jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Ruben Östlund

Claes Olle Ruben Östlund (født 13. april 1974) er en svensk filmregissør. Han har regissert flere spillefilmer: Gitarmongo (2004), De Ufrivillige (2008), Play (2011), Turist (2014) og The Square (2017).


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Östlund vokste opp på Styrsö i Göteborgs skärgård. Etter gymnaset begynte han å arbeide på forskjellige skisteder i Alpene i vintersesongene. Der begynte han å filme sine venners skistunt.


=== Karriere ===
Han ble etterhvert såpass god at han fikk arbeide i et produksjonsselskap. Mellom 1993 og 1998 spilte han inn skifilmer i vinterhalvåret i de italienske alpene, Canada og Val d’Isère. Filmene ble klippet om sommeren og hadde så premiere om høsten. Blant annet la man merke til hans filmer Addicted (1993) og Free Radicals (1996).I 1998 begynte han å studere filmregi på Högskolan för Fotografi och Film i Göteborg, hvor han ble uteksaminert i 2001. Som del av utdannelsen laget Låt dom andra sköta kärleken, som i 2002 ble nominert til en Guldbagge i kategorien beste dokumentarfilm. Som eksamensarbeid laget Östlund Familj igen, hvor han gjenforener sine foreldre, som hadde vært skilte i 23 år. Den 59 minutter lange dokumentarfilmen inneholder kun 21 klipp.Sammen med filmprodusent Erik Hemmerdorff ble han co-grunnlegger av filmselskapet Plattform Produktion, som produserer Östlunds filmer. 
Gitarmongo vant FIPRESCI-prisen under den 27. utgaven av Moskva Internasjonale Filmfestival. Kortfilmen Händelse vid bank (2009) mottok gullbjørnen under den 60. utgaven av filmfestivalen i Berlin, og Grand Prix ved Tammerfors filmfestival i 2011.
Play hadde premiere under det selvstendige  Director's Fortnight i Cannes i 2011, hvor den fikk prisen Séance "Coup de coeur". Filmen mottok senere Nordisk råds filmpris i 2012. I 2014 ble Turist vist under sideseksjonen Un Certain Regard i Cannes, hvor den fikk juryprisen. Filmen ble senere også nominert til Golden Globe for beste fremmedspråklige film.
Filmen The Square vant Gullpalmen under Cannesfestivalen i 2017.Etter premieren av Play i 2012 ble det satt i gang en debatt i svenske medier om hvordan filmen forholder seg til rasisme. Kommentatorer, som Åsa Linderborg og Jonas Hassen Khemiri, gikk langt i å anklage filmen for rasistisk, mens Ösltund selv har hevdet det motsatte. En ny mediedebatt oppstod også i kjølvannet av Turist, hvor det da var den nordiske mannsrollen som ble diskutert.


== Filmografi ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Ruben Östlund – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Ruben Östlund på Internet Movie Database 
(sv) Ruben Östlund i Svensk Filmdatabas 
(da) Ruben Östlund på Filmdatabasen 
(da) Ruben Östlund på danskfilmogtv.dk 
(da) Ruben Östlund på Scope 
(fr) Ruben Östlund på Allociné 
(en) Ruben Östlund på AllMovie 
(en) Ruben Östlund hos The Movie Database
Chur

Chur (uttales «ko:r»; retoromansk Cuira og Cuera, italiensk Coira) er hovedstaden i den sveitsiske kantonen Graubünden.
Byen ligger på 593 moh. i Alpenrhein-dalen på høyre bredde av Rhinen som her renner østover og dreier mot nord og Bodensee.  Byen har en strategisk posisjon med hensyn til flere fjelloverganger (bl.a. Oberalp-, Bernardino-, Splügen-, Julier- og Albulapasset).
Churs 32 400 innbyggere (2005) er hovedsakelig tyskspråklige (81 %). Mange snakker i tillegg retoromansk og italiensk snakkes av ca. 5 %.
Chur regnes som Sveits' eldste by og det aller første bispesetet på Alpenes nordside.
Chur (den gang kalt Curia) ble 15 f.Kr. hovedstaden av den av romerske provinsen Raetia prima.
Bispesetet ble for første gang nevnt i 451 e.Kr., men er sannsynligvis eldre.
Chur bispedømme eide store områder ikke bare i byens næromgivelser, men også i Engadin og Tirol (Vinschgau).


