jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Lerberg

Lerberg er en del av Hokksund, Øvre Eiker kommune i Buskerud. Riksvei 283 går mellom Drammen og Lerberg og møter her riksvei 35. 
På Lerberg ligger Hokksund barneskole, Lerberg kommunale barnehage og Lerberg skole og kompetansesenter (som har ansvar for skoletilbudet til barn og unge som er plassert i institusjon i tidligere Buskerud fylkeskommune).
Ved Lerberg ligger også Falkbanen som hjemmebanen for Hokksund IL.
Suceava (fylke)

Suceava er et fylke (județ) i Romania. Det ligger i regionene Bukovina og Moldova. Administrasjonssenteret er byen Suceava. Fylket hadde 634 810 innbyggere ved folketellingen i 2011.


== Administrativ inndeling ==
Fylket har fem municipiu, elleve byer og 96 comună.


=== Municipiu ===
Suceava
Fălticeni
Rădăuți
Câmpulung Moldovenesc
Vatra Dornei


=== Byer ===
Broșteni
Cajvana
Dolhasca
Frasin
Gura Humorului
Liteni
Milișăuți
Salcea
Siret
Solca
Vicovu de Sus


=== Comună ===


== Demografi ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Suceava County – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Teleorman (fylke)

Teleorman er et fylke (județ) i Romania. Det ligger i regionen Valakia. Administrasjonssenteret er byen Alexandria. Fylket hadde 380 123 innbyggere ved folketellingen i 2011.


== Administrativ inndeling ==
Fylket har tre municipiu, to byer og 92 comună.


=== Municipiu ===
Alexandria
Roșiori de Vede
Turnu Măgurele


=== Byer ===
Zimnicea
Videle


=== Comună ===


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Teleorman County – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Tulcea (fylke)

Tulcea er et fylke (județ) i Romania. Det ligger i regionen Dobrudsja. Administrasjonssenteret er byen Tulcea. Fylket hadde 213 083 innbyggere ved folketellingen i 2011.


== Administrativ inndeling ==
Fylket har én municipiu, fire byer og 46 comună.


=== Municipiu ===
Tulcea


=== Byer ===
Babadag
Isaccea
Măcin
Sulina


=== Comună ===


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Tulcea County – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Vaslui (fylke)

Vaslui er et fylke (județ) i Romania. Det ligger i regionen Moldova. Administrasjonssenteret er byen Vaslui. Fylket hadde 395 499 innbyggere ved folketellingen i 2011.


== Administrativ inndeling ==
Fylket har tre municipiu, én by og 71 comună.


=== Municipiu ===
Vaslui
Bârlad
Huși


=== Byer ===
Negrești


=== Comună ===


== Demografi ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Vaslui County – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Vâlcea (fylke)

Vâlcea er et fylke (județ) i Romania. Det ligger i regionen Valakia. Administrasjonssenteret er byen Râmnicu Vâlcea. Fylket hadde 371 714 innbyggere ved folketellingen i 2011.


== Administrativ inndeling ==
Fylket har to municipiu, ni byer og 75 comună.


=== Municipiu ===
Râmnicu Vâlcea
Drăgășani


=== Byer ===
Băbeni
Bălcești
Băile Govora
Băile Olănești
Berbești
Brezoi
Călimănești
Horezu
Ocnele Mari


=== Comună ===


== Demografi ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Vâlcea County – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Kurt Johansson

Kurt Johansson (født 25. februar 1914, død 8. august 2011) var en svensk skytter.
Hans fremste meritter var to individuelle gull fra VM i skyting i 1947 og 1966. Han deltok i tre OL; i 1948, 1960 og 1968. I 1966 ble han tildelt Svenska Dagbladets gullmedalje med begrunnelsen «For VM-seier og verdensrekord i Wiesbaden».


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Kurt Johansson – Olympedia 
(en) Kurt Johansson – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(sv) Kurt Johansson – Sveriges olympiske komité 
(en) Kurt Johansson – ISSF
Manuel Dias (1560–1639)

Manuel Dias den eldre (kinesisk: 李瑪诺, Lǐ Mǎnuò, Li Ma'nuo født i 1560 i Alpalhão nær Portalegre i Portugal, død 28. november 1639 i Macao i Kina var katolsk misjonær tilknyttet jesuittordenen. 
De portugisiske og spanske jesuitter skjelnet ham med en samtidig navnebror som også virket i Kina med å skrive Manuel Dias Sénior', skrivemåten Emmanuele Dias forekommer også. 


