jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Reggie Walker

Reginald Edgar «Reggie» Walker (født 16. mars 1889 i Natal, død 5. november 1951) var en sørafrikansk friidrettsutøver. I 1908 ble han olympisk mester på 100 meter.
Walker var ikke blant de store favorittene til å vinne 100 meter under Sommer-OL 1908. Han hadde til og med problemer med å finansiere turen til London, inntil en sportsjounalist samlet inn penger til støtte for Walkers OL-deltakelse. I England ble han trent av Sam Mussabini, som senere også trente Harold Abrahams.
Flere av de store navnene kvalifiserte seg ikke til finalen, noe Walker gjorde uten problemer. Han vant sitt første heat på tiden 11,0. I andre runde slo han ut amerikaneren William W. May, og tangerte den olympiske rekorden med tiden 10,8. Dermed var han klar for finalen. Finalen vant han med ca. en halv meters forsprang til amerikaneren James Rector.
Walker er tidenes yngste OL-vinner på 100 meter per 2015 (19 år og 128 dager).


== OL-medaljer ==
1908  London -  Gull i friidrett, 100 meter  Sør-Afrika


== Eksterne lenker ==
(en) Reggie Walker – Olympics.com 
(en) Reggie Walker – Olympic.org 
(en) Reggie Walker – Olympedia 
(en) Reggie Walker – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Reggie Walker – databaseOlympics.com (arkivert) 
(en) Reggie Walker – Track and Field Statistics
Ilimanaq

Ilimanaq (grønlandsk for «forventningsplassen», dansk Claushavn, er en bygd i Avannaata kommune på vestkysten av Grønland. Bygda hadde 57 innbyggere i 2018.Bygda ligger innerst i Diskobukta, ca. 15 km fra Ilulissat. Den ligger på sørsiden av utløpet av isfjorden Ilulissatfjorden, som er på UNESCOs verdensarvliste. Herfra har man utsikt over isfjellene som flyter i Diskobukta.
Det danske navnet har den fått fra den nederlandske hvalfangeren Klaes (Klaus) Pieterz Torp, som bodde i området på første halvdel av 1700-tallet.Bygda er en av de eldste bosettingene i Grønland. Ilimanaq ble grunnlagt ca. samtidig med Ilulissat i år 1741.Hovednæringsveiene her er jakt, fiske og turisme. To av husene i bygda, som er tidligere jakthytter, brukes til utleie til turister. Bygda har både gatelys og oppmerkede løyper i nærområdet. Pilersuisoq har butikk her.
Fram til 1. januar 1971 tilhørte bygda Qasigiannguit kommune.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Fakta og bilder fra Ilimanaq
Gamle bilder fra Ilimanaq
Dutywa

Dutywa (tidligere Idutywa) er en by i provinsen iMpuma-Koloni i Sør-Afrika, tidligere del av bantustanen Transkei. Navnet betyr «stedet for uorden» og er fødestedet til Thabo Mbeki, som ble president i Sør-Afrika i 1999.Byen ble grunnlagt som et militært fort etter en konflikt mellom en plyndringsgruppe fra iKwaZulu-Natali og lokalbefolkningen.


== Referanser ==
Anders Nilsen Næsset

Anders Nilsen Næsset (født 1. april 1872 på Uthaug, død 22. november 1949) var fisker, stortingsrepresentant for V 1931–33 og en av grunnleggerne av Norges Fiskarlag.Næsset var født på husmannsplass, og begynte 16 år gammel som fisker. Han ble høvedsmann ca. 18-år gammel, og fra 1889 til 1901 drev han Lofot- og Finnmarksfiske, fra 1892-1930 storsildfiske på strekningen Kinn-Trøndelag og fra 1901-1925 bankefiske mellom Halten og Røst, i alle år som skipper. 
Han var stortingsmann for Venstre 1931-33, kommunestyremedlem 1916-1940 og 1945-49. Han var formann i Noregs Fiskarlag 1931-37, nestleder fra etableringen av fiskarlaget i 1926 til 1932 og fylkesleder for Sør-Trøndelag Fiskarlag fra 1922 til 1947. Han var medstifter av Ørlands Fisker og Sjøamndsforening i 1896, og var foreningens leder 1907-1937.
Fiskarlaget har reist en minnesten over ham på Ørland kirkegård. Han ble æresmedlem av fiskarlaget i 1947, mottok Kongens fortjenstmedalje i gull og Redningsselskapets sølvmedalje.
Han var tremenning av ordfører og stortingsmann Peder Næsset.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Anders Nilsen Næsset hos Norsk senter for forskningsdata
Sørøst-Europa