== Samferdsel ==
Jernbanestasjonen i Chur er et viktig knutepunkt. Her ender den normalsporede banen fra St. Margrethen ved Bodensee og som trafikkeres av Schweizerischen Bundesbahnen (SBB) og man kan stige om til meterspornettet til Rhätische Bahn som har sitt hovedkontor her. Dette selskapet har det største smalsporede jernbanenettet i Sveits og som blant annet betjener byer som Davos og St. Moritz. Selskapet driver også Bernina-ekspressen til Tirano i Italia og Glacier-ekspressen fra St. Moritz til Andermatt.
Autobahn 13 (E43) fra St. Margrethen til Bellinzona i kantonen Tessin som er en av de to viktigste nord-sør forbindelser gjennom Sveits, passerer Chur og gir helårs vegforbindelse over Alpene gjennom San Bernardino-tunnelen som ligger på ca. 1600 moh. Sommerstid kan man også kjøre den gamle veien som har sitt høyeste punkt på 2063 moh.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Chur – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Chur – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Arild Monsen

Arild Monsen (født 5. april 1962) er en norsk langrennstrener og tidligere langrennsløper. Han er fra Molde. Han er verdensmester i 4 × 10 km stafett fra 1985.


== Karriere ==
Arild Monsen tok sølv på 15 km og gikk på det norske laget som tok gull på 3 × 5 km stafett under junior-VM 1981 i Schonach im Schwarzwald. Monsen gikk for det norske landslaget i perioden 1982–1990 og deltok i tre verdensmesterskap. Under VM 1985 i Seefeld ble han verdensmester i stafett (sammen med Pål Gunnar Mikkelsplass, Tor Håkon Holte og Ove Aunli). I det samme mesterskapet ble han nummer sju på 15 km individuelt. Han gikk Vasaloppet fire ganger med resultatene 4, 6, 11 og 70. Fra 1993 til 1997 var han tilknyttet smøreteamet til det norske landslaget. Han var internasjonal teknisk delegat i verdenscupen fra 1997 til 2006. 
Siden 2006 har han vært trener. Han var leder for Team Trøndelag i to år, i ett år fra april 2008 var han trener for Canadas langrennslandslag. Fra 2009 til 2013 var han trener for Sveriges herrelandslag i sprint. Fra 2013 er han trener for det norske herrelandslaget i sprint.


== VM-medaljer ==
1985 i Seefeld – gull (4 × 10 km stafett)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Arild Monsen – FIS (langrenn) 
Arild Monsen trener Canada – artikkel på www.nrksport.no
Lienz

Lienz er den største byen og distriktshovedstad i Øst-Tirol.
Byen, som ligger ved møtepunktet av Drau-, Puster- og Iseldalen, har 12 000 innbyggere.
Lienz ble grunnlagt på 1200-tallet av grevene av Görz.
1500 tilfalt byen og omegn Tirol.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Lienz – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Lienz – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Korintbukta

Korintbukta (gresk: Κορινθιακός Kόλπος, Korinthiakόs Kόlpos) er en dyp og smal havbukt som skiller halvøya Peloponnes fra det greske hovedlandet. I enden av bukta i øst danner Korintkanalen en menneskeskapt forbindelse gjennom det smale Korinteidet til Saroniabukta og Egeerhavet. I vest ender den i Rionstredet som utvider seg til den kortere Patrasbukten som er en del av Det joniske hav og hvor det smaleste punktet siden 2004 krysses av Rio-Antirio-broen.Bukten grenser mot store administrative inndelinger (prefekturer): Etoloakarnania (Aetolia-Akarnania) og Fokis i nord, Boiotia i nordøst, Attika i øst, Korinthia i sørøst og sør, og Akhaia i sørvest. Bukten er i en tektonisk bevegelse sammenlignbar til bevegelsene i deler av Island og Tyrkia, og vokser med 10 mm i året.I middelalderen var bukten kjent som «Lepantobukten» grunnet den italienske formen for byen Nafpaktos.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Gulf of Corinth – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Küstenland

