jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Ufa (by)

Ufa (russisk: Уфа́, basjkirsk: Өфө – Öfö, tatarisk: Уфа – Ufa, tsjuvasjisk: Ӗпхӳ – Ephü) er hovedstad i Republikken Basjkortostan i Russland. Den hadde 1 115 560 innbyggere i 2017.


== Geografi ==
Ufa er et av industrisentrene i det vestlige Ural. Byen ligger ved samløpet av elvene Belaja og Ufa, omtrent 1200 km øst for Moskva. Blant de viktigste industriene i Ufa-området er produksjon av elektrisk utstyr og bergverksutstyr, syntetisk gummi, næringsmiddelindustri, oljeraffinerier og petrokjemisk industri.


== Historie ==
Byen ble bygd som en festning etter ordre fra Ivan IV i 1574. Den var til å begynne med oppkalt etter høyden den lå på; Tura-Tau. Lokale innbyggere begynte imidlertid å kalle byen Ufa, som betyr «liten» på tyrkiske språk, og navnet ble hengende ved byen. I 1802 ble Ufa hovedbyen i Basjkiria.
I 1918 var Ufa sete for den provisoriske all-russiske regjeringen.


== Utdanning ==
Utdanningsinstitusjonene i Ufa omfatter blant annet Basjkir Statlige Universitet, Basjkir Statlige Lærerhøyskole, Ufa Statlige Flyhøyskole, Ufas oljeuniversitet, Ufa arkitekturuniversitet og Ufas landbruksuniversitet.


== Kjente personer fra Ufa ==
Salavat Julajev (1754–1800) – opprører
Sergej Aksakov (1791–1859) – forfatter
Pjotr Pekarskij (1828–1872) – litteraturviter
Vera Timanova (1855–1942) – pianist
Mikhail Nesterov (1862–1942) – maler
Mirsaid Sultangalijev (1892–1940) – muslimsk bolsjevik
Rudolf Nurejev (1938–1993) – danser
Vladimir Spivakov (1944) – dirigent
Andrej Tsjistjakov (1962) – ishockeyspiller
Elvira Nabiullina (1963) – økonom
Anvar Ibragimov (1965) – fekter
Igor Kravtsjuk (1966) – ishockeyspiller
Aleksander Semak (1966) – ishockeyspiller (NHL)
Pavel Muslimov (1967) – skiskytter
Andrej Tsjerkasov (1970) – tennisspiller
Svetlana Gladysjeva (1971) – alpinist
Aleksej Selivjorstov (1976) – bobkjører
Zemfira (1976) – rockesanger
Andrej Zjuzin (1978) – ishockeyspiller (NHL)
Dmitrij Vasiljev (1979) – skihopper
Sergej Maslennikov (1982) – kombinertløper
Jelizaveta Gretsjisjnikova (1983) – friidrettsutøver
Renal Ganejev (1985) – fekter
Andrej Zubarev (1987) – ishockeyspiller
Kristina Tsybina (1989) – skøyteløper
Adelina Zagidullina (1993) – fekter
Daniil Kvjat (1994) – Formel 1-fører
Igor Divejev (1999) – fotballspiller


== Transport ==
Ufa lufthavn har ruter til flere større byer i Russland, og også til Armenia, Aserbajdsjan, Tyskland, Tyrkia og Usbekistan. Nordøst for byen ligger den mindre Ufa Maksimovka lufthavn


== Fotogalleri ==


== Vennskapsbyer ==
Ankara, Tyrkia


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Ufa – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Уфа – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Banyan

Banyantrærne (Urostigma) er en underslekt med ca. 300 arter i slekten fikener. Urostigma blir delt opp i 7 seksjoner. Banyantreet er nasjonaltreet i India.
Banyantrærne er spesielle ved at de kan sende ut lange skudd fra stammen som kan feste seg til bakken og danne et nytt tre. Noen arter kan oppføre seg som kvelerfiken.
Det var ifølge beretningen under et slikt tre at Siddharta Gautama satt da han kom frem til opplysning. Disse trær anses som hellige i India og har ofte et større eller mindre tempel inntil seg, men kan dyrkes også for sin egen skyld, særskilt på en viss fullmånedag om sommeren når fullmånen inntreffer nær den siste stjernen i konstellasjonen Scorpio.

