksempel når dyret skal løpe raskt og langt. Måten milten gjør dette på er at den trekker seg sammen slik at blodet presses ut akkurat som vann i en svamp. Denne egenskapen har ikke mennesker.
Milten består av mye lymfevev som kan likne på vevet i lymfeknuter. Det er rimelig å anta at milten er viktig for immunsystemet ved produksjon av antistoffer og ved produksjon av enkelte hvite blodceller.
Ved skader, for eksempel ved trafikkulykker, kan milten sprekke og gi betydelige blødninger i bukhulen. Da er det ofte vanskelig å stoppe blødningen uten å fjerne hele milten.


== Eksterne lenker ==
(en) Spleen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Spleen – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Königliches Schauspielhaus

Königliches Schauspielhaus (det kongelige teatret) er en bygning på Gendarmenmarkt i Berlin, oppført mellom 1818 og 1821 av arkitekten Karl Friedrich Schinkel. Den erstattet Carl Gotthard Langhans' tidligere National-Theater, som brant ned få år etter at det ble ferdigstilt. På stedet hvor det hadde stått hadde det fra slutten av 1700-tallet vært et lite fransk komedieteater.
Königliches Schauspielhaus regnes som en av Schinkels viktigste bygninger. Den indre utførelsen samt den ytre utsmykning med tallrike skulpturer stammer fra Christian Friedrich Tieck og Balthasar Jacob Rathgeber. 
Fra åpningen i 1821 frem til slutten av annen verdenskrig var det sete for Preußisches Staatstheater Berlin. Siden 1984 brukes det som konserthus under navnet Konzerthaus Berlin. Dets husorkester er siden 1994 Konzerthausorchester Berlin, og det er årlig 550 konserter eller andre arrangementer i huset.


== Uroppførelser (utvalg) ==
1799 – Die Piccolomini av Friedrich Schiller (i forgjengerbygningen: Det franske komedieteatret)
1799 – Wallensteins Tod av Friedrich Schiller (i forgjengerbygningen: Det franske komedieteatret)
1802 – Die Kreuzfahrer av August von Kotzebue (i forgjengerbygningen: Nationaltheater)
1816 – operaen Undine av E. T. A. Hoffmann (i forgjengerbygningen: Nationaltheater)
18. juni 1821 – operaen Der Freischütz av Carl Maria von Weber ved innvielsen av den nye bygningen
25. april 1876 – Penthesilea av Heinrich von Kleist
15. november 1941 – Iphigenie in Delphi av Gerhart HauptmannDen 25. desember 1989, som var året for Tysklands gjenforening, dirigerte Leonard Bernstein Ludwig van Beethovens 9. symfoni. Symfonien inneholder blant annet den kjente An die Freude (Ode til gleden).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Konzerthaus Berlin – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Konzerthaus Berlin – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Konserthusets hjemmeside
Barad-dûr

Barad-dûr er et tårn som fungerer som tilholdsstedet til Sauron, «Mørkets herre», i J.R.R. Tolkiens bok Ringenes Herre.
Med kraften til Den ene ringen lot han bygge Mørketårnet i andre tideverv. Det tok 600 år før festningen var ferdigstilt, og det var den største og mest uinntakelige festning noensinne bygget siden Angbands fall. Det skal også nevnes at mye av Saurons kraft ble flettet inn i grunnmurene til Barad-dûr.
Mørketårnet ble beleiret i syv år av Den Siste alliansen av alver og menn (det siste forbund), og ble ødelagt etter Saurons fall på slutten av det andre tidevervet. Likevel, siden festningen ble bygget med Ringens kraft, kunne ikke grunnmurene ødelegges med mindre ringen også ble ødelagt. Isildur ble grepet av ringens skjønnhet, og maktet ikke å kaste den ned i Orodruin. Dermed ble festningsgrunnmuren stående. To tusen år senere kunne så Sauron returnere og gjenoppbygge Barad-dûr.
Da Den ene ringen ble ødelagt, falt endelig tårnet; uten Saurons kraft til å vedlikeholde det, kunne det ikke stå lenger. Barad-dûr kollapset, og Sauron var endelig utslettet.
Det mørke tårnet blir beskrevet som et så stort tårn at det nesten var ufattelig. Det er også godt sannsynlig at det hadde flere vakttårn rundt seg, og det er dessuten beskrevet som mørkt og omkranset av skygger, slik at det ikke kunne ses tydelig.


== Barad-dûr som kunst ==
Kunsterne Alan Lee og John Howe ble ansatt av Peter Jackson for å tegne områder i Midgard til hans nye filmer, Ringenes Herre-trilogien som kom ut i 2001, 2002 og 2003. De fikk i oppgave å tegne Mørketårnet slik de så det for seg, og resultatet kan man se i To tårn og Atter en konge.


