jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Kaplanturbin

Kaplanturbinen er en fullturbin som benyttes ved lave fallhøyder. Den ble konstruert av østerrikeren Viktor Kaplan i 1912. Den 7. august 1913 ble patentet på turbinen registrert i Østerrike. Grunnet flere små feil ble den ikke ferdigstilt før i 1922.  
Kaplanturbinen er formet som en propell som minner om en skipspropell. Denne turbintypen har størst virkningsgrad ved lave fallhøyder og stor vannmengde. 
Kaplanturbinen er derfor mye brukt i elvekraftverk.


== Se også ==
Francisturbin
Peltonturbin


== Referanser ==


== Litteratur ==
Gschwandtner Martin: Gold aus den Gewässern: Viktor Kaplans Weg zur schnellsten Wasserturbine, GRIN Verlag 2007, ISBN 978-3-638-71574-4 (bok), ISBN 978-3-638-71515-7 (E-bok) (Prisbelønnet tysk bok om Viktor Kaplan, utviklingen av vannkraft og Kaplanturbinen basert på forfatterens dokorgradsarbeid)
Bayerische Volkspartei

Bayerische Volkspartei (BVP) var et konservativt politisk parti i Bayern, grunnlagt 1918 av bayerske medlemmer av det katolske sentrumspartiet. Partiet motsatte seg en tysk sentralstat, men ønsket en tysk føderasjon som ga Bayern utstrakt selvstendighet. Partiet oppløste seg selv i 1933, og ble etter den andre verdenskrig erstattet av CSU. 


== Historie ==
Grunnleggerne motsatte seg den sentralistiske politikk til Matthias Erzberger som var en tilhenger av Weimarrepublikken. BVP utviklet seg til et selvstendig katolsk folkeparti. Det gikk inn for en tysk føderasjon, men med en stor grad av selvstendighet for Bayern.
BVP var mellom 1919 og 1933 det største partiet i Bayern, og var representert i alle regjeringer. I 1921/1922 og fra 1924 til 1933 hadde de også ministerpresidenten.
Partiet forsøkte å forhindre at SPD fikk noen innflytelse i delstatsparlamentet, og høyrefløyen i partiet ønsket å gjeninnføre monarkiet.
På riksnivå inngikk partiet et valgforbund med det katolske sentrumspartiet og hadde til 1920 også fraksjonsfellesskap. Partiet ble oppløst 4. juli 1933.
Etter annen verdenskrig ble CSU grunnlagt som etterfølger til BVP.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Bayerische Volkspartei – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Hugo von und zu Lerchenfeld auf Köfering und Schönberg

Hugo Max Graf von und zu Lerchenfeld auf Köfering und Schönberg (født 21. august 1871 i Köfering (Bayern), død 13. april 1944 i München) (kort: Graf von Lerchenfeld-Köfering) var en tysk (bayersk) konservativ politiker. Han var fra 21. september 1921 til 2. november 1922 ministerpresident i Bayern.
Han tilhørte det høyreorienterte Bayerische Volkspartei (BVP), forløperen til CSU, og var en markant motstander av den nasjonalsosialistiske bevegelsen.


== Referanser ==
Frauenkirche

Frauenkirche (Vår Frues kirke) er navnet på en rekke kirker i Tyskland og andre land.

Frauenkirche (Dresden)
Frauenkirche (Hulda)
Frauenkirche (Meißen)
Frauenkirche (München)
Frauenkirche (Nürnberg)


== Se også ==
Liebfrauenkirche
Notre-Dame (andre betydninger)
Vår Frue Kirke
Opus Dei

Prelaturet av Det Hellige Kors og Opus Dei, best kjent som Opus Dei (latin, Guds verk), er en romersk-katolsk organisasjon grunnlagt 2. oktober 1928 av Josemaría Escrivá, en spansk prest som senere ble kanonisert av pave Johannes Paul II.


