jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Khakassisk

Khakassiske språk er en gruppe tyrkiske språk som tales i den russiske delrepublikken Khakasia rundt Jenisejs vestlige bielv Abakan.Khakassiske språk tales også sør for byen Kansk i Krasnojarsk-territoriet.De khakassiske språkene skrives med russisk alfabet.Khakassisk er del av den sørsibirske undergruppen av nordøsttyrkiske språk, i den tyrkiske språkfamilien.


== Referanser ==
Altaisk

Altaisk eller Gorno-altaisk, frem til 1948 kalt Oirot (ойрот), er et nordøstlig tyrkiske språk og et offisielt språk i republikken Altaj i Russland. Språket snakkes av ulike folk i Altaj-fjella, som ojrat, teleut, kumandi og sjor.
De altaiske språkene skrives med det kyrilliske alfabetet.
Altaisk må ikke forveksles med den altaiske språkfamilien, som omfatter alle tyrkiske språk og en rekke andre språk.
Visdommens bok

Visdommens bok eller Salomos Visdom er en av de deuterokanoniske bøker i Det gamle testamente. Boken tilhører visdomslitteraturen, og foregir å være skrevet av kong Salomo.


== Teksthistorie ==
Boken er skrevet på gresk, trolig av en ukjent jødisk forfatter i Alexandria en gang i det 1. århundre f.Kr.. Teksten er skrevet på godt gresk, men viser også kjennskap til det hebraiske Tanákhs stil og innhold. 
Deler av teksten ble funnet blant dødehavsrullene. I senere kristen tolkning av teksten har den personifiserte visdommen blitt identifisert med Jesus Kristus; særlig gjelder det kapittel 2, hvor «de ugudelige» taler ille om en person som kaller Gud sin far, og som dømmes til en død i vanære.


== Innhold ==
Hensikten med skriftet ser ut til å være å «forene jødisk fromhet bygd på gammeltestamentlige skrifter med gresk (hellenistisk) tenkning, slik [forfatteren] møtte den i Alexandria». Visdommen var et sentralt begrep både i antikkens greske filosofi og i den gammeltestamentlige kulturen. Språklig kan teksten på flere punkter synes å være påvirket av gresk filosofi, teologisk kan den oppfattes som et jødisk svar på helleniseringen.
Teksten består av to hoveddeler. Kapittel 1–9 inneholder generelle betraktningen om visdommen; hvor forfatteren «lover visdom og udødelighet til de rettferdige, men dom over de gudløse» og «oppfordrer jordens konger til å søke visdommen». Den andre hoveddelen, kapittel 10-19, er en historisk gjennomgang av «hvordan visdommen ledet Guds folk fra Adam til Moses».


== Referanser ==
Numbat

Numbat eller maurpungdyr (Myrmecobius fasciatus) er et rovlevende pungdyr (Dasyuromorphia) som er eneste art i numbatfamilien (Myrmecobiidae). Den kalles også walpurti. Benevnelsen pungmaursluker må man kanskje tilskrive europeernes manglende kunnskap om dyret og den fysiske og gastronomiske likhet arten tross alt har med en maursluker – den elsker termitter. To underarter erkjent; en sørvestlig og en sørlig.
Numbaten har et ganske særegent utseende. Arten har en langstrakt, stripete kropp med lang, busket hale og et smalt hode med lang, spiss snute. Den har ganske mye behåring. Numbaten står ofte på bakbena. Den bruker snuten til å lete etter insekter, som den spiser. Den har en lang tunge som kan strekkes langt ut. 
Arten yngler mellom desember og februar (sommer på den sydlige halvkule).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) numbat i Encyclopedia of Life 
(en) numbat i Global Biodiversity Information Facility 
(en) numbat hos Fossilworks 
(en) numbat hos ITIS 
(en) numbat hos NCBI 
(en) Kategori:Myrmecobius fasciatus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Myrmecobius fasciatus – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Myrmecobius fasciatus – detaljert informasjon på Wikispecies
Tatarisk