Sørøst-Europa er en geografisk og politisk region i Europa som for det meste utgjøres av Balkanhalvøya. Det varierer hvilke lands som omfattes av begrepet. Noen ganger er Sørøst-Europa identisk med Balkan, mens andre ganger kan flere land inngå.
Begrepet den sørøsteuropeiske halvøy ble første gang brukt i 1863 av den østerrikske diplomaten og albanologen Johann Georg von Hahn, da som alternativ til Balkanhalvøya. I 1893 foreslo den tyske geografen Theobald Fischer å bruke navnet Sørøst-Europa på området.Vanligvis regnes følgende land til Sørøst-Europa:
 Albania
 Bosnia-Hercegovina
 Bulgaria
 Hellas
 Kroatia
 Kosovo
 Nord-Makedonia
 Montenegro
 Romania
 SerbiaAndre ganger kan også Slovakia, Slovenia, Moldova og Ungarn omfattes sammen med deler av Ukraina (Karpato-Ukraina, Nord-Bukovina og Sør-Bessarabia), Tyrkia (Øst-Trakia eller også hele landet) og Kypros. Det finnes røster i Kroatia som motsetter seg at landet tilhører Sørøst-Europa.


== Se også ==
Den sørøst-europeiske samarbeidsprosessen
Stabilitetspakten for Sørøst-Europa


== Referanser ==


== Kilder ==
Edgar Hösch, Karl Nehring & Holm Sundhaussen (Hrsg.): Lexikon zur Geschichte Südosteuropas. Böhlau, Wien, 2004. ISBN 3-8252-8270-8
Marie-Janine Calic: Südosteuropa: Weltgeschichte einer Region, Verlag C.H.Beck, München, 2016. ISBN 978-3-406-69830-9
Regional stabilitet i Sørøst-Europa i lys av Kosovo-konflikten, Oslo, Utenriksdepartementet, 1999
Klasseforstander

Klasseforstander er betegnelsen på den læreren som har hovedansvaret for en klasse på en barneskole, ungdomsskole eller videregående skole (gymnasium). Det er ikke tale om noen stillingstittel, men om en funksjon. En klasseforstander kan i Norge være adjunkt, lektor eller ha en annen tittel, avhengig av utdannelse og arbeidssted.
Klasseforstanderen vil selv stå for en betydelig del av undervisningen av klassen, spesielt på lavere nivå. Hvor mye klasseforstanderen selv underviser klassen varierer også mellom skolesystemer.
I flere offentlige skoler i Norge har klasseforstandere i 2007 blitt erstattet av kontaktlærere, i forbindelse med oppløsningen av klassene.
John Wodehouse, 1. jarl av Kimberley

