jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Betongbil

Betongbil (eller mørtelbil) er en type lastebil som i stedet for lasteplan har en trommel til å transportere betong fra blandeverket til byggeplassen. Trommelen går rundt for å holde den ferske betongen riktig blandet fram til leveringen. Tromlene har vanligvis et lastevolum på opptil 9 m³. En betongbil veier opp mot 32 tonn fullastet, og kan ta med seg 4-8 kubikk, avhengig av utstyr og vektbegrensninger.Betongbilen kan ha tilleggsutstyr som forenkler leveringen av betongen, så som hydrauliske teleskoprenner (opptil ca. 9 meter lange), transportbånd (vanligvis opptil 16-17 meter lange) og pumpe (opptil ca. 25 meter lange).
Betongbiler blir ofte feilaktig kalt for sementbil. En sementbil er imidlertid en tankbil som frakter sement i bulk (tank) fra sementforhandler til blandeverk.


== Galleri ==

		
		
		


== Referanser ==
Pumpebil

Pumpebil er en lastebil med utstyr som kan pumpe betongen det siste stykket fra betongbilen fram til formen. Den kan veie opp mot 32 tonn og har et tårn som rekker fra 24 meter til over 56 meter.


== Referanser ==
Tobb

For boligbyggelaget, se Boligbyggelaget Tobb
Tobb (fra engelsk tub, «bøtte, kar») er en beholder som løftes med kran og brukes til lasting og lossing av kull, sand og lignende. En betong-tobb brukes til å frakte betongen det siste stykket fra betongbilen fram til formen.


== Referanser ==
Betongblandemaskin

Betongblandemaskin er en maskin som brukes til å blande vann, sement og tilslag til betong.Betongblandemaskiner finnes i mange typer og størrelser, alt fra små og mobile blandemaskiner som brukes av selvbyggere, til større varianter som man finner på blandeverk. Betongbiler er også en form for blandemaskiner fordi tilsetningsstoffene ofte blandes i betongen når den ligger i betongbilen. Betongblanderen ble oppfunnet av industrialisten Gebhardt Jaeger fra Columbus den amerikanske delstaten Ohio.


== Referanser ==
Den konstantinske skjenkelse

Den konstantinske skjenkelse (latinsk: Constitutum Donatio Constantini eller Constitutum domini Constantini imperatoris), også kjent som det konstantinske gavebrevet, er et falsk romersk keiseredikt som antagelig ble oppstilt mellom 750 og 850. Grunnen til at det ble utferdiget er ikke sikkert, men det tjente i alle fall til å styrke pavelige interesser, muligens mot Østromerrikets eller frankerkongen Karl den stores og politiske og territorielle ambisjoner. Det kan synes som det er mest sannsynlig at dokumentet ble til i begynnelsen av perioden, og det er ofte blitt hevdet at det ble skrevet under pave Stefan IIIs pontifikat, rundt 752.
Dokumentet presenterer seg som et edikt fra den romerske keiser Konstantin I. Den er en donasjon til pave Sylvester I og hans etterfølgere: De skjenkes herredømmet over byen Roma og hele Vestromerriket, mens Konstantin skulle beholde den keiserlige myndighet over Østromerriket fra dets nye hovedstad Konstantinopel. Teksten hevder at skjenkelsen er keiserens takk for at paven hadde undervist ham i den kristne tro, døpt ham, og helbredet ham fra spedalskhet på underfullt vis.Dette dokumentet ble benyttet av middelalderpaver for å styrke deres territorielle og sekulære myndighet over Roma og deler av Den italienske halvøy. Det var alminnelig ansett som ekte, skjønt det var én keiser, Otto III, som avviste det som et falsum.
Dikteren Dante Alighieri fremholdt i sitt hovedverk La Divina Commedia at disse skjenkelser var roten til pavedømmets verdslighet. 
I første halvdel av 1400-tallet begynte den katolske kirke selv å mistenke at dokumentet umulig kunne være ekte. Den italienske humanisten Lorenzo Valla kunne i 1440 føre tekstkritiske beviser for at dokumentet ikke kunne ha blitt forfattet på 300-tallet. Det inneholdt enkelte formuleringer som ikke var utviklet på dette tidspunkt, og han påpekte også at dokumentets egen datering ikke rimer (et par senere hendelser er nevnt). Senere kunne andre forskere påpeke at noen andre elementer, som Sylvesters helbredelse av Konstantin, går tilbake til senere legendedannelser.