Banyantreet er et av de mest varmedempende trær med en stor og dyp skygge. Dette var meget skattet av eldre tiders reisende som i timesvis eller dagevis kunne utnytte dette. I landsbyene ble dette også naturlige samlingssteder for uformelle sosiale kontakter på et svalt sted.


== Litteratur ==
P. V. Bole: Ficus benghalensis. I: Enzyklopädie der Holzgewächse. 2. Ergänzungs-Lieferung 10/95, ISBN 3-527-32141-1


== Eksterne lenker ==
(en) banyan hos The International Plant Names Index 
(en) banyan hos Tropicos 
(en) Kategori:Banyans – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
«Banyantrær», Botanisk- og plantefysiologisk leksikon, mn.uio.no
«Fiken» (23. januar 2013), Store norske leksikon. Hentet 10. desember 2013.
Aleksej Prokurorov

Aleksej Aleksejevitsj Prokurorov (russisk: Алексей Алексеевич Прокуроров; født 25. mars 1964 i Vladimir oblast, død 10. oktober 2008 i Vladimir) var en russisk langrennsløper.


== Karriere ==
Prokurorov vant blant annet OL-gull på 30 km klassisk i 1988 i Calgary, gull på 30 km fri under VM i 1997 i Trondheim, og femmila i Holmenkollen både i 1993 og i 1998. Medregnet sitt OL-gull i 1988, og sitt VM -gull i 1997 vant han ni verdenscuprenn i langrenn, og med ytterligere 13 pallplasser. 1998 ble han tildelt Holmenkollmedaljen sammen med Fred Børre Lundberg, Harri Kirvesniemi og Larisa Lazutina. Han la opp etter 2001/02-sesongen. Etter sin aktive karriere var Prokurorov en tid landslagstrener for det russiske langrennslandslaget.Prokurorov omkom om morgenen den 10. oktober 2008 etter å ha blitt påkjørt av en bil  idet han gikk over en gate ved jernbanestasjonen i Vladimir.


== Resultater i verdenscupen i langrenn ==


=== Individuelle seire ===


=== Sammenlagtplasseringer ===


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Aleksej Prokurorov – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Aleksej Prokurorov – Olympics.com 
(en) Aleksej Prokurorov – Olympic.org 
(en) Aleksej Prokurorov – Olympedia 
(en) Aleksej Prokurorov – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Aleksej Prokurorov – FIS (langrenn)
Ferdinand Schjelderup

Ferdinand Schjelderup (født 8. mars 1886, død 30. juli 1955) var norsk jurist og fjellklatrer.Han ble høyesterettsadvokat og senere høyesterettsdommer. Schjelderup utga boken Fra Norges Kamp for Retten (Grøndahl & Sønn, 1945). Han var aktivt med i Kretsen, og senere i Hjemmefrontens Ledelse under andre verdenskrig. Han rømte med familien til Sverige etter at C.J. Hambro hadde røpet i en feilaktig nekrolog at Schjelderup var ledende i Hjemmefronten. Schjelderup var aktiv fjellklatrer og en av Norsk Tindeklubs stiftere (1908), skribent i medlemsbladet Norsk Fjellsport samt Den Norske Turistforenings årbøker. Han gjorde førstebestigning på Svolværgeita (1910), Store Strandåtind (1912) og en rekke andre fjell.
Han var sønn av juristen Thorleif Frederik Schjelderup (1859–1931) og Inga Johanne Berven (1861-1947).  Han var storebror til Gunnar Schjelderup (1895–1972) som var direktør på Spigerverket. Ferdinand giftet seg i 1914 med Marie Leigh Vogt (1895–1963), datter av daværende minister i London Paul Benjamin Vogt. De var foreldre til forfatteren Daisy Schjelderup (1916–1991), Liv Schelderup og til skihopperen Thorleif Schjelderup. Han ble medlem av Norsk Kvinnesaksforening i 1936.
Se ellers Schjelderup (slekt) for mer om farsslekta


