jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Knarrlagsund

Knarrlagsund eller Knarrlaget er en tettbebyggelse i Hitra kommune i Trøndelag. Stedet ligger sør på Ulvøya, og har bruforbindelse over Knarrlagsundet sørover til Fjellværøya.På Ulvøya ligger verdens største lakseslakteri målt etter slaktevolum, eid av Marine Harvest.


== Referanser ==
Ansnes

Ansnes er et tettsted i Hitra kommune med vel 200 innbyggere og ligger nordøst på Hitra. Stedet var lenge kjent for sin lokale næringsmiddelindustri med Hitramat i spissen. Hitramat har flyttet til et nytt industrilokale på Kuøya som ble etablert da Fjellværøyforbindelsen til Fjellværøya ble åpnet i 1992. Hitra Herregård, som kanskje er best kjent under sitt gamle navn Hitra pensjonat, var lenge kommunens eneste overnattingssted.
Jacob L. Moreno

Jacob Levy Moreno (født 18. mai 1889 i București, Romania, død 14. mai 1974 i New York, USA) var en rumenskfødt østerriksk-amerikansk psykiater, samfunnsviter og pedagog. 
Faren Moreno Nissim Levy var en sefardisk handelsmann fra Plevna i Det ottomanske rike. Familien flyttet til Wien i 1895. Moreno vokste opp der på en tid med intellektuell kreativitet og politiske omveltninger. Han grunnla psykodrama, sosiometri og var pioner for gruppeterapi; han studerte medisin, matematikk og filosofi ved Universität Wien og avla medisineksamen i 1917. Han hadde forkastet Freuds teorier som medisinstudent, og ble interessert i potensialet for gruppesettinger for terapeutisk praksis.


== Referanser ==
Ulvøya (Hitra)

Ulvøya er ei øy nordøst i Hitra kommune og er vel 6,4 km². Øya ligger nord for Fjellværøya og har forbindelse med denne via fylkesvei 364 og Knarrlagsundet bru.
I tettstedet Ulvan ligger verdens største lakseslakteri målt etter slaktevolum, eid av Marine Harvest.


== Referanser ==
Muruj adh-dhahab

Muruj adh-dhahab (fullt navn: مروج الذهب ومعادن الجوهر , Muruj adh-dhahab wa ma'adin al-jawahir) i er et historieverk fra 947 av den arabiske geografen, historikeren og historikeren Al-Masudi (ca. 896 – 956).
Boken er en av de tidligste dokumentene som beskriver at muslimske oppdagelsesreisende fra Spania seilte til Atlanterhavet, og trolig så langt vest som Amerika. Khashkhash Ibn Saeed Ibn Aswad fra Córdoba i Spania skal ha krysset Atlanterhavet i 889 og returnert med flotte skatter. Dette var i så fall 5 århundrer før Columbus.


== Referanser ==
Eurosentrisme

Eurosentrisme er et begrep som betegner holdninger, ideer og ideologier som setter Europa og det europeiske i sentrum av en diskusjon, eller som den målestokk og rettesnor som andre kulturer forholdes opp i mot. Begrepet benyttes hovedsakelig av fenomenets kritikere. Selv om tendenser til eurosentrisme kan spores tilbake til antikken, spores dagens eurosentrisme vanligvis tilbake til kolonitiden.
I Storbritannia benyttes begrepet også til å beskrive EU-tilhengere, særlig såkalte euro-føderalister.


== Eksterne lenker ==
«Et speil mot Europa», fra Agenda magasin, 2. oktober 2019
Hjartdøla kraftverk

Hjartdøla kraftverk er et vannkraftverk ved Gvammen i Hjartdal kommune i Vestfold og Telemark.
Kraftverket ble satt i drift i 1958  og utnytter et fall på 555 meter mellom Breivatn og Hjartsjåvatnet.
Til Breivatn overføres det vann fra Skjesvatnet og Heiåi (via Bjordalen kraftverk), fra Kovvatnet og Vindsjåen (via Mydalen kraftverk), samt fra Bonsvatnet og øvre del av Gausdøla.
Bonsvatnet reguleres mellom 754 og 740 moh og Vindsjåen mellom  971 og 956 moh.
Det er installert to peltonturbiner på totalt 120 MW. Midlere årsproduksjon er på 484 GWh.
Eier er Skagerak Kraft.


