jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Michael Staksrud

Michael Staksrud (født 2. juni 1908 i Tingelstad, Gran, død 10. november 1940 Gjersjøen, Oppegård) var en norsk skøyteløper. Han representerte Brandbu Idrettsforening, Hamar Idrettslag og Oslo Skøiteklub.
Han deltok i internasjonal skøytesport fra 1927 helt frem til krigens utbrudd i 1940. Sammen med Ivar Ballangrud og Hans Engnestangen utgjorde Staksrud «Hadelandstrioen». I første del av karrieren sto han i Hamar Idrettslag og trente under Peter Sinnerud; fra 1937 representerte han Oslo Skøiteklub.
19 år gammel ble han nr. 6 i sitt første verdensmesterskap. Året etter ble han nr. 5, og i 1929 nr. 3. I 1930 tok han sitt første verdensmesterskap på Frogner stadion – en bedrift han skulle gjenta både i 1935 og i 1937. Han tok også to andreplasser i VM (1932 og 1933). Han ble europamester på Hamar i 1934 og i Davos i 1937. På 1 500-meteren i Davos gikk han i par med Hans Engnestangen. Begge gikk under Oscar Mathisens 23 år gamle verdensrekord; Engnestangen på 2.15,0 og Staksrud på 2.14,9. Samtidig gikk han til topps på Adelskalenderen, og beholdt den posisjonen i to år.
I 1932 og 1934 ble han også norgesmester på skøyter.
I 1937 ble han tildelt Morgenbladets gullmedalje for sin dobbelte mesterskapstriumf. Michael Staksrud druknet i Gjersjøen i Oppegård under uklare omstendigheter senhøsten 1940 etter en fest.


== Personlige rekorder ==


== Referanser ==


== Litteratur ==
Bjørnsen, Knut (1932-2008) og Jorsett, Per (1920–) (1971). «Michael Staksrud – Mannen som strøk 2.17,4». Skøytesportens stjerner. Oslo: Cappelen. s. 68–71. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link) [Tilgang for norske IP-adresser / Digitalisert på Bokhylla.no av Nasjonalbiblioteket.]


== Eksterne lenker ==
(en) Michael Staksrud – Olympics.com 
(en) Michael Staksrud – Olympic.org 
(en) Michael Staksrud – Olympedia 
(en) Michael Staksrud – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Michael Staksrud – Speedskatingbase.eu 
(en) Michael Staksrud – SpeedSkatingNews.info 
(en) Michael Staksrud – SpeedSkatingStats.com 
(en) Michael Staksrud – TheSports.org 
«Michael Staksrud» (engelsk). Skateresults.com. Arkivert fra originalen 11. mars 2007. Besøkt 7. mars 2015. 
(no) Michael Staksrud i Store norske leksikon
Om Michael Staksrud på Norges Skøyteforbunds hjemmesider (feil bestenotering på 3000m)
Gothmog (første tideverv)

Se også GothmogI J.R.R. Tolkiens fiktive univers, Midgard, var Gothmog herre over balrogene og Morgoths kaptein – en rang som kan sammenliknes med Saurons rang.
Han var ikke like mektig eller ond som de mørke herrene, men han var dem overlegen når det gjaldt strategi og styrke. Han bar en svart øks og kjempet i Dagor-nuin-Giliath, der han skadet Fëanor fysisk. Han drepte to Noldo-konger: Fëanor i Dagor-nuin-Giliath og Fingon i Niarnaeth Arnoediad. I det samme slaget tok han Húrin av Dor-Lomin, som hadde drept hans personlige livvakt, til fange og brakte ham til Angband. Gothmog ledet dessuten også angrepet på Gondolin og drepte og ble drept der av Ecthelicon, en noldolsk alveherre.
I de tidligste versjonene av hans mytologi beskriver Tolkien Gothmog som sønnen til Morgoth og trollkvinnen Fluithuin, men idéen om barn av valaene ble forkastet i senere skriv.
I en av Tolkiens tidligere Midgard-verk blir "Lungothrin, Lord of Balrogs" nevnt. Det er ikke sikkert om det var et annet navn for Gothmog, eller om det betød "Balrogenes Herre".
Heinz-Herbert Karry