== Referanser ==


== Kilder ==
Erling Sandmo, Tid for historie, Universitetsforlaget, Oslo, 2015 ISBN 978-82-15-01644-3


== Eksterne lenker ==
Selve teksten Constitutum Donatio Constantini (latinsk) i The Latin Library
Fulltekst i engelsk oversettelse i Wikisource.
Lorenzo Vallas Diskurs om forfalskningen av den påståtte konstantinske skjenkelse
Gulating lagmannsrett

Gulating lagmannsrett er en av seks lagmannsretter i Norge.  Dens jurisdiksjon omfatter alle kommuner i Rogaland og Vestland fylker, samt Sirdal kommune i Agder, jf. oversikten nederst på siden over de tingretter som hører til Gulating lagdømme. Navnet har domstolen fått fra det gamle Gulatinget som ble holdt i Gulen kommune i Vestland og som dekket det samme område som dagens domstol og mer enn det.


== Beliggenhet, organisering og virksomhet ==
Gulating lagmannsrett har sete i Bergen der den holder til i nytt bygg på Gulatings plass 1, like ved Bergen rådhus.
Den er den nest største av lagmannsrettene både i antall saker og antall dommere (33 per 2022). Domstolen ledes av en førstelagmann, (per 2022 Magni Elsheim) og det er per 2022 fire lagmenn og 28 fast utnevnte lagdommere. Domstolen er delt i to dømmende avdelinger, ledet av hver sin avdelingslagmann (per 2022 Martin Tenold og Rolf Strøm).  Videre har domstolen en juridisk utredningsenhet. I tillegg har lagmannsretten en domstolsadministrasjon kalt «Sekretariat og fellestenester». Gulating lagmannsretts øverste ledelse er førstelagmannen og direktøren. Per 2022 er Kari Tepstad Utvær lagmannsrettens direktør.Gulating lagmannsrett holder mange rettsmøter i Stavanger, og har faste kontorer og rettslokaler i Stavanger tinghus, der det er ansatt én konsulent og én rettsbetjent. Ellers holdes det rettsmøter andre steder når det er behov for det – særlig gjelder det i saker der det er nødvendig med befaring.
Lagmannsretten behandler alle anker over avgjørelser i de tingretter som hører til lagdømmet – både i straffesaker og sivile saker, se nærmere om saksbehandlingen i artikkelen lagmannsrett. Lagmannsrettens avgjørelser kan – i noe begrenset utstrekning – ankes til Høyesterett.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Gulating lagmannsrett – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Gulating lagmannsretts hjemmeside
Asgaut Steinnes

Asgaut Steinnes  (født 11. oktober 1892 i Klepp, død 6. juli 1973) var en norsk arkivar, historiker og spesialist på middelalderen.
Han tok dr.philos.-graden i 1928 om skattesystemet i middelalderen. Fra 1933 til 1960 var han riksarkivar. Fra 1961 var han statsstipendiat.
Steinnes var en av grunnleggerne av den agrarhistoriske tradisjonen i norsk historieforskning. Steinnes' hovedinnsats var først og fremst detaljstudier av skattesystem, eiendomsforhold og bosetning i eldre tid. Innsikter herfra ble brukt til å kaste lys over store historiske spørsmål som årsakene til at Norge opphørte å være en selvstendig stat i senmiddelalderen, pestens innvirkning og vekst i kongemakten. Steinnes' metode var grundig og eksakt (kvantitativ) analyse av stedsnavn, jordebøker, hjemmelsdokumenter, regnskaper og matrikler m.m. Steinnes' systematiske arbeid med å kartlegge enheter for mål, vekt og regnskapsenheter i middelalderen var en forutsetning for alle senere kvantitative analyser økonomisk historie i eldre tid.  