John Wodehouse, 1. jarl av Kimberley, (født 7. januar 1826, død 8. april 1902) var en engelsk statsmann. Han var sønn av Henry Wodehouse og barnebarn av den 2. baron Wodehouse, som han etterfulgte i 1846.
Han var født i London og ble utdannet ved Eton College og Christ Church i Oxford. Wodehouse giftet seg med Florence Fitzgibbon, datter av den siste jarlen av Clare, i 1847.
Han var av arv en liberal politiker, og i 1852–56 og 1859–61 var han understatssekretær i utenriksdepartementet under George Hamilton Gordon og Henry John Temple.
I perioden 1856–58 var han ekstraordinær utsending til Russland, og i 1863 ble han sendt på et spesialoppdrag til København i et forgjeves forsøk på å finne en fredelig løsning på spørsmålet om Schleswig-Holstein. Oppdraget var mislykket, men antagelig var ingenting annet mulig.Wodehouse ble understatssekretær for India i 1864, men mot slutten av det året ble han gjort til Irlands stattholder. I denne stillingen måtte han forholde seg til den første manifesteringen av fenianismen, og i anerkjennelse av hans suksess ble han utnevnt til jarl av Kimberley i 1866, men ble Lord Privy Seal i Gladstones regjering. I juli 1870 ble han overført fra den stillingen for å bli statssekretær for koloniene.
På dette tidspunktet kom de store diamantfunnene i Sør–Afrika, og den nye byen Kimberley ble oppkalt etter kolonisekretæren på dette tidspunktet.
Etter en periode i opposisjonen fra 1874 til 1880, returnerte Wodehouse til kolonikontoret i Gladstones neste regjering. Men på slutten av 1882 byttet han ut denne stillingen med den som kansler for Chancellor of the Duchy of Lancaster og så som statssekretær for India, en post han beholdt i resten av Gladstones perioder ved makten (1882-1885, 1886, 1892-1894), selv om han kombinerte den med Lord President of the Council.
I Archibald Philip Primroses regjering (1894–95) var han statssekretær for utenriksdepartementet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) John Wodehouse, 1st Earl of Kimberley – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) John Wodehouse, 1. jarl av Kimberley hos Hansards parlamentsdebatter 
(en) John Wodehouse, 1. jarl av Kimberley hos The Peerage
Félix Sánchez

Félix Sánchez Marcelo (født 30. august 1977) er en dominikansk friidrettsutøver som har 400 meter hekk som spesialitet. Han har vunnet to Olympiske gullmedaljer og to VM-gull. 
Den første olympiske gullmedaljen tok han under OL 2004 i Athen (forøvrig den første olympiske gullmedaljen for Den dominikanske republikk) og den andre under London-lekene i 2012. Han har også to VM-gull på distansen, den ene fra VM 2001 i Edmonton og den andre fra VM 2003 i Paris. Han har også en sølvmedalje fra VM 2007 i Osaka.
Han var Den dominikanske republikks flaggbærer under åpningsseremonien 2004 i Athen og 2008 i Beijing.    


== OL-medaljer ==
 2012  London - Gull i friidrett, 400 meter hekk, menn  Den dominikanske republikk
 2004  Athen - Gull i friidrett, 400 meter hekk, menn  Den dominikanske republikk


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Félix Sánchez – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Félix Sánchez – Olympics.com 
(en) Félix Sánchez – Olympic.org 
(en) Félix Sánchez – Olympedia 
(en) Félix Sánchez – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Félix Sánchez – World Athletics 
(en) Félix Sánchez – Diamond League 
(en) Félix Sánchez – Track and Field Statistics
Amund Kjernli

Lars Amund Kjernli (født 1957) er norsk lokalpolitiker (Ap) som  var ordfører i Ski kommune. Han representerer Arbeiderpartiet og ble valgt til ordfører i 2005. Kjernli har vært politisk aktiv i Ski kommune siden 1987. Sønnen Gorm Kjernli er stortingsmann.


== Referanser ==
Skoddeberg kraftverk

Skoddeberg kraftverk er et vannkraftverk ved Saltvatnet i Tjeldsund kommune i Troms og Finnmark fylke.
Kraftverket utnytter et fall på ca. 70 meter fra Skoddebergvatnet til Saltvatnet. Skoddebergvatnet reguleres mellom 101,25 og 94,75 moh. Avløpet fra kraftverket drenerer til Saltvatnet som er inntaksmagasin for Helleren kraftverk ved sjøen innerst i Grovfjord.
Nedbørsområdet er på 135 km².
Det er installert to francisturbiner på tilsammen 7 MW. Den første ble satt i drift i 1953, den andre i 1956. Midlere årsproduksjon er på 26 GWh. 
Kraftverket er eid av Nordkraft.


