jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Pygméblåhval

Pygméblåhval (Balaenoptera musculus brevicauda - også kalt myrbjørn på norsk) er en underart av blåhval som for det meste holder til på den sørlige halvkule, mellom 0º og 80ºE. Denne underarten ble først beskrevet i 1963.


== Beskrivelse ==
Pygméblåhval er den minste av blåhvalene. Den blir normalt ikke over ca. 22 meter lang (maksimalt 24 meter) og veier sjelden over 100 metriske tonn (typisk ca. 75-90 tonn). Hannene blir gjerne 1-2 meter kortere og er tilsvarende lettere. Dr. Hidehiro Kato (Japan Fisheries Research Agency) sier pygméblåhvalen er mer lik et rumpetroll i formen, mens de to andre underartene er mer torpedoformet. Han sier dessuten at man er rimelig sikre på at pygméblåhval ikke kan klassifiseres som en egen art, selv om det er klare biologiske og morfologiske forskjeller mellom denne og de to andre underartene av blåhval. Blant annet er det forskjell på hvordan blåsehullet er utformet.


== Utbredelse ==
Pygméblåhval finner man først og fremst i det sørlige Indiahavet og Stillehavet og det nordlige Sørishavet, men den krysser også over i det sørlige Atlanterhavet (der det finnes indikasjoner på at denne hvalen kan trekke nordover mot tropiske farvann rundt ekvator. 
Mest vanlig er pygméblåhvalen rundt den sørafrikanske øygruppa Prince Edward Islands og de to franske øygruppene Crozetøyene og Kerguelenøyene sør i Indiahavet, men det finnes også pygméblåhval lenger nord, som rundt Madagaskar, Maldivene og Sri Lanka, og trolig også langs kysten av Oman. Dr. Hidehiro Kato hevder at all blåhval i tropiske farvann trolig kan være pygméblåhval.


== Bestand ==
Clapham m.fl. (1999) hevder at Sovjetunionen på 1960-tallet og 1970-tallet slaktet ned mer enn 8 000 pygméblåhvaler som ikke ble rapportert.
Det har blitt estimert at det fines ca. 3 000-5 000 pygméblåhvaler, men det er vanskelig å skille mellom ikke fullt utvokst sørlig blåhval og denne hvalen. Flere forskere mener at det kan være flere pygméblåhvaler (opp mot 10 000 har blitt antydet) enn både sørlig- og nordlig blåhval tilsammen, men det hersker stor usikkerhet om alle bestandene. I dette ligger det imidlertid at det kanskje er langt færre nordlige- og sørlige blåhvaler enn antatt fram til nå, sidene de samme forskerne oppgir de samme estimatene for totalbestanden av blåhval. Dette er også årsaken til at IUCN ikke kan si noe sikkert om trusselbildet for pygméblåhval. Man har ikke tilstrekkelig med informasjon om bestanden til å si noe sikkert om hvor sårbar den er.


== Se også ==
Nordlig blåhval
Sørlig blåhval
Blåhval


== Referanser ==
Alex Johnson

Alexander eller Alex Lange Johnson (født 26. oktober 1910 i Antsirabe i Madagaskar, død 20. april 1989) var en norsk teolog som var biskop i Hamar bispedømme 1964–1974.


== Liv og virke ==
Alex Johnson ble cand.theol. i 1933 og ordinert i 1935. Fra 1935 til 1939 arbeidet han som landssekretær i Norges Kristelige Studenterbevegelse. Han var leder for samme organisasjon fra 1939 til 1946. I okkupasjonstiden var Johnson aktiv i motstandskampen og medlem av hjemmefrontens koordinasjonskomité.
Han var hjelpeprest i Uranienborg menighet i Oslo fra 1939, residerende kapellan i Elverum fra 1946, prest i Frogner i Oslo fra 1953 og studentprest i Oslo fra 1960. Fra 1954 til 1964 var han også formann i Oslo Indremisjon. I 1961 ble Johnson rektor ved Det praktisk-teologiske seminar ved Universitetet i Oslo.
I 1964 etterfulgte Johnson Kristian Schjelderup som biskop i Hamar. Han gikk av som biskop på grunn av sykdom i 1974.
Alex Johnson har skrevet flere bøker, blant annet Mann og kvinne skapte han dem (1939) og Eivind Berggrav. Et liv i spenning. (1959). Biskop Johnsons interesse for liturgi og kirkemusikk førte til et tett samarbeid med domorganist Ragnar Røgeberg.
Etter endt bispetid ble han frimurer i Den Norske Frimurerorden.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Alexander Lange Johnson – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Krupp (konsern)