Heinz-Herbert Karry (født 6. mars 1920 i Frankfurt am Main, død 11. mai 1981 samme sted) var en tysk politiker (FDP). Han var ble regnet for å tilhøre den markedsliberale fløyen i sitt parti. Selv beskrev han seg som høyreliberal.
Karry var medlem av Hessens landdag fra 1960 til 1978 og formann for FDPs fraksjon fra 1968 til 1970. Fra 1970 til sin død var han handelsminister og visestatsminister i Hessen. Karry drev en svært aktiv handelspolitikk på vegne av delstaten Hessen, gjennom besøk i bl.a. Folkerepublikken Kina, som på denne tiden åpnet for utenlandske investeringer, og arabiske land. Han engasjerte seg også for gjenoppbyggingen av Alte Oper i Frankfurt. 
Heinz-Herbert Karry ble skutt mens han sov i sin bolig i Frankfurt-bydelen Seckbach den 11. mai 1981. Den venstreekstreme terrorgruppen Revolutionäre Zellen tok senere på seg ansvaret for ugjerningen. Terrororganisasjonen oppgav som motiv at Karry var ansvarlig for byggingen av atomkraftverket Biblis, Frankfurt lufthavns nye vestlige rullebane, tallrike motorveier og for våpenleveranser til kriseregioner. Gjerningsmennene er ikke tatt. Karry var dermed den første tyske minister i etterkrigstiden som ble offer for terrorisme.
Ved drapet på Karry skal Joschka Fischer ha vært ufrivillig involvert. Fischer hadde i 1973 lånt bort sin bil som ble brukt til transport av de stjålne våpnene som senere ble brukt ved drapet. Fischer hevdet å ha gitt terroristen Hans-Joachim Klein lov å låne bilen kun for at han skulle installere en ny motor. Først senere ble han kjent med at bilen var brukt til å transportere våpen.
I Frankfurt ble Rotenburger Straße omdøpt til Heinz-Herbert-Karry-Straße etter ministerens død.
Karry, som hadde en jødisk forelder, hadde vært tvangsarbeider under nazistenes regime.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Verk av og om Heinz-Herbert Karry i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
Melchior Westhues

Melchior Westhues (født 6. mars 1896 i Herbern i Westfalen, død 10. november 1971 i München) var en bayersk veterinær og senator.
Etter sin habilisasjon i 1925 ved universitetet i Giessen ble Westhues professor i veterinærmedisin samme sted. Året etter ble han kalt til München, hvor han ble professor i alminnelig og spesiell kirurgi inkludert øyensykdommer ved den kirurgiske dyreklinikk i 1931. Han innehadde dette professoratet frem til han ble pensjonert i 1965. Fra 1955 til 1956 var Westhues rektor ved Ludwig-Maximilian-universitetet. Han var dessuten i en årrekke bayersk senator.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Verk av og om Melchior Westhues i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
Leavenworth (Kansas)

Leavenworth er en by i Leavenworth County i den amerikanske delstaten Kansas. Den ble grunnlagt i 1854 som den første byen i delstaten. Navnet stammer fra Fort Leavenworth, en garnison opprettet i 1827 av oberst Henry Leavenworth. I 2010 hadde byen et innbyggertall på 35 251.
Leavenworths viktigste industri er fengsler. I byen ligger et stort føderalt fengsel, USP Leavenworth, samt en rekke mindre fengsler, inkludert forsvarets hovedfengsel, U.S. Disciplinary Barracks.


== Bilder ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Leavenworth, Kansas – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
United States Penitentiary, Leavenworth

United States Penitentiary (USP), Leavenworth er et amerikansk føderalt fengsel i Leavenworth, Kansas. Fengselet ble opprettet ved lov i 1895 og har en kapasitet på 1197 fanger. Per mai 2002 er det 1641 innsatte i fengselet.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) United States Penitentiary, Leavenworth – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
United States Disciplinary Barracks

United States Disciplinary Barracks (USDB) er et amerikansk militært fengsel i Leavenworth i Kansas. Fengselet ble opprettet ved lov i 1874 og er forsvarets eneste fengsel med sikkerhetsnivå Maximum Security. USDB drives av hæren, men tar imot militært personell dømt ved krigsrett fra alle forsvarsgrenene. Vaktene ved fengselet er militærpoliti fra hæren.
29 henrettelser har funnet sted ved USDB, inkludert 12 tyske krigsfanger henrettet i 1944 for mord. Den siste henrettelsen i fengselet, som også var den siste henrettelsen i det amerikanske forsvaret, ble utført 13. april 1961 da menig John A. Bennett ble hengt for å ha voldtatt og drept en 11 år gammel østerriksk pike.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) United States Disciplinary Barracks – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Anadyr