== Referanser ==


== Kilder ==
«NVE Atlas». Utbygd vannkraft.  Norges vassdrags- og energidirektorat
NVE vannkraftdatabase
Nordkraft
Helleren kraftverk

Helleren kraftverk er et vannkraftverk på Hellaren i Tjeldsund kommune i Troms og Finnmark fylke.
Kraftverket utnytter et fall på ca. 20 meter fra Saltvatnet til havnivå i Grovfjorden. Anlegget er et elvekraftverk som også utnytter avløpet fra Skoddebergvatnet via Skoddeberg kraftverk.
Det er installert en kaplanturbin på 2,4 MW. Midlere årsproduksjon er på 9,3 GWh.
Kraftverket er eid av Nordkraft.
Dagens kraftverk er bygget i 1988. Det erstattet et eldre kraftverk fra 1958. Bak dette står en åpen museumsbygning som inneholder et gammelt aggregat fra 1910 som har stått i Nedrefoss kraftverk.


== Referanser ==


== Kilder ==
«NVE Atlas». Utbygd vannkraft.  Norges vassdrags- og energidirektorat
NVE vannkraftdatabase
Nordkraft
Saqqaqkulturen

Saqqaqkulturen er navnet på en av de tidligste folkene som befolket Grønland.
Independence I (ca. 2500 f.Kr. – 1800 f.Kr.) var de første innvandrerne til Grønland. Disse gikk over isen fra Canada, og kom i land ved Independencefjorden, derav navnet på denne kulturen. Disse holdt til på nordkysten av øya. 
Saqqaqfolket kom like etterpå, ca. 2400 f.Kr., men trakk sørover på vestkysten. De to folkeslagene sameksisterte dermed i nesten hele Independence 1 sin epoke. De var sannsynligvis eskimoer, og navnet sitt har de fått fra bygda Saqqaq ved Diskobukten, der de første funnene fra denne kulturen ble gjort. Det er særlig i dette området man har forsket på denne kulturen, og man har gjort mange arkeologiske funn her. Det er avdekket over 100 boplasser bare rundt Diskobukten, med store mengder redskaper, dyreknokler og ildsteder. 


== Historie og levninger ==
Saqqaqfolket spredde seg etterhvert videre sørover, rundt Kapp Farvel på sydspissen, og videre nordover på østkysten, helt opp til dagens Scoresbysund (Ittoqqortoormiit) ved Scoresbysundet. 
I forhold til Independence 1 hadde saqqaqfolket både flere våpentyper og en mer variert tilgang til mat. Faunaen er mer variert i sydlige deler av Grønland enn på nordkysten, der man levde på primært moskus, men på sommers tid hadde også disse tilgang til fugler, hare, rev, lemen, fisk og sel. 
De utviket mange jaktvåpen som gjorde det mulig å jakte på avstand, som pil og bue, lanser og kasteharpuner. Dermed kunne de jakte på både reinsdyr, sel og hval. De utviklet også kajakker av skinn, til hval- og seljakten. Man har også funnet lamper for tran eller talg. 
Den eldste kjente delen av en eskimodrakt som er funnet, er funnet i en gammel boplass i Qeqertasussuq ved Diskobukten. Her fant de en innerstrømpe til en kamik. Den er lagd av selskinn. På samme boplass har man også funnet knokler fra Saqqaq-mennesker, men bare 4 knokler og en hårdott. Knoklene stammer fra en mann og en kvinne. 
Vinterboligen deres var hus av torv og telttak av skinn.
Man vet ikke nøyaktig hvorfor Saqqaq-folket døde ut. De forsvant fra boplassene sine, og døde ut ca. år 800 f.Kr Dette skjedde samtidig med at klimaet på Grønland ble kaldere, så det kan skyldes matmangel. 
Etter at Saqqaq-folket hadde befolket store deler av Grønland i ca. 1.600 år kom nye folk og innvandret til Grønland; Independence II og dorsetkulturen. Independence II holdt til på nordkysten, som Independence I, mens Dorset-folket bosatte seg langs hele kysten av det sørlige Grønland, fra dagens Thule, ned rundt sydspissen og opp til Scoresbysundet, på samme måte som Saqqaq-folket. 