Friedrich Krupp AG var et tysk industrikonsern som hovedsakelig var virksom innen stål- og verkstedsindustrien. Foretaket ble grunnlagt den 20. november 1811 av industriherren Friedrich Krupp i byen Essen, som den gangen var en del av prøyssiske provinsen Westfalen.
I 1991 kjøpte eierne flertallet av aksjene i stål- og gruveindustriselskapet Hoesch AG. I 1992 ble dette fusjonert med Friedrich Krupp AG til det nye selskapet Friedrich Krupp AG Hoesch-Krupp. Etter å ha fått ny eier, skiftet det i 1999 navn til ThyssenKrupp AG.


== Litteratur ==
Bjerke, Thor; Hansen, Trond B.; Johansson, Erik W.; Sando, Svein E. (1987). Damplokomotiver i Norge. Norsk Jernbaneklubb. s. 390. ISBN 82-90286-09-0. 
Dresler, Achim; Fiedler, Uwe; Richter, Gert; Richter, Jörn (2009). Mythos Hartmann. (Zum 200. Geburtstag des sächsischen Lokomotivenkönigs Richard Hartmann). Verlag Heimatland Sachsen, Chemnitz, 12. juni 2009. ISBN 3-910186-72-6, ISBN 978-3-910186-72-9. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Muehlon, Wilhelm; forord ved Benz, Wolfgang (1989). Ein Fremder im eigenen Land. Erinnerungen und Tagebuchaufzeichnungen eines Krupp-Direktors 1908-1914. Donat Verlag, Bremen. ISBN 3-924444-44-7, ISBN 978-3-924444-44-0. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Stenglein, Frank (2011). Krupp 1811 - 2011 - 200 Jahre Krupp - Höhen und Tiefen eines Industrieunternehmens. Klartext Verlag Essen, 2. opplag, 16. februar 2011. ISBN 3-837505-18-9, ISBN 978-3-8375-0518-4.
2. klasse kanonbåt

Kanonbåter av 2. klasse, eller «Vale»-klassen og «Gor»-klassen var en fartøyklasse konstruert for den norske marinen og var i bruk fra rundt 1877 til de ble ombygget til mineleggere i 1910. Som mineleggere var de i bruk frem til etter  andre verdenskrig. Båtene hadde et deplasement på 250-300 tonn, og det ble fra 1877 til 1887 bygget 7 stykker. De var fra 27-33 meter lange, og hadde to dampmaskiner som gav dem en fart på rundt 10 knop. De var bestykket med 1 x 26 cm bakladekanon, 1 x 37 mm hurtigskytende kanon og 2 x 37 mm rekylfrie kanoner.
Kanonbåtene var bygget på bakgrunn av erfaringer gjort med 3. klasse kanonbåter, som fort ble alt for gammeldagse og trege. En senere utvikling av kanonbåtene var 1. klasse kanonbåt.
Som mineleggere gjorde kanonbåtene tjeneste fra 1910 og ut til og med andre verdenskrig. De var da håpløst foreldet, og utrettet ikke stort. Båtene hadde plass til femti miner, men var også bestykket med en 47 mm kanon som erstatning for den mindre 37 mm. Den to resterende kanonene ble beholdt.
Under den tyske invasjonen av Norge ble fartøyene stort sett benyttet som kanonfartøyer, selv om de fleste overgav seg uten kamp i møte med den totalt overlegne og moderne tyske marinen.