== Se også ==
Riksarkivar med liste over riksarkivarer i Norge.


== Bibliografi ==
Agnete Loth (1972). Asgaut Steinnes: ein bibliografi. Oslo: Det norske samlaget. ISBN 8252101194. 
Styrings- og rettsskipnad i Sørvest-Noreg i mellomalderen: historisk-topografisk oversyn. Oslo: Samlaget. 1974. ISBN 8252102921. 
Eit gammalt utdrag or Bergsbok: forteljingar frå dei store kongesogene om Olav Tryggveson og Olav den heilage. Oslo: Universitetsforl. 1965. 
1958 Latinsk ordbok, sammen med Eirik Vandvik. Ny utgave i 1989
Husebyar. Oslo: Grøndahl. 1955. 
1936 Mål, vekt og verderekning i Noreg i millomalderen og ei tid etter, fortsatt det grundigste og mest omfattende verk om måleenheter og pengeenheter i Middelalderen.
Heimbygdskunnskap. Oslo: I kommisjon hos J. M. Stenersens forlag. 1935. 
Om en ordning med de kommunale arkiver. Oslo: Riksarkivaren. 1935. 
Jordetal og marketal. Oslo: I hovudkommisjon hjaa Dybwad. 1929. 
1928-1933 Gamal skatteskipnad i Noreg (2 bind). Et av de første verk til å anvende den retrospektive metode.
Ymist um norsk vekt fyre år 900. Oslo: I kommisjon hos Dybwad. 1927. 
Leidang og landskyld. Oslo. 1927.  (doktoravhandling)


== Referanser ==


== Litteratur ==
Salvesen, Helge: «The strength of Tradition. A Historiographical Analysis of Research into Norwegian Agrarian History during the Later Middle Ages and the Early Modern Period» I: Scandinavian Journal of History 7:75-133. 1982


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Asgaut Steinnes i BIBSYS
(no) Arkiv etter Asgaut Steinnes på Arkivportalen
Anders Lorange

Anders Lund Lorange (født 12. mai 1847 i Halden, død 26. september 1888 i Bergen) var en norsk jurist og arkeolog.Etter examen artium 1865 og cand.jur. 1872, ble han i 1874 den første arkeologen ved Bergens Museum. Allerede i 1866 hadde han gjort utgravninger i Østfold, mellom 1869 og -70 undersøkte han Raknehaugen i Ullensaker. På det sted han avsluttet gravingen, etterlot han seg en flaskepost datert 8. august 1870, som Sigurd Grieg åpnet den 9. august 1940. Han fortsatte  senere videre utover på Østlandet.  Han undersøkte Åkerfunnet på Vang (Hamar) i 1873, Myklebustskipet i Nordfjordeid 1874. Den potetsatte gravhaugen til Kong Bele ved Balestrand fikk han restaurert i 1884. Han drev store utgravninger på Vestlandet, blant annet av Storhaug ved Karmsundet i 1886. Han var innom Rønstadhelleren på Lepsøya i 1878.Lorange fikk etter hvert opparbeidet en stor og viktig privat samling av oldsaker, som etter hans død ble overtatt av Universitetets Oldsaksamling.  Han var formann i Bergensavdelingen av Fortidsminneforeningen i den perioden da man nærmet seg en ferdig restaurering av Håkonshallen (ferdig 1895), og han var sentral i gjenreisingen av Fantoft stavkirke 1883.  Lorange ble etterfulgt
av Gabriel Gustafson som var konservator frem til 1899.


== Utgivelser ==
A. Lorange (1876). Samlingen af Norske Oldsager ved Bergens Museum. Bergen. 
A. Lorange (1887). «Storhaugen paa Karmøen. Nyt Skipsfund fra Vikingtiden». Bergens Museum Aarbok. 