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Manuel Dias sluttet seg til jesuittordenen 30. desember 1575 i Évora, der han senere fullførte sine studier i filosofi.


=== Til Goa i India ===
Han seilte ut til Østen i april 1585 med skipet Santiago til Goa, som følgesvenn med den fremtidige biskop i Japan, Pedro Martins (1541-1598), og opplevde et skipbrudd på veien på kysten utenfor Sofala, og ankom Goa i 1586. Der ble han senest i 1587 presteviet.
Han samarbeidet med Alberto Laerzio (1557-1639), jesuittenes rektor og novisemester, for sine kandidater der, og Alessandro Valignano (1539-1606) vurdete å la ham etterfølge pater Laerzio - men det ble det ikke noe av. I stedet var han i misjonskatalogen 1588 opphørt som superior av Taná og Bandorá, og i samme dokument fremgår at han hadde fullført sine studier.


=== Tur-retur Macao ===
Han ble etter en tid i India bestemt for misjonene i Japan, og sendt ut til Macao tidlig 1593, og ankom muligens i august. Men oppholdet ble kortvarig, og han ledaget pater Valignano tilbake til Goa i 1594. 


=== Macao - kinamisjonene ===
I april 1596 ble han igjen sendt til Macao, denne gangen med virke i Kina for øye. Sammen med Valignano, Diego de Pantoja (1541-1618) og Niccolò Longobardo (1565-1654) ankom han 20. juli 1597. 
Den 4. august ble rektor for kollegiet der. Hans forgjenger, pater Duarte de Sande, anså ham som vel egnet for oppgaven. Han innehadde embedet til 1601, og ble avløst av pater Valentim Carvalho (1559-1630), en prest han var sterkt og uforsonlig uenig med. 
Før utgangen av 1601 la han ut på en visitas inne i Ming-Kina. Den 9. august 1602 kom han til Beijing til kommuniteten ledet av pater Matteo Ricci, der han imidlertid kun kunne oppholde seg i to måneder. Så dro han sør til Macao igjen, og fra 1603 til 1609 var han superior for misjonene i Sør-Kina (Shaozhou, Nanchang og Nanjing ;dette ansvaret kunne ikke pater Ricci ivareta ettersom han ikke hadde anledning til å forlate Beijing der han pleiet arbeidet i og rundt keiserhoffet. 


=== Nanchang ===
Fra 1604 residerte han i Nanchang, der det var en kristenforfølgelse fra august 1607 til oktober 1609. 


=== Macao ===
Han var igjen rektor i Macao fra desember 1611 til april 1615. Han var ved to anledninger visitator av jesuittmisjonene, og reiste da rundt til alle misjonsstasjonene i landet (fra 1622, og april 1635 – oktober 1639 – da han også besøkte misjoner utenfor Kina). 


== Se også ==
Liste over kinamisjonærer tilhørende jesuittordenen


== Referanser ==


== Litteratur ==
Isabel Pina: Manuel Dias / Li Manuo 李瑪诺, i BPJX, 2007, 15, 79-94.
Louis Pfister: Notices biographiques et bibliographiques sur les jésuites de l'ancienne mission de Chine, 1552-1773, Chang-hai, 1932-1934 (Nendeln: Kraus Reprint, 1971)
Bernhard Diestel

Bernhard Diestel eller Su Na (sannsynligvis født 13. juli 1623 i Wippach i Kärnten i Østerrike, død 13. september 1660 i Jinan i Shandong i Kina) var katolsk kinamisjonær tilhørende jesuittordenen. 