== Referanser ==


== Kilder ==
«NVE Atlas». Utbygd vannkraft.  Norges vassdrags- og energidirektorat
NVE vannkraftdatabase
Skagerak Kraft
Daktyloskopi

Daktyloskopi er en metode for å identifisere personer ved hjelp av fingeravtrykk. Også kalt «studiet av fingeravtrykk».
Bjordalen kraftverk

Bjordalen kraftverk er et vannkraftverk i Skiensvassdraget i Hjartdal kommune i Vestfold og Telemark fylke.
Kraftverket ble satt i drift i 1960  og utnytter fallet mellom Skjesvatnet og Breivatn. Det hentes også inn vann fra Heiåi lengre vest.
Installert effekt er 3 MW fra en francisturbin. Midlere årsproduksjon er på 8 GWh.
Eier er Skagerak Kraft, og kraftverket driftes i samdrift med Hjartdøla kraftverk


== Referanser ==


== Kilder ==
«NVE Atlas». Utbygd vannkraft.  Norges vassdrags- og energidirektorat
NVE vannkraftdatabase
Skagerak Kraft
Lauter

Lauter (kalt Wieslauter i den øvre leia) er en elv i Rheinland-Pfalz i Tyskland, og en av sideelvene til Rhinen fra venstre med en lengde på 55 km. Den har sitt utspring i Pfälzer Wald på vestsiden av det 611 meter høye fjellet Weißenberg. Sammen med elvene Speyerbach, Queich og Schwarzbach danner den nedbørfeltet i Pfälzer Wald. 
I de øvre områdene av elven kalles den Wieslauter for å skille den fra den andre elven som heter Lauter i Pfalz.
Mydalen kraftverk

Mydalen kraftverk er et vannkraftverk i Skiensvassdraget i Hjartdal kommune i Vestfold og Telemark fylke.
Kraftverket ble satt i drift i 1960 og utnytter fallet mellom Kovvatnet (875 moh.) og overføringstunnelen mellom Bonsvatnet og Breivatnet (749 moh.).
Kovvatnet reguleres mellom 875 og 859 moh.
Installert effekt er 7 MW fra en francisturbin. Midlere årsproduksjon er på 30 GWh.
Verket driftes i samdrift med Hjartdøla kraftverk. Eier er Skagerak Kraft.
Kraftverket ble rehabilitert i 2015, og fikk da ny turbin.


== Rerefanser ==


== Kilder ==
«NVE Atlas». Utbygd vannkraft.  Norges vassdrags- og energidirektorat
NVE vannkraftdatabase
Skagerak Kraft
Tiltalepruting

Tiltalepruting (engelsk: plea bargaining) er en praksis i rettsvesenet som går ut på at den siktede pruter med påtalemyndigheten om mildere tiltale og/eller straffepåstand mot at han eller hun erklærer seg skyldig under rettssaken. Praksisen er spesielt utbredt i Amerikas forente stater, der langt de fleste straffesaker ender i tiltalepruting. I en rekke andre jurisdiksjoner er tiltalepruting forbudt ved lov.


== Norge ==
I norsk straffeprosess er det ikke regler om dette, men i de senere år har det skjedd at påtalemyndigheten har gitt løfter om mildere straffepåstand dersom tiltalte tilstår. Siden retten ikke er bundet av påtalemyndighetens straffepåstand, men kan gi strengere eller mildere straff, jf. straffeprosessloven § 38, har det vært usikkert og omstridt om løfter fra påtalemyndigheten skal tillegges selvstendig vekt. Spørsmålet har vært oppe i Høyesterett to ganger og i storkammeravgjørelse fra 2009 (Rt. 2009 s. 1336) kom retten enstemmig til at dette ikke skulle ha selvstendig vekt ved på straffeutmålingen.
Det følger imidlertid av straffeloven § 59 annet ledd at det er en formildende omstendighet at tiltalte har tilstått det straffbare forhold han er tiltalt for – tilståelsesrabatt ved straffeutmålingen. Men at påtalemyndigheten har gitt løfter om hvor stor denne rabatten vil bli, er altså retten ikke bundet av.
Mørkredsel

Mørkredsel, også kalt achluofobi, er en abnorm og vedvarende frykt for mørket. Folk som er mørkredde opplever frykten selv om de rasjonelt forstår at mørket ikke utgjør noen trussel.
Mørkredsel er for det meste assosiert med barn.
Mørkredsel kan ofte – som mange andre fobier – kureres ved hjelp av kognitiv terapi.
Sundsbarm kraftverk