Tatarisk er språket til tatarene, som i dag bor over et stort område omkring Volgas midtre og nedre løp og med forgreininger inn i det vestlige Sibir. Tatarisk språk er et offisielt språk i Tatarstan, republikk i Volga-området av Den russiske føderasjon. Tatarisk kan deles i to atskilte språk, nemlig:

volgatatarisk eller kazantatarisk som tales av flere millioner mennesker i områdene rundt byene Kazan, Ufa, Astrakhan og Kasimov (det finnes også utløpere inn i det vestlige Sibir)
misjærtatarisk, som tales av ca. 250 000 i den vestlige delen av Volga-bekkenet.Tatarisk er etter tyrkisk det største og best utforska av de tyrkiske språkene.
Basjkirsk

«Basjkirsk» kan også referere til Basjkortostan og basjkirer.Basjkirsk (basjkirsk Башҡорт Basjqort) er et tyrkisk språk som tales av ca. 1,2 mill. mennesker i den russiske republikken Basjkortostan, mellom Volga og Ural.
Språket har vært skriftspråk siden 1920-tallet, og skrives med det kyrilliske alfabetet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Bashkir - UCLA Language Materials Project, University of California Los Angeles (UCLA).
Tsjuvasjisk

«Tsjuvasjisk» kan også referere til Tsjuvasjia og tsjuvasjer.Tsjuvasjisk (cf. polsk: czuwaski, ukrainsk: чуваська / tsjuvas'ka) er et oghurtyrkisk språk som tales av ca. 1,7 mill. mennesker i den russiske republikken Tsjuvasjia ved Volgas midtre løp, med sentrum sørvest for Kazan.
Språket kan deles i to dialekter, anatri i sør og virjal i nord. I dag skrives tsjuvasjisk med et tillempa russisk alfabet. Skriftspråket bygger på anatri.
Tsjuvasjene regnes som etterkommere etter bulgartyrkerne (volgabulgarene) som tidlig i det første årtusen var bosatt ved Azovhavet og nedre Don, og som innvandra til området på 600-tallet. En annen gruppe utvandra til Balkan og ble seinere slavisktalende. Det er derfor et slektskap mellom tsjuvasjisk og det utdødde språket protobulgarsk.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Эктор Алос-и-Фонт, «Преподавание чувашского языка и проблема языкового поведения родителей», Чувашский государственный институт гуманитарных наук, 2015, Шупашкар.


== Eksterne lenker ==
Эктор Алос-и-Фонт. Оценка языковой политики в Чувашии
15 июня 2012 года в Чебоксарах состоялся пикет в защиту чувашского языка
Скоро чувашский язык останется «какой-то культурной традицией»
Об угрозе развала страны в будущем, о съезде ЧНК, и об обращении к президенту
Figaros bryllup

Figaros bryllup (italiensk: Le nozze di Figaro) er en komisk opera i fire akter av Wolfgang Amadeus Mozart. Librettoen er skrevet av Lorenzo da Ponte og baserer seg på komedien La folle journée ou Le mariage de Figaro av Beaumarchais fra 1781, som fikk oppføringsforbud fordi de før-revolusjonære forholdene i Frankrike ble kritisert. Mozarts opera kunne imidlertid oppføres uantastet, siden den italienske teksten var mer moderat enn den franske komedien.
Uroppførelsen av operaen fant sted 1. mai 1786 i Wiens Burgtheater.


== Handling ==
Handlingen er lagt til grev Almavivas slott i Sevilla omkring 1780, og hele operaens handlingsforløp utspiller seg i løpet av én dag. Tjeneren Figaro skal gifte seg med Susanna, men det er flere som ønsker å forhindre at dette skjer. Marcellina, en ugift husholderske, har en gang lånt Figaro penger, og innehar en kontrakt som forplikter ham til å inngå ekteskap med henne dersom han ikke kan betale for seg. Greven har følelser for Susanna, og vil gjerne få til en avtale om at Susanna skal få penger dersom hun går med på å møte ham i hagen.
Historien er en klassisk forviklingskomedie, full av misforståelser. Blant annet bestemmer Grevinnen, Susanna og Figaro seg for å spille greven et puss der de involverer den «kjærlighetssyke» pasjen Cherubino som egentlig har blitt sendt ut i hæren av greven, men ikke har reist ennå. Det planlagte peket går ikke helt som forventet, noe som nesten medfører uheldige konsekvenser for både Grevinnen og Cherubino. En del misforståelser må ryddes opp i før det planlagte bryllupet kan finne sted.