Anadyr (russisk: Ана́дырь, tsjuktsjisk: Кагыргын, Kagyryn) er en by og administrativt senter i det autonome området Tsjukotka i Russland. Anadyr er Russlands østligste by. Den ligger ved Anadyrbukta, som er en del av Beringhavet, ved utløpet av elvene Anadyr og Velikaja. Innbyggertall: 11 038 (folketelling 2002), 17 094 (folketelling 1989).


== Historie ==
Anadyr ble grunnlagt 3. august 1889 under navnet Novo-Mariinsk (russisk: Ново-Мариинск). I 1923 ble navnet endret til Anadyr, oppkalt etter fortet som Semjon Dezjnjov fikk bygget noe lengre opp i elva. Anadyr fikk bystatus i 1965.


== Klima ==
Minimumstemperaturen som har vært målt i løpet av de siste hundre årene, er −51,1 grader celsius.


== Økonomi og næringsliv ==
Fiskerihavna i Anadyr ligger innerst i Anadyrbukta. Etter den vedvarende nedgangen på 1990-tallet har det etter århundreskiftet utviklet seg nye næringsgrener, blant annet eggproduksjon, med en årlig produksjon på 800 000 egg. I 2001 ble det startet produksjon fra et gassfelt ved Zapadnojesjøen, som Anadyr fra 2002 er tilknyttet med en rørledning. I 2002 ble også byggingen av det nye regionparlamentet fullført. Det eksisterende Hotel Tsjukotka ble renovert og det er også vedtatt bygging av ytterligere et hotell.


== Transport ==
Byen er ei viktig havn ved Anadyrbukta i Beringhavet. Fra Anadyr Ugolnij lufthavn går det flyruter til mange mindre byer i Russlands fjerne østen, samt ruter til Khabarovsk og Moskva og charterfly til Nome i Alaska.


== Kjente personer fra Anadyr ==
Valerij Tokarev, kosmonaut oppvokst i Anadyr
Roman Abramovitsj, oljemilliardær og guvernør av Tsjukotka som har investert mye av sin formue i byens infrastruktur.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Anadyr – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Offisielt nettsted for Anadyr
Xylofon

En xylofon (gresk; ξυλω tre, φον lyd, uttale: [sylofon]) er et musikkinstrument i slagverkfamilien. Xylofonen er i slekt med marimbaen, og det er vanskelig å si hvor skillet går. Marimbaen er så å si det afrikanske kontinentets xylofon og xylofonen Asias marimba. Ulike variasjoner av samme prinsippet forekom samtidig i Asia og Afrika, og de afrikanske slavene tok instrumentet med til Sør-Amerika. I Indonesia utviklet instrumentet seg mye og ble på 1300-tallet brukt i Javanesiske tempel. Xylofonen har mange ulike navn i ulike land og deler av verden: Pattala i Burma, Roneát i India, Ranak-ek (lys) Ranak–thume/mai (lav) i Thailand. Den moderne xylofonen består av en rekke staver (taster) av tre som varierer i lengde, og som blir slått på av klubber (køller) av plast, tre, garn eller gummi. Hver tast er stemt i en spesiell tone, og de er arrangert etter en kromatisk skala. Plasseringen av tastene er som på et piano.
Xylofonen har en lysere tone enn marimba, og har en kortere klang (engelsk: sustain). Moderne xylofoner har resonansrør hengende under taster.
I Afrika finnes mange forskjellige typer xylofoner og marimbaer, og det omtrent hundre ulike navn på disse instrumentene, som for eksempel balafon og amadinda, den siste er en type xylofon som brukes i blant annet Uganda.