== Se også ==
Independence I
Dorsetkulturen
Independence II
Thulekulturen


== Litteratur ==
Illustrert Vitenskap, nr. 12/2007, Grønland ble befolket 7 ganger.


== Eksterne lenker ==
Saqqaq culture chronology, Greenland Research Center of National Museum of Denmark
Katherine Harmon: Long-Locked Genome of Ancient Man Sequenced, i Scientific American
Historie i bølger
Maksimilian Volosjin

Maksimilian Aleksandrovitsj Kirijenko-Volosjin (russisk: Максимилиан Александрович Кириенко-Волошин) (født 16. maijul./ 28. mai 1877greg. i Kiev, Ukraina, død 11. august 1932) var en betydningsfull representant for den symbolistiske retningen i russisk kultur og litteratur. Han ble berømt som poet og kritiker av litteratur og kunst. Hans litteratur ble utgitt i samtidige tidsskrifter tidlig på 1900-tallet, blant annet «Vesy» (Vekten), «Zolotoje runo» (Det gyldne ull) og «Apollon». Han var også kjent for sine briljante oversettelser av fransk poesi og prosa til russisk.


== Biografi ==


=== Tidlig liv ===

Volosjin var født i Kiev i 1877. Han var elev i noen få år ved Polivanov og en skole på Krimhalvøya, hvor hans mor i 1893 kjøpte et stykke land i Koktebel. Etter gymnaset ble Volosjin student ved universitetet i Moskva under gjenoppstandelsen av den radikale studentbevegelsen i Russland.


=== Reiser ===
Volosjin foretok reiser i lengden og bredden av Russland, ofte til fots. I 1900 var han del av en ekspedisjon hvor han kartla ruten til Orenburg-Tasjkent-jernbanen.


=== Senere år ===
Senere i livet malte han akvareller. Mange av kunstverkene tilhører idag muséer over hele verden, mens andre finnes i private samlinger i Russland og andre land.
Den lille landsbyen Koktebel sørøst på Krimhalvøya der Volosjin bodde var en stor inspirasjon for ham, og innbyggerne minnes poeten. Fjellet Volosjin ble begravet på bærer hans navn. Huset han bodde i som nå er et museum, fortsetter å tiltrekke mennesker fra alle deler av verden. Husets eier tjente som vert til utallige poeter, kunstnere, skuespillere, vitenskapsmenn og vandrere.


== Referanser ==
Sveits’ distrikter

Sveits' distrikter er forvaltningsenheter i Sveits mellom kantons- og kommunenivå. 16 av 26 kantoner er delt i distrikter. Siden kantonene har stor autonomi og kantonenes inndeling dermed er opp til disse, er ikke distriktene sammenlignbare enheter mellom kantonene. Både navnene og betydningen varierer. Den vanligste betegnelsen er distrikt (tysk Bezirk, fransk district, italiensk distretto, retoromansk dertgira), men også betegnelsene krets (Kreis, cercle, circolo, circul) eller amt er i bruk. I noen kantoner fins det flere forvaltningsnivåer, f.eks. i Graubünden og Ticino, som er delt i distrikter, som i sin tur er delt i kretser, som omfatter flere kommuner.
I noen kantoner er distriktene rent administrative enheter, i andre (spesielt de tysktalende) har de reelle politiske kompetenser. Her kan f.eks. ikke kantonene treffe avgjørelser som berører lavere politiske enheter, hvis de sistnevnte er uenige.
Den følgende tabellen gir en oversikt over distriktene i de ulike kantonene. Bak distriktenes navn er antallet mindre enheter angitt i parentes.
Brixental