== Personer ==
Grev Almaviva (baryton)
Grevinne Almaviva (sopran)
Figaro, kammertjener (baryton eller bass)
Susanna, kammerpike hos grevinnen, Figaros forlovede (sopran)
Cherubino, pasje hos greven og Barbarinas forlovede (mezzosopran eller sopran)
Marcellina, husholderske i det grevelig slott (mezzosopran)
Bartolo, lege (bass)
Basilio, musikkmester for Grevinnen (tenor)
Don Curzio, dommer (tenor)
Antonio, gartner og Susannas onkel (bass)
Barbarina, datter av Antonio (sopran)
To kvinner
Kor av landsbyfolk (Coro di Contadini)


== Eksterne lenker ==
Libretto på italiensk
Libretto på tysk
Adolf Agthe

Adolf Wilhelm Wulf August Agthe (født 6. mai 1863, død 31. januar 1941) var en norsk murmester og arkitekt.
Agthe var sønn av den prøyssiske snekkermesteren Carl Agthe. Han studerte ved Kristiania tekniske skole.Agthe etablerte egen arkitekpraksis i Kristiania i 1893 og arbeidet også som murmester. Han tegnet noen bygårder i løpet av 1890-årene, blant annet en leiegård i Tostrups gate 19, der han bodde selv. Så flyttet han til Sandefjord etter bybrannen i 1900. Hans arbeider der er imidlertid lite kjent. Samtidig utførte han også enkelte arbeider i og rundt Kristiania.
Agthes bygårder i Oslo er preget av sin tids historisme i retning av nyrenessanse og nybarokk.


== Noen bygninger ==
Bygård i Herslebs gate 7, Oslo (1893)
Bygård i Arbins gate 13, Oslo (1894)
Bygård i Niels Juels gate 50, Oslo (1896)
Bygård i Malmøgata 1, Oslo (1898; revet)
Tønsberg Margarinfabrik (1898)
Disponentbolig ved Fællesslagteriet i Aker, Lørenveien 39, Oslo (1911)


== Referanser ==


== Kilder ==
Geir Tandberg Steigan: Arkitekter: Adolf Wilhelm Wulf August Agthe (1863-1941) (Arkitekturhistorie.no)
Torgeir Alvsaker

Torgeir Alvsaker (født 9. februar 1875 i Kinsarvik, død 27. november 1971 i Bergen) var en norsk arkitekt.
Alvsaker var ved Bergens Tekniske skole til 1898, da han ble assistent hos arkitekt Adolph Fischer i Bergen. I årene 1948-69 arbeidet Alvsaker i kompaniskap med arkitekt Einar Vaardal-Lunde. Alvsaker og Vaardal-Lunde tegnet blant annet Strusshamn kirke i Askøy 1969.