2. klasse kanonbåter«Vidar»
«Tyr»


== Litteratur ==
Marius Thomassen: 90 år under rent norsk orlogsflagg, Eide forlag, 1995
Crispo

Crispo er en sjokolade som ble lansert av Nidar i 1958.Sjokoladen består av lys melkesjokolade og riscrisp. I starten ble Crispo laget på Bergenes godterifabrikk på Rodeløkka i Oslo, men etter at Nidar og Bergene slo seg sammen i 1980, ble produksjonen av sjokoladen flyttet til Nidar i Trondheim.


== Framstilling ==
Crispo lages ved å blande lys melkesjokolade og sprø riscrisp til en sjokolademasse. Denne massen helles deretter i former før de går gjennom flere såkalte ristebord som spres sjokoladen jevnt utover hele forma. Sjokoladen går til slutt gjennom flere lange kjølekanaler før den blir pakket i emballasje.


== Varianter ==
Det fantes i mange år bare én variant av Crispo, men i 1995 ble Crispo storplate lansert. I 2007 kom Crispo som barsjokolade.


== Referanser ==
Brondesbury Park

Brondesbury Park er et velstående område, forstad og valgkrets i det engelske distriktet Brent i London. Det er et velstående og grønt område, med Brondesbury Park stasjon i sentrum. Området har en rekke med åpne plasser, slik som parkanleggene Queen's Park og Tiverton Green.
Brondesbury Park har antagelig fått sitt navn etter den samme mannen, Brand, som også ga navnet i forvansket form til Brownswood Park i Hackney (nå kalt for Finsbury Park). Ved 1538 besto området av et herrehus med vollgrav.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Brondesbury Park Ward, fakta og tabeller fra Brent Council
Vågsfjord videregående skole

Vågsfjord videregående skole var en sammenslåing av Heggen videregående skole og Skånland videregående skole i forbindelse med innføring av ny regionmodell for de videregående skolene i Troms fylke.
Skolen hadde studiemuligheter i bydelen Heggen i Harstad og på tettstedet Evenskjer i Skånland. Skolen hadde ca. 550 elever fordelt på studieretningene allmenne, økonomiske og administrative fag og musikk, dans og drama, hvorav ca. 100 holdt til på Skånland.
I 2010 ble skolested Skånland nedlagt og samlokalisert med Heggen, og skolen gikk tilbake til navnet Heggen videregående skole.


== Eksterne lenker ==
Heggen videregående skole
Skånland videregående skole
August Macke

August Macke (født 3. januar 1887 fra Meschede i Tyskland, død 26. september 1914) var en tysk maler.
Han fikk sin kunstutdanning ved Kunstakademie Düsseldorf i 1904-1906 og hos Lovis Corinth i Berlin 1907–1908. Han reiste til Paris og beundret Georges Seurat og Henri Matisse for deres håndtering av farger. Sammen med Vasilij Kandinskij og Franz Marc var han med på å stifte gruppen Blaue Reiter i München i 1911.
I 1912 besøkte han og Franz Marc Robert Delaunay i Paris, og våren 1914 dro han sammen med bl. a. Paul Klee til Tunis. Hans siste verker ble preget av det samme lyset som Klee snakket om.
Han ble innkalt som soldat i første verdenskrig og falt ganske tidlig. Han ble 27 år gammel.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
August Macke Biographie
Fibermangel

Fibermangel er betegnelsen på for lavt inntak av fiber. Forstoppelse og hemoroider er de vanligste konsekvensene av fibermangel. Maten bruker lengre tid gjennom fordøyelsessystemet, ekstra mye væske suges tilbake i kroppen og avføringen blir hard og treg.