== Andre navn på Barad-dûr ==
Mørketårnet
Orkene kaller det lugbúrz
Sverdliljevollene

Sverdliljevollene eller Sindarin Loeg Ningloron er et område i J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard. Sverdliljevollene ligger i dalen skapt av elva Langlilja eller Sverdliljeelven, som er et tilløp til den store elva Anduin.
Det var her at Isildur og hans sønner ble drept i et bakholdsangrep av orker. Isildur prøvde å unnslippe ved å hoppe i elva Langlilja og ta på seg den ene ringen for å bli usynlig, men ringen var svikefull og falt av Isildurs finger. Dette gjorde Isildur til et lett bytte for orkene og han ble skutt. Men Estelmo overlevde overfallet her.
Det var også her, tjuefem århundrer etter bakholdsangrepet, at hobbiten Déagol fant den ene ringen i elva Langlilja, og så ble drept av sin fetter Sméagol, som var blitt ond av begjæret etter denne ringen. 
Sarumann lette gjennom hele området Sverdliljevollene og elva Langlilja etter den ene ringen, men han fant den ikke.
Gwent Police

Gwent Police (walisisk Heddlu Gwent) er en britisk politistyrke med ansvar for det bevarte grevskapet Gwent, som består av hovedområdene City of Newport, Blaenau Gwent, Torfaen, Caerphilly og Monmouthshire. Hovedkvarteret ligger i Cwmbran.
Kontrollorganet for styrken er Gwent Police Authority, en komité med 17 medlemmer.


== Eksterne lenker ==
Gwent Police Authority
Terje Krogh

Terje Krogh (født 11. september 1939 i Sandviken i Bergen) er en norsk politiker, og tidligere leder av Norges Kommunistiske Parti fra 1993 til 1998.


== Tidlig liv ==
Etter fullført framhaldsskole på Laksevåg, fikk Krogh sin utdannelse som elev på Hotel Norge i Bergen. Først i hotellets resepsjon, og siden som elev i spisesalen i 1955-1958. Han utdannet seg i 1960 til steward/purser i SAS.


== Yrkeskarriere ==
Krogh arbeidet i flere år som purser på SAS' ruter til Nord-Amerika. Han seilte deretter i mange år i Det Bergenske Dampskibsselskab som spisesaltjener på selskapets cruise-båter. Han seilte også noen år i byssen på tankbåter og på stykkgodsbåter. 


== Politisk karriere ==
Krogh meldte seg inn i Unge Pionerer i 1953 og i «Bergens Kommunistiske Ungdomslag» (BKU) i 1954. Han ble medlem i Norges Kommunistiske Parti (NKP) i 1960, mens han bodde og arbeidet i Oslo. Da han flyttet tilbake til Bergen ble han med i lokalpartiet der og ble innvalgt i lagsstyret i 1980. I 1981 ble han valgt til lagsstyrets sekretær og kasserer og satt siden fast på NKPs kontor frem til 1999.
Da NKPs ledelse flyttet fra Stavanger til Bergen i 1993, ble Krogh valgt til sentralstyrets sekretær, og var én av tre talsmenn for sentralstyret i Norges Kommunistiske Parti. Han tok gjenvalg i 1995, men fratrådte i 1998.
Krogh var med å stifte «NKP-radio» i Bergen tidlig på 1980-tallet, og var i flere år radioens redaktør. Han organiserte også arbeidet med å få startet opp igjen «Studieforbundet Ny Verden» i Bergen og Hordaland, og var i flere år dets leder og sekretær på Vestlandet. Han avsluttet styreverv i partiet i 1999 og har siden vært vanlig partimedlem.


== Overvåket ==
Som medlem av Norges Kommunistiske Parti ble han overvåket av etterretningspolitiet i mer enn 40 år, og etter søknad til Innsynsutvalget fikk han i 2003 utlevert sin «mappe» som inneholdt overvåkingstjenestens dokumenter om ham. Mappen inneholdt 125 sider dokumenter om overvåking av ham som privatperson og som medlem av NKP i årene 1960 til 1987. Det ble blant annet dokumentert yrkesforbud på grunn av manglende sikkerhets-klarering fra politiet i 1963, telefonavlytting, åpning av post, og deltaking i avisdebatter i mer enn 20 år.
Etter søknad om økonomisk erstatning for dokumentert yrkesforbud og ulovlig overvåking, ble han i 2003 tilkjent 50 000 kroner i erstatning av Innsynsutvalget.


