jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Lars Backer

Se også Backer for mer om farsslektaLars Thalian Backer (født 5. januar 1892 Oslo, død 7. juni 1930 Oslo) var en norsk arkitekt.  Han er best kjent for sine funksjonalistiske arbeider.
Han studerte ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole under Herman Schirmer (1843–1913), dernest fra 1913 til 1915 ved Kungliga Tekniska Högskolan i Stockholm.  Etter opphold i London, Italia og Frankrike startet Backer egen praksis i Oslo i 1921 og vant med en gang en konkurranse om nye Stavanger Museum.  Han døde i 1930, bare 38 år gammel, men rakk å vinne Sundts premie to ganger.
Han var sønn av Elisabeth Christiane Boeck (1868–1958) og Herman Backer (1856–1932). Faren var arkitekten som tegnet Vitenskapsakademiets bygning.  Søsteren Julie Backer ble statistiker og demograf.  Lars giftet seg med Elsa Mustad.
Lars Backer er portrettert i et maleri av Per Krohg i Nasjonalgalleriet 


== Arbeider ==
Utførte arbeider:

1922 Villa i Heyerdahls vei 7c.
1923-25 Premiert villa i Drammensveien 88e. Satt opp med Ole Øvergaard i italiensk-inspirert klassisisme. Ga ham Sundts premie i 1926.
1926 Interiør i Frogner kino.
1927 Ombygninger og utvidelse av Olympen restaurant.
1926-1927 Skansen restaurant. Ble regnet som Norges første bygg innen funksjonalismen. Revet i 1970.
1927-1929 Ekebergrestauranten. Pusset opp etter langvarig forfall i 2005.
1928-1929 Leiegård i Ullevålsveien 95.
1929-1930 Horngården på Egertorget. Ble kalt Norges første skyskraper. Redusert fra 12 til 8 etasjer sammenlignet med de opprinnelige planene. Sundts premie i 1930.
1929-1930 Ombygning og utvidelse av Stavanger museum, tegnet i nyklassisisme.
		
		
		
		


== Referanser ==


== Litteratur ==
Grønvold, Ulf (2016) Arkitekt Lars Backer og hans tid : starten på funksjonalismen i Norge. Oslo, Pax. ISBN 9788253038612


== Eksterne lenker ==
Verk av Lars Backer på nasjonalmuseet.no
Arc! Lars Thalian Backer
Julius Malling, Lars Backer i Norsk kunstnerleksikon
Wenche Findal, Lars Backer i Norsk biografisk leksikon
Horngården – Norges første forsøk på å bygge en "skyskraper"
Arc! Fra Stavangers murarkitektur – Stavanger museum
Lars Backer 1892–1930, en video fra Oslo Museum på Youtube.
Leif Anker Den nye tid på Ekeberg - Lars Backer og Ekeberg-restauranten i Fortidsminneforeningen Årbok 1998
Botrend.no om utstillingen "Lars Backer. En pionér i norsk funksjonalisme" Arkivert 3. april 2016 hos Wayback Machine. på Nasjonalmuseet.
Lars Backer maleri av Per Krogh
Føynland

Føynland, tidligere også skrevet Foynland, er en øy mellom Nøtterøy og Husøy i Færder kommune i Vestfold og Telemark fylke. Øya har rundt 1 400 innbyggere fordelt på 450 husstander. Føynland har broforbindelse til Nøtterøy over Foynlandsbrua som krysser Ekenessundet og til Husøy over Myrasundet. Den ene broen til Nøtterøy er svært gammel og verneverdig. Føynland har siden tidlig på 1990-tallet vært preget av sterk utbygging, og er ifølge enkelte av innbyggerne blitt overbebygget. Om sommeren finner mange turister veien til Fjærholmen sør på øya, der det er badeplass, campingplass og båthavn for den lokale seilforeningen og andre.
Føynland er også en statistisk grunnkrets som omfatter den sentrale og den nordlige delen av øya. Grunnkretsen har 506 innbyggere.