Brixental er en dal i Nord-Tirol som strekker seg fra Wörgl i vest til Kitzbühel i øst. Dermed danner den en naturlig forbindelse mellom Inn- og Leukental. Samtidig er dalen den viktigste trafikkåren mellom Østerrikes vestlige (Tirol og Vorarlberg) og østlige landsdeler (Salzburg, Oberösterreich osv.).
Brixental er 30 km lang. Størsteparten av dette er dalen til elven Brixentaler Ache og drenerer vestover mot Inn. De siste 5 km drener derimot nordøstover mot Kitzbühler Ache.
Kommunene i dalen er, fra vest og østover:

Itter
Hopfgarten im Brixental
Westendorf
Brixen im Thale
Kirchberg in Tirol
Niingen kraftverk

Niingen kraftverk er et vannkraftverk ved Bogen i Evenes kommune i Nordland fylke. Deler av nedbørsfeltet ligger i Skånland kommune i Troms.
Kraftverket utnytter et fall på ca. 502 meter fra Niingsvatnet til Strandvatnet. Niingsvatnet reguleres mellom 510 og 494 moh.
Det er installert en 5-strålers peltonturbin med maksimal effekt 17,3 MW. Midlere årsproduksjon er på 74 GWh.Kraftverket er eid av Niingen Kraftlag AS. Det driftes av Nordkraft.


== Opprinnelig installasjon 1913 ==
A/S Ofoten jernmalmgruber fikk bygd det første kraftverket i Niingvassdraget i 1913. Dette var på 1,18 MW og utnyttet et fall på 120 m. Det utnyttet elven fra Niingsvatnet, men lå ikke helt på samme plass som dagens kraftverk.


== Nytt kraftverk 1954 ==

I 1947 ble fallrettighetene overdratt til A/S Niingen Kraftlag som foretok en helt ny regulering av Niingelva. Kraftlaget var en sammenslutning av de daværende fordelingsverkene i Ofoten og Vesterålen, samt Vågsfjord Kraftselskap i Troms. 
Utbyggingen startet i 1950 og ble fullført 1954. Det nye kraftverket ble bygget for å utnytte hele fallet fra Niingsvatnet til Strandvatn på 504 m brutto.Det ble bygget en 2,3 km lang driftstunnel med tverrsnitt 4,5 m2. I enden av driftstunnelen er det overgang til frittliggende turbinrør med trykkstigningskammer. Turbinrøret som ble installert var 1,1-0,90 m i diameter og 1080 m langt. 
Kraftstasjonen ble bygget i fjell. Det ble montert opp en peltonturbin fra Voith og en generator fra Bruce Peebles & Co. Ltd. på 11,4 MW. De omkringliggende distriktene ble forsynt via en 20 kV-kraftlinje, mens det gikk en linje med spenning på 66 kV til Vesterålen. I 1954 ble årsproduksjonen oppgitt til 43 GWh og ytelsen til 11,2 MW.Dette var hovedkraftverket i regionen, og måtte derfor være i kontinuerlig drift.


== Rasulykken 1952 ==
Under anleggsarbeidet gikk det et stort snøras 21. januar 1952 som tok anleggsbrakkene 500 meter oppe i fjellsiden. 5 arbeidere omkom.


== Opprusting 1986-1991 ==
Etter 30 års drift var det behov for oppussing og revisjoner. Ombygging av aggregatet økte effekten til 14 MW.


== Havari og nybygg 2008 ==
Turbinen var utsatt for stor slitasje fra sand i vannet. Løpehjulet havarerte 31. august 2005, noe som medførte store skader på maskineriet. Heldigvis var ingen personer til stede da dette skjedde. 
I 2008 ble et nytt aggregat på 17,3 MW tatt i bruk. Det er plassert i et nybygg av betong, som et påbygg til fjellanlegget.


