jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Andreas Markusson (1893–1952)

Andreas Markusson (født 7. mars 1893 i Seines nord for Narvik, død 31. oktober 1952 i Tønsberg) var en norsk romanforfatter.Markusson henta stoffet til romanene sine fra Nord-Norge i fortid og nåtid. Trilogien Høstnatt, Utenfor og Forlat oss vår skyld handler om kystfisket. Bøkene ble av Markusson omarbeida og gjenutgitt i 1953 under tittelen Fiskere 1 og Fiskere 2.
I Han som kjempet mot mørket og fortsettelsen Hyrdene som for vill bruker han forkynneren Lars Levi Læstadius som hovedperson. Her viser han hvordan læstadianismen samtidig vakte samene til erkjennelse av eget kulturelt verd og til opprør mot statsapparatets undertrykking av samisk identitet og egenart. Det dramatiske høydepunktet i Hyrdene som for vill er Kautokeino-opprøret i 1852, som endte med drap på øvrighetspersoner og etterfølgende dødsstraffer.I Fiskere skildrer han fiskerbondens liv på en dokumentarisk måte, og Fiskere regnes som et hovedverk innen sosialrealistisk/nyrealistisk diktning i nordnorsk litteratur, en tendens som ofte ser i nordnorsk litteratur frem til i dag.Markussons romaner er oversatt til svensk, finsk, dansk, nederlandsk, tysk og tsjekkisk.


== Verker ==
Høvedsmannen, 1925
Høstnatt, 1933
Utenfor, 1934
Forlat oss vår skyld, 1935
Han som kjempet mot mørket, 1937
Hyrdene som for vill, 1938
Landet og leia, 1940
Flåten går ut, 1941
Den siste skanse. Felttoget, 1945
Den siste skanse. Den lange vakt, 1947
Gjennom brenningen, 1949
Landing i mørket, 1950
Fiskere, 1953 (omarbeida versjon av Høvedsmannen, Høstnatt og Utenfor)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Digitaliserte bøker av Markusson hos Nasjonalbiblioteket.
Emanuel Minos

Emanuel Tollefsen-Minos (født 11. juni 1925 i Luvungi i Belgisk Kongo, nå DR Kongo, død 15. november 2014 i Oslo) var en norsk teolog og forkynner tilknyttet den norske pinsebevegelsen.


== Liv og virke ==
Hans far var gresk, hans mor av egyptisk opprinnelse. Han ble som liten adoptert av den norske misjonærfamilien Gunnerius Tollefsen, og han kom til Norge i 1930, som et av de første adoptivbarn, fra et land utenfor Norden.  Minos hadde sin frelsesopplevelse allerede som fireåring og begynte å preke i Dals-Ed i Sverige ved femårsalderen. Da han var sju år hadde han lest hele Bibelen.Minos studerte arkeologi og teologi i Oxford (Regents Park College) fra 1958. Han fikk teologisk doktorgrad ved Clarksville School of Theology i Tennessee i USA.Hele livet var han en aktiv predikant, særlig i pinsebevegelsen. Han virket særlig i Norge og Sverige. Han har blitt omtalt som «Nordens Billy Graham», og omtales som høyt verdsatt. Minos markerte seg også som abortmotstander.


== Profetier ==
Minos trodde på profetiske syn og budskap. Dette var ofte tema i hans forkynnelse. Selv hevder Minos å ha fått flere profetier.Den kanskje mest kjente profetien Minos har formidlet, er en han skrev ned, og som ble gitt ham av en eldre kvinne fra Valdres. Minos er videre kjent for sin profeti om jernmalmen som kommer tilbake i form av krigsskip og skyter byen i biter. Denne profetien påsto han ble gitt ham mens han var en ung gutt, antageligvis i 1937. Byen var Narvik.


== Utmerkelser ==
Minos ble tildelt Nordstjerneordenen i 1995 av den svenske kongen «for sitt kristne, kulturelle og samfunnsmessige engasjement i Sverige.»