== Referanser ==
M17 (Berlins sporvei)

Metrolinje M17 er en trikkelinje som er en del av Berlins sporvei. Den går fra Falkenberg i det østlige Berlin via Rhinstraße, Tierpark og Karlshorst til S-Bahnhof Schöneweide i bydelen Treptow.  Den er en av tre tverrlinjer som krysser flere av trikkelinjene som går fra sentrum til de østlige delene av byen M4, M5, M6 og M8. Mellom Gehrensee straße og Schöneweide er det metrofrekvens, dvs. at det 24 timers trafikk og minst 10 minutters frekvens mellom kl. 0430 og 0030.


== Eksterne lenker ==
bvg.de
Olaf Beyer

Olaf Beyer (født 4. august 1957 i Grimma, Sachsen, Tyskland) var en friidrettsutøver som representerte det tidligere Øst-Tyskland.
Beyer ble europamester på 800 meter i Praha i 1978 ved å beseire de britiske favorittene Steve Ovett og Sebastian Coe. Tiden hans, 1.43,84, er fortsatt mesterskapsrekord.
Han hadde ellers flere gode plasseringer på 800 meter og 1500 meter i Europa- og Verdenscup-finaler i perioden 1977 til 1985. Beste resultat var seieren på 1500 meter i Europa-cupen 1981.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Olaf Beyer – Olympedia 
(en) Olaf Beyer – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Olaf Beyer – World Athletics 
(en) Olaf Beyer – World Athletics 
(en) Olaf Beyer – Track and Field Statistics
Øystein Paasche

Øystein Paasche (født 3. mai 1963) er en norsk musiker, og er trommeslager i deLillos. Han ble med i bandet i 1990 da han tok over for Øystein Jevanord. Han spilte også i Badegjestene som ga ut et album i 1999, og han spilte perkusjon på Randall Meyers-albumet Era / Indian impressions. Han spilte igjen trommer på Rett og slett livet i 2014.


== Diskografi ==


=== deLillos ===
Hjernen er alene (1989)
Svett smil (1990)
Varme mennesker (1991)
Neste sommer (1993)
Mere (1994)
Sent og tidlig (1995)
Stakkars (1997)
Gamle sanger om igjen (1998)
Kast alle papirene (1999)
Midt i begynnelsen (2002)
Festen er ikke over … det er kake igjen (2005)
Hjernen er alene i Operaen (2010)
Rett og slett livet (2014)
Før (2015)
Etter (2015)
Inn i mellom (2015)
Utenom (2015)
Peiling på seiling (2016)
La oss bli fri for all nostalgi (2017)
Sveve over byen med Kringkastingsorkesteret (2018), med KringkastingsorkesteretSingler/EP-erKunstig og kulørt/Utkaster (1988)
Sveve over byen/Rendez-vous (1989)
Lebestift/Vår (1989)
Hjernen er alene (1989)
Da tieren var gul/Elskling (1990)
Hankø-valsen/Hankø-trotten (1990)
Beibi/Ha det bra (1990)
Frognerbadet/Nittenåttifire (1991)
Neste sommer (1993)
Glemte minner (1993)
Sne og is (1994)
Tango for te-ve (1994), med DumDum Boys
Stakkars Oslo/Utkaster (1994)
Enda mere (1995)
Smak av honning (1995)
Nå lever den av seg selv (1995)
God morgen/Mobiltelefon (1995)
Smak av honning (1995)
1000 smil (1996)
1000 smil (1996)
Fullstendig oppslukt av frykt (1997)
Mor (1997)
Det var Stones (1998)
Tyve null tre (1998)
Nå vil vi til Sverige (1999)
Kast alle papirene (1999)
Kjærlighet (2000)
Vakre dager (2002)
Se på meg/Kjærlighet (2002)
Stum (2002)
Torsdag (2003)
Ikke gå (2004)
Ut (2005)
Du og jeg og livet (2005)
Neste såmer (2006), med Ravi
Rett og slett livet (2014)
Tusen takk/Johnny Fredrik (2015)
Aldri epleslang/Jesusmannen (2016)
Peiling på seiling (2016)
Halvveis rundt jorden (2017), med No. 4
Plage (2018)


=== Badegjestene ===
Sommer hele året (1999)SinglerSommer hele året (1999)


=== Randall Meyers ===
Era/Indian Impressions (1986)


=== Salt & Pepper Band ===
Vil du bli med meg hjem (2014)


=== Deltar på ===
Mikkel Magnus: Godkjent original (1984)
Alf Prøysen-hyllest: Med blanke ark (1994)
Gasolin'-hyllest: Fi Fi Dong – Gasolin' Tribute (1995)
Matti Røssland: Neon Junkies (1996)
PolyGram: Det beste fra de beste! Hysj! Hysj! (1996)
Universal Music: Oslo – Oslo!!! 19 kjære Oslo-sanger (2000)
Universal: Jazz After Dark (2002)
Mr. Smith: Days of Fuzz (2004)
Joachim Nielsen-hyllest: Det beste til meg og mine venner (2005)
Ravi: Kjøpr gitar (2006)
Raga Rockers-hyllest: Sannhet på boks – en hyllest til Raga Rockers (2015)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Øystein Paasche på Discogs 
(en) Øystein Paasche på MusicBrainz
Saïd Aouita