== Se også ==
Marimba
Vibrafon
Klokkespill
Rørklokker
Calung


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«DigitaltMuseum: Søk:  'Xylofon'».
Peder Østlund

Peder Østlund (født 7. mai 1872, død 22. januar 1939) var en norsk skøyteløper. Han var sønn av Johan Person Östlund innvandret 1871 til Trondheim fra Hackås utenfor Östersund (gammelt norsk område i Jemtland) og gift med Anne Mathea Alfstad fra Garder. Den to år yngre broren Ole Østlund var sammen med Wilhelm Henie blant Europas beste banesyklister, i tillegg til skøyteløping.
Peder Østlund lå øverst på Adelskalenderen i to perioder, totalt i nesten ti år (3644 dager). Han ble verdensmester i 1898 og 1899, og vant europamesterskapet i 1899 og 1900.
Han satte ti verdensrekorder i løpet av karrieren. Helgen 10.-11. februar 1900 satte han fire verdensrekorder på Davos Eisstadion.
Østlund ble norgesmester på skøyter i 1898. Han representerte Trondhjems Skøiteklub.


== Personlige rekorder ==
500 m – 45,2
1 000 m – 1.34,0
1 500 m – 2.22,6
3 000 m – 6.56,4
5 000 m – 8.51,8
10 000 m – 17.50,6


== Referanser ==


== Litteratur ==
Bjørnsen, Knut (1932-2008) og Jorsett, Per (1920–2019) (1971). «Peder Østlund – Trøndernes første». Skøytesportens stjerner. Oslo: Cappelen. s. 20–24. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link) [Tilgang for norske IP-adresser / Digitalisert på Bokhylla.no av Nasjonalbiblioteket.]


== Eksterne lenker ==
(en) Peder Østlund – Speedskatingbase.eu 
(en) Peder Østlund – SpeedSkatingNews.info 
(en) Peder Østlund – SpeedSkatingStats.com 
(no) Peder Østlund i Store norske leksikon
(no) Peder Østlund i Norsk biografisk leksikon
Vibrafon

Vibrafon er et musikkinstrument i slagverkfamilien. Den består av en rekke staver (taster) av metall som varierer i lengde, og som blir slått på av klubber (køller) surret inn med garn med en kule innenfor i ulik hardhetsgrad. Forskjellige kulers hardhet gir ulik karakter i klangen av instrumentet. Hver tast er stemt i en spesiell tone, og de er arrangert etter en kromatisk skala. Plasseringen av tastene er som på et piano.
Under hver tast er det plassert resonansrør som forsterker lyden. Inne i disse rørene er det plassert en liten plate med litt mindre diameter enn røret selv. Denne platen er igjen festet på en stang som gjør at platen kan rotere og dermed veksle mellom å tette igjen røret, eller åpne det. Stangen roteres ved hjelp av en liten elektrisk motor. Dette gir en «vibrerende» effekt (vibrato) som er opphav til navnet på vibrafonen.
Tonene på en vibrafon har en særdeles lang etterklang. På grunn av dette er det festet en dempemekanisme (engelsk: sustain pedal) under vibrafonen, på samme måte som på et piano. Når pedalen er nede, vil tonene klinge, mens når den er oppe vil tonenes etterklang dempes.


== Se også ==
Xylofon
Marimba
Klokkespill
Rørklokker
Immortal

Immortal er et black metal-band fra Bergen, Norge, dannet i 1991 av tidligere medlemmer fra Old Funeral og Amputation.


== Biografi ==
17. juli 2003 opphørte bandet etter 13 år og 7 album av personlige grunner, men det ble gjenforent i 2006. Bandet, som liker å omgi seg med mystikk og klassiske metall-klisjeer slik som ansiktssminke, beskriver musikken sin som «en nisje for frosne, hurtige og catchy sanger». Etter albumet Blizzard Beasts fikk gitarist Demonaz Doom Occulta senebetennelse og måtte trekke seg tilbake og overlot gitaren til Abbath Doom Occulta, som hadde spilt bassgitar frem til da. Demonaz fortsatte i bandet som tekstforfatter. Bandet vant Alarmprisen 2001 i klassen metall for Damned In Black.
Etter at Immortal ble oppløst i 2003 ble blant annet bandet I dannet i 2005 og ga i oktober 2006 ut debutalbumet Between Two Worlds. I består av Abbath i tillegg til Armagedda som var tidligere medlem av Immortal, Ice Dale fra Enslaved og T.C King fra Gorgoroth.
I 2007 spilte Immortal på Infernofestivalen i Oslo, Motstøy-festivalen (Notodden), Wacken Open Air i Tyskland og Hole in the Sky i Bergen. Det åttende studioalbum med tittelen All Shall Fall ble utgitt den 25. september 2009, og ifølge et intervju med magasinet DECIBEL var arbeidet med det niende studioalbumet i gang i 2009.Immortal ble nominert til Spellemannprisen 2009 for albumet All Shall Fall, men bandet valgte å takke nei til nominasjonen.