== Referanser ==
Konfidensintervall

Et konfidensintervall (engelsk: confidence interval), er et intervall som angir grensene for hva den virkelige/reelle verdien av en måling eller beregning, sannsynligvis er. Sannsynligheten angis i prosent. Når man for eksempel skriver «10 ±2 (95 % CI)», betyr det at målingen var 10, men at det er knyttet usikkerhet til den. Man er imidlertid 95 % sikker på at den reelle verdien ligger et eller annet sted mellom 8 og 12. Følgelig er det forventet at den reelle verdien ligger utenfor intervallet i 5 % av tilfellene.
I de empiriske vitenskapene er ingen verdier kjente med uendelig presisjon eller absolutt sikkerhet. Derfor er det viktig at man ikke bare angir verdien som er målt (eller beregnet), men også hvor mye tillit man har til målingen. Begrepet konfidensintervall kommer fra det latinske ordet for «tillit» (confidentia). Slikt «tillit» angis som ytterpunktene for et intervall. 
Jo sikrere man vil være på at konfidensintervallet inneholder den sanne verdien, desto bredere konfidensintervaller velger man, men desto mindre informativt er intervallet. Vil man være helt sikker og velger et 100 %-konfidensintervall, vil dette vanligvis (for eksempel for normalfordelte verdier) strekke seg fra minus uendelig til pluss uendelig. Velger man smale konfidensintervaller, øker derimot sannsynligheten for at de ikke inneholder den sanne verdien.
Grunnen til at man oftest bruker 95 %-konfidensintervall, er at man i mange statistiske tester opererer med et såkalt signifikansnivå på 5 %. En verdi som ligger utenfor 95 %-konfidensintervallet kan altså sies å avvike signifikant fra forventningen. Ved normalfordelte variabler kan 95 %-konfidensintervallene nokså nøyaktig regnes om fra variablens gjennomsnitt (m) og standardavvik (s) som:

CI = [m − 1,96 · s; m + 1,96 · s]I 90 %- og 99 %-konfidensintervall bytter vi ut 1,96 med henholdsvis 1,64 og 2,58.
Ved andre fordelinger kan konfidensintervallene være asymmetriske. For eksempel er den øvre grensen lenger fra gjennomsnittet enn den nedre grensen hvis variabelen kommer fra en lognormal fordeling.
I så fall angis hele intervallet, f.eks. «12,34 [11,36; 13,40] (95 % CI)».
75 %-konfidensintervaller er identiske med variablenes kvartilavstand.
Måten å komme frem til konfidensintervallene på, er vanligvis ved å avlede dem fra variabelens antatte eller kjente statistiske fordeling. Er denne ukjent, kan man bruke statiske metoder som bootstrap for å estimere konfidensintervallene.


== Se også ==
Feilmargin
Kvantil
Varians
Prediksjonsintervall


== Referanser ==
Prøyssisk blått

Prøyssisk blått eller berlinerblått (tysk: Preussisch Blau og Berliner Blau) er et dypblått, lysekte og mineralsk pigment, med den kjemiske formelen Fe4[Fe(CN)6]3·xH2O. I malerkunsten blir den kalt pariserblå, og har siden 1720 blitt brukt i oljemaling, i akvarellfarger og som trykkfarge. Turnbulls blått er den samme substans, men er laget fra forskjellige reaktanter, og er en litt forskjellig nyanse som skyldes forskjellige urenheter.
Prøyssisk blå var den første moderne syntetiske farve. Den blir anvendt som en kolloidspreder, ettersom sammensetningen i seg selv ikke er oppløsbar i vann. Den kjemiske formelen er temmelig kompleks, på grunn av nærværet av den variable mengde av ioner og dens sensitive avhengighet av dens tilsynekomst på kolloidpartikler når den blir laget. Pigmentet blir brukt i maling, og det er den tradisjonelle «blåfargen» i blåtrykk. Farven ble tilfeldig oppdaget av den tyske kjemikeren Johann Jacob Diesbach i Berlin i 1704, mens han arbeidet med fremstilling av rødt farvestoff i laboratoriet. Navnet prøyssisk blått oppstod i løpet av 1700-tallet, fordi farvestoffet bl.a. ble brukt ved farvingen av den prøyssiske hærens uniformer.
Pigmentet brukes også innen medisinen som motmiddel mot binding av gifter. Pigmentet er meget kraftig, og meget små mengder skal til i blanding med hvite pigmenter for å lage lyse blåfarger. Man kan få en meget klar grønnfarge ved å blande pariserblått med kadmiumgult. Fordi prøyssisk blå var langt billigere enn naturlige blå pigmenter som naturlig ultramarin eller lapis lazuli, fikk det nye pigmentet raskt stor utbredelse. Det ble mye brukt til blå og grønne farger i norsk rosemaling, og til dette formålet fantes få alternativer før kjemisk fremstilt ultramarin kom i handelen etter 1822.