== Arbeider ==

1905: Mauritzengården i Stavanger
1913: Forsamlingshuset «Festiviteten», Tyssedal
1919: Tyssedal barneskole, Tyssedal
1921: Ladegårdsgaten 64-76, Bergen, for Postfunksjonærenes Byggeselskap
1924: Solhov folkehøyskole i Lyngen
1925: Sophus Pihls gate 1-15, Bergen, for Bergens Kooperative Byggeselskap
1927: Det gule hus, Christian Michelsens gate 5-5a, Bergen
1927: Hus for presten, Kriken 10, Odda
1927: Fløgstad Skule, Åbøbyen, Sauda
1928: Torgegården, Strandkaien 2b, Bergen
1929: Haugatun, Strandebarm ungdomshus, Kvam
1930: Gravkapell på Berjaflot gravplass, Odda (oppført 1934)
1932: Saltødegården, Strandkaien 4, Bergen
1933: Jondal ungdomshus, Jondal
1933: Jondal sjukehus for tuberkuløse «Jonatunet», Jondal
1934: Ingebrigt Vik museum i Øystese
1934: Fyllingsdalen ungdomshus
1935: Florø folkeskole med monumentalt, klassisk preg. Senere påbygget i samme stil
1937: Reksteren kirke, Tysnes
1940: Sagvåg skole på Stord
1937: Vikebygd kirke
1938: Førde kirke (Het Vestre Vikebygd kirke frem til 1981 da navnet på sognet ble endret til Førde)
1938: Ullensvang hotell, Lofthus
1952: Sandeblokkene (altangangsblokkene), Røldalsvegen, Odda, sammen med arkitektkontoret Vaardal-Lunde
1953: Solfonn hotell i Odda
1954: Søsterhjemmet, Valen sykehus, Kvinnherad
1958: Krematoriebygg ved Berjaflot gravplass, Odda (sammen med Einar Vaardal-Lunde)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
om  Torgeir Alvsakers arbeid
Mauritzengården, Provstebakken 2
Solhov folkehøgskole
Jonatunet
(no) Torgeir Alvsaker i Store norske leksikon
Michael Smith Arentz

Michael Smith Arentz (født 1794 i Stavanger, død 5. september 1853 i København av kolera ) var en norsk arkitekt. Arentz var utdannet i Hæren og ble i 1811 sekondløytnant i Ingeniørkorpset og major i Ingeniørbrigaden i 1846. Han ble ansatt ved Akershus festning i 1832 og fikk oppført flere bygninger for militæret. Av bygninger som han tegnet kan nevnes Gamle ridehus eller Det kgl. ridehus fra 1828 mot Kontraskjæret og Armeens depot bygd 1832. I 1844 var han en av stifterne i Den Norske Livrenteforening.


== Referanser ==
Opel GT

Opel GT (1968–) er en toseters sportsbil laget av tyske Opel.
Første utgave (1968–73) var en bakhjulsdrevet sak med 1,1 eller 1,9 liters motor montert foran laget i tyske Bochum. Hovedlyktene måtte roteres vertikalt via en spak for å lyse. En dieselvariant nådde 197 km/t på banen i Dudenhofen. Over 100 000 ble laget.
Andre utgave (2007–10) var egentlig en Pontiac Solstice med litt annet utseende, og ble laget i USA, litt som en etterfølger til Opel Speedster som riktignok var basert på Lotus Elise. Med sine 260 hestekrefter ble den kåret til Årets Cabriolet ved bilsalongen i Geneve.  Pris i Norge var godt over 600 000 kroner.  Om lag 7 500 ble laget.


== Referanser ==
Ivar Cock

Ivar Cock (født 1861, død 23. november 1905) var en norsk arkitekt, virksom i Kristiania. Cock er særlig kjent for en type bygård kalt forretningspalass.


== Arbeider ==
1895: Niels Juels gate 8
1895: Ullevålsveien 55
1896: Smedsrudgården, Grønlandsleiret 23
1896: Sannergata 15
1896–97: Munkedamsveien 100
1897: Kristiania Haandværkeres Sparekasse, Øvre Slottsgate 11
1897: Bjørn Farmanns gate 2-8
1897: Leiv Eirikssons gate 1
1897: Skarpsnogata 2
1898: Jordangården, Øvre Slottsgate 8
1898-99: Gud wære med os-gården, Tollbugata 30
1900: Øvre Slottsgate 7
1900: Leiv Eirikssons gate 5-7
1900-01: Hotel Continental, Stortingsgata 24
		
		


== Eksterne lenker ==
Arc! Arkitekter: Ivar Cock (1861–1905)
Norsk kunstnerleksikon: Ivar Cock
Johanne Dybwad

For alpinisten med samme navn, se Johanne Dybwad (alpinist).
Johanne Dybwad (født 2. august 1867 i Christiania, død 4. mars 1950 i Oslo) var en ledende skuespillerinne ved Nationaltheatret fra 1899 til 1947. Hun var også regissør.


== Bakgrunn ==
Johannes Dybwads foreldre, Johanne Regine Elvig og Mathias Juell, var begge teaterskuespillere. Etternavnet Dybwad fikk hun ved ekteskap med Vilhelm Dybwad.


