Stikkmygg

Stikkmygg eller stikkemygg (Culicidae) er en familie av mygg og den organismegruppen folk flest forbinder med ordet «mygg». 
De er fra 3 mm til ca. 15 mm, de fleste under 10 mm. 


== Liv og utvikling ==


=== Anatomi ===
Ser en godt etter har stikkmyggene hår på vingene og noen ganger mørke tegninger eller skjell (som hos sommerfugler) langs årer eller vingekanten. På dette kan de lett kjennes fra andre mygg, dersom de også har den lange stikkende munnen (snabelen) midt foran på hodet. Snabelen er svært tynn, og ligger i en fin slire. Denne snabelen brukes til å suge blod og er lengre enn antennene som har 15 ledd.  Hodet er forholdsvis lite og dekkes av  store fasettøyne, palpene er korte.  


=== Orienteringsevne ===
Mange arter mygg flyr gjerne mot lys, som utelamper, men stikkmygg gjør ikke det. Den flyr helst i skumringen eller i nattemørke. Den navigerer etter lukt og ånde fra et menneske eller et dyr som de kan suge blod av.Stikkemygg kan fly trygt i nattemørke fordi de kan føle luftstrømmen som reflekteres fra vegg, gulv og andre ting.


=== Larver og pupper ===
Larver og pupper utvikles i stillestående vann.  Utviklingen kan gå fort, kanskje bare ett par uker, dersom temperaturen er høy, og seinere dersom det er kaldt. Både i store sjøer eller i små vannpytter.  Eggene legges i vann, der de klekkes.  Larvene puster med et ånderør som sitter på bakkroppen, de må opp til overflaten for å puste med jevne mellomrom.  
Puppen hos stikkemygg er spesiell ved at den er bevegelig. Myggen er ikke i hvile i puppestadiet, men må opp for å puste. Ofte henger disse larvene og puppene i vannoverflaten, men blir lett skremt, og dykker da ned til bunnen med vrikkende svømmebevegelser. Puppene kan skilles fra larvene ved at brystpartiet er svært tykt.  Puppestadiet varer fra 2 til 5-6 dager.


=== Lyd ===
De ulike artene har hver sin sang, eller summing.  Lyden kommer fra vingene som slår (vingeslagene) og litt ulike vinger gir litt ulik lyd.  Disse forskjellene i frekvens er svært små, men hanner og hunner bruker denne unike summingen for å finne hverandre.


== Myggstikk ==
Myggstikk kommer av at hunnmyggen stikker hull for å kunne suge ut litt blod som kan brukes i eggproduksjonen.
Ikke alle arter er like plagsomme for oss mennesker, men myggstikk er uansett plagsomt, og klør. Hunnmyggen suger blod av varmblodige pattedyr. Noen arter går bare på fugler, eller enkelte arter dyr. Noen lever på steder der mennesker sjeldent oppholder seg. Når vanlig stikkemygg stikker, sprøyter den først inn et antikoagulerende stoff. Deretter suger den blod blandet med dette. Dette stoffet gir den velkjente kløen. Det beste er å ikke begynne å klø. Det finnes også salver som reduserer kløen.


=== Ikke alle stikker ===
Hannen stikker ikke. Den er «fredelig» av seg og nøyer seg med nektar som føde. Det er bare hunnmyggen som suger blod og det må den for å få proteiner for å utvikle og legge mange egg.  En hunnmygg som har fått et godt måltid blod klarer å produsere omtrent ti ganger så mange egg som en hunne som ikke har funnet blod.


=== Sykdomsspredere ===
I Norge representerer neppe myggstikk fare for overføring av dødelige sykdommer. Dette er likevel et alvorlig problem i varmere strøk på jorden. Arter av stikkemygg kan overføre gulfeber,malaria, dengue, vestnilfeber, Chikungunyafeber og elefantsyke.
Malariamyggen, (slekten Anopheles), tilhører stikkmyggene. Den sprer sykdommen malaria og er en stor plage i mange tropiske områder. I Norge har vi tre myggarter tilhørende malariamyggslekten: Anopheles maculipennis, Anopheles messeae og Anopheles claviger. Malariaparasitter eksisterer derimot ikke i Norge i dag. Ifølge Verdens helseorganisasjon (WHO) smittes mer enn 500 millioner mennesker av malaria hvert år, og over 2 millioner dør hvert år av det, de fleste barn  i Afrika, sør for Sahara.  
Gulfebermyggen, (Aedes aegypti), kan overføre gulfeber og denguefeber. Chikungunyafeber kan være er et problem på Mauritius, Réunion, Seychellene, Madagaskar og Andra Pradesh i India. Sykdommen er ikke dødelig, men gir kraftige leddsmerter som kan vare i flere uker til måneder.