Küstenland («kystlandet») var en delstat (Kronland) av Østerrike-Ungarn ved Adriaterhavets kyst.
Den bestod av tre områder, fyrstegrevskapet Görz og Gradisca, fristaden Triest og markgrevskapet Istria.
Som rikets tilgang til Middelhavet var Küstenland av stor strategisk betydning for Østerrike-Ungarn.
De tre områdene hadde egen administrasjon og en viss grad av selvstyre, men stod under en felles keiserlig stattholder med sete i Triest.
Küstenland dekket 7969 km² og hadde i 1910 895 000 innbyggere.
Slovensk- og italiensktalende utgjorde en tredjedel hver.
En femtedel snakket kroatisk, resten friulisk eller tysk.
Etter første verdenskrig kom Küstenland til Italia.
Etter andre verdenskrig måtte Italia i sin tur avstå hele Istria og deler av Görz til Jugoslavia.
Saroniabukta

Saroniabukta eller Éjinabukta (gresk: Σαρωνικός κόλπος, Saronikós Kólpos) er ei bukt i Egeerhavet, mellom østkysten av Peloponnes og Athen. Innerst i bukta danner Korintkanalen en forbindelse til Korintbukta og Jonerhavet.
Kanaldalen

Kanaldalen (italiensk: Val Canale, tysk: Kanaltal, slovensk: Kanalska dolina, friulisk: Val Cjanâl) er en dal i det nordøstlige hjørnet av den italienske regionen Friuli-Venezia Giulia og grenser til Østerrike og Slovenia.
Kanaldalen er en viktig trafikkforbindelse mellom Italia (Venezia og Roma) og Sentral-Europa (Wien og Praha).
Den 23 km lange dalen skiller De juliske Alpene i sør fra De karniske Alpene og Karavankene i nord.
Dalen rommer to elver:

Fella renner vestover og drenerer via Tagliamento til Adriaterhavet.
Slizza renner østover og drenerer via Gail, Drava og Donau til Svartehavet.Vannskillet går gjennom dalen ved tettstedet Camporosso.
Fra rundt 700-tallet og inntil 1919 hørte Kanaldalen til Kärnten. Gjennom St.-Germain-traktaten ble Kärnten forpliktet til å avstå dalen til Italia. På dette tidspunktet fantes det praktisk talt ingen italienskspråklige innbyggere i dalen, befolkningen var derimot dels slovensk- og dels tysktalende.
Gjennom italieniseringspolitikken på 1900-tallet utgjør italiensktalende innbyggere nå et absolutt flertall i Kanaldalen.
Byen Tarvisio er unik i at den er firespråklig med en betydelig friuliskspråklig minoritet.
Kanaldalen er inndelt i tre kommuner som tilsammen har 7800 innbyggere:

Pontebba
Malborghetto Valbruna
Tarvisio
Alemannisk

Alemannisk er en dialektgruppe av høytysk som tales lengst sydvest i høytyskens utbredelsesområde.
Talespråket i deler av Sveits, Tyskland (Baden-Württemberg og det vestlige Bayern), Østerrike (Vorarlberg), Frankrike (Alsace) og Liechtenstein regnes som alemannisk.Alemannisk kan videre inndeles i minst fire dialektgrupper:

schwäbisch, som brukes i det nordøstlige Baden-Württemberg og vestlige Bayern, dvs. Schwaben, samt noen få kommuner nord i Tirol;
niederalemannisch (nederalemannisk), som brukes i Alsace, Basel, det vestlige Baden-Württemberg samt området rundt Bodensee i både Baden-Württemberg, Bayern og Vorarlberg;
hochalemannisch (høyalemannisk), som brukes i mesteparten av Sveits nord for ca. Bern samt Liechtenstein og de sørligste delene av Alsace, Baden-Württemberg og Vorarlberg;
höchstalemannisch («høystalemannisk»), som brukes i det sørlige Sveits.De alemanniske dialektene som tales i Sveits, sammenfattes ofte under betegnelsen sveitsertysk (Schwyzerdütsch) (uttales «sjvitsa-du:tsj»). Denne betegnelsen uttrykker mer identiteten til brukerne enn noen lingvistisk enhet.
Forståeligheten av alemannisk for morsmålsbrukere av standardtysk er varierende og avtar mot sør.
Hoch- og höchstalemannische dialekter er vanligvis uforståelige for brukere av standardtysk, delvis sågar for brukere av andre hoch- eller höchstalemannische dialekter.
Motsatt forstår derimot alle brukere av alemannisk standardtysk og de aller fleste kan også bruke standardtysk aktivt.
En spesiell variant av höchstalemannisch er walserdialekten, som tales i isolerte språkøyer.
Den forekommer i enkelte fjellkommuner i Italia og de italienskspråklige delene av Sveits, i deler av Sveits som ellers er retoromansk- eller hochalemannisch-talende, og i bairisktalende områder av Tirol (Østerrike).
Språket alemán coloniero, som forekommer i Venezuela, regnes som en variant av nederalemannisk.
Navnet alemannisk er avledet av det germanske folket Alamannerne, som sørget for språkets utbredelse.


== Referanser ==
Don Quijote-prisen

Don Quijote-prisen er en internasjonal filmpris som deles ut av FICC, den internasjonale paraplyorganisasjonen for filmklubber. Prisen deles ut til filmer, ikke til personer.


== Prismottagere (utvalg) ==
2001: Elling – utdelt under Forum du Cinema Européen i Strasbourg
2002: En tid for fulle hester – utdelt under Tromsø Internasjonale Filmfestival (TIFF)
2003: Engelen på høyre skulder – utdelt under Tromsø Internasjonale Filmfestival (TIFF)
2004: Vodka Lemon
2005: Blikket
2006: Homesick – utdelt under Den Internasjonale Barnefilmfestivalen i Kristiansand
2006: Sønner – utdelt under Black Night Film Festival i Tallinn
2007: Longing
2008: Kautokeino-opprøret – utdelt under Tromsø Internasjonale Filmfestival (TIFF)
2008: The Black Balloon
2009: It's Not Me, I Swear!
2010: Whisper With The Wind
2011: Nawals hemmelighet – INCENDIES
2012: Halt auf freier strecke
2013: Dans la maison
2014:
2015: The Look Of Silence
2015: Jag stannar tiden
2016: The Academy of Muses
2017: Hjartasteinn
2018: Soldiers, Story from Ferentari
2019: Birds of Passage
2020: Collective
2021: Ikke delt ut p.g.a. reiserestriksjoner under koronapandemien


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Banjo-Kazooie

Banjo-Kazooie er et plattformspill utviklet av Rare. Det ble utgitt i 1998 til Nintendo 64. Spillet er det første i serien av Banjo Kazooie spill. Spillet handler om bjørnen Banjo og hans venn fuglen Kazooie. De blir tvunget ut på eventyr for å redde Banjos søster Tooty, som har blitt kidnappet av den onde heksen Gruntilda. Banjo-Kazooie er et av Rare sine mest solgte spill til Nintendo 64, og har blitt gjenutgitt flere ganger siden den oprinnelige lanseringen.
Spillet ble relansert i 2008 til Xbox Live Arcade på Xbox 360, og den 
4. August i 2015 gjenutgitt i samlepakka Rare Replay til Xbox One, Xbox 360 versjonen av spillet er tilgjengelig der, og den er omtrent identisk som Xbox 360 versjonen. Spillet har støtte for 4K på Xbox One X.
Spillet ble relansert på Nintendo Switch sin online utvidelsespakke 20 Januar 2022, som er første gangen spillet bli gjenutgitt på en Nintendo konsoll, denne versjonen bruker Nintendo 64 versjonen av spillet fremfor Xbox 360 versjonen.