== Liv og virke ==
Dybwad debuterte i 1887 på Den Nationale Scene i Bergen. Fra 1888 var hun ved Christiania Theater, hvor hun snart ble en ledende Ibsen-skuespiller. 
Hun var en av de første i norsk teater som utviklet en intim psykologisk realistisk spillestil, især gjennom arbeidet med kvinnerollene i Ibsens samtidsskuespill. Gjennom sin 60-årige karriere spilte hun de fleste av Ibsens kvinneroller, både de yngre og de eldre, og ikke bare på Nationaltheatret, men også på turneer og gjesteopptredener i utlandet.
Fra 1912 begynte hun også å sette i scene. Som sceneinstruktør var hun inspirert av den modernistiske teaterbevegelsen, og især den berømte tyske teaterregissør Max Reinhardt.
Dybwad var som skuespiller og sceneinstruktør en individuell kunstner. Dybwad spilte ofte selv i de forestillinger hun iscenesatte. I sammenheng med sine moderne og stiliserte iscenesettelser i 1920-årene, av blant annet Ibsen-skuespill utviklet hennes spillestil seg fra det psykologisk realistiske til en stilisert monumentalisme, hvor uttrykkene ble både forenklet og forstørret.
Dybwad ble i 1908 tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull. Den 7. november 1947 mottok hun storkorset av St. Olavs Orden for «fremragende fortjeneste av norsk skuespillkunst». Hun ble da forfremmet fra ridder av 1. klasse, som hun ble tildelt i 1924. Dybwad var også ridder av Den islandske falkeorden. Hun ble hedret med de danske medaljene Ingenio et arti og Fortjenstmedaljen i gull.Hun ligger begravet i Æreslunden på Vår Frelsers gravlund. Per Ungs statue av henne ved Nationaltheatret ble avduket i 1962. I 1989 fikk denne delen av Studenterlunden navnet Johanne Dybwads plass. 
Posten Norge hedret Dybwald ved å gi ut to frimerker med portrett av henne den 2. august 1967. Frimerkene viste Per Ungs statue av Dybwad fra 1961.
Hun er også hedret med gate- og stedsnavn i flere norske kommuner.


== Teater ==


=== Skuespillerroller (utvalg) ===


=== Regi (utvalg) ===


== Referanser ==


== Litteratur ==
Waal, Carla Rae. Johanne Dybwad, Norwegian actress. Universitetsforlaget, 1967
Normann, Axel Otto. Johanne Dybwad : Liv og kunst. Gyldendal, 1950. (1. utg. 1937)
Elster, Kristian. Skuespillerinden Johanne Dybwad : Til belysning av realismen i skuespilkunsten. Aschehoug, 1931


== Eksterne lenker ==
(en) Johanne Dybwad – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(no) Johanne Dybwad hos Sceneweb
Olafr Havrevold

Olafr Havrevold (født 26. mai 1895 i Oslo, død 11. juli 1972) var en norsk skuespiller og instruktør. Han arbeidet blant annet ved Nationaltheatret, i Radioteatret og Fjernsynsteatret.


== Arbeid ==
Etter examen artium 1914 og et studieår i Liberal arts ved University of Washington i amerikanske Seattle utdannet Havrevold seg til kjemiingeniør ved NTH 1920, og fikk i studietiden smaken for teater.  Han debuterte som skuespiller ved det kortlivede Intimteateret i 1922, i stykket Vårbrytning av Frank Wedekind (1864–1918), som var Agnes Mowinckel (1875–1963) sin debut som instruktør. Havrevold hadde da studert teater i Berlin ett års tid, men fikk ikke selv debutert som instruktør før i 1948, da med Løgnen og lykken av legen Alex Brinchmann (1888–1978). I 1939/40 klarte han å få Kritikerprisen for rollen som den trette i skuespillet Mens vi venter av Johan Borgen (1902–79).  Blant hans mer kjente jobber for Radioteatret er Victoria (roman) i 1956 der han er forteller og samboer Liv Dommersnes har hovedrollen. I Jakten fra 1959 av Erik Løchen (1924–83) høres dog kun Havrevolds stemme som monolog. 