== Historikk ==

Fra gammelt av var øya delt mellom tre gårder, Bjørnebu og Nordre og Søndre Foyn (Føyn). Hele øya, det vil si alle de tre gårdene, skal ha tilhørt St. Olavs kloster i Tønsberg frem til reformasjonen. Da ble gårdene overdratt til kronen, som pantsatte gårdene i 1644 til rådmann og kjøpmann Anbjørn Lauritsen. På tidlig 1700-tall, ble de tre gårdene solgt til tre forskjellige eiere. Alle gårds- og bruksnummer på øya, også andre småbruk, er senere utskilt fra disse tre gårdene.
Øya har skiftet navn opp gjennom historien. Fra gammelt av har navnet på øya vært Føenland (skal ha kommet fra «féøy»), senere Føienland, for så i moderne tid ha vært Foynland, før det fra departementalt hold ble fastslått av øyas navn skulle være Føynland. Imidlertid brukes navnet Foynland fortsatt av enkelte.

		
		
		


== Se også ==
Føynland skole
Burås


== Referanser ==


== Kilder ==
Sigurd H. Unneberg: Nøtterøy Gårds- og slektshistorie, 1970/71


== Eksterne lenker ==
Artikler i lokalavisa Tønsbergs Blad med søkeordet «Føynland»
Artikler i næravisa Øyene med søkeordet «Føynland»
Føynland vel
Livets tre

Livets tre er en metafor som brukes i flere ulike sammenhenger:

i biologien om organismenes stamtre;
i flere religioner (bl.a. kristendommen) om et tre hvis frukter gjør udødelig (jf. også kunnskapens tre);
i medisinen om årenettet i morkaken, som overfører livsviktig oksygen og næring fra morens til fosterets blodomløpssystem.
den danske filmen Kunnskapens tre
Rudolf Muus

Rudolf Wilhelm Muus (født 19. februar 1862 på Aasen gård ved Grefsen, død 9. november 1935 i Oslo) var en norsk forfatter som skrev store mengder folkelige og spennende underholdningsbøker.
Muus var i sin tid kanskje Norges mest solgte og leste forfatter, selv om hans samlede produksjon er vanskelig å beregne sikkert. Han opererte med flere titalls pseudonymer, blant andre «Julius» og «Rollo». Nøyaktige salgstall vanskeliggjøres dessuten av at han ble publisert av en rekke tildels obskure forlag. At han solgte i milliontall er imidlertid hevet over tvil. Flere av bøkene solgte dessuten svært godt som oversatte piratutgaver i andre land.  
Det antas at Muus skrev om lag 50 romaner, mange av disse svært lange. Dette var gjerne triviallitterære detektivromaner, med skumle forfølgelsesscener og en dose lett romantikk som faste ingredienser. Mange av fortellingene har sin handling lagt til datidens Kristiania. I tillegg skrev han flere hundre kortere bøker og populære hefter, både romaner, historiske fortellinger, skuespill, viser og dikt,
I Muus fortellinger kommer gjerne skurkene fra lavere sosiale lag, mens heltene representeres av personer fra overklassen. Likevel vektlegger John Korsell i en artikkel i Arbeidermagasinet for alle at «det nye og verdifulle ved Rudolf Muus' fortellinger er at det åndet sosial medfølelse med de små i samfunnet gjennom dem».Av hans titler kan nevnes Dronningen i Vaterland, Abelones 100 eventyr (1895), Akerselvens kolonier, Ilddronningen (1892), Maggi West eller Solgt som hvid Slavinde og Loelvens datter eller Amanda Fritjofsens Hævn.
I mange av Muus' fortellinger skildres tidens Kristiania-miljøer på en autentisk måte. Av kulturhistorisk interesse er Gamle Kristiania-minder fra 1923 og Dikterliv i gamle Kristiania fra 1932.


