Europa-colleget

Europa-colleget (Collège d'Europe eller College of Europe) er et uavhengig universitetsinstitutt for europeiske studier på høyere nivå (mastergradsnivå) med hovedsete i gamlebyen i Brugge i Belgia og (fra 1993) en mindre campus i Natolin i Polen. Det er organisert som en privat stiftelse, men får det meste av finansieringen fra Europakommisjonen. Federica Mogherini, tidligere italiensk utenriksminister og EUs høyrepresentant for utenriks- og sikkerhetspolitikk, ble i 2020 ansatt som rektor for colleget; styreleder er den tidligere belgiske statsministeren og presidenten for Det europeiske råd Herman Van Rompuy.Det ble grunnlagt i 1949 i etterkant av Haag-kongressen med det erklærte formålet «å utdanne en elite av unge ledere for Europa» og å fremme «en ånd av solidaritet og forståelse mellom nasjonene i Vest-Europa og å gi en eliteutdanning til individer som står for disse idealene». Colleget har siden etableringen hatt nær tilknytning til Europakommisjonen og dens forløpere, og til Europabevegelsen der colleget er støttemedlem. Colleget er tospråklig og studentene må beherske både engelsk og fransk. Europa-colleget tar opp studenter i samarbeid med hjemlandenes utenriksdepartementer og mange av de tidligere studentene jobber i EUs institusjoner eller hjemlandenes diplomatiske tjeneste. Europa-colleget deler flere tradisjoner med den franske École nationale d'administration, men er mer europeisk orientert.
Europa-colleget er en relativt liten institusjon som i mange år hadde under hundre studenter; studenttallet steg i 1990-årene og har siden 2000-årene ligget på 400-tallet. Opptak er selektivt og Europa-colleget regnes som en av Europas ledende eliteskoler innenfor økonomi, jus og statsvitenskap.The Times skriver at «Europa-colleget, i den belgiske middelalderbyen Brugge, er for den europeiske politiske eliten hva Harvard Business School er for amerikansk næringsliv»: «a hothouse where the ambitious and talented go to make contacts».


== Historie og organisering ==
Europa-colleget ble grunnlagt i 1949 av politiske størrelser som Salvador de Madariaga, Winston Churchill, Paul-Henri Spaak og Alcide De Gasperi i etterkant av Haag-kongressen, for å «fremme en ånd av solidaritet og gjensidig forståelse mellom alle nasjonene i Vest-Europa og for å gi en eliteutdannelse til personer som står for disse idealer» og «for å utdanne en elite av unge ledere for Europa». De forestilte seg et lærested hvor Europas fremtidige ledere, noen av dem fra land som kort før hadde vært i krig med hverandre, kunne leve og studere sammen. Haag-kongressen førte også til opprettelsen av Europabevegelsen. En gruppe belgiske intellektuelle under ledelse av kapusinermunken og filosofen Karel Verleye fikk colleget lagt til den belgiske middelalderbyen Brugge, og Europa-føderalisten Hendrik Brugmans ble collegets første rektor. Europa-colleget er ofte blitt beskrevet som Den europeiske unions diplomatskole.
Studenter blir vanligvis tatt opp i samarbeid med utenriksdepartementene i deres hjemland og det er sterk konkurranse om studieplassene. Det finnes tradisjonelt tre studieretninger, spesialisering i økonomi, jus eller offentlig politikk og administrasjon. Arbeidsspråk er engelsk og fransk, og studenter må derfor være flytende i begge. Hvert år tas studenter fra rundt 50 land opp ved colleget. Antall studenter har økt med årene, fra 22 i 1949 til rundt 400 i dag. For å bli tatt opp må man ha en universitetsgrad på bachelornivå eller høyere. Studiet varer ett år, og studentene ved Europa-colleget i Brugge får en av følgende grader:

Master of Arts in European Political and Administrative Studies/Diplôme d’études approfondies en politique et administration Européennes
Master of Arts in European Economic Studies/Diplôme d’études approfondies en économie Européenne
Master in European Law (LL.M.)/Diplôme d’études approfondies en droit Européen
Master of Arts in European Union International Relations and Diplomacy/Diplôme d’études approfondies en relations internationales et diplomatiques de l'Union européenneEuropa-colleget etablerte på begynnelsen av 1990-tallet dessuten en avdeling i Natolin i Polen, som tilbyr studier i problemer knyttet til EUs nye medlemsland i Øst-Europa. Dette studiet fører frem til graden Master of Arts in European Interdisciplinary Studies/Diplôme d’études Européennes interdisciplinaires approfondies.
Europa-colleget hadde historisk nesten ingen fast ansatte fulltidslærere, men baserte seg hovedsakelig på at fremtredende akademikere, toppbyråkrater og politikere underviste noen dager eller uker i året. Etterhvert har colleget fått en kjerne av fulltidsansatte professorer og forelesere, men fortsatt benytter colleget seg i stor grad av gjesteforelesere. Ettersom colleget i mange årtier bare hadde rundt 100 studenter eller mindre i året var Europa-colleget en ganske liten og oversiktlig institusjon.
I tradisjonen etter franske eliteskoler som ENA delte man ikke ut grader i egentlig forstand før begynnelsen av 1990-tallet, da man begynte å tildele mastergrader som ledd i internasjonal standardisering. Den tidligere graden ble kalt Certificat på fransk og var en eksamen av høyere grad på samme måte som dagens mastergrad. Studieprogrammene var de samme som for de tre gradene i økonomi, jus og offentlig politikk og administrasjon som deles ut i Brugge.
Colleget, som er organisert som en privat stiftelse, blir finansiert hovedsakelig av EU og den belgiske regjeringen. Den polske avdelingen finansieres av Polen. Colleget mottar også støtte fra andre regjeringer, bla. Tyskland og Frankrike, og fra det private næringsliv.