Sundsbarm kraftverk er et vannkraftverk ved Seljord i Skiensvassdraget i Seljord kommune i Vestfold og Telemark fylke.
Kraftverket ble satt i drift i 1970  og utnytter et fall på  480 meter mellom Sundsbarmvatnet og Vallaråi ved Seljordsvatn.
Til Sundsbarmvatnet overføres det vann fra to kanter gjennom lange tunneler.
Fra vest overføres Nystølvatnet og Liervatnet som ellers ville ha rennt ut i Morgedal og til Liervatnet overføres det også vann fra Bergsvatnet, Ljosdalsvatnet, Selvatnet og elvene Einungåi og Kvernå i Morgedal og Øyfjellvassdragene.
Fra nordsiden overføres det vann fra Åmotsdalsåi.
Deler av nedbørsfeltet på 418 km² ligger i kommunene Tokke, Vinje og Kviteseid
Det er installert en francisturbin på 103 MW. Midlere årsproduksjon er på 439 GWh.
Eier er Skagerak Kraft med 91,5% og Vest-Telemark kraftlag


== Referanser ==


== Kilder ==
«NVE Atlas». Utbygd vannkraft.  Norges vassdrags- og energidirektorat
NVE vannkraftdatabase
Skagerak Kraft
Penteri

Et penteri (av latin panetaria, brødhandel) er et anretningsrom i en båt eller et fly. I skip og båter finner en gjerne skap og skuffer for dekketøy og bestikk og har gjerne oppvask og bluss eller kokeapparat for tilberedning av mat, og eventuelt kjøleskap og isboks for oppbevaring av matvarer som krever kjøling. I fly blir mat og serveringstilbehør brakt om bord i traller som har faste plasser for og akter i flyet. Varme måltider foregår ved hjelp av mikrobølgeovn.Matlaging, oppvask og lignende foregår på bakken.


== Se også ==
Bysse
Spiskammer
Beginerhusene i Turnhout

Beginerhusene i Turnhout (nederlandsk: Het Begijnhof van Turnhout) i den belgiske provinsen Antwerpen ble antagelig stiftet i begynnelsen av det 13. århundre. 
Beginerhusene ligger ved Turnhouts nordvestlige bygrense. Det ble bygget i de warande, det som var parken til hertugen av Brabants slott. På nord- og vestsiden av dem lå kanalen Meerloop, som nå er gravet igjen. 
Typisk for dette komplekset er at flere av beginerne lot egne hus oppføre rundt det sentrale, ovale torvet som er omgitt av trær. Husene var tegnet av ulike arkitekter og bygget i løpet av det 16. og 17. århundre. Videre finnes en portbygning fra ca. 1700 i tidlig klassisisme, et hospital og en kirke. Den er en pseudobasilika med gotiske trekk. På området finnes dessuten et kalvari, flere kapell, en skulptur av en prest som ble druknet fordi han nektet å bryte skriftemålets hemmelighet og en Lourdesgrotte fra 1876 som fremdeles brukes. Husene er idag hovedsakelig bebodd. 
Den siste av beginerne, Johanna de Boer (født 27. januar 1908 – død 28. januar 2002), ble begravet inne på beginerhusenes område etter eget ønske. 
I beginerhusenes hage er et av husene innredet til museum, der informasjon om beginernes liv og levnet vises.


== Historie ==
Ifølge legenden ble beginerhusene grunnlagt rundt 1370 av Maria av Brabant, Jan III av Brabants datter. Historien viser at dette ikke kan stemme, beginerhusene ble grunnlagt rundt 100 år før hennes fødsel, i begynnelsen av det 13. århundre. Det er mer sannsynlig at hun har vært en av beginerhusenes meséner. 
I årenes løp har beginerhusene både vært hjem for flere hundre beginere, og blitt rammet av katastrofer som branner, plyndringer og pest. I 1562 ble de lagt i aske av en kraftig brann og gjenoppbygget under ledelse av hertugen av Brabant.
Begijnhofkirken ble bygget i 1662-1667 i sørnederlandsk barokk, noe som vises i de høye vinduene og de ranke støttepilarene som er bredere nederst. Kirkens interiør er fremdeles hovedsakelig barokt. Het Heilig Aanschijns kapel ble bygget på slutten av det 19. århundre.
Heilige Geesthuis, der de fattigste av beginerne bodde, ble revet og på stedet bygget man i 1911 husene 3, 4, og 5 ifølge J. Taeymans planer.