== Se også ==
Cellulose
Kostfiber
Grünings løkke

Grünings løkke var en byløkke i Bymarken som lå i området som i dag kan avgrenses fra sjøen i Pipervika opp til Stortinget, Karl Johans gate, og ned Universitetsgata tilbake til sjøen, store deler av det området som senere ble kalt «Vika» og hvor Oslo rådhus i dag står. Den nordlige delen av løkkeeiendommen er dagens Eidsvolls plass. I vest grenset den til Ruseløkken.
Løkken ble opprinnelig eiet av nederlenderen Selius Marselis på 1650-tallet som oppførte et stort lysthus, Marselienborg, med en omfattende hage. Det skal ha vært tulipanbed og flere fiskedammer på eiendommen.
Senere var det flere eiere av eiendommen, blant dem Lorentz Reichwein, og i 1818 ble den kjøpt av generalkonsul Andreas Grüning. Da han døde i 1842 ble dagens Stortingsgata opparbeidet som en forlengelse av Drammensveien og denne delte eiendommen i to. Den nye veien fikk navnet Drammensveien.
Som følge av at eiendommen ble delt, solgte Grünings enke i 1846 den nordlige delen, altså delen mellom den nye veien og Karl Johans gate, til gårdeierne på nordsiden av Karl Johans gate. Slik ønsket disse å unngå at dette området ble utparsellert til byggetomter. Dette førte at dette området ble liggende ubebygd og kunne senere bli opparbeidet til dagens Eidsvolls plass. 
Samtidig med salget av den nordlige delen av tomten, utparsellerte Grünings enke den øvrige løkkeeiendommen, altså området fra Stortingsgata og til sjøen, til byggetomter.
Hovedhuset lå der hvor hjørnet av Rosenkrantz' gate og Stortingsgata er i dag. Hovedhuset og eiendommen hadde opprinnelig adkomst fra den daværende sentrumsbebyggelsen over dagens Wessels plass og losjebygningen for frimurerne. 
Hovedhuset ble revet i 1868 i forbindelse med bygging av bygårdene.
Studenterlunden

Studenterlunden er et parkanlegg i Oslo avgrenset av Karl Johans gate, Roald Amundsens gate, Stortingsgata og Frederiks gate.
I Studenterlunden ligger Nationaltheatret, en uteservering («Moltemyra») og nedgang til Nationalthatret T-banestasjon og jernbanestasjon. Plassen foran stasjonsnedgangene heter Johanne Dybwads plass.


== Historie ==

Området tilhørte opprinnelig byløkken Ruseløkken og ble solgt til staten i 1837. Området ble først kalt Ruseløkkens park og ble særlig tatt i bruk etter at universitetsbygningene ble tatt i bruk i 1852, og navnet Studenterlunden ble etter hvert tatt i bruk.
Kommunen overtok parken i 1888, og Nationaltheatret ble bygget i denne i 1899. Området mellom teaterbygningen og Universitetsgata er opparbeidet til en hellelagt plass med statuer av Henrik Ibsen og Bjørnstjerne Bjørnson.
Videre ble nedgangen til Holmenkollbanen bygget her i 1928, og det tok også en stor del av parken. Til slutt ble de siste rester av den opprinnelige parken fjernet i forbindelse med gravearbeider for ny tunnel for T-bane og jernbane første halvdel av 1970-tallet. På denne tiden fikk området det nedsettende oppnavnet «Studenterhølet» på folkemunne ettersom den tidligere så vakre parken i lange tider framsto som en inngjerdet gapende byggegrop. I forbindelse med istandsettingen etter disse arbeidene er store deler av den opprinnelige parken hellelagt som fotgjengerareal og plassen mellom dagens T-bane og Nationaltheatret er oppkalt etter Johanne Dybwad. Lillebjørn Nilsen nevner dette gravearbeidet i sangen Bysommer. 
I 1990 ble parken kåret til Årets grønne park av norske anleggsgartnere.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Moe, Ingvild Siemers: Forutsetninger og forandringer - Lund og Slaatto former Eidsvolls plass og Studenterlunden. I Byminner nr.2-2011, s.28-43