== Referanser ==
Kom julenatt

«Kom julenatt» er Arve Sigvaldsens norske gjendiktning av julesangen «O helga natt» (også kjent som «Cantique de Noël»).
Melodien ble komponert av franskmannen Adolphe Adam i 1847 til diktet «Minuit, chrétiens» av Placide Cappeau. I 1855 publiserte amerikaneren John Sullivan Dwight sin engelske oversettelse «O Holy Night», som drøyt femti år senere ble blant de første musikkstykkene fremført i radio. 
Blant de mest kjente innspillingene er den av Enrico Caruso, og Jussi Björlings «O helga natt» fra 1959 (lansert som «Adams julsång», svensk tekst av Augustin Kock). På norsk er «Kom julenatt» innspilt av Lillian Askeland og Per Vollestad samt at den finnes på platen Frem fra Glemselen kap.13 med Rita Engebretsen Andre gode innspiller er ved Carola Häggkvist, Sissel Kyrkjebø og de tre tenorene Luciano Pavarotti, José Carreras og Plácido Domingo.
Halfdan Rode med orgel gjorde en innspilling i Kristiania 25. september 1908. Den ble utgitt på de akustiske 78-platene Gramophone 2-82656, Gramophone 282207 og Gramophone X 1460.
Signaturen «O.S.» skrev også en norsk tekst med tittelen «Julesang». Den ble spilt inn av Øivind Lunde med strykekvintett og utgitt av Parlophon på 78-platen B. 41157 i oktober 1932.


== Eksterne lenker ==
The Hymns and Carols of Christmas – historien bak «O Holy Night», inkludert tekstenArtikkel om bakgrunnshistorien til denne sangen
Vuze

Vuze (tidligere Azureus) er et Java-basert peer-to-peer-program som benytter seg av BitTorrent-teknologien.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Azureus screenshots – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Vuze – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Vuze på openhub.net
Advanced Encryption Standard

Advanced Encryption Standard (AES) er en algoritme for å kryptere informasjon. Algoritmen ble utviklet av de to belgiske kryptografene Joan Daemen og Vincent Rijmen. Standarden ble utgitt første gang i 1997. AES er også kjent som Rijndael og ble godkjent som standard 22. mai 2002 etter en 5 år lang prosess. AES er godkjent av NSA for sikring av informasjon i forvaltningen i USA.


== Algoritmen ==
Algoritmen fungerer slik at hver blokk deles opp i en tabell på 4×4 bytes. Selve cipheret, krypteringsalgoritmen, består av følgende trinn:

SubBytes: Hver byte i tabellen blir erstattet med en annen basert på en oppslagstabell.
ShiftRows: Hver rad i tabellen forskyves syklisk med et bestemt antall steg.
MixColumns: På hver kolonne i tabellen utføres en inverterbar lineær transformasjon.
AddRoundKey: Hver byte i tabellen blir kombinert med en «round key», som er utledet fra nøkkelen.