Saïd Aouita (arabisk: سعيد_عويطة, født 2. november 1959 i Kénitra) er en tidligere marokkansk friidrettsutøver.
Aouita var i verdenseliten både på mellom- og langdistansene, men det var på 5000 meter han høstet de største triumfene i mesterskap.
Hans mesterskapsdebut kom i VM 1983 i Helsingfors, da han tok bronse på 1500 meter. Vinneren ble briten Steve Cram, en mann han senere skulle utkjempe mange harde dueller med på 1500 meter og 1 engelsk mil.
I OL 1984 i Los Angeles satset han på 5000 meter, og vant overbevisende.
Året etter dominerte han mellomdistansene sammen med Steve Cram, først ved å være et halvt skritt bak briten da 3.30-barrieren første gang ble brutt på 1500 meter, og dernest ved å sette verdensrekord på egen hånd med 3.29,46. Han satte også verdensrekord på 5000 meter med 13.00,40.
I VM 1987 i Roma satset han igjen på 5000 meter og tok gullet. Denne sesongen ble han første mann i verden under 13 minutter på 5000 meter (12.58,39).
I OL 1988 i Seoul forsøkte han seg på begge mellomdistansene. Han klarte bronse på 800 meter, men måtte trekke seg fra 1500 meter grunnet skade.
I starten av 1990-årene hadde denne fremragende løperen gjort sitt, og han la opp etter en skuffende 11.-plass på 1500 meter i VM 1991 i Tokyo.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Saïd Aouita – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Saïd Aouita – Olympics.com 
(en) Saïd Aouita – Olympic.org 
(en) Saïd Aouita – Olympedia 
(en) Saïd Aouita – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Saïd Aouita – World Athletics 
(en) Saïd Aouita – Track and Field Statistics
Geir Ellingsrud

Geir Ellingsrud (født 29. november 1948) er en norsk matematiker og professor ved Universitetet i Oslo, der han spesialiserer seg i algebra og algebraisk geometri. Han var universitetets rektor i perioden 2006–2009.


== Akademisk løpebane ==
Ellingsrud ble fil. dr. ved Stockholms universitet i 1983, og har siden 1992 vært professor i matematikk ved Universitetet i Oslo. I 1988 fikk Ellingsrud Norges almenvitenskapelige forskningsråds pris for fremragende forskning. Han var redaktør for fagtidsskriftet Acta Mathematica i seks år og ansvarlig redaktør for det populærvitenskapelige tidsskriftet NORMAT i fire år.


== Rektor ved Universitetet i Oslo ==
Ellingsrud stilte som en av fem kandidater ved rektorvalget ved Universitetet i Oslo høsten 2005, og profilerte seg i valgkampen som delvis kritisk til «Kvalitetsreformen». Sammenlignet med de andre kandidatene, hadde han en lavmælt stil i valgkampen, men han hadde betydelig støtte hos fagorganisasjonene på universitetet og endte med å vinne valget. Ellingsrud tiltrådte som rektor i januar 2006. Han gikk ikke til gjenvalg i 2009, og ble etterfulgt av Ole Petter Ottersen.


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Geir Ellingsrud i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
(no) Publikasjoner av Geir Ellingsrud i BIBSYS
U3 (Berlins undergrunnsbane)

U3 er en linje i Berlins undergrunnsbane. Den har 24 stasjoner og er 19,7kilometer lang. Den forbinder Zehlendorf og Dahlem med Berlins vestlige sentrum ved Wittenbergplatz. Siden 7. mai 2018 fortsetter den gjennom Kreuzberg til Warschauer Straße stasjon. Den har bl.a. betydning gjennom sine stationer Dahlem-Dorf og Thielplatz for studenter på Freie Universität Berlin.


== Linjekart ==


== Litteratur ==
Arbeitskreis Berliner Nahverkehr/Berliner Fahrgastverband: Berliner U-Bahn-Chronik, 2007, ISBN 978-3-89218-110-1
Meyer-Kronthaler/Kurpjuwit: Berliner U-Bahn, In Fahrt seit über hundert Jahren, 2. erwiterte Auflage, 2009, ISBN 978-3-8148-0170-4


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) U-Bahnlinie U3 (Berlin) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) U3 (Berlin) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Fotografier på linje U3 på Untergrundbahn.de