== Eksterne lenker ==
Flyfoto og mulighet for kart
Svein Møller

Svein Arne Møller (født 8. juni 1958, død 15. juli 1999) var norsk kirkemusiker, komponist og dirigent. Han ble født og vokste opp på Herøy, og fikk sin organistutdannelse ved Norges musikkhøgskole i Oslo. Deretter var han kantor i Nordstrand menighet i Oslo gjennom 15 år, avbrutt av en kortere periode som lærer ved Viken Folkehøyskole.
Tiden som kantor i Nordstrand menighet innebar et høyt aktivitetsnivå både som korleder, organist og ikke minst som komponist av kirkelig bruksmusikk. Han fikk raskt en sentral rolle i det lokale – og etter hvert det nasjonale – musikkliv innenfor Den norske kirke. Som dirigent for bl.a. Nordstrand kirkekor medvirket han på et høyt antall konserter og flere CD-innspillinger. Den siste av disse, «Rop av fryd» (1998), er i sin helhet viet Møllers egne komposisjoner, med tekstlige bidrag fra en rekke forfattere.
Møllers mange verker for kor og ulike mindre ensembler har oppnådd stor utbredelse blant kor og i kirker over hele landet, og flere av hans sang- og salmemelodier er tatt inn i det offisielle salmeboktillegget Salmer 1997. Møllers verk «Eg er glad» ble fremført av Nidarosdomens Guttekor som inngangsmusikk under prinsesse Märtha Louise og Ari Behns vielse i Nidarosdomen 2002. Møller skrev også scenemusikk, blant annet til Herøyspelet (med manus av Rolf Losnegård), som settes opp på Herøy Amfi hver sommer.
Svein Møller døde i 1999, etter en tids alvorlig sykdom, bare 41 år gammel.
Dollis Hill

Dollis Hill er et område i Brent i det nordvestlige London. Det omfatter gatene rundt den 35 hektar store Gladstone Park, som tidligere var eiendommen til Dollis Hill House. Dollis Hill undergrunnsstasjon knytter stedet via Jubilee-linjen til Londons sentrum på 15 minutter.


== Historie ==
Området ble utviklet i begynnelsen av 1800-tallet, da Finch-slekten kjøpte opp flere gårder og slo sammen eiendommene. Dollis Hill House ble bygget i 1820-årene. 
Under den andre verdenskrig ble datamaskinen Colossus, som ble brukt av kodeknekkerne på Bletchley Park, utviklet på Post Office Research Station. Mot slutten av 1970-årene ble forskningsstasjonen flyttet til Martlesham Heath, og bygningen er innredet til leilighetskomplekset Chartwell Court. Bunkeren «Paddock», som under andre verdenskrig en sjelden gang ble brukt av blant annet Winston Churchill, ligger i Dollis Hill.
Statsminister William Ewart Gladstone besøkte ofte Dollis Hill House på slutten av 1800-tallet. Året etter hans død kjøpte distriktsforvaltningen i Willesden opp deler av eiendommen og gav parken de utviklet hans navn.Mark Twain bodde i Dollis Hill House sommeren 1900. Han skrev at «Dollis Hill er nærmere å være et paradis enn noe annet hjem jeg har bodd i».


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Dollis Hill – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
A Real Dead One

A Real Dead One er et konsertalbum fra det britiske heavy metal-bandet Iron Maiden.
Albumet ble spilt inn i 1992/93 på konserter rundt omkring i Europa og ble sluppet 25. oktober 1993. Albumet inneholder sanger fra starten av karrièren (1975) og inn i Powerslave-perioden. Men i motsetning til A Real Live One inneholdt dette albumet bare sanger fra Powerslave og tidligere.
Da Iron Maiden gav ut alle albumene sine på nytt i 1998, ble dette albumet kombinert med A Real Live One i en 2-disc utgave, A Real Live Dead One. Albumets cover ble laget av Iron Maidens personlige coverdesigner Derek Riggs og forestiller Eddie som en DJ i Helvete som spiller gamle Maiden-låter. Ved siden av dette album ble «Hallowed Be Thy Name» utgitt som en konsert-singel.