== Erkjennelse ==
1998 På UNESCOs verdensarvliste sammen med tolv andre flamske beginerhus


== Eksterne lenker ==
Begijnhofmuseum
Fotografier av beginerhusene fra venneforeningen
Brødfrukt

Brødfrukt (Artocarpus altilis) er et tre og en frukt i brødfruktslekten med opprinnelse på Malayahalvøya og øyer i vestlige Stillehavet. Det finnes mange varianter av brødfrukt, men de fleste er på størrelse med en håndball.
Å bruke brødfrukt som mat for slavene på plantasjene i Vestindia var britenes tanke da de sendte løytnant William Bligh av gårde i seilskipet HMAV «Bounty» for å hente brødfrukttrær. Denne turen endte med verdens mest berømte mytteri, og alle plantene ble kastet på havet. Senere forsøk var heller ikke så vellykket da slavene ikke likte brødfrukten.
Noen brødfrukter er runde, mens andre er mer avlange. Felles er at de alle har et knudrete grønt skinn.


== Bruksområder ==
Brødfrukt en hovedbasis i dietten til folk i mange tropiske områder, den kan brukes på samme måte som man bruker poteter.


== Eksterne lenker ==
(en) Brødfrukt i Encyclopedia of Life 
(en) Brødfrukt i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Brødfrukt hos ITIS 
(en) Brødfrukt hos NCBI 
(en) Brødfrukt hos The International Plant Names Index 
(en) Brødfrukt hos Tropicos 
(en) Kategori:Artocarpus altilis – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Artocarpus altilis – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Artocarpus altilis – detaljert informasjon på Wikispecies
Sakrarium

Et sakrarium eller en piscina er en utslagsvask i katolske og mange anglikanske kirker. De stod opprinnelig nær alteret, men senere har det blitt vanligere å plassere dem i sakristiet. Vannet som helles i sakrariet renner rett ned i vigslet jord, og ikke i kloakksystemet, slik at eventuelle rester fra nattverden behandles med respekt når man vasker kalk og ciborium. Sakrariet brukes også til å helle ut dåpsvann og vievann. Dersom en konsekrert hostie blir uspiselig skal den løses opp i vann og helles i sakrariet. 
Etter andre Vatikankonsil ble de fjernet i mange katolske kirker som en følge av liturgiske reformer, men det er fortsatt påbudt å ha et sakrarium i enhver katolsk kirke.
Sedilia

En sedilia (eg. flertall av latin sedile, «sete») er i kirkearkitektur et sete som brukes av forrettende prest. Det står ofte på sørsiden av kor, og var tradisjonelt felt inn i en nisje veggen. I tillegg til presten kunne diakoner og subdiakoner også bruke sediliaen.
Nisjen var ofte rikt dekorert, og man kunne ha flere seter i forskjellig høyde.
Sediliaer er i moderne kirkearkitektur nesten alltid erstattet av en frittstående stol for presten.


== Litteratur ==
Ahlstrand, Jan Torsten.; Arkitekturtermer. Lund: Studentlitteratur, 1976, ISBN 91-44-02852-0
Steinhoggermerke

Et steinhoggermerke er et symbol som steinhoggere tidligere hogde inn i mange steiner på bygninger. 
Det finnes to typer merker:

Sammensetningsmerker, som viser hvor en stein skal plasseres.
Signaturer, bumerker som viste hvilken steinhogger eller hvilket verksted som hadde levert steinen.Det er usikkert hvordan skikken oppstod, men man antar at det rett og slett var for å sikre at steinhoggeren eller verkstedet fikk rett betaling ved signaturer, og for å gjøre arbeidet lettere og sikrere med sammensetningsmerker. 
Det ser ut til at slike merker ble brukt allerede i antikken, men det var i middelalderen at det virkelig ble utbredt. I Norge er særlig Nidarosdomen kjent for den store mengden steinhoggermerker i murverk fra middelalderen. Karakteristisk for mange av disse merkene er at strekene avsluttes med borede hull.
Mange av figurene i steinhoggermerkene er like figurene som finnes i bumerker, blant annet ave mariamonogram. 

