jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Giovanni Paolo Pannini

Paolo Giovanni Pannini eller Panini (født 17. juni 1691 i Piacenza, død 21. oktober 1765 i Roma) var en italiensk maler og arkitekt, hovedsakelig kjent som vedutista («utsiktsmaler»). Som ruinmaler var han en romantikkens foreløper. 


== Liv og verk ==


=== Bakgrunn, utdannelse ===
Som ung mann utdannet Pannini seg i sin fødeby Piacenza som scenograf. Muligens var han elev av Francesco Galli Bibiena. I 1711 flyttet han til Roma, hvor han studerte tegning med Benedetto Luti. 


=== Kunstner ===
I Roma ble han berømt som palassdekoratør. Blant hans arbeider var Villa Patrizi (1718–1725) og Palazo de Carolis (1720).
Som maler er Pannini mest kjent for sine utsikter over Roma, hvor han hadde en særlig interesse for byens antikviteter. Blant hans mest berømte verker er «L'interno del Pantheon» og hans vedute – malerier av gallerier med utsikter fra Roma. De fleste av hans verker, spesielt de av ruiner, har karakter av capriccio-temaer.
I 1719 fikk Pannini adgang til Congregazione dei Virtuosi al Pantheon. Han underviste i Roma i Accademia di San Luca og Académie de France, hvor han påvirket Jean-Honoré Fragonard. Hans atelier innbefattet Hubert Robert og hans sønn Francesco Panini.  Hans stil kom til å påvirke andre vedutisti, så som hans elev Antonio Joli, så vel som Canaletto og Bernardo Bellotto, som forsøkte å tilfredsstille besøkeres behov for malte postkort som forestilte italienske omgivelser.
Han planla også festligheter, som for eksempel i 1729 til feiringen av den franske tronfølger (dauphin) for kardinal Melchior de Polignac, og i 1745 fof dauphinens bryllup. Av de øvrige palassutsmykninger han var med på kan nevnes i 1722 Quirinalpalasset for pave Innocens XIII, 1721/22 Seminario Romano for kardinal Giambattista Spinola.
To malerier av klassiske kolonnebygninger, delvis i ruiner er utstilt på Nasjonalmuséet i Stockholm. Pannini er for øvrig representert i de fleste større gallerier i Europa og USA.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Giovanni Paolo Pannini – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Giovanni Paolo Pannini – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Val di Sole

Val di Sole er en dal og et forvaltningsdistrikt (comprensorio) nordvest i den italienske provinsen Trentino. Dalen gjennomstrømmes av elven Noces øvre løp fra vest mot øst, og munner etter Cavizzana ut i Val di Non ved Lago di Santa Giustina.
Val di Sole begrenses av Ortlermassivet i nord (3769 moh. i Monte Cevedale) og av Presanella- (3556 moh.) og Brentafjellene i syd (3176 moh. i Cima Tosa). Lengst vest i dalen består det en veiforbindelse over Tonalepasset til Val Camonica i Lombardia.
Det italienske språket som tales i Val di Sole og Val di Non har visse fellestrekk med retoromanske språk. Dette kan være rester etter et eldre retoromansk språk, som gradvis har blitt italienisert. Vanligvis regnes språket som en dialekt av italiensk, men det fins også lokale krefter som ønsker å få det anerkjent som et eget minoritetsspråk.


== Kommuner ==
Val di Sole har 14 kommuner:

Caldes
Cavizzana
Commezzadura
Croviana
Dimaro
Malè
Mezzana
Monclassico
Ossana
Peio
Pellizzano
Rabbi
Terzolas
Vermiglio
Syrinslekta

Syrinslekta (Syringa) hører til oljetrefamilien.
De er løvfellende busker og små trær. Vinterknoppene er dekket av skjell. Bladene er motsatte, helrandete og er enkle, eller svært sjelden finnete. De eggformede blomsterstandene er endestilte eller sidestilte og består av mange små kvaster. Blomstene er tvekjønnede og duftende. De fire kronbladene er vokst sammen til en traktformet krone med fire fliker. Alle arter har to pollenbærere. Frukten er en elliptisk, brun kapsel som deler seg i to. Frøene er flate med en smal vinge.En antok tidligere at det var omtrent 20 arter i syrinslekta, men antall arter er redusert til 12 i en taksonomisk revisjon publisert i 2008. Syrinslekta er utbredt i Afghanistan, India, Japan, Kashmir, Kina, Korea, Nepal, Pakistan, Sørvest-Asia og Sørøst-Europa. Det er to europeiske arter, syrin (Syringa vulgaris) og ungarsk syrin (S. josikaea).Mange arter og kultivarer dyrkes i hager. De vanligst plantede i Norge er syrin, ungarsk syrin og nikkesyrin (S. komarowii, mer kjent som S. reflexa). Syrin, ungarsk syrin og kinasyrin (Syringa × chinensis) finnes forvillet i Norge.