== Bibliografi ==
Av Minos

1953 Grepet av Gud
1965 Himlenes rike er nær
1979 Jesu rop til syndere, ISBN 82-534-0406-9
1993 Norge, vend i tide, ISBN 82-7388-341-8
2001 Fra Reykjavik til Jerusalem, ISBN 82-7388-764-2
2009 Det har ringt for tredje gang, ISBN 9788230206935Om Minos

Gunnerius Tollefsen – Gutten fra Afrikas Jungel. Korsets seier forlag, 1939. Først utgitt som Emanuel Minos, gutten fra Afrikas jungel, 1934
Hagen, Kjell (1940-) (1996). Roser fra Athen: Aase og Emanuel Minos. [Oslo]: Rex. ISBN 8273883000. 
Sørensen, Sten – Når sant skal sies – Emanuel Minos. Hermon forlag. 2010. 215 sider. ISBN 9788230207741


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Emanuel Minos – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Emanuel Minos på Internet Movie Database
AMX-13

AMX-13 er en fransk lett stridsvogn med 90 mm kanon.  Den ble utviklet like etter andre verdenskrig.
AMX er eller har vært i tjeneste med Argentina, Chile, Den dominikanske republikk, Elfenbenskysten, Ecuador, Frankrike, El Salvador, Indonesia, Libanon, Marokko, Nepal, Peru, Singapore, Tunisia og Venezuela


== Historie og utvikling ==
Like etter andre verdenskrig tok Frankrike fram krav til tre nye kampkjøretøyer, inkludert en lett stridsvogn.  Atelier de Construction d'Issy-les-Moulineaux utviklet denne under navnet AMX-13.  De første prototypene var klare sent på 1940-tallet, og produksjonen ble iverksatt ved Atelier de Construction de Roanne i 1952.
Når AMX-30 ble satt i produksjon ble AMX-13 og dens mange varianter flyttet til Creusot-Loire.  Total produksjon av AMX-13 kom på over 3 000 kjøretøyer.
En rekke oppgraderinger av AMX-13 har vært tilgjengelig opp gjennom årene, både fra produsenten og tredjeparts leverandører.


== Teknisk ==
Vognføreren sitter foran til venstre i skroget.
AMX-13 Model 51 hadde en 75 mm kanon, men senere varianter hadde 90 mm.  En variant bestykket med en 105 mm var tilgjengelig for eksport.  Kanonen sitter i øvre del av den oscillerende tårnet, og kan eleveres fra −5° til +12,5°.  Tårnet er fra Fives-Cail Babcock og er av type FL-10 eller FL-12.  Begge typer inkluderer en automatlader med to revolvermagasiner med seks skudd hver.  Etter å ha avfyrt 12 skudd så må magasinene lades manuelt.
Motoren er en SOFAM Model 8Gxb åttesylindret vannkjølt bensinmotor som yter 250 hk ved 3200 omdreininger i minuttet.  Motoren er montert på vognførerens høyre side, foran i skroget.


== Varianter ==
AMX-13 SM1
Variant oppgradert i Singapore med ny motor, nytt kjølesystem og ny girkasse.
AMX-13 med Fl-11 tårn
Har ikke automatlader.  Beregnet på bruk i Nord-Afrika.
AMX-13 med SS-11
75 mm kanon og to SS-11 panservernmissiler montert på hver side av hovedskytset.
Rakettkaster
Venezuela har AMX-13 med israelsk 160 mm MLRS montert.