== Generelt om mygg ==
Mygg tilhører tovingene, de har som navnet sier bare ett par vinger. Det bakerste vingeparet er erstattet av (omdannet til) to svingkøller eller kølleformede balanseorganer. 
Mygg kan bare skilles fra fluene ved å se på antennene, som skal ha mer enn 4 ledd og være av typen trådformede, der leddene er mer eller mindre like store. (vanskelig å se, kan kreve forstørrelse).  Mygg har ofte litt mer spisse og lengre vinger, lengre bein og en litt slankere kropp enn fluer.  Men det ytre utseendet til noen mygg kan være svært likt en flue, som hos Gjødselmyggene og Knotten.  Alle mygg gjennomgår en fullstendig forvandling. 


== Systematisk inndeling med fokus på norske arter ==
Systematikken følger i hovedsak Beuk, Dr Paul & Pape, Dr Thomas. 2004., som omfatter de europeiske artene. Det er nærmere 3 700 arter på verdensbasis. I Norge er det i underkant av 40 arter, de har i denne oversikten fått anført sin utbredelse i Norge.

Tovinger (Diptera)
Mygg (Nematocera)
overfamilien Culicoidea
familien Stikkmygg (Culicidae)
underfamilien Anophelinae
slekten malariamygg, Anopheles Meigen, 1818
Anopheles algeriensis Theobald, 1903
Anopheles atroparvus Van Thiel, 1927
Anopheles claviger (Meigen, 1804) – bare kjent fra Akershus i Norge
Anopheles hyrcanus (Pallas, 1771)
Anopheles labranchiae Falleroni, 1926
Anopheles maculipennis Meigen, 1818 – Østlandet, et isolert funn fra Hordaland
Anopheles messeae Falleroni, 1926 – bare kjent fra Akershus i Norge
Anopheles plumbeus Stephens, 1828
Anopheles subalpinus Hackett & Lewis, 1935
slekten Bironella
slekten Chagasia
Underfamilien Culicinae
stammen Aedeomyiini
slekten Aedeomyia Theobald, 1901
stammen Aedini
slekten Abraedes
slekten Acartomyia
slekten Aedes Meigen, 1818
gulfebermygg, Aedes aegypti (Linnaeus, 1762) – ikke i Norge, en alvorlig smittebærer i varme land, særlig i byer
Aedes cinereus Meigen, 1818 – over hele landet
Aedes geminus Peus, 1970
Aedes rossicus Dolbeškin, Gorickaja & Mitrofanova, 1930 – Akershus
underslekten Aedimorphus Theobald, 1903
Aedes vexans (Meigen, 1830)  Østlandet
slekten Armigeres
slekten Ayurakitia
slekten Aztecaedes
slekten Bifidistylus
slekten Borichinda
slekten Bruceharrisonius
slekten Catageiomyia
slekten Catatassomyia
slekten Collessius
slekten Cornetius
slekten Dahliana
slekten Danielsia
slekten Dendroskusea
slekten Dobrotworskyius
slekten Downsiomyia
slekten Elpeytonius
slekten Eretmapodites
slekten Fredwardsius
slekten Georgecraigius
slekten Geoskusea
slekten Gilesius
slekten Gymnometopa
slekten Haemagogus
slekten Heizmannia
slekten Himalaius
slekten Hopkinsius
slekten Howardina
slekten Hulecoeteomyia
slekten Jarnellius
slekten Jihlienius
slekten Kenknightia
slekten Kompia
slekten Levua
slekten Lewnielsenius
slekten Luius
slekten Macleaya
slekten Molpemyia
slekten Mucidus
slekten Nyctomyia
slekten Ochlerotatus Lynch-Arribálzaga, 1891
underslekten Finlaya Theobald, 1903
Ochlerotatus eatoni Edwards, 1916
Ochlerotatus echinus Edwards, 1920
Ochlerotatus geniculatus (Olivier, 1791) [Aedes geniculatus] – bare kjent fra Vest-Agder i Norge
Ochlerotatus gilcolladoi (Villa, Rodriguez & Llera 1985)
Ochlerotatus japonicus (Theobald, 1901)
underslekten Ochlerotatus Lynch-Arribálzaga, 1891
Ochlerotatus annulipes (Meigen, 1830)
Ochlerotatus cantans (Meigen, 1818) [Aedes cantans] – Sør- og Østlandet
Ochlerotatus caspius (Pallas, 1771) [Aedes caspius] – bare kjent fra Østfold i Norge
Ochlerotatus cataphylla (Dyar, 1916) [Aedes cataphylla] – Østlandet og Midt-Norge
Ochlerotatus communis (DeGeer, 1776) [Aedes communis] – over hele landet
Ochlerotatus cyprius (Ludlow, 1919)
Ochlerotatus detritus (Haliday, 1833) [Aedes detritus] – Østfold, Buskerud og Aust-Agder
Ochlerotatus diantaeus (Howard, Dyar & Knab, 1913) [Aedes diantaeus] – spredt over hele landet
Ochlerotatus dorsalis (Meigen, 1830) [Aedes dorsalis] – Østlandet og Møre og Romsdal
Ochlerotatus excrucians (Walker, 1846) [Aedes exrucians] – Østlandet og Nord-Norge