== Sikkerhet ==
Det finnes et kjent vellykket angrep mot AES, men dette angriper ikke krypteringsalgoritmen direkte, men selve implementasjonen av algoritmen når den tas i bruk, et såkalt side channel-angrep. OpenSSL sin AES-implementasjon er angrepet og brutt med et slikt angrep.
Utgårdskilen

Utgårdskilen ligger sør på Vesterøy, og er Hvalers største fiskerihavn. Det er også den største fiskerihavna øst for Lindesnes.
Det er en gjestebrygge på østre siden av kilen. Bak en molo. Helt uten fasiliteter, man må over til den vestre siden for å finne dem.
I slutten av juli blir det arrangerer Utgårdskilen velforening, Hvaler Jeger- og Fiskeforening og andre foreninger og klubber Sjøbufestivalen. Her er det salg av mat, leker for barna, konserter og andre fasiliteter.
Grahams lov

Grahams lov i fysikken ble først formulert av den skotske kjemikeren Thomas Graham. Han fant eksperimentelt at hvor mye gass som lekker ut gjennom et lite hull pr. tid er invers proporsjonalt med kvadratroten av gasspartiklenes masse. Slike lekkasjer eller strømning kalles også effusjon. En konsekvens av Grahams lov er at gasser bestående av lette molekyler unnslipper lettere gjennom små hull enn gasser av tunge molekyler.
Marielle Goitschel

Marielle Goitschel (født 28. september 1945 i Sainte-Maxime i Var) er en tidligere fransk alpinist. Hun kjørte for det franske landslaget fra hun var 14 år gammel og fremstod som en av verdens fremste kvinnelige idrettsutøvere i 1960-årene.
I VM 1962 i Chamonix ble hun verdensmester i kombinasjonen og nummer to i slalåm. I OL 1964 i Innsbruck ble hun olympisk mester i storslalåm og tok sølv i slalåm, etter søsteren Christine Goitschel. I tillegg vant hun kombinasjonen, som var VM-øvelse, men ikke offisiell olympisk øvelse.
Hun skapte fullt oppstyr blant pressen da hun offentliggjorde sitt hastige bryllup med Jean-Claude Killy. Det hele var imidlertid bare en spøk som hun hadde klekket ut sammen med søsteren for å gjøre journalistene et pek.
Marielle Goitschel var superstjernen i VM i 1966 i chilenske Portillo der hun tok gull i tre øvelser (utfor, storslalåm og kombinasjonen) i tillegg til en sølvmedalje i slalåm. Gullmedaljen i utfor fikk hun ikke tildelt før to år senere, da det var blitt fastslått at den opprinnelige vinneren, Erika Schinegger, egentlig var en mann.
I OL 1968 i Grenoble ble hun igjen olympisk mester, denne gang i slalåm, og hun ble verdensmester i kombinasjonsøvelsen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Marielle Goitschel – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Marielle Goitschel på Internet Movie Database 
(fr) Marielle Goitschel på Allociné 
(en) Marielle Goitschel hos The Movie Database 
(de) Marielle Goitschel – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Marielle Goitschel – Olympics.com 
(en) Marielle Goitschel – Olympic.org 
(en) Marielle Goitschel – Olympedia 
(en) Marielle Goitschel – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(cn) Marielle Goitschel – Kinas olympiske komité 
(en) Marielle Goitschel – FIS (alpint) 
(en) Marielle Goitschel – ski-db.com
Andrea Mead-Lawrence

Andrea Bario «Andy» Mead-Lawrence (født 19. april 1932 i Rutland County, Vermont, død 30. mars 2009) var en amerikansk alpinist.
Hun var den første amerikanske alpinisten som vant to olympiske gullmedaljer. Under OL 1952 i Oslo gikk hun til topps både i slalåm og storslalåm.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Andrea Mead-Lawrence – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Andrea Mead-Lawrence – Olympedia 
(en) Andrea Mead-Lawrence – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Andrea Mead-Lawrence – Vermont Sports Hall of Fame 
(en) Andrea Mead-Lawrence – FIS (alpint) 
(en) Andrea Mead-Lawrence – ski-db.com
Erik Schinegger