== Referanser ==


== Kilder ==
Hans P. S. Knudsen: Folkeskribenten Rudolf Muus og hans forleggere, Bladkompaniet 1995, ISBN 82-509-3364-8


== Eksterne lenker ==
(no) Digitalt tilgjengelig innhold hos Nasjonalbiblioteket: bøker av Rudolf Muus, bøker om Rudolf Muus
Gamle Kristiania-minder, bokselskap.no
Dikterliv i gamle Kristiania, bokselskap.no
Kristiania forstadsscener og deres skuespillere, bokselskap.no
Gamle Kristiania-originaler, bokselskap.no
Bart Veldkamp

Bart Veldkamp (født 22. november 1967 i den Haag) er en belgisk tidligere nederlandsk skøyteløper. 
Bart Veldkamp debuterte internasjonalt i europamesterskapet i 1989. I 1990 ble han europamester, og tok bronse i allround-VM. Veldkamps spesialitet var langdistansene (5 000 meter og 10 000 meter).
I 1992 tok Bart Veldkamp Nederlands eneste gullmedalje under OL i Albertville i Albertville på 10 000 meter, 2,4 sekunder foran Johann Olav Koss. I 1994 tok Veldkamp OL-bronse på samme distanse.
Fra og med 1996 valgte Bart Veldkamp å representere Belgia, mye på grunn av den tøffe kvalifiseringen de nederlandske løperne må gjennom for å kvalifisere seg til de store mesterskapene. Ved å gå for Belgia kunne Veldkamp forberede seg i ro og mak. Under OL 1998 i Nagano var Veldkamp tidenes første løper som gikk 5000-meteren under 6.30. Han ble slått av nederlenderne Gianni Romme og Rintje Ritsma, men fikk med seg Belgias første olympiske medalje på skøyteisen.
Til tross for (eller takket være) det faktum at Bart Veldkamp representerte Belgia, forble han svært populær blant det nederlandske skøytepublikummet. Denne populariteten skyldtes både gode prestasjoner og Veldkamps følelsesmessige og spontane reaksjoner, spesielt etter dårlige prestasjoner. Ofte har han etter et dårlig løp kunngjort at han legger opp som skøyteløper, men han ombestemte seg alltid. Veldkamp la opp som aktiv skøyteløper som planlagt etter 2006-sesongen.


== Meritter ==
OL-medaljer
Albertville 1992 – gull på 10 000 meter
Hamar 1994 – bronse på 10 000 meter
Nagano 1998 – bronse på 5 000 meterVM allround
Bronse i 1990 og 1991
Bronse i 2001VM enkeltdistanser
Sølv i 1996 (10 000 meter)
Sølv i 1999 (5 000 meter)
Bronse i 1998 (5 000 meter)EM allround
Gull i 1990
Sølv i 2001
Bronse i 1991


== Personlige rekorder ==


== Eksterne lenker ==
(de) Bart Veldkamp – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Bart Veldkamp – Olympedia 
(en) Bart Veldkamp – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Bart Veldkamp – Speedskatingbase.eu 
(en) Bart Veldkamp – SpeedSkatingNews.info 
(en) Bart Veldkamp – SpeedSkatingStats.com 
«Nagano 1998 - Athlete profile: Bart Veldkamp» (engelsk). CNN/SI. A Time Warner Company. 3. februar 1998. Arkivert fra originalen 17. august 2012. Besøkt 15. oktober 2014. 
«Bart Veldkamp» (engelsk). Skateresults.com. Arkivert fra originalen 2. mars 2008. Besøkt 17. desember 2015.
Robert Sørlie

Robert Walter Sørlie (født 15. februar 1958) er en norsk hundekjører fra Hurdal.