Ochlerotatus flavescens (Müller, 1764)
Ochlerotatus hexodontus  (Dyar, 1916) [Aedes hexodontus] – Østlandet og Nord-Norge
Ochlerotatus hungaricus (Mihályi 1955)
Ochlerotatus impiger (Walker, 1848) [Aedes impiger] – Østlandet og Norde-Norge
Ochlerotatus intrudens (Dyar, 1919) [Aedes intrudens] – Østlandet og Nord-Norge
Ochlerotatus leucomelas (Meigen, 1804) [Aedes leucomelas] – Østfold og Akershus
Ochlerotatus nigrinus (Eckstein, 1918) [Aedes nigrinus] – spredt på Sør- og Østlandet
Ochlerotatus nigripes (Zetterstedt, 1838) [Aedes nigripes] – Finnmark og Svalbard
Ochlerotatus pionips  (Dyar, 1919) [Aedes pionips] – Østlandet og Nord-Norge
Ochlerotatus pullatus (Coquillett, 1904) [Aedes pullatus] – NordTrøndelag og nordover
Ochlerotatus punctodes (Dyar, 1922) [Aedes punctodes] – Østlandet, et funn i Nordland
Ochlerotatus punctor (Kirby, 1837) [Aedes punctor] – vanlig over hele landet
Ochlerotatus riparius (Dyar & Knab, 1907)  [Aedes riparius] – Buskerud
Ochlerotatus sticticus (Meigen, 1838) [Aedes sticticus] – Østlandet
underslekten Rusticoidus Shevchenko & Prudkina, 1973
Ochlerotatus refiki (Medschid, 1928)
Ochlerotatus rusticus (Rossi, 1790)
slekten Opifex
slekten Patmarksia
slekten Petermattinglyius
slekten Phagomyia
slekten Polyleptiomyia
slekten Psorophora
slekten Rampamyia
slekten Rhinoskusea
slekten Sallumia
slekten Stegomyia Theobald, 1903
Stegomyia albopicta (Skuse, 1895)
slekten Tanakaius
slekten Tewarius
slekten Udaya
slekten Vansomerenis
slekten Verrallina
slekten Zavortinkius
slekten Zeugnomyia
stammen Culicini
slekten Culex Linnaeus, 1758
underslekten Barraudius Edwards, 1921
Culex modestus Ficalbi, 1889
underslekten Culex Linnaeus, 1758
liten husmygg Culex pipiens Linnaeus, 1758 – nord til Møre og Romsdal
Culex pipiens pipiens Linnaeus, 1758
Culex pipiens pipiens biotype molestus Forsskål, 1775
Culex torrentium Martini, 1925 – spredte funn over hele landet
underslekten Maillotia Theobald, 1907
Culex arbieeni Salem, 1938
Culex deserticola Kirkpatrick, 1925
Culex hortensis Ficalbi, 1889
underslekten Neoculex Dyar, 1905
Culex impudicus Ficalbi, 1890
Culex martinii Medschid, 1930
Culex territans Walker, 1856 – nord til Møre og Romsdal
slekten Deinocerites
slekten Galindomyia
slekten Lutzia
stammen Culisetini
slekten Culiseta Felt, 1904
underslekten Allotheobaldia Broelmann, 1919
Culiseta longiareolata (Macquart, 1838)
underslekten Culicella Felt, 1904
Culiseta fumipennis (Stephens, 1825) – bare kjent fra Østfold i Norge
Culiseta litorea (Shute, 1928)
Culiseta morsitans (Theobald, 1901) – spredt nord til Møre og Romsdal
Culiseta ochroptera (Peus, 1935)
underslekten Culiseta Felt, 1904
Culiseta alaskaensis (Ludow, 1906) – Østlandet og Finnmark
stor husmygg Culiseta annulata (Schrank, 1776) – vår største art. Spredt til Møre og Romsdal
Culiseta atlantica (Edwards, 1932)
Culiseta bergrothi (Edwards, 1921) – over hele landet
Culiseta glaphyroptera (Schiner, 1864)
Culiseta subochrea (Edwards, 1921) – bare kjent fra Hedmark i Norge
stammen Ficalbiini
slekten Ficalbia
slekten Mimomyia
stammen Hodgesiini
slekten Hodgesia Theobald, 1904
stammen Mansoniini
slekten Coquilettidia Dyar, 1905
underslekten Coquillettidia Dyar, 1905
Coquillettidia buxtoni (Edwards, 1923)
Coquillettidia richardii (Ficalbi, 1889) – Østfold og Akershus
slekten Mansonia Blanchard, 1901
stammen Orthopodomyiini
slekten Orthopodomyia Theobald, 1904
underslekten Orthopodomyia Theobald, 1904
Orthopodomyia pulcripalpis (Rondani, 1872)
stammen Sabethini
slekten Isostomyia
slekten Johnbelkinia
slekten Kimia
slekten Limatus
slekten Malaya
slekten Maorigoeldia
slekten Onirion
slekten Runchomyia
slekten Sabethes
slekten Shannoniana
slekten Topomyia
slekten Trichoprosopon
slekten Tripteroides
slekten Wyeomyia
stammen Toxorhyncitini
slekten Toxorhynchites Theobald, 1904
stammen Uranotaeniini
slekten Uranotaenia Lynch-Arribálzaga, 1891
underslekten Pseudoficalbia Theobald, 1912
Uranotaenia unguiculata Edwards, 1913