== Medlemmer ==
Nåværende medlemmer

Demonaz Doom Occulta – gitar,  (manager) (1989–2003, 2006-)
Reidar «Horgh» Horghagen – trommer (1996–2003, 2006-)Tidligere medlemmer

Abbath Doom Occulta – Vokalist, bass, gitar, keyboard, trommer (1989–2003, 2006-2015)
Ole Jørgen «Apollyon» Moe – bass (2006–2015)
Stian «Iscariah» Smørholm – bass (1999–2002)
Jan Axel «Hellhammer» Blomberg – trommer (live, 1995)
Kolgrim – trommer (demo, 1992)
Jørn Inge Tunsberg – gitar (demo, 1989–1991)Tidligere studio- og konsertmedlemmer

Yngve «Saroth» Liljebäck – bass (live, 2002–2003)
Ronny «Ares» Hovland – bass (live, 1998)
Jan Axel «Hellhammer» Blomberg – trommer (live, 1995)
Erik «Grim» Brødreskift – trommer (live, 1993–1994)


== Diskografi ==
Immortal, (mini-LP), (1991)
Diabolical Fullmoon Mysticism, (1992)
Pure Holocaust, (1993)
Battles in the North, (1995)
Blizzard Beasts, (1997)
At the Heart of Winter, (1999)
Damned in Black, (2000)
Sons of Northern Darkness, (2002)
Sons of Northern Darkness (Deluxe Edition), (2005)
All Shall Fall, (2009)
Northern Chaos Gods (2018)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Immortal – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Immortal – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Immortal på Apple Music 
(en) Immortal på Discogs 
(en) Immortal på MusicBrainz 
(en) Immortal på Encyclopaedia Metallum 
(en) Immortal på Spotify 
(en) Immortal på Songkick 
(en) Immortal på Last.fm 
(en) Immortal på AllMusic 
Immortal hos MySpace
Otto Braun (forfatter)

Otto Braun (født 28. september 1900 i Ismaning i Tyskland, død 15. august 1974 i Varna i Bulgaria) var en tysk forfatter, funksjonær i Det tyske kommunistiske parti og førstesekretær i DDRs forfatterforbund. 


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Otto Braun vokste på barnehjem, til tross for at moren fortsatt levdede var i livet.
Braun var fra 1913 til 1919 på lærerutdannelsesanstalten i Pasing, og ble innkalt til den kongelige bayerska armé i juni 1918. Han han rakk ikke å delta i strid i første verdenskrig idet våpenstilstanden inntrådte bare et par måneder senere. Etter krigsslutt vendta han ikke tilbake til sin lærerutdannelse.  


=== Politisk virke ===
I 1921 trådte han inn i Det tyske kommunistparti (KPD), og virket til 1926 i dets sikkerhets- og etterretningstjeneste. Fra  1921 var han også redaktør i KPD-pressen. Han var med på opprettelsen av den bayerske sovjetrepublikk og i 1921 også innblandet i midtøsttyske oppstander. Fra 1925 var han også tilknyttet utenlandsavdelingen av den sovjetiske hemmelige tjeneste GPU. 
Mellom 1926 og 1928 satt han fengslet i Berlin-Moabit. Hans livsledsagerske Olga Benario ledet så en gruppe som befridde ham, og han flyktet straks til Moskva der han i 1928-29 var medlem av Den proletariske vernedivisjon. Han studerte samtidig ved militærakademiet i Frunze til 1932. 
I Kina: Fra 1932 til 1939 var han på den militære etterretningstjenesten GRUs oppdrag militærrådgiver for Den kommunistiske internasjonale og offiser i den kinesiske kommunistiske bondehæren. Han tok som pseudonym det kinesiske navnet Li De (李德; pinyin: Lǐ Dé). Han deltok på «den lange marsjen» 1934-1935, og var de første månedene (oktober-januar) de facto marsjens militære øverstkommanderende. Men i januar 1935, under Zunyikonferansen i provinsen Guizhou, ble han skjøvet til side. 
I Sovjetunionen: Fra 1939 til 1941 var han redaktør og oversetter ved Forlaget for fremmedspråklig litteratur i Moskva. Til 1946 var han politisk instruktør ved en rekke krigsfangeleirer og medlem av «Nasjonalkomiteen for det frie Tyskland». Deretter arbeidet han som oversetter og etter 1951 som forfatter i Moskva og Krasnogorsk.
I Øst-Tyskland: I 1954 vendte han tilbake til DDR og ble medlem av SED. Han var vitenskapelig medarbeider ved SEDs sentralkomités institutt for marxisme-leninisme, og ansvarlig utgiver for den tyske utgaven av Lenins samlede verker. Fra 1961 til 1963 var han førstesekretær for det østtyske forfatterforbundet.