== Biografi ==
Sørlie startet med hundekjøring i 1970, og han ble norsk mester på mellomdistanse i 1992. I 1993 fikk han kongepokalen da han vant NM-langdistanse, og han ble norsk mester på langdistanse også i 1995. Han vant Femundløpet for første gang i 1990, og Finnmarksløpet for første gang i 1995. Totalt står han med ti seire i Femundsløpet og tre seire i Finnmarksløpet.
I 2002 debuterte han som nummer 9 i Iditarod, og ble med den prestasjonen beste førstegangskjører. Året etter vant han løpet og ble dermed den andre fra Europa, etter Martin Buser, og den første fra Norge som vant verdens lengste hundesledeløp, en bragd han gjentok i 2005. Ettersom Buser ble amerikansk statsborger i 2002, er Sørlie og hans landsmenn Joar Leifseth Ulsom (som vant i 2018) og Thomas Wærner (som vant i 2020) de eneste utenfor USA som har vunnet løpet.
Siden 1990 har Sørlie deltatt i 46 hundesledeløp der han har vunnet 24 ganger og blitt nummer 2 ti ganger. Fram til 2009 utgjorde han en del av Team Norway sammen med Bjørnar Andersen og Kjetil Backen. Fra 2010 er det organisert et nytt team rundt Robert Sørlie; Team Sørlie, med en stab som består av  Frode Galaaen (logistikk, salg og marked) og Kjetil Svanemyr (webmaster og datateknisk ansvarlig). Elin Pedersen koordinator, John Erik Eriksen trening og løpskjøring. Gunnar Martinsen og Marit Stratton deltar også i mange oppgaver på kennelen.
I tillegg til hundekjøring arbeider Robert Sørlie som brannmann ved Oslo lufthavn, Gardermoen.


== Priser i Iditarod ==


== Plasseringer i Iditarod ==


== Andre meritter ==
Sølv i VM i hundekjøring 2011 (Femundløpet 2011). Han har deltatt i Femundløpet alle de 25 gangene det har blitt arrangert og har vunnet det lange løpet (F600) 12 ganger, sist i 2018 og først i 1990.


== Litteratur ==
Kappløp gjennom Alaska – Robert Sørlies gullferd mot Nome av Lars Monsen og Nina Skramstad (ISBN 82-995899-3-2)


== Eksterne lenker ==
(en) Robert Sørlie – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Robert Sørlie – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Robert Sørlie – Iditarod Trail Sled Dog Race 
Hjemmesiden til Team Sørlie Wikiquote: Robert Sørlie – sitater
Rettighetshavere i norske olje- og gassfelt 2005

Rettighetshavere i norske olje- og gassfelt er en oversikt over alle selskaper med eierskap i produsert olje og gass fra olje- og gassfelt på norsk sokkel, rangert etter avtakende størrelse på petroleumsreserve.
Oversikten viser samlede feltreserver pr 1. januar 2005 brutt ned pr rettighetshavere med selskapenes aggregerte reserver. Se forklaring til kolonneoverskriftene nederst.
Eksempel på bruk: Petoro, det vil si staten, har rett til 35 % av reservene på norsk sokkel, Statoil har rett til 20 %, o.s.v. Tallene gjelder pr 1. januar 2005. Handel av feltandeler og eventuelle oppgradering av reserveanslag i ett eller flere felt vil endre disse fordelingene mellom selskapene.
Alle tall for petroleumsreserver er ifølge Oljedirektoratet 22. februar 2005.


== Liste over rettighetshavere i norske olje- og gassfelt, rangert etter reserve ==
Olje er råoljereserve i mill Sm³ som tilfaller selskapet, 
Gass er naturgass i mrd Sm³, 
NGL er i mill tonn, 
Kondensat gitt i mill Sm³ og 
Sum mill oe er en kolonne for beregnet sum av alle 4 grupper hydrokarboner i millioner oljeekvivalenter. 
Pst Olje er selskapets prosentvise andel av alle oljereserver på sokkelen. Tilsvarende for Pst Gass. 
Pst Sum er selskapets prosentvise andel av totale  oljeekvivalenter.


== Eksterne lenker ==
Oljedirektoratets nettsted
Erhard Keller

Erhard Keller (født 24. desember 1944 i München) er en tidligere tysk skøyteløper. I 1967 tangerte Keller verdensrekorden på 500 meter, som tilhørte den sovjetrussiske løperen Jevgenij Grisjin med tiden 39,5. Et år senere forbedret Keller rekorden til 39,2. Samme år vant Keller 500 meter under OL i Grenoble. Og fire år senere, under OL i Sapporo, forsvarte han gullmedaljen på sin spesialdistanse.
I 1971 vant Keller det uoffisielle verdensmesterskapet i sprint.