== Familie ==
Lorange var sønn av Hans Andreas Lorange (1806–1896) og Georgine Fredrikke Lund (1814–1892). Selv ble han gift 1877 med Emma Gade (1856–1946) som var søster til bergenslegen Fredrik Gade (1855–1933). Datteren Inni Lorange (1882–1933) ble gift med kjøpmann Magdalon Müller Mowinckel (1871–1917), se Mowinckel. 

Se også Lorange (slekt)


== Referanser ==
Burano

Burano er en italiensk øy i den venetianske lagunen, eller rettere: Flere små øyer som er skilt av kanaler og knyttet sammen med broer. Den ligger like ved den mer kjente Torcello i lagunens nordlige del og kan nås med ferge fra Fondamenta Nuova, Venezia.
Landsbyen dekker hele øya og er den mest fargerike i hele lagunen. Årsaken skal være en filminnspilling på 1950-tallet hvor gondoler og bygninger ble malt i friske farger. Siden er det blitt værende slik. Mange kunstnere har slått seg ned her. I dag kan man ikke male husene uten å søke godkjenning på fargen.
Øyene ble trolig befolket av romerne og på 500-tallet okkupert av folk fra Altinum. Burano ble administrert fra Torcello og hadde ingen av de privilegiene som Murano hadde. Stedet blomstret opp på 1500-tallet da kvinnene begynte å produsere silkearbeider og kniplinger. Det begynte som hjemmeindustri overvåket av kvinner fra overklassen. Senere spredte virksomheten seg til hospitaler og kvinnehus hvor kvinnene ble pålagt å utføre silkearbeider. Virksomheten var i tilbakegang på 1700-tallet og tok seg ikke opp igjen før i 1872 da myndighetene åpnet en skole for silkearbeider og silkekniplinger for å sikre håndverket, kunnskapen og de gamle mønstrene.
I dag er der få som arbeider etter de gamle, tidkrevende mønstrene, som falt meget kostbare.   
I dag er skolen kniplingmuseum, Museo del Consortio Merletti di Burano. Andre attraksjoner er kirken San Martino fra 1500-tallet med kampanilen fra 1700-tallet som heller slik at toppen er 1,85 m ute av lodd.
Burano er forbundet med Mazzorbo via en trebro.


== Eksterne lenker ==
Free-use photos of Burano
Satellite image from Google Maps
Burano Home Page
Photo Galleries of Burano
Folkevise

Folkevise (av tysk,Volkslied) er et begrep som ble lansert av filosofen og litteraturkritikeren Johann Gottfried Herder i 1770. Etter hans syn var ikke poesi først og fremst knyttet til den klassiske litterære tradisjon, men levde i «øre og hjerte». Begrepet folkevise innebar et paradigmeskifte i synet på Poesi. Begrepet ble også i sin tur opphav til Ord som Folkemusikk, folkekultur, folkediktning og så videre.
Begrepet folkevise har vært brukt på forskjellige måter gjennom tidene:

Opprinnelig ble folkevise brukt om sanger som gav uttrykk for folkesjelas (Nasjonens) særpreg eller lynne. Dette betydde at også samtidens diktere kunne lage nye folkeviser. I den eldste, trykte norske folkevisebok,Samling af Sange, Folkeviser og Stev i Norske Almuedialekter fra 1840, er begrepet brukt på denne måten, og sanger av Hans Hanson, Hans Allum  og Edvard Storm er tatt med.
Rundt 1840 var begrepet i ferd med få nytt innhold. Heretter ble ordet brukt om anonyme sanger som var blitt overlevert i muntlig tradisjon. Dermed ble det mulig å dra en grense mellom de anonyme folkevisene og litterære viser med kjent opphav. Etter hvert ble likevel begrepet folkevise i praksis brukt om den visegruppa vi nå kaller ballader eller middelalderballader. I Danmark bruker man begrepet på denne måten ennå.
Rundt 1970 var det en del forskere som mente at kravet om anonymt opphav skapte en kunstig grense. Om forfatteren eller komponisten er kjent eller ei, spiller liten rolle for den private sangeren. Den store forskjellen går mellom viser som har fått popularitet og blitt muntlig tradert og de sangene som har overlevd på papir. Disse forskerne begynte å bruke begrepet på alle viser som hadde blitt tradert muntlig. Kjennetegnet på muntlig tradisjon at sangene finnes i varianter.
I sangbøker og fonogrammer er det vanlig å bruke folkevise copyrightteknisk om gamle sanger uten opphavsmann.
I den siste tiden har forskere også begynt å bruke folkesang om sangaktivitet. I dette tilfelle betyr det sang som  i motsetning til profesjonell sang ikke retter seg mot et publikum, sang som er for syngingens egen skyld. Slik sang kalles også allmennsang.