== Beskrivelse ==
Opus Deis målsetning er å spre budskapet om at arbeidet og alle hverdagslivets situasjoner er en mulighet til å møte Gud, tjene andre og forbedre samfunnet. Opus Dei samarbeider med de lokale kirkene ved å tilby kristen undervisning (kurs, retretter, sjelesorg), som retter seg mot mennesker som vil fornye sitt åndelige liv og apostolat.
Opus Dei har omkring 85 000 medlemmer i 60 land, med hovedkontor i Roma. Organisasjonen ble gjort til et personalprelatur av pave Johannes Paul II i 1982, som også kanoniserte dens grunnlegger 6. oktober 2002. 
Av de 85 000 medlemmene er 98 % lekfolk, menn og kvinner, og flertallet er gift. De resterende 2 % er prester.
Opus Deis medlemmer kan deles i to hovedgrupper, de såkalte «numeraries» som utgjør 20 prosent og lever i om lag 1700 sentre. Disse sentrene er kjønnssegregerte og livet her minner mye om livet i et kloster, bortsett fra at beboerne har vanlige jobber ute i samfunnet på dagtid, og gir store deler av lønnen sin til organisasjonen. Den andre store gruppen  «supernumeraries» som utgjør 70 prosent av medlemmene lever «vanlige familieliv», men setter av minst to timer om dagen til rosenkransen, lesning i Det nye testamente og annen åndelig litteratur, stille bønn, samvittighetsransakelse osv.
Opus Dei er blitt beskyldt for å være organisert som en frimurerlosje, og ha til hensikt å skaffe den katolske kirke den makt den hadde i middelalderen. Disse beskyldningene er mange ganger tilbakevist av kurien i Vatikanet. Opus Dei har tidligere uttrykt ønske om å etablere seg i Norge, men fikk avslag av de norske katolske biskopene i 1984 og av presterådet i Oslo katolske bispedømme i 2003. Til  tross for dette har en prest fra Opus Dei holdt retretter i Oslo katolske domkirke eller en nærliggende kirke en gang i måneden siden 1984. Den nye biskop, Bernt Ivar Eidsvig, er derimot mere positiv til Opus Dei. Janne Haaland Matlary anbefaler også at Opus Dei får etablere seg i Norge. Den mye negative omtale av Opus Dei gjennom Dan Browns bøker, har ført til en oppblomstring og vitalisering av organisasjonen i mange land.


== Referanser ==


== Kilder ==
Bjørn K. Bore, Dagbladet (2. oktober 2004). «Penger, pisk og pave». Besøkt 23. august 2005. 
Nicholas H. Møllerhaug,  Dag og Tid nr. 38 (20. september 2003). «Opus Dei: Haaland Matlary og den hemmelege rørsla». Besøkt 22. desember 2007. 


== Eksterne lenker ==
(mul) Offisielt nettsted 
(en) Opus Dei – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
The Ways of Opus Dei – artikkel fra Time.
ODAN Opus Dei Awareness Network – støttenettverk for Opus Dei-avhoppere (engelsk)
Liebfrauenkirche

Liebfrauenkirche (Vår kjære frues kirke) er navnet på en rekke kirker i Tyskland og andre land.

Liebfrauenkirche (Bremen)
Liebfrauenkirche Frankfurt am Main
Liebfrauenkirche (Halberstadt)
Liebfrauenkirche (Jüterbog)
Liebfrauenkirche (Schotten)
Liebfrauenkirche (Trier)
Liebfrauenkirche Koblenz
Marktkirche Unser Lieben Frauen (Halle)
Münster Zur Schönen Unserer Lieben Frau i Ingolstadt
Kloster Unser Lieben Frauen i Magdeburg


== Se også ==
Frauenkirche
Notre-Dame (andre betydninger)
Vår Frue Kirke
Molotovcocktail

Molotovcocktail (finsk: Polttopullo eller Molotovin koktaili, oppkalt etter Sovjetunionens utenriksminister Vjatsjeslav Molotov) er en flaske med bensin eller annet brennbart stoff og en fille i flaskehalsen som lunte. Lunta tennes og flaska kastes som en håndgranat som knuser når den treffer målet og antenner væska som en brannbombe. Molotovcocktailer ble først tatt i bruk som improviserte våpen under den spanske borgerkrigen 1936–1939, men fikk sitt ironiske navn av finske soldater under vinterkrigen mot Sovjetunionen 1939–1940.Molotovcocktailer er enkle, raske og billige å framstille og blir brukt under opptøyer, geriljakriger, gatekamper og ved brannstiftelser. Fordi ilden er kortvarig og temperaturen forholdsvis lav, er hjemmelagede molotovcocktailer lite effektive sammenlignet med andre brannvåpen som brannbomber, flammekastere og napalm.