Erik Schinegger (født 19. juni 1948 i Agsdorf) er en tidligere østerriksk alpinist. Han vant kvinnenes utforrenn i VM i alpint i 1966, da han var kjent under navnet «Erika Schinegger». Han ble senere fratatt seieren.
I 1967, under forberedelsene til OL 1968 i Grenoble, viste en kromosomtest utført av IOK at Schinegger var mann, og diskvalifiserte ham. Han var født tvekjønnet og var blitt oppfostret som en jente, og var overrasket over nyheten. Saken førte til at IOK innførte obligatorisk kromosomtesting av alle utøvere.
Schinegger besluttet å leve som mann, gjennomgikk kjønnsskifteoperasjon, og endret navn til Erik. Han giftet seg og ble far til en datter.
I samarbeid med Marco Schenz utgav Schinegger i 1988 selvbiografien Mein Sieg über mich. Der Mann, der Weltmeisterin wurde. Schinegger var også tema for en dokumentarfilm av Kurt Mayer fra 2005 (Erik(A).
Erik Schinegger eier og driver i dag en skiskole for barn i Agsdorf, Kärnten.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Erik Schinegger – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Erik Schinegger på Internet Movie Database 
(de) Erik Schinegger – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Erik Schinegger – FIS (alpint) 
(en) Erik Schinegger – ski-db.com
DKK

DKK kan sikte til:

Dansk krone
Dansk Kennel Klub
Den katolske kirke
Drammen klatreklubb
CHF

CHF kan vise til:

Sveitsisk franc
Commando Helicopter Force
Völkischer Beobachter

Völkischer Beobachter («Nasjonalfolkets observatør») var avisen til Det nasjonalsosialistiske tyske arbeiderparti (NSDAP) fra 1920 til 1945. Partiorganet var ukeavis fram til 8. februar 1923 da det ble dagsavis.
Denne avisen, som betegnet seg som «Kampblad for Stortysklands nasjonalsosialistiske bevegelse» (Kampfblatt der nationalsozialistischen Bewegung Großdeutschlands) hadde sin forløper i Münchner Beobachter, som ble kjøpt i 1918 av Thuleselskapet og gitt det nye navnet Völkischer Beobachter i 1919. NSDAP kjøpte den i 1920 etter initiativ fra forfatterideoligen Dietrich Eckart, som ble avisens første redaktør. Avisen ble utgitt på naziforlaget Eher Verlag som var eid av Rudolf von Sebottendorf.
Til å begynne med var opplaget på 8 000, men høsten 1923 økte det til 25 000. Det året ble så Alfred Rosenberg redaktør. Da NSDAP ble forbudt etter ølkjellerkuppet den 9. november 1923, måtte også Völkischer Beobachter innstille. Men da partiet på nytt ble tillatt den 26. februar 1925, kom også avisen i gang igjen. Opplaget steg etter nazibevegelsens gjennombrudd. I 1931 var opplaget på over 120 000, og i  1944 var det på 1,7 millioner eksemplarer.
Det siste nummeret av Völkischer Beobachter kom ut i slutten av april 1945, noen få dager før Tysklands kapitulasjon under annen verdenskrig.


== Litteratur ==
Frei, Norbert: Journalismus im dritten Reich. München, 3. oppl. 1999
Noller, S. (utgiver): Facsimile-Querschnitt durch den Völkischen Beobachter. Bern, München 1984


== Se også ==
Völkisch-bevegelsen


== Eksterne lenker ==
Völkische Beobachter i LeMO (på tysk)
Libreville

Libreville er hovedstaden og den største byen i Gabon. Byen ble anlagt etter at franske handelsmenn ankom i 1843 og fikk navnet Libreville siden en del befridde slaver ble sendt dit (på samme måte som Freetown i Sierra Leone).


== Historie ==

Området hadde i lang tid vært bebodd av Mpongwéstammen, da franske kolonister tok over landet i 1839. Byen ble grunlagt i 1843 som en handelsstasjon med navnet Gabon. Et stort antall befridde slaver ble sendt hit, og byen døptes om til Libreville («Friby»). Libreville var den viktigste havnen i Fransk Ekvatorial-Afrika fra 1934 til 1946.
Byen vokste langsomt som handelsplass og mindre administrativt sentrum, og hadde ved selvstendighetserklæringen 1960 en folkmengde på 31 000. Siden da har den som hovedstad vokst raskt og det er anslått at den nå huser halvparten av Gabons befolkning.