== Historie ==
Spillet starter i de rolige og fredelige omgivelsene rundt Spiral Mountain. Banjo og Kazooie sover uvitende om hva som er i ferd med å skje. Høyt oppe i sitt tårn overseende Spiral Mountain har Gruntilda konstruert en maskin som stjeler andres skjønnhet. Hun ser i sin trolldomsgryte (Dingpot) og finner sitt mål, Tooty. Hun setter seg på sopelimen og flyr ned for å fange henne. 
Etter en slåsskamp mellom henne og Tooty får hun til slutt fanget henne. Inne har akkurat Banjo og Kazooie våknet og de løper ut for å undersøke. Der får de vite av muldvarpen Bottles (Glugge) hva som har skjedd og setter i vei etter henne.


== Gameplay ==
Banjo-Kazooie adopterte mange av elementene som gjorde Super Mario 64 til en stor suksess. Spilleren må utforske store 3-dimensjonale baner i søken etter puslespillbiter, Jiggys. På hvert brett skal man også forsøke å finne de 5 Jinjoene, små skapninger som kommer i 5 forskjellige farger. Når man har funnet alle blir Banjo belønnet med en Jiggy.
Spillet hadde også sine egne ideer slik som trollmannen Mumbo-Jumbo (Hokus Pokus). Hos Mumbo kan Banjo og Kazooie bli forvandlet til en annen skapning, for eksempel en hvalross, en krokodille eller et gresskar. Slik kan de få tak i puslespillbiter som ellers ville vært utilgjengelige. Etterhvert som de to vennene kommer dypere og dypere inn i Gruntildas hule vil de også få mulighet til å lære nye og mer avanserte evner fra Bottles.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Banjo-Kazooie hos MobyGames 
(en) Banjo-Kazooie på Metacritic 
(en) Banjo-Kazooie på Behind The Voice Actors 
(en) Banjo-Kazooie hos Giant Bomb 
(en) Banjo-Kazooie hos Internet Game Database 
(en) Banjo-Kazooie hos VGMdb 
(en) Banjo-Kazooie hos GameFAQs 
(en) Banjo-Kazooie hos GameFAQs
Walsertysk

Walsertysk er et språk som hører til den höchstalemannische dialektgruppen av tysk.
Det tales av walserfolket i en del isolerte alpine språkøyer i Sveits, Italia, Frankrike, Liechtenstein og Østerrike.


== Historie ==
Walserfolket («Walliser-folket») består av grupper som forlot sine hjembygder i Wallis i Sveits i løpet av 1200- og 1300-tallet og slo seg ned i tidligere ubebodde fjellstrøk.
Grunnen til utvandringen var økende befolkningstrykk i Wallis.
Walserfolket ble imidlertid stort sett godt mottatt og fikk skattemessige og andre fordeler av de respektive herskerne som belønning for kolonialiseringen.
De underholdt handelskontakt med samfunnene i lavereliggende strøk, men bevarte ellers språk og kultur pga. den veldig isolerte beliggenheten til mange av deres landsbyer.
Språket deres er derfor en veldig «gammelmodig» form for de höchstalemannische dialektene i Wallis.
Også byggestilen med bl.a. tømmerhus er karakteristisk for walserlandsbyene.