== Liv og virke ==
Bernhard Diestel studerte i Ljubljana ved jesuittenes gymnasium der, ble opptatt i jesuittordenen i 1639, og absolverte mellom 1642 og 1651 studier i filosofi og teologi ved Carolo-Franciscea i Graz.
Han ble sendt landveien som misjonær i Vest-Asia i 1650, og var da innom Palestina, Syria, Mesopotamia, Persia, og det østlige India. 
Tilbake i Europa ble han sendt rundt for å tigge for kinamisjonene, og var innom Italia, Tyskland, Østerrike, Polen og Frankrike.
Etter en kortere innsats i misjonene i Persia fikk han den 20. februar 1656 i oppdrag av jesuittenes generalsuperior Goswin Nickel å utforske landeveien til Øst-Asia sammen med sin ordensbror Johann Grueber. Utstyrt med anbefalelsesbrev og gaver for sjahen av Persia og keiseren av Kina dro han avsted sammen med pater Grueber. De begynte fra Smyrna og kom frem til Isfahan i Persia. Krigsfare gjorde at de ikke kunne fortsette etter planen på landeveien, og de dro da sørover tiltil India. Derfra fortsatte de med skip fra Goa. De ankom Kina fra Goa i 1659. 
Den 22. april 1659 gikk Grueber og Diestel i Macao i oppdrag fra viseprovinsialen der, Simon da Cunha, å fortsette til Beijing, og derfra å utforske landeveien tilbake til Europa.
Diestel og Grueber ble ledsaget av en æresgarde på den kinesiske statmakts bekostning til Beijing, og arveidet deretter der ved Shunzhi-keiserens hoff. Denne keiseren var positivt innstilt til de katolske misjonærer, og på denne tiden var en av deres medbrødre i byen den keiserlige hoffastronom Adam Schall von Bell, som hadde keiserens tillit. 
Ettersom pater Diestel, som var blitt gjort til mandarin, ikke tålte klimaet i Beijing særlig godt, ble han midlertidig postert til misjonsstasjonen i Jinan i Shandong, men døde der i 1660. Pater Grueber klarte senere å fullføre deres oppdrag, ved å reise tilbake til Europa landeveien.
Patrene Grueber og Diestel var de første av jesuittmisjonærene som ikke reiste til Kina med skip rundt Afrikas sørspiss.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Cornelius Wessels: Early Jesuit Travellers in Central Asia 1603-1721. Den Haag 1924, S. 164-204.
Cornelius Wessels: New Documents relating to the journey of Fr. John Grueber. In: Archivum historicum S.J. Bd. 9, Rom 1940, S. 281-302.
(de) Bruno Zimmel: «Diestel, Bernhard.» I Neue Deutsche Biographie (NDB). Bind 3, Duncker & Humblot, Berlin 1957, ISBN 3-428-00184-2, s. 665 (digitalisering).
Bruno Zimmel: Bernhard Diestel, ein österreichischer Missionär und Entdeckungsreisender des 17. Jahrhunderts. In: Festschrift Josef Stummvoll. Wien 1970, S. 880–892


== Se også ==
Liste over kinamisjonærer tilhørende jesuittordenen
Agne Simonsson

Agne Simonsson (født 19. oktober 1935, død 22. september 2020) var en svensk fotballspiller og trener. 
Agne Simonsson slo gjennom som spiss i Örgryte IS i 1950-årene, og debuterte tidlig på landslaget. I VM-sluttspillet på hjemmebane i 1958 tilhørte Simonsson de mest markante spillerne, med sine fire mål, blant annet i finalen mot Brasil.
I 1959 ble han tildelt både Guldbollen og Bragdguldet etter to mål i landskampen mot England, som resulterte i en historisk seier på Wembley (3-2). Etter kampen ble han kalt «The King of Wembley». Samme år kom Simonsson på tredjeplass i avstemningen om Europas beste spiller (Ballon d'Or).
I en periode var han proff i den spanske storklubben Real Madrid, men hadde problemer med å spille seg til fast plass på det stjernespekkede laget, og ble utlånt til Real Sociedad. Etter hvert returnerte han til Örgryte, der han avsluttet karrieren.
I 1985 ledet Agne Simonsson som trener Örgryte IS frem til SM-gull etter finaleseier mot IFK Göteborg i datidens sluttspill.

Trots misslyckandet i Real Madrid återstår Agne Simonsson som en av Sveriges bästa spelare genom tiderna. Han hade en fantastisk blick för spelet, perfekt teknik, kyla i trängda lägen och förmågan att alltid sätta lagets bästa främst vilket gjorde honom till en utmärkt speldirigent. Dessutom var han extremt målfarlig, hans huvudspel var utmärkt, han sköt kanske inte hårdast men kompenserade det med list och precision. Klart att Alfredo di Stefano blev orolig.


== Meritter ==
51 A-landskamper/27 mål 1957-1967.
Guldbollen 1959
Svenska Dagbladets gullmedalje 1959
VM i fotball: 1958 (tapende finalist)


== Klubber ==
Örgryte IS (1949–1959)
Real Madrid (1959-?)
Real Sociedad
Örgryte IS (1963-?)