== Andre kjøretøyer basert på AMX-13-chassis ==

AMX-13 DCA
Luftvernvariant med 2 × 30 mm maskinkanoner
AMX VCG

AMX VCI
Pansret personellkjøretøy
Mk F3
155 mm selvdrevet artilleri


== Litteratur ==
Speilberger, Walter (1967). AMX.13. Armour in Profile. Profile Publications. Nº 12.
Lau, Peter (2006). The AMX-13 Light Tank. Volume 1: Chassis. Rock Publications.
Lau, Peter (2007). The AMX-13 Light Tank. Volume 2: Turret. Rock Publications.
Samer Kassis, 30 Years of Military Vehicles in Lebanon, Beirut: Elite Group, 2003. ISBN 9953-0-0705-5
Samer Kassis, Véhicules Militaires au Liban/Military Vehicles in Lebanon 1975-1981, Trebia Publishing, Chyah 2012. ISBN 978-9953-0-2372-4


== Eksterne lenker ==
(fr) Chars-francais.net
(en) AMX-13 tanks – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
2K22 Tunguska

2S6 (russisk: 2С6 «Тунгу́ска», NATO-kallenavn: SA-19 Grisom)  er et sovjetisk, selvdrevet luftvernkjøretøy med to 30 mm kanoner og åtte SA-19 luftvernmissiler. Utseendemessig er det ganske likt tyske Gepard.  Kanonene har en effektiv rekkevidde på rundt 3 000 meter og missilene rundt 8 km.
Det ble utviklet tidlig på 1980-tallet.
Det er fremdeles i tjeneste i tidligere sovjetstater.


== Se også ==
ZSU-23-4


== Litteratur ==
Foss, Christopher; Jane's AFV Recognition Handbook, Jane's, ISBN 0-7106-1043-2


== Eksterne lenker ==
(en) 2K22 Tunguska – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
ZSU-57-2

ZSU-57-2 er et sovjetisk selvdrevet luftvernkjøretøy med to 57 mm kanoner.  Det har ingen radar, og kan derfor bare brukes i klart vær.  Det ble utviklet på basis av stridsvognen T-54 tidlig på 1950-tallet.  Kanonene er tilpasninger av tauede 57 mm S-60 luftvernkanoner.
Det er eller har vært i tjeneste i Algerie, Kambodsja, Kina, Russland, Cuba, Egypt, Etiopia, Finland, Ungarn, Iran, Irak, Nord-Korea, Mosambik, Syria, Vietnam og det tidligere Jugoslavia.
Kina produserer selv en variant kalt Type 80, basert på stridsvognen Type 69.


== Kilder ==
Foss, Christopher; Jane's AFV Recognition Handbook, Jane's, ISBN 0-7106-1043-2


== Eksterne lenker ==
(en) ZSU-57-2 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) ZSU-57-2 – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
ZSU-23-4

ZSU-23-4 (russisk: ЗСУ-23-4 «Ши́лка») er et sovjetisk, selvdrevet luftvernkjøretøy med fire 23 mm kanoner.  Det ble utviklet på basis av stridsvognen PT-76 tidlig på 1960-tallet. ZSU-23-4 er nå i ferd med å bli faset ut de fleste steder, ofte til fordel for 2S6.
Det er eller har vært i tjeneste i Afghanistan, Algerie, Angola, Bulgaria, Republikken Kongo, Cuba, Tsjekkoslovakia, Egypt, Ungarn, India, Iran, Irak, Jordan, Nord-Korea, Libya, Nigeria, Peru, Polen, Somalia, Syria, Tsjetsjenia, Vietnam, Jemen og det tidligere Jugoslavia.
Tsjekkoslovakia har produsert vogna på lisens.


== Kilder ==
Foss, Christopher; Jane's AFV Recognition Handbook, Jane's, ISBN 0-7106-1043-2


== Eksterne lenker ==
(en) ZSU-23-4 Shilka – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) ZSU-23-4 Shilka – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Flaktårn

Flaktårn (tysk: Flakturm) var store betongkonstruksjoner som dels fungerte som beskyttelsesrom, dels som plattform for luftvernkanoner (tysk: FLugAbwehrKanone – FLAK). De ble reist i Tyskland under andre verdenskrig for å beskytte nøkkelområder mot alliert bombing.  Noen av tårnene hadde vegger opptil 3,5 meter tykke, og ble regnet som usårbare mot konvensjonelle våpen.
Hvert tårnkompleks hadde et G-tårn (kanontårn) og et L-tårn (ildledningstårn).  Bevæpningen var alt fra 20 mm til 128 mm kanoner.
Mange av tårnene står fremdeles.