== Utbredelse ==
Walsertyske områder fantes i:

kantonene Wallis, Bern, Vaud, Ticino, Graubünden og St. Gallen i Sveits,
departementet Haute-Savoie i Frankrike,
Aostadalen og provinsene Vercelli og Verbano-Cusio-Ossola i Italia,
kommunene Planken og Triesenberg i Liechtenstein,
delstatene Vorarlberg og Tirol i Østerrike.I flere av disse har walserspråket dødd ut, f.eks. grunnet 1900-tallets italieniseringspolitikk i de italienske områdene.
I andre finnes walsertysken fremdeles som talespråk.
Også i de ellers tyskspråklige områdene er walserspråket tydelig forskjellig fra – og ikke gjensidig forståelig med – de hochalemannische eller bairiske dialektene som tales i de lavereliggende landsbyer.
Antallet morsmålsbrukere av walsertysk ble anslått til å være mer enn 20 000 i begynnelsen av 1900-tallet (10 000 i Sveits, 8000 i Østerrike, 3400 i Italia, 1300 i Liechtenstein).
I dag er tallet sannsynligvis betraktelig lavere.


== Se også ==
Tre andre «små» språk som har overlevd i mer eller mindre isolerte fjellområder i Alpene, er:

ladinsk
retoromansk
zimbrisk


== Eksterne lenker ==
Walser-hjemmeside på tysk, engelsk, fransk og italiensk
Finny Sirevaag

Finny Sirevaag AS er Norges største produsent av ferske, pillede reker. Selskapet har historie tilbake til 1905 og holder til i Sirevåg, Hå kommune og Åna-Sira i Flekkefjord kommune.
Bedriften er en sammenslåing av to, der Finny-navnet er fra Åna-Sirabedriften
Reker og annen sjømat selges under merkenavnene Lista, Sirevaag og Finny Reker.


== Eksterne lenker ==
Selskapets nettsted
Forus

Forus er et område og gårdsnavn i Sandnes og Stavanger. Forus var opprinnelig bare navnet på en mindre, østre del av området, men i hundreåret etter tørrleggingen av Stokkavatnet sørvest for Forus, har navnet blitt tatt i bruk stadig lengre vestover mot Sola og sørover mot Sandnes. I nyere tid har navnet også blitt tatt i bruk for et område på Røyneberg i Sola, som en følge av at Forus flyplass strakk seg dit. 
Området utgjør sørligste del Stavanger kommune, og grenser i sør mot Stokka og Lura i Sandnes, i nord/vest mot Jåttå, Godeset og Gausel, i vest mot Røyneberg og Skadberg i Sola og i øst mot Gandsfjorden. På Forus finnes en større del av Forus Næringspark i vest, avgrenset av E39. Øst for denne fortsetter mindre tett næringsbebyggelse, og riksvei 44 og Jærbanen passerer området. Forus hadde tidligere stoppested langs jernbanen.

		
		
		