== Eksterne lenker ==
Norsk visearkiv
Sivert Langholm

Sivert Langholm (født 19. mai 1927 i Haugesund, død 16. april 2022 i Hønefoss) var en norsk professor i historie. 
Langholm ble universitetslektor i 1961 og var professor ved Universitetet i Oslo fra 1976. 
Sivert Langholm var en av etterkrigstidens betydningsfulle sosialhistorikere. Han uttalte i 1970 at hans forskningprogram var å «frigjøre sosialhistorien fra den politiske historiens dominans». Hans metode gikk ut på å analysere individdata for å dra slutninger om sosiale grupper i fortiden. Langholm var en pioner i å anvende datateknikk på analyse av historiske kilder. 
Han var prosjektleder for prosjektet Norsk samfunnsutvikling 1860-1900, der to områder ble utvalgt og gjort til gjenstand for saksstudier  (Ullensaker og Christiania). Disse to områdene ble analysert gjennom fire bøker og 30 hovedoppgaver. Prosjektet rekrutterte flere forskningstalenter som senere har gjort seg bemerket i sosialhistorie, bla. Jan Eivind Myhre og Tore Pryser. Langholm var også av de første til å analysere valgdata med datateknikk. 
Han tok initiativet til og var første leder (1993-1996) av prosjektet Forum for universitetshistorie i anledning utgivelse av et historieverk i forbindelse  med 200 års jubileet for Univetsitetet i Oslo i 2011.I anledning Sivert Langholms 70 årsdag i 1997 ble det utgtt et eget festkrift med tittelen Valg og vitenskap - festskrift for Sivert Langholm (utgitt av Den Norske Historiske Forenig 1997).Sivert Langholm var medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi.


== Bibliografi ==
1966 Stillingsretten i norsk vernepliktsdebatt og vernepliktslovgivning 1848-1876
1967 Historisk rekonstruksjon og begrunnelse (siste utgave 1997) Metodebok i historiefaget.
1984 Elitenes valg. Sosial avstand og politisk oppslutning blant Christianiavelgerne i 1868
List opp publikasjoner av Sivert Langholm  i biblioteksdatabasen BIBSYS


== Referanser ==
Bwiti

Bwiti er en vest- og sentralafrikansk animistisk religion som praktiseres blant de tre-boende babongo- og mitsogo-folkene i Gabon (der det er en av de tre offisielle religionene) og fang-folket i Gabon og Kamerun. 
Bwiti benytter den hallusinogene rotbarken til Tabernanthe iboga-planten, særskilt kultivert for religionens behov, til å bevirke åndelig opplysning og for å løse problemer av åndelig karakter (noen ganger så brukeren blir kvalm nok til å kaste opp). Virkestoffet i rota, ibogain, har blitt gjenstand for vitenskapelige studier. Den uekstraherte rotbarken har blitt benyttet i hundrevis av år som del av bwitis invielsesseremoni for inntreden i de voksnes rekker, og den fremkaller sammensatte syner og innsikter.
Bwitiseremonier ledes av en (mannlig eller kvinnelig) åndelig leder som kalles N'ganga som er et svært viktig medlem av samfunnet og har omfattende kunnskaper om tradisjonelle helbredelsesmetoder, forheksing og forbannelser. Det avgjørende ritualet i bwiti er innvielsesseremonien, der unge gabonske menn tar iboga for første gang i mennenes hytte for å bli medlemmer av religionen. Det er mange seremonier til ulike tider av året for å ære forfedrene. Spesielle seremonier kan bli holdt for å helbrede syke personer eller drive ut skadelige ånder.
I løpet av mange av seremoniene blir en tradisjonell fakkel laget av bark og sevje brent. Ofte blir musikk spilt av innleide musikere på trommer og en tradisjonell harpe man har i fanget som kalles sitar. N'ganga og andre deltakere er som regel kledd i røde, svarte eller hvite kleder. De har på seg skjørt av raffiabast og små skjell eller kuler (perler). Dyreskinn, så som desmerkattpels, blir ofte båret. Ibogaroten lages vanligvis til en te som blir drukket av seremonideltakerne, mens tilskuere ofte tygger roten for å holde seg våkne. Brus og øl blir også servert. Seremonier starter vanligvis ved midnatt og varer til morgengry.