== Eksterne lenker ==
(en) Flak towers – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Sperreballong

Sperreballong er en ballong beregnet på å ødelegge eller forstyrre angripende fly. Ballongen er festet til bakken i stålkabler, og et fly som treffer kabelen vil da sannsynligvis bli ødelagt og styrte. Noen sperreballonger hadde også sprengladninger i kabelen for å sikre ødeleggelse av fiendtlige fly. Sperreballonger kan bare brukes mot lavtflyvende angripere, som stupbombere, da vekten av en lang stålkabel begrenser operasjonshøyden. Etter den andre verdenskrig har sperreballonger blitt lite brukt.

I 1938 opprettet Storbritannia en ballongkommando for å beskytte viktige mål som industriområder og havner. Sperreballonger ble tatt i bruk som forsvar mot stupbombere på høyder opp til 5 000 fot (1 500 meter), noe som skulle tvinge de opp i høyden hvor luftvernkanoner kunne beskyte dem mer effektivt da luftvernkanoner kunne ikke traversere raskt nok til å følge flymål i lavere høyde. Midtveis ut i 1940 var det 1 400 ballonger i bruk, en tredjedel av dem i London-området.
Selv om stupbombere var svært ødeleggende mot forsvarsløse mål, slik som Gernika og Rotterdam, var de svært sårbare ovenfor jagerfly, og det var britenes effektive Royal Air Force som tvang tyskerne til å gå over til høytflyvende bombere. Bruken av sperreballonger fikk da liten konsekvens, men fortsatte å bli produsert og satt i tjeneste fram til det var omtrent 3 000 i bruk i 1944. De hadde en begrenset virkning mot V1-rakettene, som vanligvis fløy på rundt 2 000 fot (600 meter) eller lavere, men som hadde vaierklippere på vingene for å beskytte de mot ballongene. 231 V1 ble stoppet av sperreballonger ifølge offisielle britiske kilder.Mange bombefly var utrustet med innretninger for å klippe sperreballongkabler.  Britene brukte et stort antall ballonger slik at det nasjonalsosialistiske Tyskland utviklet de beste kabelklipperne. De besto av små C-formede innretninger på vingenes framkant, og når en kabel gled langs vingen etter å ha truffet den, utløste den en liten sprengladning som drev et blad gjennom kabelen.  Britiske bombefly hadde også sine innretninger, selv om tyskerne brukte få sperreballonger.
Britene innførte to forbedringer på sine ballonger. De første kaltes Double Parachute Link (DPL) (dobbelt fallskjermlenke) og Double Parachute/Ripping (DP/R) (dobbelt fallskjerm/løsrivning). Den første besto av en innretning som sprengte løs en del av kabelen når et bombefly traff den, og i hver ende av kabelsegmentet hang det en fallskjerm. Denne belastet bombeflyet såpass med økt vekt og drag slik at det styrtet. Den andre skulle uskadeliggjøre ballongen hvis den slet seg: En fallskjerm i kabelen ble utløst slik at kabelen falt kontrollert til bakken, og en bit av ballongen ble revet løs slik at denne mistet gass og sank til jorden.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Barrage Balloons during WWII (engelsk)
Barrage Balloon Reunion Club (engelsk)
Twiztid

Twiztid en duo på to rappere ifra Detroit som har utviklet seg fra lokale akter (Som en tidligere trio kalt for House of Krazees) til nasjonalt, under vingene til en annen og mer etablert duo, Insane Clown Posse, og senere til internasjonalt nivå, gjennom hjelp fra deres plateselskap, Psychopathic Records. Deres genre for musikk er kalt for Horrorcore.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Twiztid på Apple Music 
(en) Twiztid på Discogs 
(en) Twiztid på MusicBrainz 
(en) Twiztid på Spotify 
(en) Twiztid på Songkick 
(en) Twiztid på Genius — sangtekster 
(en) Twiztid på AllMusic 
Twiztid på Twitter 
Twiztid på Facebook 
Twiztid på Myspace
Zat Knight