Fra 1923 til 1965 var han fast ansatt ved Nationaltheatret, der han også satt i representantskapet fra 1946 til 1964. Fra 1920 til 1939 hadde han reist følgende steder på tur: Berlin, Dresden, München, Praha, Wien, Budapest, Lyon, Paris, Stockholm og København. Fra 1947 til 1949 var han lærer ved teaterets elevskole. Ellers hadde Havrevold en formannsperiode i Norsk Sceneinstruktørforening fra 1954 til 1959, var med i styret for Statens Teaterskole fra 1956 og noen år. Havrevold trakk seg fra scenen omkring 1965 på grunn av gikt, og begynte i stedet med opplesning på NRK radio. Han hadde i 1951 fått Kongens fortjenstmedalje i gull og var ridder av 1. klasse av den svenske Vasaordenen etter gjestespillet Vildanden i Stockholm i 1948 fra 1888.  Hans opplesning av Terje Vigen ble i en årrekke fast innslag klokken 17.30 på nyttårsaften i NRK radiokanal P1.


== Familie ==
Han var sønn av grosserer Lauritz Paulsen Havrevold (1859–1940) og Marta Malena Nielsen (1873–1927). Olafr Havrevold giftet seg først med Unni Torkildsen (1901–68) som var skuespiller. Hans andre ekteskap fra 1934 var med skuespilleren Gøril Egede-Nissen (1914–92). Deres datter Berit (født 1936) var først gift med skuespilleren Magne Bleness, senere med arkitekt Hans-Gabriel Finne, og mor til Carsten Bleness. Gørils søster Ada Egede-Nissen (1893–1974) var forresten gift fra 1940 med Havrevolds bror Dag Havrevold (1911–94). Fra 1954 var Havrevold i en tiårsperiode samboer med kollega Liv Dommersnes (1922–2014). Olafr Havrevold var for øvrig bror til forfatteren Finn Havrevold (1905–88) og til psykoanalytiker Odd Havrevold (1900–91).


== Filmografi (utvalg) ==

1925 – Fager er lien

1924 – Til sæters


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Olafr Havrevold – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Olafr Havrevold på Internet Movie Database 
(en) Olafr Havrevold hos The Movie Database 
Olafr Havrevold i rollelisten fra Nationaltheatret
Andreas Paulson

Andreas Paulson (født 16. februar 1861, død 2. mars 1953) var en norsk skribent. Han hadde sitt virke i Bergen og var engasjert innenfor Arbeiderpartiet, teatervirksomhet og musikkliv. 
Av yrke var han bankbokholder. Han begynte i Bergens avdeling av Norges Bank i 1898, og arbeidet som bokholder fra 1901 helt fram til 1929.I 1895 ble han tilknyttet avisen Arbeidet som musikk-, litteratur- og teateranmelder, og han fikk snart en sterk stemme i Bergens kulturliv. Avisen var opprinnelig en Arbeiderparti-avis, men både partiet i byen og avisen fulgte ved partisprengningen i 1923 det nye Norges Kommunistiske parti. Arbeidet ble NKPs sentrale avis på Vestlandet. Paulson fortsatte som medarbeider i avisen fram til 1929, da han gikk over til den nye AP-avisen Bergens Arbeiderblad som var startet et par år tidligere.
I 1928 ble han også litterær konsulent ved Den Nationale Scene i Bergen.
Han skrev tekster til ulike fester hvor man trengte prologer eller dikt eller også tekster til komposisjoner. Blant annet skrev både han og Nordahl Grieg prolog til Ibsenjubileet i Bergen i 1928. Han skrev også flere hefter i serien Småskrifter for bokvenner. 
Han var en yngre bror av Arbeiderparti-pioneren Ragnvald Paulson.