== Personlige rekorder ==


== Litteratur ==
Keller, Erhard: 74 Schritte zum Ziel, Inzell gab mir die Chance. München, Vest-Tyskland: Copress-verlag, 1968. (på tysk)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Erhard Keller – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Erhard Keller – Olympics.com 
(en) Erhard Keller – Olympic.org 
(en) Erhard Keller – Olympedia 
(en) Erhard Keller – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Erhard Keller – databaseOlympics.com (arkivert) 
(en) Erhard Keller – Speedskatingbase.eu 
(en) Erhard Keller – SpeedSkatingNews.info 
(en) Erhard Keller – SpeedSkatingStats.com 
(en) Erhard Keller – TheSports.org 
(en) Erhard Keller på www.ISU.html.infostradasports.com
(en) Erhard Keller på Jakub Majerski's Speedskating database (Adelskalender distanser og sammenlagt)
(no) Erhard Keller i Store norske leksikon
USA PATRIOT Act

USA PATRIOT Act (en forkortelse for Uniting and Strengthening America by Providing Appropriate Tools Required to Intercept and Obstruct Terrorism Act) er en amerikansk lov vedtatt i 2001 som følge av terrorangrepet 11. september 2001.
Loven ble vedtatt i Senatet med 98–1 stemmer og i Representanthuset med 356–66 stemmer. President George W. Bush sanksjonerte loven 26. oktober 2001.Loven er svært komplisert og omfattende, med 158 paragrafer og 15 lovendringer, blant annet innen straffeprosess, datakriminalitet, etterretning, avlytting og immigrasjon. Den behandler også økonomisk støtte til terrorofre, økte utbetalinger til ansatte i nødtjenestene og bekjempelse av svindel ved bidrag til veldedige organisasjoner etter et terrorangrep.Loven har imidlertid vært omstridt fordi den gav politimyndighetene større mulighet til å overvåke og anholde terrormistenkte uten siktelse eller rettergang.


== Se også ==
USA Freedom Act


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
http://www.gpo.gov/fdsys/pkg/PLAW-107publ56/pdf/PLAW-107publ56.pdf
Riksvei 9

Riksvei 9 (Rv9) kalles gjerne Setesdalsveien og er hovedfartsåren gjennom Setesdal. Den går fra Kristiansand i sør, gjennom Setesdal til Haukeligrend i Telemark i nord hvor den møter E134. Veien går gjennom Agder fylke. Den går via Mosby, Homstean, Skarpengland, Hægeland, Hornesund, Hornnes, Evje, Byglandsfjord, Bygland, Ose, Helle, Hylestad, Valle, Flateland, Rygnestad, Bykle, Hovden og Bjåen til Haukeli. 
Veiens lengde er 235,7 km, hvorav 45,1 km i Vest-Agder, 175 km i Aust-Agder og 15,6 km i Telemark.


== Historikk ==


=== Nummer ===
Veien Kristiansand–Haukeligrend hadde nummer 400 før 1965, med de gamle veinumrene.
Veien var riksvei 12  i 1965–1992, og riksvei 39 i 1992–2000, og fra 2000 dagens strekning.
Riksvei 9 var brukt som nummer på veien Arendal–Evje–Egersund i 1965–1992 (nå fylkesvei 42) og på veien Ålesund–Dombås 1992–2000 (nå Europavei 136).
Riksvei 9 Kristiansand–Haukeligrend fikk status som stamvei i 2003.