== Historie ==
Våpenet ble første gang brukt i den spanske borgerkrigen fra 1936 til 1939, men da ikke under navnet molotovcocktail.
Kallenavnet dukket først opp da finske soldater tok i bruk samme enkle brannvåpen mot panserkjøretøyer fra Den røde armé under vinterkrigen vinteren 1939–1940. Våpenet ble oppkalt etter Vjatjeslav M. Molotov, som var sovjetisk regjeringssjef og utenriksminister og beordret bombingen av Helsingfors. Han forklarte til verdenspressen at de sovjetiske bombeflyene hadde sluppet «matforsyninger» over Helsingfors, noe som ikke var sant, og da de sovjetiske stridsvognene kom, bød de finske soldatene dem på «molotovcocktailer». Den finske hæren startet industriell framstilling av molotovcocktailer, som ble sendt til fronten sammen med de nødvendige fyrstikkene.
Improviserte molotovcocktailer var vanlig under andre verdenskrig. Blant annet spilte de en stor rolle under Warszawagettoens opprør mot den tyske okkupasjonen i 1943.Brannbomben ble benyttet av sivile ukrainere under Russlands invasjon av Ukraina i 2022.


== Se også ==
Kasapanos


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
 (en) Molotov cocktail – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Molotov cocktail – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Jubilee-linjen

Jubilee-linjen er en linje i Londons undergrunnsbane. Den ble åpnet 1. mai 1979 på en av Bakerloo-linjens to grener, i den hensikt å avlaste denne linjen. En fire kilometer lang seksjon ble lagt til dette, slik at den går fram til Charing Cross jernbanestasjon. Den gamle undergrunnsstasjonen Charing Cross ble da omdøpt til Embankment. Linjen er markert med grå farge, ofte referert til som sølv, på undergrunnskartet. 
Linjen skulle egentlig hete Fleet-linjen, etter elven Fleet, men på grunn av dronning Elisabeth IIs sølvjubileum i 1977, og fordi planene om å forlenge linjen til Fleet Street hadde blitt skrinlagt, valgte man å kalle den Jubilee-linjen. Gråfargen på kartet ble valgt for å minne om sølvjubileet. Linjen ble offisielt åpnet av prinsen av Wales den 30. april 1979, og frakt av passasjerer begynte fra 1. mai 1979.En utvidelse til Lewisham på den andre siden av Themsen var planlagt fra begynnelsen av, men ble ikke startet på grunn av pengemangel. Ingenting skjedde før i 1990-årene, da man satte i gang arbeider. På det tidspunkt hadde det vært store forandringer i landskapet, spesielt i Docklands, og utvidelsen fikk en annen form enn den som opprinnelig var planlagt. Strekningen fra Green Park til Charing Cross ble nedlagt, og linjen ble lagt om via Westminster og Waterloo.


== Togtype ==
Jubilee-linjen betjenes av «1996-stock» tog. Disse ble opprinnelig levert som seksvognstog, men i årsskiftet 2005-2006 ble det lagt til en syvende vogn som ny tredjevogn (eller femtevogn om toget går i motsatt retning). Hver av vognene er 17,77 meter lange. Togene har en totalkapasitet på 817 passasjerer, hvorav 234 sitteplasser.


== Kart ==


== Stasjoner ==
Fra vest mot øst.

Stanmore
Canons Park
Queensbury
Kingsbury
Wembley Park
Neasden
Dollis Hill
Willesden Green
Kilburn
West Hampstead
Finchley Road
Swiss Cottage
St. John's Wood
Baker Street
Bond Street
Green Park
Westminster
Waterloo
Southwark
London Bridge
Bermondsey
Canada Water
Canary Wharf
North Greenwich
Canning Town
West Ham
Stratford


== Referanser ==


== Se også ==
Liste over stasjoner på London Underground


== Eksterne lenker ==
«Photographic Archive», London Transport Museum
«Official opening of Jubilee line», London Transport Museum
Gottfried Silbermann

Gottfried Silbermann (født 14. januar 1683 i Kleinbobritzsch, død 4. august 1753 i Dresden) var en betydningsfull tysk orgelbygger. Orglene han selv, broren Andreas Silbermann og brorens sønn, Johann Andreas Silbermann, bygde, kalles i dag Silbermann-orgler.