== Referanser ==


== Litteratur ==
Andersson, H. 1991. Aktuell klassifisering av inhemska tvåvingar (Diptera), med svenska namn på familjerna. Ent. Tidskr. 112, side 49-52.
Mehl, R., Traavik, T. & Wiger, R.  1983. The composition of  the mosquito fauna in selected biotopes for arbovirus studies in Norway.  Fauna  norv.  Ser.  B.  30,  14 – 24.
Mehl, R. 1996. Culicidae, Stikkemygg. Side 202 til 205 i: Aagaard, K. og Dolmen, D. (red.): Limnofauna norvegica. Katalog over norsk ferskvannsfauna. Tapir Forlag, Trondheim.
Natvig, L.R. 1948. Contribution to the knowledge of the Danish and Fennoscandian mosquitoes. Culi­cini. Norsk ent. Tidsskr. Suppl. I, 1-567.
Natvig, L.R. & Mehl, R. 1982. Stikkemyggene. – In: Frislid, R. & Semb-Johansson, A. (ed.).  Norges Dyr. 4. Virvelløse Dyr. J.W. Cappelens Forlag, Oslo, pp 386-396.
Thielman, A.C, and Hunter, F.F. 2007. Photographic Key to the Adult Female Mosquitoes (Diptera: Culicidae) of Canada. Canadian Journal of Arthropod Identification No. 4, 14 December 2007. Finnes online som html og pdf: www.biology.ualberta.ca, doi: 10.3752/cjai.2007.04.


== Eksterne lenker ==
(en) stikkmygg – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) stikkmygg i Encyclopedia of Life 
(en) stikkmygg i Global Biodiversity Information Facility 
(no) stikkmygg hos Artsdatabanken 
(sv) stikkmygg hos Dyntaxa 
(en) stikkmygg hos Fauna Europaea 
(en) stikkmygg hos Fossilworks 
(en) stikkmygg hos ITIS 
(en) stikkmygg hos NCBI 
(en) Kategori:Culicidae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Culicidae – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Culicidae - Fauna Europaea
Tree of Life - Stikkemygg, (Nematocera, Diptera) (engelskspråklig)
Norsk Entomologisk forening – for deg som vil lære mer om insekter.