=== Veistandard ===
Setesdal har til alle tider vært vanskelig tilgjengelig. Folk og fe måtte i tidligere tider ta seg over fjellet fra Fyresdal og Mo i øst, fra Vinje i nord, fra Suldal, Lyse eller Sirdal i vest. Den såkalte Bispeveien gikk fra Fyresdal til Valle i Setesdal over heiedalføret Finndalen. 
Det ble anlagt postvei fra sør i 1840. Fra 1867 til 1879 ble veianlegget ført fra Valle til Bykle. I 1936 var veien kommet frem til Bjåen, vel tre mil nord for Bykle kirke. Først etter andre verdenskrig ble veien bygd videre nordover til Grungedal i Telemark.
Om to av de mest kritiske punktene underveis snakker folk fremdeles. Det verste var Fånekleivi øst for Byglandsfjorden, ca. 5 km sør for Bygland, men Byklestigen sør for kirkebygda i Bykle lå ikke langt etter. Dagens veitrasé går i tunnel på 611 meter gjennom Fånefjell.
Ved Byklestigen stuper fjellet bratt ned i Otra. En smal trappevei førte opp fjellsiden. På toppen av stigen går veien langs et svaberg hvor det var lagt opp feste av stein og torv. Det var mulig å kjøre med slede om vinteren og kløvhest om sommeren. Men begge deler var vanskelig og kunne være farlig. Vinterstid måtte hestene hjelpes av folk når det var is og hålke. To mann holdt i hesten foran og én mann gikk bak og støttet.
Også på dette punktet går dagens vei i tunnel.
Veien har (2021) mestedels gul midtstripe, men har noen smale strekninger, f.eks. vest for Åraksfjorden (3 km), ved Flateland (2 km), Byklestøylane-Hartevatn (20 km) og Sæsvatn-Haukeli (15 km). Det planlegges å utbedre strekningene mellom Kristiansand og Hovden før 2033. Tre strekninger, Lunden–Rotemo (3 km), Badstogdalen–Hartevatn (3 km) og Helle–Besteland (5 km) ble utbedret i 2021-22.


== Kommuner og knutepunkter ==


=== Vestfold og Telemark fylke ===

VinjeBykleheivegen 


=== Agder fylke ===

BykleSetesdalsvegen 

Valle
Setesdalsvegen 

Bygland

Setesdalsvegen 

Evje og HornnesSetesdalsvegen 

VenneslaSetesdalsvegen 

Kristiansand

Setesdalsveien 


== Referanser ==


== Kilder ==
Vegvesenets vegkart


== Eksterne lenker ==
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Rv9
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
(no) Statens vegvesen – kolonnekjøring
Påskeaften

Påskeaften (latin Sabbatum Sanctum, «Hellige lørdag») er dagen før påskedag. Den har tradisjonelt blitt markert på en stille måte, gjerne med faste og meditasjon. 
Den tidligste datoen for påskeaften er 21. mars og den seneste er 24. april. Påskeaften faller på 8. april i 2023, og på 30. mars i 2024. Datoen bestemmes av påskeformelen.
På 300-tallet innførte man en tradisjon for at konvertitter fremsa sin offentlige trosbekjennelse denne dagen, før de ble tatt opp i kirken under påskevigilien. Men på 500-tallet hadde påskefeiringen forskjøvet seg slik at vigilien startet lørdag kveld, og man sluttet dermed med denne skikken. 
På 800-tallet var det vanlig at vigilien startet allerede ved middagstid, og fra 1300-tallet var det vanlig at den ble feiret på forskudd på påskeaftens morgen. Senere har påskefeiringen blitt flyttet mot kvelden igjen. Blant protestantiske kirker er det mange som ikke feirer vigilien, og som dermed ikke har noen liturgi på påskeaften.


== Katolsk feiring ==
Ordningen med vigiliemesse på morgenen  ble i Missale Romanum fra 1570 slått fast som eneste tillatte ordning i Den katolske kirke. 
I 1951 flyttet Pius XII vigilien tilbake til kvelden. Den skal ikke feires før mørkets frembrudd, og helst nær midnatt. Dermed er det på selve lørdagen, i kirkelig sammenheng regnet fra solnedgang langfredag til solnedgang lørdag ingen liturgi; en slik dag kalles aliturgisk. Dette er den eneste dagen katolikker ikke kan motta nattverd, bortsett fra de som er i dødsfare.