== Geografi ==
Fra nord til sør er de største distriktene i området Batterie IV, Quartier Louis (kjent for sitt natteliv), Mont-Bouët og Nombakélé, Glass, Oloumi (industriområde) og Lalala. Byens havn og jernbanestasjon langs Trans-Gabonlinjen til Franceville ligger i Owendo, sør for hovedområdet. Utenfor disse distriktene ligger fattigere boligområder.


== Transport ==
Libreville internasjonale lufthavn, hovedbase for Air Gabon, ligger omkring elleve kilometer nord for byen.


== Kultur og utdanning ==
Severdigheter inkluderer Nasjonalmuseet for kunst og tradisjoner, det franske kultursentret, St. Maries katedral, trekirken St. Michael, Nkembo, Arboretum de Sibang, og to kulturbyer. Librevilles hovedmarked ligger i Mont-Bouët.
Gabons administrasjonsskole og jusskole ligger også i Libreville. I Libreville ligger Omar Bongo-universitet, grunnlagt 1970, flere forskningsinstitutt og bibliotek.


== Industri ==
Libreville har båtbyggerindustri, bryggeriindustri og sagbruk. Byen eksporterer råvarer som tre, gummi og kakao fra byens havn og dypvannshavnen i Owendo.


== Eksterne lenker ==
(fr) Site officiel de la Mairie de Libreville
(fr) Centre Culturel Français Saint-Exupéry, Libreville/Gabon
(fr) Campus Numérique Francophone de Libreville
(fr) Photographies de Libreville
(fr) gabonbusiness.com
(fr) Vue aérienne de Libreville
When My Heart Finds Christmas

When My Heart Finds Christmas, utgitt i 1993, er en blanding av tradisjonelle julesanger, julefavoritter, og Connick-originaler, fremført av Harry Connick jr. på piano og vokal, akkompagnert av et 70-personers orkester og et 42-personers sangkor. 
Albumet solgte til dobbel platina, som det bestselgende julealbumet i USA i 1993, og skulle samtidig bli et av de bestselgende julealbum i USA noensinne.
Harry Connick jr. har skrevet fire av sangene, nemlig livlige «(It Must Have Been Ol') Santa Claus», rolige «The Blessed Dawn of Christmas Day» gospel-inspirerte «I Pray on Christmas», og albumets tittelspor. Albumet er også arrangert, orkestrert, og dirigert av Harry Connick jr.


== Sporliste ==
«Sleigh Ride» 3:41
«When My Heart Finds Christmas» 4:31
«(It Must've Been Ol') Santa Claus» 4:36
«The Blessed Dawn of Christmas Day» 4:38
«Let It Snow, Let It Snow, Let It Snow» 2:31
«The Little Drummer Boy» 3:39
«Ave Maria» 4:33
«Parade of the Wooden Soldiers» 3:26
«What Child Is This?» 3:09
«Christmas Dreaming» 2:38
«I Pray on Christmas» 3:46
«Rudolph the Red-Nosed Reindeer» 2:31
«O Holy Night» 6:43
«What Are You Doing New Year's Eve?» 4:49


== Musikere ==
Harry Connick jr. – Vokalist, piano
Ben Wolfe – Bass
Russell Malone – Gitar
Brad Leali – Altsaksofon
Will Campbell – Altsaksofon
Jerry Weldon – Tenorsaksofon
Ned Goold – Tenorsaksofon
Dave Schumacher – Barytonsaksofon
Mark Mullins – Trombone
Craig Klein – Trombone
Lucien Barbarin – Trombone
Joe Barati – Trombone
Roger Ingram – Trompet
Dan Miller – Trompet
Jeremy Davenport – Trompet
Louis Ford – Klarinett
70-personers orkester
42-personers sangkor


== Eksterne lenker ==
(en) When My Heart Finds Christmas på Discogs 
(en) When My Heart Finds Christmas på MusicBrainz 
(en) Lytt til lydprøver,  harryconnickjr.com