== Referanser ==
Dewey Martin

Dewey Martin, eg.  Walter Milton Dewayne Midkiff (født 30. september 1940 i Chesterville, Ontario, død 31. januar 2009) er mest kjent som trommeslager og vokalist i den amerikanske rockegruppen Buffalo Springfield.
Han begynte å spille trommer da han var 13. I et av sine første band, the Jive Rockets, spilte han sammen med den framtidige gitarissten i Staccatos, Vern Craig. Martin flyttet etterhvert til Nashville hvor han spilte sammen med blant andre Faron Young, Roy Orbison, The Everly Brothers, Patsy Cline. Underveis tok han etternavnet Martin; og i barndommen ble ofte navnet Dwayne til «Dewey» og han gjorde det til fornavnn. I 1964 var Martin i Seattle, hvor han spilte trommer på en singel med  Sir Raleigh and the Coupons' British Invasion-type coverversjon av «White Cliffs of Dover». Singelen var suksessfull i Los Angeles, så Martin flyttet dit og spilte i forskjellige grupper og så etter muligheter til å spille countryrock. 
Våren 1966 ble han invitert til å være med i en gruppe som senere ble til Buffalo Springfield. Martin ble i denne gruppen til den skilte lag i mai 1968. Etter noen forsøk med New Buffalo Springfield (senere forkortet til New Buffalo) med stadig skiftende besetning, gikk han over til å kalle gruppen Blue Mountain Eagle. Senere ga han ut et album med Dewey Martin and Medicine Ball i april 1970. Bruce Palmer deltok under innspillingen av Dewey Martin & Medicine Ball. Til tross for gode mottakelser, mistet de platekontrakten og Martin forlot musikkbransjen for å bli bilmekaniker mot slutten av 1970-årene.  På midten av 1980-årene var han med i Pink Slip (sammen med tidligere Byrds bassist John York, senere the Roberts-Meisner Band og til slutt i Bruce Palmers Buffalo Springfield Revisited, før han til slutt trakk seg tilbake. I 1991 dannet han Buffalo Springfield Again sammen med gitarist Billy Darnell, men gruppen gikk i oppløsning. I 1997 ble Dewey Martin sammen med Buffalo Springfield tatt inn i Rock and Roll Hall of Fame.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Dewey Martin (musician) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Dewey Martin på Internet Movie Database 
(en) Dewey Martin hos The Movie Database 
(en) Dewey Martin på Discogs 
(en) Dewey Martin på MusicBrainz 
(en) Dewey Martin på Last.fm 
(en) Dewey Martin på AllMusic 
(en) Side om hans senere karriere
Kjerrberget

Kjerrberget er det høyeste punktet i Sola kommune i Rogaland fylke, 101,5 moh.
Høyden kalles også Skadbergnuten, og ligger drøye to kilometer øst for Stavanger lufthavn Sola.


== Drivstoffanlegg ==
Under den andre verdenskrig var det et mindre forsvarsanlegg (sannsynligvis luftnærforsvar for Sola og Forus flyplasser) rundt toppen av fjellet.  Tidlig på 1950-tallet ble det bygget et større drivstoffanlegg inni selve Kjerrberget for Strategic Air Comand (SAC) slik at amerikanske landistanskefly kunne bunkre på Sola flyplass (og på tilsvarende anlegg i Bodø).  Det var en 100 meter lang tunnel med tre tanker som ble bygd. Anlegget ble trolig lagt ned på 60-tallet, og området sanert og tunnelen ble murt igjen i 2012.


== Referanser ==
Fylkesvei 5627

Fylkesvei 5627 går mellom Nyheim i Aurland kommune og Erdal i Lærdal kommune. Veiens lengde er 48,6 km. Veien kalles Aurlandsveien eller Snøveien. Den ble åpnet som kommunal vei i 1967, og har vært fylkesvei siden 1987.

I 2000 åpnet Lærdalstunnelen, som går mellom Lærdal og Aurland, som laget helårsforbindelse der fylkesveien kun hadde vært åpen på sommeren. Fylkesveien over fjellet er vinterstengt og åpnes månedsskiftet mai/juni (i 2010 ble den åpnet 1. juni).Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 243 (Sogn og Fjordane).


== Aurlandsfjellet ==
Veistrekning mellom Aurlandsvangen ved Aurlandsfjorden og Lærdalsøyri ved Sognefjorden i Vestland fylke kalles Aurlandsfjellet.
Veien var åpnet i 1967, veistrekningen er en del av, er 47 kilometer lang og har et toppunkt på 1306 meter over havet. Begynnelsen av veien slik den er i dag er en anleggsvei. Veien er mer en turistvei etter at Lerdalstunnelen ble åpnet i 2000.

Opplevelser
Stegastein er et utsiktsrampe over Aurlandsfjorden.
Ved Flotane er en rasteplass med benker og toalett som får all nødvendig energi fra solcellepanel.
På Vedahaugene går en "gangbane" og en "uendelig" benk svinger seg til et tankevekkende kunstverk ”DEN” av den amerikanske kunstneren Mark Dion.


== Kommuner og knutepunkter ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv243
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger«Norway: Aurland mountain road». Video. European Roads. 26. oktober 2019.