== Liv og virke ==
Gottfried Silbermann regnes som den viktigste orgelbyggeren i den midttyske barokk-tradisjonen. Av hans rundt 50 nybygde orgler er 31 bevart, og de dominerer fremdeles «orgellandskapet» i Sachsen.I tillegg til orgler bygde og videreutviklet Silbermann klaviaturinstrumenter med strenger, blant annet cembali, klavikorder og hammerklaver.  Ifølge Johann Sebastian Bachs elev Johann Friedrich Agricola var Bach svært fornøyd med Silbermanns videreutvikling av Bartolomeo Cristoforis nyskapning, hammerklaveret:

«Herr Gottfr. Silbermann fikk først bygd to av disse instrumentene. Et av dem fikk salige kapellmester Hr. Joh. Sebastian Bach undersøke og spille på. Han berømmet klangen, ja beundret den: men han klaget på at det låt for svakt i [det] høye [registeret] og var alt for tungspilt. Dette tok Hr. Silbermann, som slett ikke tålte at noen klandret arbeidene hans, svært ille opp. Han var derfor lenge sint på Hrn. Bach. Og likevel sa samvittigheten hans at Hr. Bach ikke hadde urett. Han fant det også best, og det bekrefter bare hans gode ry, å ikke levere flere av disse instrumentene; derimot tenke desto hardere over hvordan forbedre de feilene Hrn. J. S. Bach hadde påpekt. […] Hr. Silbermann hadde også den prisverdige ærgjerrighet at han viste salige Hrn. kapellmeister Bach et av de nyutviklede instrumentene og lot ham undersøke det; og fikk til gjengjeld hans fulle anerkjennelse.»


== Kjente orgler ==
Freiberg domkirke (1714), restaurert 1982–1983.
St. Jakobikirken i Freiberg (1718), i bra stand.
Großkmehlen kirke (1718), restaurert 1995–1996.
St. Johanneskirken i Freiberg (1719), i bra stand, flyttet til Freiberg domkirke i 1939.
Sofiekirken i Dresden (1720), ødelagt under bombingen av Dresden i 1945.
St. Petrikirken i Freiberg (1735), i bra stand.
Frauenkirche i Dresden (1736), ødelagt under bombingen av Dresden i 1945.
Dresden domkirke (1755), fullført av Silbermanns medarbeidere etter at han selv døde. Satt opp igjen i 1971 etter å ha ligget lagret siden 1944.


== Referanser og noter ==


== Litteratur ==
(de) Markus Zimmermann: «Silbermann, Gottfried.» I Neue Deutsche Biographie (NDB). Bind 24, Duncker & Humblot, Berlin 2010, ISBN 978-3-428-11205-0, s. 409 f. (digitalisering).
Walter Hentschel: Der Orgelbauer Gottfried Silbermann, i Landesverein Sächsischer Heimatschutz Dresden, bind XXI hefte 7/12 (1932), s. 197 ff


== Eksterne lenker ==
Gottfried-Silbermann-Gesellschaft
Liste over Gottfried Silbermann-orgler, baroquemusic.org, hentet 27. november 2015
Andreas Silbermann

Andreas Silbermann (født 16. mai 1678 i Kleinbobritzsch (Sachsen), død 16. mars 1734 i Strassburg) var en tysk orgelbygger fra barokktiden som var virksom i Alsace.
Silbermann var den eldre broren til den berømte saksiske orgelbyggeren Gottfried Silbermann. Orglene som brødrene Silbermann og Andreas' sønn Johann Andreas Silbermann bygde er kollektivt kjent som «Silbermann-orgler».


== Referanser ==


== Litteratur ==
(de) Robert Eitner: «Silbermann, Andreas». I Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Bind 34, Duncker & Humblot, Leipzig 1892, s. 310–313.
Ludwig Mooser: Das Brüderpaar die Orgelbaumeister Andreas und Gottfried Silbermann. historische Skizze nach kirchlichen und amtlichen Urkunden. Straßburg 1861 (innscanning)


== Eksterne lenker ==
(en) Andreas Silbermann – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Les Silbermann, facteurs d’orgues à Strasbourg.
Briand

Briand er etternavnet til blant annet: 

Aristide Briand (1862-1932), en fransk statsmann og flere ganger statsminister og utenriksminister av Frankrike, mottaker av Nobels fredspris i 1926 (sammen med Gustav Stresemann).
Anne Briand (f. 1968), fransk skiskytter.
Klaus Wowereit