== Sporliste ==
«The Number of the Beast» (Harris)
«The Trooper» (Harris)
«Prowler» (Harris)
«Transylvania» (Harris)
«Remember Tomorrow» (Harris, Di'Anno)
«Where Eagles Dare» (Harris)
«Sanctuary» (Iron Maiden)
«Running Free» (Harris, Di'Anno)
«Run to the Hills» (Harris)
«2 Minutes to Midnight» (Smith, Dickinson)
«Iron Maiden» (Harris)
«Hallowed Be Thy Name» (Harris)


== Personell ==
Bruce Dickinson – vokal
Dave Murray – gitar
Janick Gers – gitar
Steve Harris – bass
Nicko McBrain – trommer
Michael Kenney – keyboard


== Eksterne lenker ==
(en) A Real Dead One på Discogs 
(en) A Real Dead One på MusicBrainz
Skuibakken

Skuibakken ligger på Skui i Bærum, og var i sin tid Norges største hoppbakke og stod sentralt i norsk hoppsport i etterkrigstiden. Bakken ble bygd og var eid av Bærums Skiklub.
Den ble tatt i bruk med innvielseshopprenn 18. mars 1928 og var den gangen unik både i sin størrelse og form. Bakkerekorden dengang var 67,5 meter. Dagens bakke ble bygget i 1962, med et K-punkt på 110 meter. Bakkerekorden er på 122 meter, satt i siste renn i 1996 av Pål Hansen. I samme renn hoppet den da 14 år gamle Bjørn Einar Romøren 124,5 meter, men falt.
I Skuibakken ble det arrangert NM i 1965, 1968, 1971, 1975, 1979, 1985 og 1991. I årene 1958-64 og på 1970-tallet var Skuirennet en del av den norske hoppuka. I 1981 ble det installert flomlys, og dette gjorde at bakken kunne ha verdenscuprenn i 1981 og 1983. (Verdenscuprennene i 1989 og 1990 måtte avlyses på grunn av snømangel.) Totalt har det vært avviklet rundt 60 renn i bakken, med et samlet tilskuerantall på rundt 450 000 tilskuere. Publikumsrekorden er på 30 000 tilskuere, den ble satt under NM søndag 26. februar 1950.
Det siste offisielle hopprennet fant sted i 1996, og bakken ble senere vedtatt revet da den har en gammeldags profil. Foreningen Skuibakkens Venner ble etablert i 2007 med formål å bevare bakken. Venneforeningen får økonomisk støtte av Bærum kommune, samt Viken fylkeskommune, Norsk kulturminnefond, Riksantikvaren og lokale velforeninger. 2. desember 2008 ble det meldt at Riksantikvaren ønsket å frede anlegget på grunn av bakkens rolle i norsk hoppsport. I februar 2009 ble det besluttet fredning, og dette ble markert med et arrangement 24. februar der både riksantikvar og ordfører var til stede. 2. desember 2009, på dagen ett år etter fredningsforslaget, overtok Skuibakkens Venner eierskap til bakken fra Bærums Skiklub, og samtidig ble det inngått bruksrettsavtale med grunneier Bærum kommune.


== Bakkerekorder ==


== Se også ==
Hopprenn i Skuibakken


== Kilder / andre eksterne lenker ==
«Vil frede 80 år gammel hoppbakke», Aftenposten 2. desember 2008
Ukens kulturminne: Skuibakken
Skisprungschanzen-Archiv: Bærum (Skui)
Video fra Tv.Budstika om Skuibakkens Venner Arkivert 24. oktober 2020 hos Wayback Machine.
Skui Vels årsberetning 2007 med omtale og bilder av bakken (PDF format)
Skuibakkens venner
Skuibakkens venner: Bakkerekorder gjennom tidene
Skisprungschanzen-Archiv: All time results (15. april 2012)
«Skuibakken». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning. 