== Kilder ==
BBC TV-serie «Tribe» – oppdagelsesreisende Bruce Parry levde en måned blant Babongo-stammen og ble innviet


== Litteratur ==
James W. Fernandez: Bwiti. An Ethnography of the Religious Imagination in Africa. Princeton University Press, Princeton 1982, ISBN 0-6910-9390-3 (engelsk; Kapittel 18 online ibogaine.desk.nl).
Fastred

Fastred er i J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard en sønn av Folkwin, den fjortende Konge av Rohan. Han og hans tvillingbror, Folkred, ble drept mens de sloss for Gondor mot Haradrim. Deres yngre bror Fengel, ble den neste kongen av Rohan etter at deres far døde. Skjebnen til deres yngre søster, Folkwins fjerde barn, er ikke kjent.
Olaf Norlis Forlag

Olaf Norlis Forlag var et norsk forlag. Det ble stiftet i 1890 av Olaf Norli (1861–1959), som alt hadde opprettet sitt eget bokhandelutsalg i Kristiania i 1883.
Norli var inntil ca. 1940 regnet som det fremste nynorsk-forlaget, og utga forfattere som Olav Duun,Tore Ørjasæter, Vetle Vislie og Rasmus Løland og de første bøkene til Tarjei Vesaas.Johan Grundt Tanum, som eide Tanum bokhandel og Johan Grundt Tanum Forlag, kjøpte Olaf Norlis Forlag da det var til salgs i 1959 og gjorde det om til et aksjeselskap. Aksjene ble overdratt til Tanums forlag i løpet av ti år. Så står det: 

I denne perioden var navnet på firmaet «De samarbeidende forlag Johan Grundt Tanum Forlag og Olaf Norlis Forlag». Senere, etter at sammenslutningen var et faktum, var Tanum-Norli i første omgang et naturlig navn.Forlaget Tanum-Norli ble overtatt av Aschehoug i 1982; Aschehoug ga forlaget det nye navnet Tano Aschehoug inntil det i 2000 ble fusjonert med den rest av Universitetsforlaget de hadde overtatt.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Harald L. Tveterås: Olaf Norlis Forlag 1890-1990. Oslo 1990.
Tano Aschehoug, Store norske leksikon
Folkred

I J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard er Folkred var sønn av Folkwin, den fjortende Konge av Rohan. Han og hans tvillingbror, Fastred, ble drept mens de sloss for Gondor mot Haradrim. Deres yngre bror Fengel, ble den neste kongen av Rohan etter at deres far døde i år 2903 tredje tideverv. Skjebnen til deres yngre søster, Folkwins fjerde barn, er ikke kjent.
Norli