Zatyiah Knight (født 2. mai 1980 i Solihull) er en engelsk landslagsspiller i fotball. Han er forsvarsspiller, og spiller nå for Bolton Wanderers i Premier League. 
Knight skrev under på sin første profesjonelle kontrakt med Fulham den 23. februar 1999. I 2000 var han noen måneder på lån til Peterborough United. 
Zat Knight debuterte på det engelske landslaget mot USA den 28. mai 2005, og han har spilt to landskamper for England.
Han spilte på Aston Villa fra 2007 til juli 2009, før han ble kjøpt av Bolton.


== Karriere som spiller ==


=== Klubblag ===


=== Landslagskarriere for England ===


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Zat Knight – Major League Soccer 
(fr) Zat Knight – LÉquipe 
(en) Zat Knight – Transfermarkt 
(en) Zat Knight – national-football-teams.com 
(en) Zat Knight – WorldFootball.net 
(en) Zat Knight – Soccerbase.com 
(en) Zat Knight – FootballDatabase.eu 
(en) Zat Knight – Soccerway 
(en) Zat Knight – EU-Football.info 
(en) Zat Knight – FBref
Anton Radziwiłł

Anton Heinrich  (Antoni Henryk)  Radziwiłł,  12. hertug av Nieśwież og (siden 1813) 11. hertug av Ołyka (født 13. juni 1775 i Vilnius, død 7. april 1833 i Berlin) var en polsk og prøyssisk politiker, storgodseier og komponist. Han var blant annet polsk generalguvernør i det prøyssiskkontrollerte Storhertugdømmet Posen.
Radziwiłł var gift med Louise av Hohenzollern, og var far til Elisa Radziwill. Det radziwillske palé i Berlin ble etter 1871 innrettet som rikskanselli for Otto von Bismarck.


== Referanser ==
Rikskanselliet

Rikskanselliet (tysk Reichskanzlei) betegnet den tyske kanslerens kontor og embedsverk fra 1871 til 1945. Siden 1875 hadde Rikskanselliet sitt sete i det såkalte gamle Rikskanselliet i Wilhelmstraße 77 i Berlin, i det radziwillske palé på Wilhelmplatz. Rikskanselliet ble innrettet i det radziwillske palé fra 1871 etter påtrykk fra Otto von Bismarck. Rikskanselliet hadde hovedsakelig ansvaret for kanslerens kommunikasjoner med de andre riks- og statsorganene. Det ble ledet av en statssekretær.
Det gamle rikskanselliets hovedbygning var oppført 1738–1739 av Carl Friedrich Richter. I 1869 ble paléet kjøpt av den prøyssiske statsregjering. Det ble overdratt til det tyske rike i 1875. I årene 1875–1878 ble det bygget om etter planer av Georg Joachim Wilhelm Neumann. Fra 1878 benyttet Bismarck paléet som residens.
Berlin-kongressen 1878 som avgjorde Balkanproblemene ble holdt i paléets festsal.
Fra 1932 til 1933 ble bygningen forbigående brukt som tjenestebolig for rikspresident Paul von Hindenburg mens presidentpalasset ble renovert. 1934–35 fulgte en ombygning ledet av Paul Ludwig Troost, Gerdy Troost og Leonhard Gall. I denne sammenheng ble det oppført et sal-tilbygg i kanselliets have, med bombesikre rom under.
1945 ble kanselliet gjennom bombardering og kamphandlinger fra februar til april totalt ødelagt. Det ble gjennom magistratsbeslutning gitt status som kunsthistorisk minnesmerke i 1947, men dets status betegnet som ruin. Ruinene ble fjernet i 1949.
I 1938/39 oppstod etter planer av arkitekten Albert Speer det nye rikskanselliet ved hjørnet ved Wilhelmstraße og Voßstraße. Den nye bygningen var oppført i nasjonalsosialistisk arkitektur og var i tråd med denne tenkningen tegnet for å imponere og hadde en lengde på hele 441 meter. I nybyggets have ble det dessuten oppført en bunker. Også det nye kanselliet ble ødelagt ved slutten av krigen.
Et nytt kanselli ble ferdigstilt i det sentrale Berlin i 2001. Det går under betegnelsen Kanzleramt.