== Trenerkarriere ==
Örgryte IS (1971-1972, 1983-1986)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Agne Simonsson – FIFA 
(en) Agne Simonsson – Transfermarkt 
(en) Agne Simonsson – national-football-teams.com 
(en) Agne Simonsson – FootballDatabase.eu 
(en) Agne Simonsson – FBref 
Guldbollen 1959
Miguel do Amaral

Miguel do Amaral kalt Jin Mige (født 13. desember 1657 nær Viseu i Portugal, død 14. desember 1730 i Coimbra) var katolsk kinamisjonær tilhørende jesuittordenen. Han ankom Macao i 1685 og virket som misjonær i Jinan, Zhengding og i Fujian. I 1694 ble han sendt til Europa for å forsvare de portugisiske biskoper. I 1699 reiste han tilbake til Østen. Fra 1702 til 1704 og fra 1710 til 1718 var han provinsial for Japan; dette var en periode da ingen misjonær kunne oppholde seg der. Han visiterte også misjonene i India.
I 1711 ville kong João V av Portugal ha ham til biskop av Fuzhou, men ettersom paven nektet å opprette noe nytt padroadobispedømme i Kina ble dette ikke noe av. I 1722 ble han tilbakekalt til Europa, og han ankom Lisboa i oktober 1725. 


== Se også ==
Liste over kinamisjonærer tilhørende jesuittordenen


== Litteratur ==
Louis Pfister: Notices biographiques et bibliographiques sur les jésuites de l'ancienne mission de Chine, 1552-1773, Chang-hai, 1932-1934 (Nendeln: Kraus Reprint, 1971)
Filippo-Felice Carrocci

Filippo-Felice Carrocci eller Luo Feili (født 1646 i Savoia i Italia, død 25. desember 1695 i Kina på usikkert sted) var en katolsk kinamisjonær tilknyttet jesuittordenen. Han kom til Macao 1687 og virket som misjonær i Kanton, Jiangxi, Hainan, Huguang, Shanxi, og så i Shaanxi. Han døde et sted på reise mellom Jiangzhou og Taiyuan i Shaanxi. 


== Litteratur ==
Louis Pfister: Notices biographiques et bibliographiques sur les jésuites de l'ancienne mission de Chine, 1552-1773, Chang-hai, 1932-1934 (Nendeln: Kraus Reprint, 1971)


== Se også ==
Liste over kinamisjonærer tilhørende jesuittordenen
Eystein Weltzien

Eystein Weltzien (født 14. desember 1949) er en norsk tidligere orienteringsløper og langrennsløper.


== Meritter ==
Eystein Weltzien har VM-bronse i orientering fra 1974 og VM-gull i stafett fra 1978. Han har NM-gull i langdistanse fra 1972, 1974 og 1975, og fikk kongepokalen i 1974.
Weltzien ble en sentral person i det norske orienteringsmiljøet og var landslagstrener for det norske orienteringslandslaget på 1980-tallet. I 1991 sluttet han som landslagstrener i Norges Orienteringsforbund.
Eystein Weltzien har også 5 stafettgull fra NM i langrenn, 1972 til 1976.
Eystein Weltzien ble tildelt Egebergs Ærespris i 1975 for sine meritter innen orientering og langrenn. Han ble også tildelt Tønsbergs Blads Kristina-statuetten i 1974.
Eystein Weltziens sønn Audun og datter Ingunn var begge på det norske orienteringslandslaget. Hun er også tidligere langrennsløper med blant annet deltakelse i junior-VM (2006). En annen sønn er Espen Hultgreen Weltzien, også han er orienteringsløper.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Weltzien, Eystein (1983). Veivalg. Rud: Norges orienteringsforbund. 
Undstad, Einar; Weltzien, Eystein (1983). Kontinentalorientering. Rud: forbundet. 
Carlson, Astrid; Weltzien, Eystein, red. (1984). NOFs håndbøker. Rud: NOF. 
Stützer, Albert (1992). «Eystein Weltzien – Egeberg-vinnar frå BUL».  I Almenningen, Olaf. Bragder Utan Like : høgdepunkt gjennom 80 års idrettsliv. Samlaget. s. 120–121. ISBN 8252139515.
Yngvil Kiran

Yngvil Kiran (født 9. februar 1948) er en norsk produsent og programleder. Hun har vært ansatt i NRK, der hun har arbeidet både i radio og fjernsyn. Kiran har vært leder for barneredaksjonen i radio, jobbet med Radioteatret og hørespill, deriblant Tordivelen flyr i skumringen som ble kåret til tidenes beste fra NRK, og var dommer for spørrekonkurransen 5PÅ! for skolebarn på NRK Fjernsynet. Hun hadde den ene hovedrollen i hørespillet Veien til Agra.
Kiran ble sjef for NRK Radioteatret på nyåret i 2011. Hun etterfulgte Nils Heyerdahl i denne stillingen og ble etterfulgt av Gunhild Nymoen i 2015.Yngvil Kiran er datter av filologene Hartvig Kiran og Anna Karin Kiran, samt søster til skuespilleren Stein Kiran.