		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		


== Litteratur ==
Fischer, Dorothea: «Stenhuggermerkene». I: Fischer, Gerhard: Domkirken i Trondheim – Kirkebygget i middelalderen, bind II, s. 529-548.
IHS-monogram

Et IHS-monogram er et monogram og symbol for Jesus Kristus. Det består av bokstavene IHS - alternativt av IHC eller JHS. Disse tre latinske bokstavene er avledet av de første tre bokstavene i den greske formen av navnet Jesus, iota-eta-sigma, eller ΙΗΣ. 
IHS-monogrammet blir til dels kalt et kristogram, men betegnelsen «kristogram» brukes også på monogrammene i de grafiske figurene labarum og IX-monogrammet.
På grunn av likheten mellom gresk eta (Η) og latinsk H har IHS-monogrammet ofte blitt tolket som en forkortelse for de latinske ordene Iesus Hominum Salvator, det vil si «Jesus, menneskenes frelser». Dette er imidlertid en senere og sekundær tolkning. 
En annen, dog mer usannsynlig tolkning, er at det står for kallet som keiser Konstantin hørte: In hoc signo (vinces). 
På et mindre seriøst plan er monogrammet antagelig opphavet til spøken om at initialen i Jesu mellomnavn er H, som i det amerikanske utropet «Jesus Holy Christ». 


== Se også ==
Kristne symboler


== Litteratur ==
Johnny Ursin: Kristne symboler - en håndbok. 3. utgave. Land og kirke/Gyldendal, 1975. (ebok)
Hans Biedermann: Symbolleksikon. Cappelen, 1992. (ebok)
Ragnar Skottene: Kristne symboler. En elementær innføring, Verbum forlag, 2002. ISBN 82-543-0918-3
Tuve Skånberg: Glömda gudstecken. Från fornkyrklig dopliturgi till allmogens bomärken. Lund, 2003. (pdf)
IHS

IHS har flere betydninger:

IHS-monogram, et Kristusmonogram
IHS Press, amerikansk katolsk forlag
Indian Health Service, underavdeling av USAs helsedepartement
Institute for Humanist Studies, et humanetisk ressurssenter
Intensity, Hue, Saturation, en metode å representere farger
International Headache Society (IHS)
Simon de Burley

Simon de Burley (født ca. 1336, død 1388) var Lord Warden of the Cinque Ports og konstabel av Dover Castle fra 1384 til 1388. 
Han var en av de mest innflytelsesrike mennene ved hoffet til Rikard II av England. Selv om han kom fra enkle kår ble han oppdratt sammen med Edward, den svarte prinsen. Hans far var John Burley fra Hereford. Simon og prinsen ble nære venner, og Simon ble privatlærer for prinsens sønn, den senere Rikard II. Han fikk et nært forhold til Rikard også, som varte etter hans kroning. I 1377 bekreftet Rikard et årlig stipend på hundre pund til Simon. Dette hadde først blitt gitt av sir John Chandos, og deretter av Edvard III sammen med ansvaret for Carmarthen Castle. I bekreftelsesdokumentet omtaler Rikard ham som «kongens fars ridder». 
Samme år fikk han embetene Master of the Falcon og Keeper of the Mews, og han ble konstabel av Windsor Castle på livstid. I 1378 fikk han herregården Chiltenham i Gloucester, og inntekt fra slottet og tittelen i Llanstephan. I 1382 ble han underkammerherre ved kongens hushold, og landmåler i det sørlige Wales så lenge Edmund Mortimers arving var mindreårig. Hans nærhet til kongefamilien ble ytterligere bekreftet da kongens mor, Joan av Kent, i 1385 navnga ham som en av eksekutørene av hennes testamente. 
I 1388 ble han sammen med andre av kongens favoritter tiltalt for høyforræderi av Commons i Det nådeløse parlamentet, og henrettet. Han var en godt likt mann blant lordene, men i de lavere klasser var han sterkt mislikt. House of Commons og House of Lords var delt i synet på om han skulle henrettes. Kildene sier lite, men det ser ut til at det var et folkelig opprør i Kent hvor man krevde hans død. 
Simon de Burley var ridder av Hosebåndsordenen.
Han hadde ingen barn som vokste opp. 