== Nytt inntak 2009 ==
Tunnelen ble forlenget til et nytt inntak på dypere vann. Det gir vesentlig reduksjon av sandtransport i tunnelen. Samtidig ble rørbruddsventilen skiftet.
Rørgaten er under rehabilitering med sandblåsing og maling, fundamentering og forankring. Arbeidet pågår rundt 2014 - 2019.


== Referanser ==


== Kilder ==
«NVE Atlas». Utbygd vannkraft.  Norges vassdrags- og energidirektorat
NVE vannkraftdatabase
Nordkraft
OPPRUSTING OG UTVIDELSE AV VANNKRAFTVERK. Erfaringer fra gjennomførte prosjekter Niingen kraftverk
Urseren

Urseren (også Ursern, Urserental) er en alpedal som utgjør den høyest beliggende delen av den sveitsiske kantonen Uri. Dalens elv er Reuss med sine kildeelver. Dalen begrenses gjennom Uri-Alpene (3630 moh. i Dammastock) i nord og vest og av Gotthardmassivet i syd. Den eneste forbindelsen nedover til Uri er gjennom et trangt og bratt juv i nord, Schöllenenschlucht, som det lenge var veldig vanskelig og farlig å passere. Derimot er Urseren gjennom tre fjellpass lett tilgjengelig fra andre regioner: Furkapasset i vest fører til Goms i den tysk/franskspråklige kantonen Wallis; St. Gotthard-passet i syd fører til Valle Leventina i den italienskspråklige kantonen Ticino; og Oberalppasset i øst fører til den retoromanskspråklige dalen Surselva i Graubünden. Alle fire forbindelsene er i dag godt utbygget med både vei og jernbane, delvis med tunneler.
I Urseren ligger tre kommuner med tilsammen 1600 innbyggere. Nedenfra og oppover dalen (fra øst til vest) er dette:

Andermatt
Hospenthal
RealpTradisjonelle næringsgrener var fehold med seterdrift samt varetransport over Gotthardpasset. På 1900-tallet fikk turismen økende betydning. Per 2000 hadde Urseren om lag 1800 gjestesenger.
Den desidert største grunneieren i Urseren er ikke kommunene eller kantonen, men den såkalte korporasjonen Urseren. Denne dannes av Urserens innbyggere. Bakgrunnen for denne ordningen er at Urseren i lang tid har vært et selvstendig område. Selv om Urseren per i dag ikke er noen politisk eller administrativ enhet, har den en lang historie som sådan.


== Historie ==
Urseren hørte i den tidlige middelalderen under klosteret Disentis, som lå på andre siden av Oberalppasset. På 900-tallet ble Urseren befolket av retoromaner via Oberalppasset og på 1100-tallet av walsere (tysktalende utvandrere fra Wallis) via Furkapasset. Den retoromanske befolkningen har med tiden gitt opp sitt språk til fordel for tysk. Befolkningen var nokså autonom. Den samlet seg hvert år på en åker ved Hospenthal bl.a. for å velge en representant for dalen (Talammann).
På det verdslige plan var Urseren først (fra 1232) underlagt grevene av Rapperswil, senere huset Habsburg (fra 1283) og til slutt kantonen Uri (fra 1317). Urseren bevarte imidlertid under alle disse herskerne en stor grad av selvstendighet. Denne ble bekreftet gjennom at dalen ble riksumiddelbar i 1382. Uri forsøkte lenge å utvide sin maktposisjon i dalen for å kunne kontrollere hele ruten over St. Gotthard-passet. 1410 inngikk Urseren og Uri en «evigvarende kontrakt», som innebar at Urseren ble en del av det sveitsiske edsforbund, at Uri overtok Urserens ytre styre, men at Urseren beholdt indre selvstyre.
I Den helvetiske republikk ble Urseren i 1798 tilsluttet den nyopprettede kantonen Waldstätte. Da denne kantonen, sammen med republikken, ble avviklet allerede i 1803 i forbindelse med at edsforbundet gjenoppsto i fornyet utgave, ble Urseren en del av kantonen Uri.