== Bibliografi ==
Ord og uttrykk i Bergens bymål : Bergen, 1942 : 54 sider
Komediebakken og Engen : Femti års teatererindringer. – Oslo : Gyldendal , 1932 – 207 sider
Tanker og tænkere : (artikler)  Kristiania : Norske arbeiderpartis forlag, 1919 – 113 sider
Fra Ths. Moore til August Bebel : fem portrætter med tegninger av Karl Rolstad. – Kristiania : Det Norske Arbeiderpartis forlag , 1918 – 119 sider
Hvad skal arbeiderne lese?, 1914


== Referanser ==
Arne Løchen

Arne Løchen (født 1850 i Vang i Hedmark, død 1930) var en norsk filosof.Etter ex.phil. 1870 begynte han å studere filosofi under veiledning av Georg Vilhelm Lyng, og  reiste til Paris i 1877 for å høre Hippolyte Taines forelesninger. Samme året fikk han H.K.H. Kronprinsens gullmedalje for en avhandling om «Sprogets væsen og oprindelse». I 1886 tok han doktorgrad i filosofi med skriftet «Om J. Suart Mills logik. En kritisk studie» (1885). 
I 1900 ble han professor i filosofi etter Marcus Jacob Monrads bortgang i 1897, og satt i embetet til 1921.  Han var også medbestyrer
ved Psykologisk institutt 1912-21.
Han var tvillingbror til Einar Løchen, statsråd og justitiarius i Høyesterett. Hans eldre bror, Olaf, var borgermester i Trondheim. Løken-slekten stammer fra gården Løken i Fet, Akershus. 


== Verv og premier ==
H.K.H. Kronprinsens gullmedalje 1877
medredaktør av Nyt Tidsskrift 1892–95
Videnskapsselskapet i Kristiania innvalgt 1898
ridder av Dannebrogordenen 1916


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Digitaliserte bøker av Løchen hos Nasjonalbiblioteket.
Eglantyne Jebb

Eglantyne Jebb (født 1876 i Ellesmere i Shropshire i England, død 1928 i Genève i Sveits) var en britisk filantrop og organisasjonsperson som grunnla Redd Barna.
Etter første verdenskrig 1914–1918 drev Jebb flere kampanjer rettet mot  Storbritannias handelsblokade av Tyskland som blant annet førte til sult og død blant tyske barn. Et møte i Royal Albert Hall 19. mai 1919 førte til at Save the Children Fund ble dannet. Fondet utviklet seg til den internasjonale hjelpeorganisasjonen Save the Children som også Redd Barna i Norge er tilknyttet.


== Bakgrunn ==
Jebb vokste opp i en overklassefamilie. Hun studerte historie ved Lady Margaret Hall i Oxford, gikk lærerskolen og arbeidet 18 måneder som lærer. Jebb mislikte lærerjobben, selv om hun mente yrket var viktig.


== Redd Barna og barns rettigheter ==

Jebb mente man ikke skal gi penger til barn fordi man synes synd på dem, men fordi de har rett til det.Etter første verdenskrig i Europa startet Jebb en kampanje med søsteren Dorothy Frances Jebb. De tok del i et fond, Save the Children Fund, som samlet inn penger til barn fra Tyskland og Østerrike-Ungarn som led etter krigen. Fondet ble lansert i Royal Albert Hall 19. mai 1919 og samlet inn overraskende mye penger. Inspirert av dette, grunnla søstrene Jebb International Save the Children Union i Genève i 1920. De jobbet tett med det britiske Save the Children Fund og svenske Rädda Barnen fra begynnelsen.
Fra 1922 arbeidet Jebb sammen med Ishbel Hamilton-Gordon, Maria Gordon og International Council of Women om å utarbeide en erklæring om barns rettigheter. International Save the Children Union vedtok erklæringen og Jebb sendte den til Folkeforbundet som i september 1924 vedtok Genève-erklæringen om barns rettigheter.Europas utvikling førte til at Save the Children-bevegelsens fokus ble mer rettet mot promotering av disse og mindre mot direkte nødhjelp blant Europas barn. I 1959 ble Jebbs erklæring om barnerettigheter tatt opp i De forente nasjoner. Dette skulle bli FNs konvensjon om barns rettigheter fra 1989.


== Referanser ==


== Kilder ==
Linda Mahood: «Eglantyne Jebb: remembering, representing and writing a rebel daughter», Women's History Review, bd. 17, nr. 1, 2008, s. 1-20