== Eksterne lenker ==
(en) Reichskanzlei – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 3D-rekonstruksjon av det gamle rikskanselliet (Det radziwillske palé)
Kronprinzenpalais

Kronprinzenpalais (kronprinspaléet) er et palé på Unter den Linden i bydelen Mitte i Berlin. 
Det ble opprinnelig bygget som privathus for en hoffsekretær mellom 1663 og 1669. I 1733 ble det av Philipp Gerlach ombygget til bypalé for kronprins Fredrik, den senere kong Fredrik den store. Mellom 1919 og 1937 brukte Berlins nasjonalgalleris moderne avdeling bygningen. Deutsches Historisches Museum benyttet bygningen i perioden Zeughaus Berlin var under ombygging.


== Referanser ==
Lída Baarová

Lída Baarová (født 14. september 1914 som Ludmila Babková i Prag (Bøhmen), død 28. oktober 2000 i Salzburg) var en tsjekkisk skuespillerinne.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Etter sin utdannelse ved skuespillerakademiet i hjembyen spilte hun i sin første filmrolle 17 år gammel i filmen Pavel Čamrda's karriere (Kariéra Pavla Čamrdy). Hennes mor sang i et kor og spilte i en rekke teaterstykker; hennes yngre søster, Zorka Janů (1921–1946), ble også filmskuespillerinne. 


=== Karriere i Det tyske rike ===
I 1934 ble hun ansatt ved det tyske Universum Film AG (UFA), og spilte 1935 i filmen Baccarole. Den mannlige hovedrollen spilte Gustav Fröhlich, som Baarová hadde et forhold til. De bodde sammen i et hus på halvøyen Schwanenwerder i Berlin. Senere fulgte filmer som Einer zuviel an Bord (1935), Verräter (1936), Patrioten (1937) og Die Fledermaus (1937), samt engasjementer ved Deutsches Theater og Freie Volksbühne.
Etter at hun hadde møtt Joseph Goebbels utviklet det seg et heftig kjærlighetsforhold mellom dem, som også ble offentlig kjent. Goebbels ønsket å skille seg fra sin kone Magda til fordel for Baarová. Men etter bønn fra Magda grep Adolf Hitler inn og fikk Goebbels til å redde ekteskapet. Hitler intervenerte 16. august 1938 og irettesatte sin minister, og sa til ham at i lys av hans «perfekte ekteskap» såvel som til den planlagte tyske innmarsj i Tsjekkoslovakias Sudetenland, var hans forhold til en tsjekkisk skuespillerinne en umulighet. Lidia Baarová ble fortalt av Berlins politisjef Wolf-Heinrich von Helldorff at hun hadde å avbryte sitt forhold til  Goebbels øyeblikkelig. Etter dette fikk Baarová ikke flere engasjementer i Tyskland.Filmen Preußische Liebesgeschichte fra 1938, nettopp innspilt før Hitler grep inn mot forholdet Goebbels/Baarova, hvor hun spilte hovedrollen, fikk fremvisningsforbud på grunn av krigen med Polen (den handlet om kjærlighetsforholdet mellom keiser Wilhelm I og den polsk-tyske prinsesse Elisa Radziwill), og ble først satt opp på kino etter krigen.
I 1938 reiste Baarová tilbake til Bøhmen og senere Italia, men fikk ikke lenger noe fotfeste i filmbransjen.