== Eksterne lenker ==
(en) Skuibakken – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Church End (Brent)

Church End, vanligvis omtalt som Church Road, er en hovedgate mellom Harlesden og Willesden i distriktet Brent i nordvestlige London. Det er også navnet på området langs gaten. Det meste av bebyggelsen er boliger, men det er også noen butikker, et postkontor og en politistasjon. Befolkningen er i stor grad afro-karibiske.


== Historie ==
Church End oppsto som et område rundt kirken St. Mary's Church i nærheten av Willesden. Stedet var omtalt som Churchend på slutten av 1500-tallet. Kirken er fra 1200-tallet. Dagens stedsnavn Church End hadde funnet sin form i 1683 og på kart hos Ordnance Survey i 1877. I løpet av 1700-tallet hadde en landsby med vertshus utviklet seg rundt kirken. Ankomsten av jernbanen på 1800-tallet førte til ytterligere utvikling, men området forble et jordbruksområde til å begynne med.
Boligområdet Church End kalles ofte «The White Flats» på grunn av de hvite småhusene som lå der tidligere. De ble bygget som moderne boliger av bydelsforvaltningen, med bedre kvalitet enn det som var vanlig for offentlige boliger. I 1997 ble det bestemt at de skulle rives. Fra 1999 ble de erstattet av mursteinshus av god kvalitet. Hele området skal være ferdig utbygget i løpet av 2007.
Church Road var tidligere kjent for problemer med gjengkriminalitet, og har vært regnet som et av de mest utrygge områder i Harlesden-området. Det har blant annet vært omfattende rivalisering mellom ungdommer fra boligområdene Church End Estate og St. Raphael's Estate, og med ungdom fra Kensal Rise. Nybyggingen i Church End var et av tiltakene som ble satt inn mot dette, og kriminalitetsnivået har gått betydelig ned på 2000-tallet.


== Kommunikasjon ==
Bussrutene 260 og 266 går langs Church Road. Det er omkring syv minutters gange til Neasden undergrunnsstasjon, og elleve minutter til Harlesden undergrunnsstasjon. Buss 266 gir forbindelse til Willesden Junction stasjon.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Church End growth area Arkivert 7. desember 2017 hos Wayback Machine., Brent Council
Church End, Brent Arkivert 7. desember 2017 hos Wayback Machine., Catalyst Housing
Harlesden

Harlesden er et område i distriktet Brent i nordvestlige London. Den største befolkningsgruppen er av afro-karibisk opphav, mens det også er betydelige innslag av irer, brasilianere og guyanere. Harlesden har blitt lovprist for sin levende karibiske kultur og har uoffisielt blitt kalt for Londons hovedstad for reggae. Stedets fremste midtpunkt er dets Jubilee Clock, jubileumsklokke, sentralt i High Street som ble reist i forbindelsen med dronning Viktorias gulljubileum.Fram til midten av 1800-tallet var Harlesden en landsby, men med jernbanen fulgte urbanisering. Stasjonene Willesden Junction, Kensal Green og Harlesden fikk stor betydning for utviklingen av området. Det ble bygget småhus for jernbanearbeiderne, og større hus for middelklassen som ble trukket til stedet. 
Det gamle sognet Willesden ble oppslukt av London, og det landlige preget forsvant fra Harlesden. Under den første verdenskrig ble det reist lavkostboliger i områdene mellom de gamle landsbyene, slik at man fikk et sammenhengende urbant område. En av Storbritannias største industriområder ble opprettet i Park Royal rett utenfor Harlesden. 
I etterkrigstiden tok dagens Harlesden form gjennom innvandring fra Karibia, det indiske subkontinentet og Afrika. Mens dette i områder som Notting Hill og Brixton førte til problemer og i noen tilfeller raseopptøyer, har det vært langt færre gnisninger i Harlesden. 19 prosent av befolkningen er afro-karibere, fulgt av afrikanere, 14 prosent hvite briter, og 15 prosent fra andre steder.


== Referanser ==