== Litteratur ==
The Blackwell Dictionary of Eastern Christianity. Malden, MA.: Blackwell Publishing. 1999. ISBN 0-631-23203-6. OCLC 156905118.
Øymark

Øymark er en tidligere selvstendig kommune i Østfold fylke. Øymark var sammen med Aremark del av Aremark formannskapsdistrikt fra 1837. 1. juli 1903 ble Øymark skilt ut som egen kommune. Øymark hadde da 1 832 innbyggere.
1. januar 1964 ble Øymark og Rødenes kommuner slått sammen til den nye Marker kommune. Øymark hadde ved sammenslåingen 2 091 innbyggere.
Øvre Sandsvær

Øvre Sandsvær er et område i Kongsberg kommune i Viken fylke og en tidligere selvstendig kommune i Buskerud fylke. Fra 1837 var Øvre Sandsvær del av Sandsvær formannskapsdistrikt. Stedet Skollenborg ligger i Øvre Sandsvær.
1. januar 1908 ble Sandsvær delt i Øvre Sandsvær med 2 464 innbyggere og Ytre Sandsvær med 3 245.
1. januar 1964 ble Øvre Sandsvær, Kongsberg, Ytre Sandsvær, Svene og Jondalen i Flesberg og Øvre Jondalen i Gransherad slått sammen til den nye Kongsberg kommune. Øvre Sandsvær hadde ved sammenslåingen 2 854 innbyggere. Rådhuset lå ved Labro.


== Se også ==
Liste over ordførere i Øvre Sandsvær


== Eksterne lenker ==
(no) Historiske arkiver etter Øvre Sandsvær kommune på Arkivportalen
Ytre Sandsvær

Ytre Sandsvær er et område i Kongsberg kommune i Viken fylke og tidligere selvstendig kommune i Buskerud fylke. Fra 1837 var Ytre Sandsvær del av Sandsvær formannskapsdistrikt. Tettstedet Hvittingfoss ligger i Ytre Sandsvær.
1. januar 1908 ble Sandsvær delt i Ytre Sandsvær med 3 245  innbyggere og Øvre Sandsvær med 2 464.
1. januar 1964 ble Ytre Sandsvær, Kongsberg, Øvre Sandsvær, Jondalen i Flesberg og Øvre Jondalen i Gransherad slått sammen til den nye Kongsberg kommune. Ytre Sandsvær hadde ved sammenslåingen 3 140 innbyggere. Kommunesenteret var Hvittingfoss.


== Se også ==
Liste over ordførere i Ytre Sandsvær


== Litteratur ==
Skolem, Kristoffer (1914). Ytre Sandsvær 1814-1914 : en historisk bygdebeskrivelse. Kristiania.  [Tilgang for norske IP-adresser.]


== Eksterne lenker ==
(no) Historiske arkiver etter Ytre Sandsvær kommune på Arkivportalen
Sandsvær

Sandsvær er et område og tidligere selvstendig kommune i Buskerud, opprettet som Sandsvær formannskapsdistrikt i 1837. Området ligger i den sørlige delen av Kongsberg kommune.


== Historie ==
7. februar 1685 var Sandsvær prestegjeld del av Akershus amt (Numedal og Sandsvær fogderi). I 1760 ble Sandsvær fogderi overført fra Akershus til Buskerud amt.
Sandsvær formannskapsdistrikt ble opprettet i 1837 i forbindelse med formannskapslovene, med utgangspunkt i Sandsvær prestegjeld.
1. januar 1908 ble Sandsvær delt i to kommuner: Ytre Sandsvær med 3 245 innbyggere og Øvre Sandsvær med 2 464. Disse to kommunene er fra 1. januar 1964 slått sammen med Kongsberg.


== Se også ==
Liste over ordførere i Sandsvær


== Eksterne lenker ==
(no) Historiske arkiver etter Sandsvær kommune på Arkivportalen
Sandsvær på lokalhistoriewiki