Klaus Wowereit (født 1. oktober 1953 i Vest-Berlin) er en tysk politiker (SPD). Han var fra 2001 til 2014 regjerende borgermester og dermed leder av senatet (delstatsregjeringen) i delstaten Berlin.
Etter Abitur i 1973 ved Ulrich von Hutten-Oberschule i Berlin begynte Wowereit å studere jus ved Freie Universität Berlin, og tok sin andre juridiske statseksamen i 1981. Deretter arbeidet han som regjeringsråd hos innenrikssenatoren i Berlin. Han var medlem av bydelsutvalget i Berlin-Tempelhof fra 1979 til 1984, og ble innvalgt i Berlins parlament i 1995, hvor han i 1999 ble leder for SPDs fraksjon. I 2001 dannet han regjering i Berlin, etter at den forrige gikk av som følge av en finansskandale. Som leder for Berlins regjering var han president for det tyske Forbundsrådet fra 1. november 2001 til 31. oktober 2002.
Wowereit fikk stor oppmerksomhet da han kom ut av skapet som homofil foran valgene i 2001. Han er godt kjent på riksnivå i Tyskland, da han opptrer uvanlig ofte på fjernsyn, gjerne i upolitiske sammenhenger som talkshow, hyggeprogrammer m.v.
Wowereit ble i 2007 hedret med storkors av Den Kongelige Norske Fortjenstorden.


== Se også ==
Wowereit I
Wowereit II
Wowereit III
Wowereit IV


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Klaus Wowereit – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Klaus Wowereit – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Stepney Green undergrunnsstasjon

Stepney Green undergrunnsstasjon er en stasjon på linjene District og Hammersmith & City i Londons undergrunnsbane. Den ligger i Stepney.
Stasjonen ble åpnet i 1902 av jernbaneselskapet Whitechapel & Bow Railway. 


== Eksterne lenker ==
Stepney Green Underground Station Transport for London (Engelsk)
Werner Michael Blumenthal

Werner Michael Blumenthal (født 3. januar 1926 i Oranienburg ved Berlin) var USAs finansminister under president Jimmy Carter fra 1977 til 1979.


== Liv og virke ==
Da han var tre år gammel flyttet familien fra Oranienburg til Berlin. Han emigrerte med sin jødiske familie i 1939, først til Kina og deretter til USA i 1947. Her studerte han nasjonaløkonomi ved Berkeley frem til 1951, og tok senere doktorgraden ved Princeton-universitetet. Han gjorde deretter karrière som embedsmann, til sist med rang som ambassadør, og deretter i den private sektor.
I 1997 ble han utnevnt til den første direktøren for Jüdisches Museum Berlin. Han mottok Leo Baeck-medaljen i 1999 og ble året etter utnevnt til æresborger av fødebyen Oranienburg.


== Publikasjoner ==
Die unsichtbare Mauer: Die dreihundertjährige Geschichte einer deutsch-jüdischen Familie (1998)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Treas.gov – W. Michael Blumenthal (1977–1979) – Biografien til  Blumenthal hos U.S. Department of the Treasury.
Elisha Gray

Elisha Gray (født 2. august 1835, død 21. januar 1901) var en amerikansk oppfinner som utviklet telefonen uavhengig av – og samtidig som – Alexander Graham Bell.
Gray ble født på en gård i Barnesville i Ohio i USA. Han gikk to år på Oberlin College hvor han arbeidet mye med elektrisitet. I 1867 fikk han patent på et forbedret telegraf-relé, og tok etter hvert over 70 patenter på andre oppfinnelser.
Han demonstrerte sin telefon i 1874, og søkte om patent på den i 1876. Da fikk han imidlertid høre at Bell hadde søkt om patent på akkurat det samme bare to timer tidligere. 
Selv om Bell verken hadde en prototype som fungerte, ei heller en innretning som var i samsvar med beskrivelsen i patentet, fikk han rettighetene til oppfinnelsen. Som et resultat av dette blir Bell den dag i dag feilaktig kreditert som oppfinneren av telefonen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Elisha Gray – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Elisha Gray – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Plateselskap

Et plateselskap er et selskap som spesialiserer seg på produksjon, distribusjon og promotering av musikk- og videoopptak på forskjellige formater, i all hovedsak formatene CD, LP, DVD, SACD og kassett.