== Referanser ==
Ivar B. Prestbakmo

Ivar Bühring Prestbakmo (født 7. november 1968) er en norsk politiker (Sp). Fra 14. oktober 2021 er han fast møtende stortingsrepresentant for statsråd Sandra Borch. Han var Salangens ordfører fra 1999 til 2014 og ble valgt til fylkesordfører i Troms og Finnmark  fra 1. januar 2020.
Prestbakmo ble direktevalgt som Salangens ordfører i 1999. I 2003 ble han gjenvalgt som ordfører, med støtte fra Høyre, etter at Senterpartiet gjorde et godt valg med 43 % oppslutning. I 2007 ble Prestbakmo valgt etter at Senterpartiet fikk reint flertall med 58 % oppslutning. Ved kommunevalget i 2011 fikk Sp 45 prosent oppslutning, og Prestbakmo ble gjenvalgt som ordfører med støtte fra Høyre. På Senterpartiets landsmøte i mars 2009 ble han utnevnt til årets senterpartiordfører.Fra 2014 til 2020 var han fylkesråd for samferdsel og miljø i Troms fylkeskommune. Han fikk i januar 2014 fritak fra vervet som ordfører i Salangen kommune, som han hadde hatt siden 1999. Prestbakmo ble fylkesråd etter en parlamentarisk krise i fylkesrådet til Pia Svensgård (Ap) høsten 2013. Fylkesrådet Svensgård besto av partiene Ap, H og Krf, som høsten 2013 la fram forslag om å sentralisere den videregående skolestrukturen som innebar nedleggelse av flere videregående skoler, samt si nei til bygging av blant annet Bjarkøyforbindelsene. Dette resulterte i at Svensgård sitt fylkesråd gikk i oppløsning. Det nye fylkesrådet besto av blant annet H, Sp, V og Frp og med Line Fusdahl (H) som fylkesrådsleder og Ivar B Prestbakmo (Sp) som fylkesråd for samferdsel og miljø og fylkesrådets nestleder. Dette fylkesrådet fredet de videregående skolene i fylket og fortsatte planene om bygging av Bjarkøyforbindelsene. Etter fylkestingsvalget i 2015 inngikk Sp og V samarbeid med Ap og Krf i fylkesrådet med Cecilie Myrseth (Ap) som fylkesrådsleder. Prestbakmo fortsatte som Senterpartiets fylkesråd og nestleder i fylkesrådet. I juni 2017 gikk Myrseth av som fylksrådsleder da hun stilte til valg til Stortinget for Ap. I det påfølgende fylkesrådet med Willy Ørnebakk (Ap) som fylkesrådsleder, fortsatte Prestbakkmo som fylkesråd for samferdsel og miljø og som fylkesrådets nestleder.
Prestbakmo var nestleder i KS Troms fra oktober 2011 til november 2019. Fra 2016 er han medlem av KS- Hovedstyre, som en av tre fra Senterpartiet. I 2017 ble valgt inn som fast medlem av Senterpartiets sentralstyre.
Prestbakmo ble 29. oktober 2019 valgt til fylkesordfører i Troms og Finnmark og tiltrådte 1. januar 2020. Fra 14. oktober 2021 er han fast møtende vararepresentant på Stortinget for statsråd Sandra Borch.


== Politiske verv ==


== Andre verv ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Ivar B. Prestbakmo hos Stortinget 
(no) Ivar B. Prestbakmo hos Norsk senter for forskningsdata 
(no) Salangen Senterparti
Liste over frie nettlesere

Dette er en liste over frie nettlesere:

Arora
Amaya
Arachne
Camino
ELinks
Epiphany
Dillo
Flock
Galeon
Google Chrome
IceWeasel
K-Meleon
Konqueror
Links
Lynx
Mozilla
Mozilla Firefox
Nexus
 Opera
SeaMonkey
Shiira
w3m
Lincity

Lincity er et åpen kildekode-videospill inspirert av, men radikalt forskjellig fra, originalen SimCity.Den kommer i to versjoner, hvor Lincity-ng er den nyeste, med forbedret grafikk i forhold til det opprinnelige Lincity.

		
		
		


== Referanser ==
Aksel Konrad Mikkola

Aksel Konrad Mikkola (født 17. juni 1891, død 2. mars 1975) var en norsk småbruker, landhandler og politiker (Ap). Han var stortingsrepresentant for Finnmark i periodene 1934–1936 og 1937–1945.
Mikkola satt i Sør-Varanger formannskap fra 1925 til 1937. Han var fra bygda Neiden i Sør-Varanger kommune og den første med finsk innvandrerbakgrunn på Stortinget. A. K. Mikkola drev butikk like ved Neiden kirke og småbruk på Mikkelsnes ved utløpet av Neidenelva og var dessuten ekspeditør for FFR. Han var gift med Kathinka Mikkelsen fra Skjelfjord i Flakstad og hadde åtte søsken.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Aksel Konrad Mikkola hos Norsk senter for forskningsdata