Norli AS er morselskap i Norli-konsernet og er fellesadministrasjon for kjedene Norli og Kontorspar. Norli AS er Norges største bokhandelvirksomhet og driver i dag kjeden Norli fordelt på 187 butikker i hele landet. Norli AS eies av forlagshuset Aschehoug og NorgesGruppen.
Norli-kjeden består per april 2021 av 143 egeneide butikker og 44 kjøpmenn. I tillegg er det 13 medlemsbutikker. Kontorspar-kjeden består av 23 butikker. 
Norli Gruppen ble etablert i 1999/2000 da Lauritzen Bokhandel AS i Drammen og Aschehoug forlag slo sammen sine butikker til Lauritzen-Norli Gruppen, hver med 50% av aksjene. Denne bokhandelgruppen skiftet navn til Norli Gruppen i 2001. Butikkene utgjorde flere store bokhandels-selskaper: Lauritzen i Drammen og Oslo, Norli i Universitetsgata i Oslo, en bokhandel som ble etablert av forlagsbokhandler Olaf Norli i 1890, overtatt av Aschehoug i 1985 og er i dag Nordens største, Melvær i Bergen, Olafsen Bok og Papir i Tønsberg og Sandefjord, Mox-Næss i Trondheim, Bokhandelen i Steinkjer, Landmark Libris på Gjøvik, Juul-Møller i Oslo (Fra 2002) og P.M. Danielsen i Arendal (fra 2003).
I oktober 2010 inngikk Norli Gruppen og NorgesGruppen Bok og Papir AS avtale om å fusjonere Norli og Libris, og het Norli Libris. Kjedenavnene skulle beholdes. Det nye selskapet blir eid med 51 % av Aschehoug og 49 % av NorgesGruppen Fra 1. januar 2020 tok kjeden igjen navnet Norli.Bokhandlerkjeden Norli delte i årene 2011–13 ut litteraturprisen Norlis debutantpris.
Norli arrangerer årlig Norli junior lesekonkurranse for barneskoletrinnene. I 2020 deltok over 51 000 elever fordelt på 2973 klasser, som til sammen leste  823 528 bøker.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Egenpresentasjon på Norlis hjemmesider
Bergen byleksikon på nett, om Norli
Olaf Huseby

Olaf Huseby (født 12. desember 1856 i Leikanger, død 1942 i Amerika) var en norsk forlegger. I 1883 åpnet han en bokhandel sammen med Olaf Norli. I 1893 startet han tidsskriftet Kringsjaa sammen med Hans Tambs Lyche. Den første nynorske salmeboken, Landstads Salmebok med Blix-tillegget ble utgitt på Olaf Husebys Forlag.


== Eksterne lenker ==
Sogningen Olaf Huseby - publisist i Kristiania og Amerika fra Fylkesarkivet i Sogn og Fjordane.
Elfhild

I J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard var Elfhild dronning av Rohan. Hun var gift med Théoden, som var den 17. kongen av landet, og mor til gutten Théodred. Hun døde dessverre i barselseng.
I tidligere versjoner av Tolkiens legendarium hadde Elfhild også en datter med Théoden, ved navn Idis, før hun døde. Denne jenta ble fort fjernet fra historien, og hun ble erstattet med Éowyn.
Språkfag

Språkfag har flere betydninger:

Fag i utdanningssystemet relatert til språk.
I videregående opplæring er fagområdet dekket under programområdet språk, samfunnsfag og økonomi.
Råde stasjon

Råde stasjon er en jernbanestasjon på Østfoldbanen (vestre linje). Råde stasjon ligger i Råde kommune. Stasjonen ble åpnet i 1879, og er stoppested på Vys rute mellom Halden og Oslo S. Fra Råde stasjon til Oslo S er det 77,010 km. Stasjonen ligger 17,9 meter over havet. Stasjonsbygget ble bygd i tre i 1879, og var tegnet av Peter Andreas Blix.


== Litteratur ==
Meland, Knut Jul, Østfolds jernbanestasoner, publisert i ØstfoldMAGASINET 7/2006
Thor Bjerke og Finn Holom (2004). Banedata 2004. Hamar/Oslo: Norsk Jernbaneklubb/Norsk Jernbanemuseum. s. 44–45. ISBN 82-90286-28-7. 
Aasmund Dahl, red. (1992). Bygningsregistrering: Oslo distrikt: Østfoldbanen vestre linje. 2. NSB Arkitektkontoret. s. 39–48. 


== Eksterne lenker ==
(no) Bane NORs informasjonsside om Råde stasjon
(no) Råde stasjon i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Østfoldbanen