== Platemerke ==
Et plateselskap kan være, eller være del av et internasjonalt underholdningskonsern, og vil da av markedsføringshensyn ofte operere med flere platemerker ( innen norsk musikk-bransje ofte kalt «label» eller «labeler», fra det engelske ordet «record label»). Begrepet «sub-label», relaterer til dette.


== Distribusjonsavtale ==
Et plateselskap kan også være et mindre, uavhengig firma – da ofte med distribusjonsavtale med et av de store selskapene. 


== De fire store selskapene ==
De fleste større plateselskap er i dag eid av store multinasjonale virksomheter som representerer den største delen av musikk- og filmindustrien, men antallet uavhengige plateselskaper har den siste tiden økt. I 2005 ble 81,87 % av all musikk som ble solgt i USA distribuert av «de fire store» plateselskapene EMI, Universal Music, Sony Music Entertainment og Warner Music Group, mens kun 18,13 % selges av uavhengige plateselskap. I 2004 ble 27,36 % solgt av uavhengige plateselskap. Før desember 1998 var det seks store plateselskap som dominerte musikkmarkedet. Dette ble endret til fire da Sony Music og BMG ble slått sammen og PolyGram ble kjøpt opp av Universal Music. Utenfor USA står de fire store plateselskapene «kun» for 70 % av salget.


== Eksterne lenker ==
RIAA Radar – Sjekk hvilke musikkutgivelser som er gitt ut av et plateselskap som samarbeider med RIAA (engelsk)
Fatah

Fatah, eller al Fatah, er en palestinsk frigjøringsorganisasjon og viktigste deltager i PLO. Organisasjonen ble grunnlagt av Yasir Arafat og ble gjennom mange tiår ledet av ham. Etter Arafats død i 11. november 2004 er organisasjonen ledet av Farouk Kaddoumi.
Navnet «Fatah» er et baklengs akronym for Harakat al-Tahrir al-Watani al-Filastini (arabisk, bevegelsen for frigjøring av det palestinske hjemland). Ordet «Fatah» betyr også «erobring» på arabisk. [1]


== Historie ==
Fatah ble opprettet i 1959 i Syria med formål å frigjøre de palestinske områdene fra det de anså som okkupanter, som briter og europeere. Den arabiske liga sa nei til en dannelse av en nasjonalstat for jøder, fordi det ville bety slutten på et eneveldig arabisk velde i Midtøsten. I 1967–1968 sluttet Fatah seg til PLO og vant lederskapsrollen i 1969. Fatahs ledere ble utvist til Libanon fra Jordan etter voldelige sammenstøt med jordanske styrker i perioden 1970–1971, som begynte med Svart september i 1970, hvor 10 000 palestinere ble henrettet. 
I 1960- og 1970-årene trente Fatah et stort antall militante og opprørske grupper fra Europa, Midtøsten, Asia og Afrika. På den tiden ble PLO splittet på grunn av Abu Nidal, som også henrettet PLO-medlemmer. Abu Nidal var hovedmannen bak terroraksjoner, som kapring av sivile fly og politiske likvidasjoner i Vest-Europa og Midtøsten. Fatah tok også i bruk geriljametoder mot israelske sikkerhetsstyrker og utførte terrorangrep mot israelske sivilister. Da Israel invaderte Libanon i 1982, ble fraksjonen spredt til flere land i Midtøsten med hjelp fra USA og flere andre vestlige stater.
Arafat undertegnet en prinsipperklæring med Israel i 1993 og ga avkall på terrorisme og vold. Han fikk vende tilbake til de palestinske territoriene fra eksil i Tunisia. Fatah har imidlertid deretter vært knyttet til fortsatte angrep på israelske sivilister og de okkuperte områdene, til geriljakrig mot israelske okkupasjonsstyrker på Vestbredden og Gazastripen og mot israelske sikkerhetsstyrker i Israel. Fatah opprettholder fortsatt diverse væpnede grupper som har utført operasjoner, inkludert Force 17, Hawari Special Operations Group, Tanzim og Al-Aqsa-martyrenes brigader.
Fatah mottok våpen, eksplosiver og trening fra det tidligere Sovjetunionen og andre kommunistregimer i Øst-Europa. Folkerepublikken Kina og Nord-Korea har angivelig også skaffet dem våpen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Fatah – kategori av bilder, video eller lyd på Commons