== Utgivelser ==
med Lars Lønne, Nysgjerrigper-boka (Grøndahl, 1991)
med Andreas Lunnan, 5 over (Universitetsforlaget, 1991)


== Referanser ==
Ragnhild Bratberg

Ragnhild Bratberg (født 9. juni 1961) er en norsk tidligere orienterings- og langrennsløper.


== Meritter ==
Ragnhild Bratberg gikk på det norske laget som tok gull på 3 x 5 km stafett under junior-VM på ski 1980 i Örnsköldsvik.
Bratberg ble verdensmester i stafettorientering i 1987. Hun vant verdenscupen i orientering i 1984 og i 1988. Hun ble verdensmester individuelt i skiorientering normaldistanse i 1986, 1988 og 1990, vant kort løype i 1990, og var med å vinne stafetten i 1986, sølv i 1988 og bronse i 1990. 
Bratberg konkurrerte for Ringsaker Orienteringslag, hun vant nordisk mesterskap en gang. Hun har 14 NM-gull i orientering og 8 i skiorientering. Bratberg er tildelt kongepokalen 4 ganger. 
Bratberg har også en karriere fra langrenn med VM-gull i stafett og VM-sølv 5 km i Junior-VM i 1980. Hun vant Birkebeinerrennet i 1991. 
Bratberg ble tildelt Egebergs Ærespris i 1988 for sine prestasjoner innen langrenn, skiorientering og vanlig orientering, og samme året mottok hun også Porsgrunds Porselænsfabriks Ærespris.
Bratberg er i dag ansatt i Næringsbanken på Moelv, og bosatt på Lillehammer.


== Medaljer i norske mesterskap ==


== Litteratur ==
Dalseng, Frode og Søgård, Tom (1986). «Ragnhild Bratberg». Hedmarksidretten. Oslo: Universitetsforlaget. s. 27-36. ISBN 8200430820. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link) [Tilgang for norske IP-adresser]


== Eksterne lenker ==
www.orientering.no
Det internasjonale orienteringsforbundet
Norges fiskerihøgskole

Norges fiskerihøgskole (NFH) er en del av Fakultet for biovitenskap, fiskeri og økonomi ved Universitetet i Tromsø. NFH opprettet i 1972 som en paraplyorganisasjon for fiskeriforskning. Høgskolen hadde avdelinger ved universitetene i Bergen og Tromsø, og ved Norges tekniske høgskole (NTH) og Norges Handelshøyskole (NHH).
I 1988 ble NFH omorganisert og inkorporert i Universitetet i Tromsø. NFH var i en årrekke organisert som et fakultet under ved UiT Norges arktiske universitet. NFH hadde våren 2022 til sammen 145 ansatte årsverk og 400 studenter, og ca 50 doktorgradsstudenter. Til og med våren 2022 har NFH uteksaminert nær 1500 kandidater på hovedfags-, master- og doktorgradsnivå. Etter omorganisering ble NFH en enhet under det nye Fakultet for biovitenskap, fiskeri og økonomi (åpnet 1. august 2009).


== Forskningsfartøy ==
NFH har fire forskningsfartøy av ulik størrelse:

F/F «Helmer Hanssen» (64 meter)
F/F «Hyas» (12 meter)
F/F «Børtingen» (6,7 meter)
F/F Beret Paulsdatter 27 meter (kommer desember 2022)


== Alumni ==
Bård Misund
Paul Birger Torgnes


== Eksterne lenker ==
(no) Offisielt nettsted 
(en) Offisielt nettsted 
(no) Offisielt nettsted
Degenerert varemerke

Degenerert varemerke, også kalt appellativisert varemerke og varemerkeord, er et varemerke eller produktnavn som er tatt i bruk som nøytralt fellesnavn for en gruppe produkter eller tjenester som likner på det spesielle produktet. Appellativisering oppstår først og fremst når det spesielle produktet blir særlig utbredt og ikke lenger har evnen til tydelig å skille seg fra tilsvarende produkter. Varemerkenavnet blir etter hvert til et generisk allmennord og en generell betegnelse. 


== Betegnelse ==
Et degenererte varemerke kan også kalles generisk, generisert eller generalisert. Noen ganger kan det være et depropriært eller deproprialisert eponym, et allmennord dannet fra et personnavn.Ifølge Patentstyret innebærer 'degenerering' at «et varemerke blir selve ordet på en vare eller tjeneste og dermed mister sin kjennetegnsfunksjon». Degenerering betyr ellers at noe forandrer seg bort fra det opprinnelige, svekkes, utarter og utvikler seg til noe dårligere enn foregående generasjoner. Appellativisering betyr at ordet blir et appellativ, det vil si fellesnavn.


== Eksempler ==

Et varemerke kan bli degenerert når produktet eller tjenesten som forbundet med ordet, har oppnådd en høy markedsandel eller forbrukeroppmerksomhet og blir en del av dagligspråket. Et varemerke kan også bli degenerert uten spesielt høy markedsandel, for eksempel gjennom mekanismer som viral markedsføring.Noen eksempler på degenererte varemerker er antibac, amfetamin, crocs, musak, jojo, lynol, heroin, hammondorgel, thermos, grammofon, miksmaster, respatex, vaselin, stillongs, olabukser emmentaler, tabasco, krystallsåpe, unbrakonøkkel, teflon, pleksiglass, kevlar, goretex, powerpoint og smarttelefon. Hoover er et amerikansk eksempel på at et firma- og produktnavn har blitt betegnelse for alle tilsvarende produkter. Hoover Company ble etablert i 1908 og deres støvsugere ble så vanlige at ordet på engelsk også har blitt tatt i bruk som verb. På norsk brukes verbet 'photoshoppe' om å retusjere og forandre et bilde digitalt, oppkalt etter programvaren Photoshop. 

Potetgull ble i 2010 registrert som varemerke, men ble dømt som generert i Oslo tingrett 2015, dvs ikke mulig å registrere som varemerke og tingretten uttalte at «Retten har kommet til at varemerkeregistreringen av POTETGULL er ugyldig». Lagmannsretten opprettholdt 16.12.2016 tingrettens avgjørelse og uttalte at «Lagmannsretten kan ikke se at det strider mot god forretningsskikk å bruke en betegnelse i sin markedsføring som forbrukere oppfatter som et allment begrep, og det kan i dag ikke anses som illojalt.» 


== Se også ==
Liste over degenererte varemerker
Appellativisering, når egennavn blir fellesnavn
Varemerke
Eponym


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Olav Torvund Varemerker og ytringsfrihet 06.09.2010
Giotto Bizzarrini

Giotto Bizzarrini (født 6. juni 1926 i Quercianella ved Livorno) er en italiensk ingeniør kjent for å stå bak motorene til tidlige Ferrari-modeller. Han var spesielt aktiv fra 1950-tallet til 1970-tallet, og står bak motoren til blant annet Ferrari 250 GTO, da han arbeidet som sjefsingeniør der. I 1961 forlot han Ferrari og stiftet sitt eget selskap, Bizzarrini, i 1963. Bizzarrini har også arbeidet for andre bilprodusenter, som Iso Rivolta, Lamborghini og Alfa Romeo.


== Litteratur ==
Wolfgang Blaube (2006). Blaue MauritiusModellgeschichte und Fahrbericht zum Bizzarrini 5300 Spyder S.I. s. 172 ff. 
Eduard Hattuma: Bizzarrini GT Strada 5300 und GT America. Modellvorstellung und Geschichte der Marke. In: Schweizer Old + Youngtimer, Heft März/April 2010, S. 21 ff.
Richard Heseltine: One Vision. Fahrbericht und Modellgeschichte des Bizzarrini GT 5300 Strada. In: Classic and Sports Car, Heft September 2004.
Frank Oleski, Hartmut Lehbrink: Seriensportwagen. Köln (Könemann) 1993. ISBN 3-89508-000-4.
Michael Riedner: Show-Biz. Vorstellung und Fahrbericht Bizzarrini GT Corsa 5300 von 1965. In: Motor Klassik, Heft 3/1989.
Halwart Schrader, Georg Amtmann: Italienische Sportwagen. Stuttgart 1999, ISBN 3-613-01988-4.
Bernd Woytal: Bizzarrini GT Strada 5300. In: Bernd Wieland: Italienische Sportwagenklassiker. 1. Auflage. Stuttgart (Motorbuch Verlag) 2001. ISBN 3-613-02162-5