== Alumni ==

Mange tidligere studenter, kalt anciens, har blitt diplomater og fremtredende politikere, enten som regjeringsmedlemmer eller medlemmer av sine hjemlands parlamenter eller Europaparlamentet. Per 1992 hadde totalt 78 nordmenn studert ved colleget siden 1949. En liste over alle anciens fra 1949 til 1999 finnes i boken The College of Europe. Fifty Years of Service to Europe, redigert av Dieter Mahncke, Léonce Bekemans og Robert Picht.
Noen av de tidligere studentene er:

Jon Ola Norbom (1952–1953), norsk finansminister
Magne Lerheim (1957–1958), statssekretær i Finansdepartementet
Leif Terje Løddesøl (1960–1961), president i Norges Rederiforbund og styreleder i Statoil
Lars-Jacob Krogh (1964–1965), NRK-journalist
Sverre Jervell, norsk diplomat
Enzo Moavero Milanesi, italiensk Europaminister
Louise Fréchette, tidl. visegeneralsekretær i FN
Ursula Plassnik, tidl. utenriksminister i Østerrike
Alexander Stubb, utenriksminister i Finland
Manuel Marín, tidl. president for Europakommisjonen
David O'Sullivan, generaldirektør for handel i Europakommisjonen
Poul Skytte Christoffersen, Danmarks EU-ambassadør
Josef Joffe, utgiver av Die Zeit
Ledi Bianku, dommer ved Menneskerettsdomstolen
Jo Leinen, medlem av Europaparlamentet, tidligere president i Unionen av europeiske føderalister
Alyn Smith, medlem av Europaparlamentet
György Schöpflin, medlem av Europaparlamentet
Simon Hughes, medlem av det britiske Underhuset
Nick Clegg, leder av Liberaldemokratene i Storbritannia
Helle Thorning-Schmidt, leder for det danske sosialdemokratiske partiet
Valerie Plame, CIA-agent
Chris Hoornaert, Belgias utsending til OECD
Niels Egelund, tidl. dansk ambassadør til Frankrike
Luc Coene, viseguvernør i Belgias nasjonalbank
Per Wimmer, tidl. direktør i Goldman Sachs
Nigel Forman, tidligere britisk regjeringsmedlem
David McWilliams, irsk økonom, journalist og dokumentarfilmskaper


== Promosjoner ==
Hvert akademiske år kalles en «promosjon». Hver promosjon er oppkalt etter en stor europeer. Europa-colleget deler denne tradisjonen med franske ENA, som ble grunnlagt fire år før Europa-colleget.
Det akademiske året åpnes av en invitert taler, som regel en fremtredende politiker. Blant dem finner man David Miliband, Jean-Claude Juncker, Javier Solana, José Manuel Barroso, Valéry Giscard d'Estaing, kong Juan Carlos I av Spania, Margaret Thatcher og François Mitterrand.


== Rektorer ==
Hendrik Brugmans (1950–1972)
Jerzy Lukaszewski (1972–1990)
Werner Ungerer (1990–1993)
Gabriel Fragnière (1993–1995)
Otto von der Gablentz (1996–2001)
Piet Akkermans (2001–2002)
Robert Picht (interim) (2002–2003)
Paul Demaret (2003–2013)
Jörg Monar (2013–2020)
Federica Mogherini (2020–)Siden 1993 har det også vært en viserektor for campusen i Natolin. Viserektorer har vært Ettore Deodato (1993), David W. P. Lewis (1994–1996), Jacek Saryusz-Wolski (1996–1999), Piotr Nowina-Konopka (1999–2004), Robert Picht (2004–2007) og Ewa Ośniecka-Tamecka (fra 2007).


== Referanser ==


== Litteratur ==
Karel Verleye, De stichting van het Europacollege te Brugge, Stichting Ryckevelde, 1989.
Dieter Mahncke, Léonce Bekemans, Robert Picht, The College of Europe. Fifty Years of Service to Europe, College of Europe, Bruges, 1999. ISBN 9080498319. Med fortegnelse over alle studenter i perioden 1949–1999.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(fr) Offisielt nettsted 
(en) College of Europe – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
College of Europe Alumni Association