=== Etterkrigstiden ===
I 1956 lot hun seg skille fra sin ektemann Jan Kopecky og spilte teater i Østerrike og Tyskland.
I 1958 giftet hun seg i Salzburg med den svenske professor Kurt Lundwall. Ektemannen døde i 1980, og hun tilbragte resten av sitt liv alene i Salzburg.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Kay Weniger: Zwischen Bühne und Baracke. Lexikon der verfolgten Theater-, Film- und Musikkünstler 1933 bis 1945. Mit einem Geleitwort von Paul Spiegel. Metropol, Berlin 2008, ISBN 978-3-938690-10-9, S. 424 f.
Stanislav Motl: Lída Baarová, Joseph Goebbels. Die verfluchte Liebe einer tschechischen Schauspielerin und des Stellvertreters des Teufels. Prag 2009, ISBN 978-80-7281-387-2.


== Eksterne lenker ==
(en) Lída Baarová på Internet Movie Database 
(sv) Lída Baarová i Svensk Filmdatabas 
(da) Lída Baarová på Filmdatabasen 
(fr) Lída Baarová på Allociné 
(en) Lída Baarová på AllMovie 
(en) Lída Baarová hos The Movie Database
Kowhaier

Kowhaier er en gruppe med åtte små blomsterbærende trær i slekten Sophora i erteblomstfamilien. Sophora inneholder forøvrig ca. 45 arter. Det kommer fra New Zealand, der det også er nasjonalblomsten. Det finnes åtte ulike arter, med Sophora microphylla som den mest vanlige. Kowhai-trær vokser over hele landet, og er ofte å se i nyzealandske hager.
Trærne kan bli opptil åtte meter høye. De har nokså glatt bark og små blad. De store, sterkt gulfargede blomstene med form som horn kan en se om våren og tidlig på sommeren. Etter blomstringen lager planten belger som inneholder seks eller flere frø.
Noen av kowhai-artene mister bladene om høsten, noe som er uvanlig på New Zealand, der de fleste plantene er eviggrønne.
Det maoriske ordet for gult er kowhai, og kommer fra de gule blomstene.


== Referanser ==
Wojciech Fortuna

Wojciech Fortuna (født 6 august 1952 i Zakopane) er en tidligere polsk skihopper.
Han vant svært overraskende storbakkerennet under OL 1972 i Sapporo, og var den første polske olympiske mesteren i skihopping.
Han ble regnet som Polens beste skihopper gjennom tidene, inntil Adam Małysz like uventet vant den tysk-østerrikske hoppuka sammenlagt i årsskiftet 2000/2001.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Wojciech Fortuna – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Wojciech Fortuna – Olympedia 
(en) Wojciech Fortuna – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(pl) Wojciech Fortuna – Polens olympiske komité 
(en) Wojciech Fortuna – FIS (skihopping)
Toni Nieminen

Toni Nieminen (født 31. mai 1975 i Lahtis) er en tidligere finsk skihopper.
I 1992 ble hoppsesongen fullstendig dominert av den bare 16-årige Nieminen, en av de første V-stilhopperne. Han vant hoppuka, tok to gullmedaljer under OL i Albertville og vant også verdenscupen sammenlagt.
Senere greide Nieminen ikke å leve opp til slike resultater. Vektproblemer på grunn av fortsatt vekst, og den øvrige verdenselitens overgang til V-stil er to av forklaringene til dette faktum.
Han skrev idrettshistorie 17. mars 1994, da han i slovenske Planica gjennomførte historiens første stående skihopp på over 200 meter. Tidligere samme dag hadde Andreas Goldberger strukket seg til 202 meter, men han greide ikke å holde seg oppreist etter nedslaget.
Nieminen la opp som skihopper etter OL 2002, etter å ha oppnådd en 16.-plass.


=== Sammenlagtplasseringer i verdenscupen ===


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Toni Nieminen – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Toni Nieminen – Olympics.com 
(en) Toni Nieminen – Olympic.org 
(en) Toni Nieminen – Olympedia 
(en) Toni Nieminen – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Toni Nieminen – FIS (skihopping)
Fulldøla

Fulldøla er en elv og et vassdrag i Notodden kommune i Telemark. Elven drenerer Follsjå, og munner etter et par kilometer ut i Tinnelva, like nedenfor Grønvollfoss kraftverk.


== Referanser ==