== Verker ==
In der Münchner Freien Sozialistischen Jugend. Berlin 1959
Chinesische Aufzeichnungen (1932–1939). Selvbiografisk, Berlin 1972


== Referanser ==


== Litteratur ==
F.S. Litten: Otto Brauns frühes Wirken in China (1932–1935), München 1988
F.S. Litten: Otto Braun in Deutschland in: IWK (1991) 2
F.S. Litten: Otto Braun Curriculum Vitae – Translation and Commentary i: Twentieth-Century China, 1997
Norske interiørarkitekters og møbeldesigneres landsforening

Norske interiørarkitekters og møbeldesigneres landsforening (NIL) er en landsorganisasjon for norske interiørarkitekter og møbeldesignere. Foreningen ble stiftet 29. mai 1945. For å bli godkjent som medlem stilles det krav til utdanning. NIL er medlem av European Council of Interior Architects (ECIA).  
Landsforeningen består av ni lokalforeninger, med tilsammen ca. 677 medlemmer (desember 2020). Det gis årlig ut årbok som inneholder fra 50 til 70 prosjekter med plantegninger, bilder og beskrivelser.
Organisasjonen har utnevnt ni æresmedlemmer: Aud Dalseg, Solveig Lønne Christiansen, Aase Lørup Jørgensen (død 2018), Bjørn A. Larsen (død 2018), Anne Lise Aas Rognlien (død 2020), Trinelise Dysthe, Sven Ivar Dysthe (død 2020), Gunvor Øverland Bergan og Peter Opsvik .


== Historie ==
Under andre verdenskrig forberedte blant annet studenter ved Statens håndverks- og kunstindustriskole en ny forening av interiørarkitekter i det stille.
29. mai 1945 ble foreningen stiftet med navnet Interiørarkitektenes forening (IAF).Birger Dahl ble valgt til formann, Aage Schou til nestformann og Alf Sture og Arne Remlov og Aase Lørup ble styremedlemmer.I 1959 hadde foreningen omkring 120 medlemmer og foreningens navn ble endret til Norske interiørarkitekters landsforening (NIL).I 1963 startet foreningen medlemsbladet «INNE».I 1965 tilrettela foreningens daglige leder Cato Mansrud og Alf Øgland for stiftingen av det internasjonale forbund for interiørarkitekter (IFI).
IFI het først International Federation der Innenarchitekten og senere ble navnet endret til International federation for Interior Designers.Senere skiftet foreningen navn til Norske interiørarkitekters og møbeldesigneres landsforening (NIL).I 1970 ble NIL medlem av Norges kunstnerråd.
I forbindelse med 25-års-jubileet i 1970 avviklet NIL en konkurranse om innredning av en 4-roms leilighet på Romsås.Jan Borgersen vant med et utkast av en handicapleilighet og en visjon av «fremtidens bolig» ble vunnet av Terje Meyer.I 1988 kom første utgave av foreningens årbok.I 1989 arrangerte lokalavdelingen i Bergen den internasjonale IFI-kongressen, «SPACE», under festspilldagene i mai.I 1995 hadde foreningen omkring 470 medlemmer hvorav 50 var studentmedlemmer.I oktober 2019 har foreningen omkring 680 medlemmer, hvorav ca. 160 er studentmedlemmer.


== Ledere ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted