jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Ullkorn

Ullkorn er en fransk tegneserie tegnet av Richard Peyzaret, eller F'murr som er navnet han tegner under. På originalspråket heter tegneserien «Le Génie des Alpages».


== Handling ==
Novellene blir vanligvis fortalt i segmenter på én side, og følger uforutsigbart livene til seriens rollebesetning. Dette inkluderer gammel navnløs gjeter, og hans etterfølger, den unge Athanase Percevalve, Dog Without a Name (en intellektuell snakkende gjeterhund) og en flokk eksentriske, verbale sauer, ledet av Romuald en svart vær. En rekke andre uortodokse karakterer dukker også opp, deriblant Berthold den dumme St. Bernhard hund, Kattarsis den petite selvbevisste sfinxen, en løve, en rev, ørner, slanger og «Døden» i form av en attraktiv kvinne.
Det finnes vanligvis ingen åpenbar handling, i noen av disse historiene fra de sveitsiske alpene. I stedet består de ulike historiene ofte av forskjellige dialoger og samtidige hendelser. Noe som gir helhetsinntrykket av ett fullstendig absurd og tilbaketrukket samfunn. Likevel klarer «F'murr» alltid å opprettholde en slags retning og realisme i deres ellers meningsløse univers.


== Utgitt i Norge ==
Ullkorn 1: Helt på viddene
Ullkorn 2: Ikke et får bedre
Ullkorn 3: Like dyr leker mest
Ullkorn 4: Bø, Bø, Lille Lam
Ullkorn 5: Det løsnet i skogen
Ullkorn 6: Varsko vææær!!
Ullkorn 7: Når nettene blir trange
Ullkorn 8: Søyer i det høye
Alsatia

Alsatia er et område i London, utenfor bymuren til City of London, mellom Fleet Street og Themsen. I senmiddelalderen fikk området status som fristed for de som var på flukt fra forfølgelse for alle former for lovovertredelser. Det var eksempelvis her Daniel Defoe søkte tilflukt etter at han var blitt satt under tiltale for sine satiriske skrifter. Etter at Edvard VI flyttet ut av palasset Bridewell, forfalt imidlertid området i lovløshet.


== Stedsnavnet ==
Grunnet et kloster tilhørende karmelittordenen i Whitefriars i London var området noenlunde selvstyrt, slik alle religiøse hus var det. Selv etter oppløsningen av Englands klostre på midten av 1500-tallet var det ofte uklart hvilken lokal myndighet som var rådende. Et charter gitt i 1608 av kong Jakob I av England ga innbyggerne ved Whitefriars en viss form for selvstyre. Etterhvert kjent som Alsatia var dette ett av de siste fristeder i England hvor loven ikke hadde virkekraft, men i 1697 ble alle særrettigheter avskaffet ved lov i parlamentet, The Escape from Prison Act. Elleve andre steder i London også omtalt, og mange av disse hadde også uklar religiøs bakgrunn. Navnet Alsatia er den latinske formen på navnet fra den historiske provinsen Alsace, som var et omstridt sted på grunn av sin status som grenseland mellom Frankrike, Tyskland og Sveits og derfor hadde en uklar jurisdiksjon. «Alsatia» gikk inn i engelsk språk før 1600-tallet i betydningen «et lovløst sted» som en refleksjon av den engelske forståelsen av Alsace i sin tid. På 1690-tallet hadde «alsatian» fått betydningen «kriminell fra London».Det lite som er kjent om Alsatia og de andre tilsvarende lovløse områdene. Ryktene om lovløshet og kriminalitet er sjelden underbygget av skriftlige kilder. Navnet dukker første gang opp på trykk i skuespillet The Squire of Alsatia  fra 1688 av Thomas Shadwell (1642–1692). En annen skriftlig kilde som synes å ha preget ettertidens forståelse av stedet er Walter Scotts roman The Fortunes of Nigel (1822), som livlig og fargerikt beskrev stedets innbyggere og deres uavhengige ånd.Ordet Alsatia levde videre langt inn på 1800-tallet som en generell betegnelse på slum. Fra slutten av 1800-tallet ble Alsatia et Freehold, det vil si at særfordeler ble gitt til virksomheter som ville etablere seg i området. Det var først og fremst aviser og trykkerier som rykket inn i Alsatia – særlig konsentrert om Fleet Street og Bouverie Street. I dag har alle avishusene flyttet ut av City, og Alsatias identitet er på nytt i endring.


== Referanser ==
Jakovlev Jak-28

Jakovlev Jak-28 (NATO-kallenavn Brewer, Firebar og Maestro) var et sovjetisk militærfly produsert av Jakovlev. Flyet hadde turbojetmotorer, og var først og fremst påtenkt som et lett bombe- og angrepsfly. Senere ble det imidlertid modifisert til både jager- og rekognoseringsfly. Jak-28 fløy første gang 5. mars 1958 som Jak-129, og flyene ble satt inn i aktiv tjeneste vinteren 1961–62.
Flyet var ved første blikk svært likt Jak-25, men det var et helt nytt design. Den første varianten var en bomber/taktisk angrepsfly, mens den senere varianten Yak-28P var modifisert som en allværs-jager med cockpit for to. Denne varianten ble designet for å operere i lav og medium høyde, og var utstyrt med en Orel radar. Det var i tillegg bevæpnet med luft-til-luft missiler. Flyet ble også oppgradert ved at motorene fikk etterbrennere. NATO kallenavnet på denne varianten var «Firebar». 
Produksjonen av Jak-28 stoppet i 1967 etter å ha produsert 437 jagere, og flyet ble faset ut på midten av 1980-tallet.


== Eksterne lenker ==
(en) Yakovlev Yak-28 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Françoise Durr

Françoise Durr (født 25. desember 1942 i Alger i Algerie) er en tidligere profesjonell fransk tennisspiller.
Durr vant i løpet av sin tenniskarriere 26 single- og 42 dubleturneringer. Hun var en av verdens ti beste kvinnelige singlespiller i perioden 1965–76 som best var hun nummer tre (1967) på rankingen. Hun ble profesjonell tennisspillere i 1968 i forbindelse med at «Open Era» innleddes. 
I 1967 spilte hun i finalen  i Grand Slam-turneringen Franske mesterskapet. Hun møtte Lesley Turner fra Australia, som hadde vunnet turneringen to ganger før, Durr vant med 4-6, 6-3, 6-4 og tok dermed sin første og eneste Grand Slam-tittel i single. Hun vant også damedoublen sammen med Gail Sherriff som den første av i alt fem strake doubletittler i turneringen. En bedrift som senere har blitt tangert av Martina Navrátilová og Gigi Fernandez.
Som profesjonell spillere vant Durr 6 double- og 4 mixed doubletitler i Grand Slam-turneringer. Fire i double og tre i mixed double i French Open på Roland Garros, to i double i US Open og en mixed double i Wimbledon. Hun spilte i hele 6 doublefinaler i Wimbledon, siste gang i 1975, uten å lykkes å vinne.
Durr deltok også på det franske Fed Cup-laget i årene 1963–67, 1970, 1972 og 1977–79, hun spilte 48 Fed Cup-kamper hvorav hun vant 31. I 1996 var hun lagkaptein for det franske Fed Cup-laget.  
Francoise Durr ble i 2003 opptatt i International Tennis Hall of Fame. 


== Grand Slam-titler ==
 Franske mesterskapet/French Open:
Single damer – 1967 (hun beseiret Lesley Turner med 4-6, 6-3, 6-4 i finalen)
Double damer – 1967 (sammen med Gail Sherriff)
Double damer – 1968 (sammen med Ann Haydon-Jones)
Mixed double – 1968 (sammen med Jean-Claude Barclay)
Double damer – 1969 (sammen med Ann Haydon-Jones)
Double damer – 1970 (sammen med Gail Sherriff Chanfreau)
Double damer – 1971 (sammen med Gail Sherriff Chanfreau)
Mixed double – 1971 (sammen med Jean-Claude Barclay)
Mixed double – 1973 (sammen med Jean-Claude Barclay) Wimbledon:
Mixed double – 1976 (sammen med Tony Roche) US Open:
Double damer – 1969 (sammen med Darlene Hard)
Double damer – 1972 (sammen med Betty Stöve)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Françoise Durr – WTA Tennis 
(en) Françoise Durr – ITF Tennis 
(en) Françoise Durr – FedCup 
(en) Françoise Durr – International Tennis Hall of Fame
Per Bolstad

Per Bolstad (født 1875, død 1967) var en norsk musiker og komponist. Bolstad var hovedsakelig virksom i Ålesund, men oppholdt seg også i Oslo og var i Stockholm for å studere musikk.  Han turnerte med eget danseorkester i Norge, Sverige og Finland. Han var også medlem i Arve Arvesens kvartett som 1. fiolinist.Bolstad komponerte flere hundre melodier. Han ga ut samlinger som Lette bygdeslåttar (1923), Slåttar frå gamle dage (1928) og Slåtter i gammel stil (1957). Her var også flere komposisjoner av faren Per Mathiasson Bolstad (1833–1910) med. Faren kom fra Stryn i Nordfjord og mange av Per Bolstads mest kjente melodier er knyttet til denne bygda, blant annet Fagre Stryn.


== Referanser ==
Bouverie Street

Bouverie Street er ei gate i City of London, anlagt i 1799, og er ei tverrgate mellom Fleet Street og Tudor Street, og fortsetter videre ned til Themsen som Temple Avenue. 
På 1900-tallet var Bouverie Street ei av Londons viktigste avisgater ved siden av Fleet Street, med redaksjoner for blant annet Daily News, News Chronicle og Daily Mirror. Det første trykkeriet i Bouverie Street ble satt opp av skotten James Moyes allerede i 1824. 
I nr. 30-32 lå fra 1892 den siden så beryktede skandaleavisen News of the World inntil avisen ble nedlagt i 2011. Fra 1969 også sensasjonsavisa The Sun, begge eid av Rupert Murdoch. I samme gård holdt også arbeiderpartiavisa Daily Herald til, som gikk inn i 1964. Under bygningen, som i dag er ombygd til andre formål, ligger hvelvene av det for lengst forsvunne karmelitterklosteret Whitefriars. Stedet var også lokaliseringen til vittighetsmagasinet Punch fram til 1990-tallet og for en del tiår også Lutterworth Press, én av Storbritannias eldste uavhengige utgivere.
Gatens navn, Bouverie Street, kommer fra områdets tidligere landeier, Pleydell-Bouverie, jarlene av Radnor.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Weinreb, Ben et al. (2008): «Bouverie Street» i: The London Encyclopaedia (3. utg.). Macmillan. ISBN 978-0-230-73878-2, s. 84


== Eksterne lenker ==
(en) Bouverie Street, London – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Jonas Peson

Jonas Peson (født Johan Alfred Petterson 31. januar 1887 i Helsingfors, død 18. desember 1952) var en norsk billedkunstner. Han var født i Finland, der han også fikk sin utdannelse som litograf. Jonas studerte også ved kunstakademiet i Helsingfors, der han var ferdig utdannet i 1910, og foretok studiereiser i utlandet, blant annet til Moskva og St. Petersburg. 
Etter å ha bodd i Danmark i årene fra 1913 flyttet Peson i 1916 til Norge. I 1923 fikk han norsk statsborgerskap. Etter å ha bodd en stund i Molde flyttet han til Ålesund, der han drev kunstnerskole. Både byen og sunnmørslandskapet ga Peson kunstnerisk inspirasjon, noe som blant annet resulterte i mange fine akvareller. Peson fikk også mange dekorasjonsoppdrag og har utsmykket kirker, skoler og ungdomshus i teknikkene oljemaleri og fresko. 
På 1930-tallet ble Peson med i Oxfordbevegelsen og fikk ny religiøs inspirasjon som ga seg utslag i interesse for kirkekunst. I forbindelse hermed fikk han i oppdrag å utsmykke kirker og bedhus på Sunnmøre. Utmsykningen av Vartdal kirke i 1938 var et av de store oppdragene.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Jonas Peson i Norsk kunstnerleksikon
Harald Grytten: Jonas Peson maleren. Nytt i Ukas Forlag 2007.
Spellemannprisen 1980

Spellemannprisen 1980 var den niende utgaven av Spellemannprisen og ble delt ut lørdag 7. februar 1981 i Chateau Neuf i Oslo. Skuespiller Kari Diesen fikk juryens hederspris. I et forsøk på å ta hensyn til stadig nye retninger innen rock, ble det innført en to-deling av rock-klassen. Denne delingen varte kun i to år. Det ble igjen delt ut pris for beste barneplate etter tre års fravær. I tillegg til de ordinære prisene og hedersprisene ble det delt ut to diplom. Robert Levin ledet utdelingen mens Egil Monn-Iversen ledet orkesteret.
Juryen bestod av Reidun Berg, Iver Kleive, Tor Marcussen, Fred Nøddelund og Magni Wentzel og med Yngvar Holm som jurysekretær.


== Vinnere ==


== Øvrige nominerte ==
Pop:

Trond Granlund – Eloise
The Kids – Norske JenterRock:

Unit Five – Ængel med skit på vingan
Veslefrikk – 1980Ny rock:

Lumbago – Alt og litt ekstra
Stavangerensemblet – Ta ein kjangs!Gammaldans/folkemusikk:

Familien Kjøk – Folkemusikk i Ottadalstradisjon
Nordkappkvintetten – Det swinger på NordkappJazz:

Per Borthen Swing Department Ltd og Karin Krog – Swingin' Arrival
Kapstad/Johansen Quartet – FriendsSeriøse plater:

Den Norske Blåsekvintett – Nielsen/Fernstrøm/Bilbao-komposisjoner
Brynjar Hoff – OboeViser:

Kari Bremnes/Ola Bremnes – Folk i husan
Tove Karoline Knutsen – Blå kveillÅpen klasse:

Barnesangleik – Og vil du være kjæresten min
Hans Majestet Kongens Gardes musikkorps – Hand Across the SeaBarn:

Inger Hagerup – Barnas viser og vers
Skuespillere og musikere ved Trøndelag teater – Prins Umulius


== Eksterne lenker ==
«NRK TV - Se Spellemannprisen 1980». NRK TV. Besøkt 24. mars 2016. 
Spellemannprisens arkiv
Spellemannprisen 1979

Spellemannprisen 1979 var den åttende utgaven av Spellemannprisen og ble delt ut lørdag 9. februar 1980 i Chateau Neuf i Oslo. Den 90-år gamle komponisten og valsekongen Reidar Thommessen ble tildelt juryens hederspris. Dette året ble det for første og eneste gang delt ut priser i klassene kor-plate og scenemusikk-plate. Klassene pop og rock tilbake igjen, den siste under navnet jazz-rock. Det ble ikke delt ut noen pris for beste barneplate. Arve Tellefsen var programleder under utdelingen.
Juryen bestod av Reidun Berg, Martin Lohne, Bernt Anker Steen, Øyvind Thorsen og Magni Wentzel og med Yngvar Holm som jurysekretær.


== Vinnere ==


== Øvrige nominerte ==
Pop-plate:

Åge Aleksandersen – French only
Jørn Flugs – Hard TimesJazz-rock plate:

Bjørn Christiansen – BC
Lotus – LotusGammeldans/folkemusikk:

Jens A. Myro / Thorleif Stave – Springar og laus fra Hallingdal
Ragnvald Weddegjerdes kvartett – Knallperler fra gammeldansenJazzplate:

Jon Eberson / Knut Værnes – Anatomy of the Guitar
Radka Toneff – It Don't Come EasySeriøs plate:

Brynjar Hoff – Schuman, Britten, Reiszenztein og T. Madsen-komposisjoner
Einar Steen-Nøkleberg – Fongaard, Hagerup Bull og Sæverud-komposisjonerKor-plate:

Det Norske Kammerkor – Dalilas Barbershop
SKRUK – Smykker fra bedehusetViseplate:

Geirr Lystrup – I menneskenes land
Lillebjørn Nilsen – Oslo 3Scenemusikk-plate:

August Mauritzen – Jeg har mitt hjerte i Oslo
Tone Ringen  – HeksÅpen klasse:

Liv Ullmann / Egil Monn-Iversen – Fra Profeten
Ragnar Vigdal – Tonereise i ei gamal samtid


== Eksterne lenker ==
«NRK TV - Se Spellemannprisen 1979». NRK TV. Besøkt 9. februar 2016. 
Spellemannprisens arkiv
Sepp Maier

Josef «Sepp» Maier (født 28. februar 1944 i Metten i  Tyskland) er en tysk fotballmålvakt, han blir av mange ansett som å være en av tidenes beste målvakter. På grunn av den smidige spillestilen fikk han kallenavnet «Die Katze von Anzing», som på norsk betyr «Katten fra Anzing».
Han innledet karrieren i TSV Haar, men tilbragte mesteparten av tiden som proff i storklubben FC Bayern München.
Med Bayern vant han fire seriemesterskap, fire cupmesterskap, cupvinnercupen i 1967 og serievinnercupen tre ganger på rad i 1974, 1975 og 1976.
På det tyske landslaget spilte han 95 kamper, og vant VM i 1974 og EM i 1972.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Sepp Maier – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Sepp Maier – FIFA 
(en) Sepp Maier – UEFA 
(en) Sepp Maier – Transfermarkt 
(en) Sepp Maier – national-football-teams.com 
(en) Sepp Maier – WorldFootball.net 
(en) Sepp Maier – FootballDatabase.eu 
(de) Sepp Maier – fussballdaten.de 
(en) Sepp Maier – EU-Football.info 
(de) Sepp Maier – Tysklands fotballforbund 
Alltidfotball.no – Ukas legende: Sepp Maier
Gudrød Bjørnsson

Gudrød Bjørnsson var sønn av Bjørn Farmann, småkonge i Vestfold, og sønnesønn av Harald Hårfagre. Gudrød ble far til Harald Grenske og bestefar til Olav Digre, den senere Olav den hellige.
Etter at Gudrøds far Bjørn ble drept av Eirik Blodøks ble Gudrød boende hos sin onkel Olav Haraldsson Geirstadalf, småkonge i Vingulmark. Olav gjorde opprør mot Eirik Blodøks, men ble drept i kamp. Gudrød måtte flykte opp i Opplandene sammen med fosterbroren sin, Olav Geirstadalfs sønn Tryggve Olavsson.
Da Håkon den gode ble konge fikk Gudrød Vestfold, hans fars område, som len av kongen. Da Harald Gråfell ble konge var det mange menn i Norge som mente at de var av vel så stor ætt som Harald. Ifølge Håkon jarls saga var det en gang mange menn samlet for å drikke utferdsøl, og det ble «et svært drikkelag, og det ble sagt mye over drikken». En hevdet at Harald var den fremste av alle, og da ble Gudrød sint og sa at han ikke sto tilbake for Harald i noe. Snart ble begge sint og grep etter våpen. «Men folk som hadde mer vett og var mindre fulle, stagget dem og gikk imellom, og hver gikk til sine skip,» sier sagaen.
Hendelsen var nok til at Harald og Gudrød ikke kunne stole på hverandre. Kort tid etter kom Harald Gråfell seilende inn Viken, omringet huset til Gudrød og da han kom ut sammen med mennene sine ble det en kort kamp før han ble drept.
Det nevnes ikke hvem Gudrød ble gift med, annet enn at hun var av «god ætt slik som høvelig var» og at de fikk en sønn som het Harald.


== Referanser ==
Burj al Arab

Burj al Arab (arabisk: برج العرب, «Arabernes tårn») er et 321 meter høyt hotell i Dubai. Det er det tredje høyeste hotellet i verden – bare Rose Tower og JW Marriott Marquis Dubai i samme by er høyere. Det ligger 280 meter ut i havet utenfor stranden ved bydelen Jumeirah. Burj al Arab er knyttet til fastlandet via en bro.
Hotellet består utelukkende av suiter. Den minste er 169 m² og den største er 780 m². De billigste suitene koster bortimot 20 000 kroner per natt. For adgang til hotellet må en enten bo der eller ha en bespisningsavtale, noe det er mange dagers ventetid for å få.
Hotellet ble åpnet i desember 1999, og tok nærmere 5 år å bygge; 2 år for å lage øya det står på og ytterligere 3 år for byggingen av selve hotellet. Hotellet ble tegnet av arkitekten Thomas Wills Wright. Det drives av Jumeirah-kjeden.
I reklamemateriell hevder hotellet å være et «sjustjerners hotell», selv om skalaen for hoteller bare går fra én til fem stjerner.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Burj Al Arab – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) برج العرب – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Spellemannprisen 1978

Spellemannprisen 1978 var den syvende utgaven av Spellemannprisen og ble delt ut 24. februar 1979 i Chateau Neuf i Oslo. Erik Bye ble tildelt juryens hederspris for sitt arbeid med norske folkeviser og Petter Dass-viser. Jan Garbarek, som lenge hadde vært tilknyttet et tysk plateselskap og derfor ikke kunne nomineres i ordinære klasser, fikk en spesielt opprettet spesialpris. I stedet for en felles vokal-pris, og pop/rock-klasser ble det delt ut priser for årets mannlige og kvinnelige vokalist-plate dette året. Det ble i tillegg delt ut priser for instrumental-plate og verbal-plate i stedet for åpen klasse, mens det ikke ble delt ut pris i klassen barneplate. 
Utdelingen ble overført på både radio og TV av NRK, begge steder i opptak. Arve Tellefsen ledet utdelingen, mens Egil Monn-Iversen som vanlig var orkesterleder.
Rundt 160 plateinnspillinger var påmeldt til utdelingen. Disse ble vurdert av en jury bestående av Ella Arntzen, Kari Stokke, Brynjar Hoff, Stein Dag Jensen, Svein Christiansen og Mona Levin og med Yngvar Holm som jurysekretær.


== Vinnere ==


== Øvrige nominerte ==
Årets kvinnelige vokalist-plate:

Ingrid Elisabeth – Ingrid Elisabeth
Anita Skorgan – Anita SkorganÅrets mannlige vokalist-plate:

Erling Bonde – Tilslørte bondepiker
Jan Høiland – Kjære sjømannÅrets folkemusikk- og gammeldansplate:

Hans W. Brimi – Lomsbrua
Knut Buen – TelemarksvingomÅrets jazz-plate:

Appaloosa Mainstream Ensemble – Live at Down Town
Christiania Jazzband – Saturday Night FunctionÅrets klassiske plate:

Ørnulf Boye Hansen – Johan Svendsen, romanser for fiolin og orkester
Harry Kvebæk – Sacred Music for Trumpet and OrganÅrets instrumental-plate:

Steinar Ofsdal – Fløytesprell
Frode Thingnæs – Night SoundsÅrets verbal-plate:

Ragnar Dyresen – Prøysen på prosa
Lars Mjøen/Knut Lystad – Rent vannvidd (fra Bedre sent enn alvor)Årets vise-plate:

Stanley Jacobsen – Tiljer og tusenfryd
Lars Klevstrand / Guttorm Guttormsen kvintett – Høysang


== Eksterne lenker ==
«NRK TV - Se Spellemannprisen 1978». NRK TV. Besøkt 9. februar 2016. 
Spellemannprisens arkiv
Carroll Shelby

Carroll Hall Shelby (født 11. januar 1923 i Leesburg, Texas, USA, død 10. mai 2012 i Dallas, Texas) var en amerikansk racingfører og bildesigner.
Da Shelby gikk ut fra Woodrow Wilson High School i Dallas vervet han seg til det amerikanske flyvåpenet, og tjenestegjorde som flyinstruktør og testpilot i den 2. verdenskrig. Da krigen var over, gikk han over til å drive en kyllingfarm, frem til kyllingene hans døde, og en venn inviterte ham til å kjøre amatør-racing. Det ble raskt klart at Shelby hadde anlegg for racing, og dermed var en karriere som profesjonell racerfører i gang.
Shelby hadde stor suksess som fører, og kjørte blant annet for teamene Cad-Allard, Aston-Martin og Maserati på 1950-tallet. Bak rattet i en spesialbygget Austin-Healey 100S satte han 16 amerikanske og internasjonale fartsrekorder, og med Roy Salvadori som lagkamerat vant han 24-timersløpet i Le Mans i 1959, bak rattet i en Aston-Martin.
I oktober 1959 ble Shelby tvunget til å slutte som racerfører, og begynte i stedet som førerinstruktør, samtidig som han startet selskapet Shelby-American. Her designet og bygget han de berømte Cobra-bilene, som ble bygget på et AC-chassis med motor fra Ford. Shelby deltok også i designarbeidet bak noen av de mest kjente bilene fra denne tiden: Ford GT40, de Mustang-baserte Shelby GT350 og Shelby GT500, og selvfølgelig 427 Shelby Cobra. Etterhvert avsluttet Shelby samarbeidet med Ford, og arbeidet i årene som fulgte, med alle de tre store amerikanske bilprodusentene. I senere tid har han blant annet deltatt i utviklingsarbeidet bak Dodge Viper, samt flere andre bilmodeller.
I 2003 inngikk Ford Motor Co. og Carroll Shelby et nytt samarbeid, og Shelby ble teknisk rådgiver for Ford GT-prosjektet. Samme år stiftet han Carroll Shelby International Inc., basert i Nevada, USA.

Han døde 10. mai 2012, 89 år gammel.


== Resultater ==


=== Fullstendige Formel 1-resultater ===
(Forklaring) (Resultater i uthevet skrift indikerer pole position, resultater i kursiv indikerer raskeste runde)


== Se også ==
Liste over Formel 1-førere


== Noter ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Carroll Shelby – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Greta Van Fleet

Greta Van Fleet er et amerikansk band fra Frankenmuth i Michigan, som ble dannet i 2012. Bandet består av Kiszka-brødrene Josh (vokal), Jake (gitar) og Sam (bass/gitar), og Danny Wagner (trommer). Bandet ble signert til Lava Records i mars 2017 og en måned senere ga bandet ut sin debut, studio-EP'en, Black Smoke Rising.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Offisielt nettsted 
(en) Greta Van Fleet – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Greta Van Fleet på Apple Music 
(en) Greta Van Fleet på Discogs 
(en) Greta Van Fleet på MusicBrainz 
(en) Greta Van Fleet på SoundCloud 
(en) Greta Van Fleet på Spotify 
(en) Greta Van Fleet på Songkick 
(en) Greta Van Fleet på Last.fm 
(en) Greta Van Fleet på Genius — sangtekster 
(en) Greta Van Fleet på AllMusic