== Galleri ==

		
		
		
		
		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) syrinslekta i Encyclopedia of Life 
(en) syrinslekta i Global Biodiversity Information Facility 
(no) syrinslekta hos Artsdatabanken 
(sv) syrinslekta hos Dyntaxa 
(en) syrinslekta hos ITIS 
(en) syrinslekta hos NCBI 
(en) syrinslekta hos The International Plant Names Index 
(en) syrinslekta hos Tropicos 
(en) Kategori:Syringa – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Syringa – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Syringa – detaljert informasjon på Wikispecies
Syrin

Syrin (Syringa vulgaris), også kalt vanlig syrin, er en art i syrinslekta. Det er en stor løvfellende busk eller lite tre som kan bli 6-7 m høyt. Den glatte barken er grå eller brungrå. Buskene har flere stammer.
Bladene er enkle, lysegrønne, hjerteformete og blir 5–10 cm lange. De sitter i motsatte par eller noen ganger i grupper på tre stykker. Blomstene har fire kronblader som er vokst sammen til et rør. Blomstene har sterk duft. Den opprinnelige S. vulgaris har blåfiolette blomster. Frukten er en tørr, brun kapsel, rundt 1 cm lang.Vanlig syrin vokser naturlig på Balkan og i Romania, men utstrakt planting har gjort at den nå finnes som forvillet eller naturalisert mange steder i Europa. Mange kultivarer finnes i handelen med farger fra hvitt over rosa til blåfiolett. Sorter med fylte blomster forekommer også. Navnesortene podes vanligvis på stammer av syriner i villosa-gruppen.Vanlig syrin er svært hardfør så sant planten får nok sommervarme til at knoppene kan modnes. Den blomstrer dårlig eller slett ikke mot sin nordgrense, særlig i kyststrøk med lav sommertemperatur. I Norge blir den brukt nord til Ofoten. I nordlige strøk og i klimatisk mindre gunstige steder i Sør-Norge brukes i stedet syriner i villosa-gruppen, som ungarsk syrin (S. josikaea – mange kultivarer i handelen) og nikkesyrin (S. reflexa). Lodnesyrin (S. villosa) blir også brukt.I Norge er syrin vanlig forvillet på Øst- og Sørlandet, og mer spredte funn er gjort nordover til Troms. Den kan danne et tett busksjikt som fortrenger truede arter. På øyene i Oslofjorden fortrenger syrin den rødlistede arten dragehode. I Norsk svarteliste 2012 var syrin plassert i kategorien høy risiko. I Fremmedartslista 2018 er derimot arten ikke vurdert fordi den var vanlig dyrket før 1800.


== Galleri ==

		
		
		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) syrin i Encyclopedia of Life 
(en) syrin i Global Biodiversity Information Facility 
(no) syrin hos Artsdatabanken 
(sv) syrin hos Dyntaxa 
(en) syrin hos ITIS 
(en) syrin hos NCBI 
(en) syrin hos The International Plant Names Index 
(en) syrin hos Tropicos 
(en) Kategori:Syringa vulgaris – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Syringa vulgaris – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Syringa vulgaris – detaljert informasjon på Wikispecies
Arto Härkönen

Arto Kalevi Härkönen (født 31. januar 1959 i Helsingfors) er en tidligere finsk spydkaster.
Under OL 1984 i Los Angeles deltok det ikke kastere fra Sovjetunionen og DDR, på grunn av OL-boikotten. DDR hadde tatt gull både under EM 1982 med Uwe Hohn og under VM 1983 med Detlef Michel.
På grunn av boikotten lå veien åpen for Arto Härkönen, som vant gull med et kast på 86,76, foran briten Dave Ottley og svenske Kenth Eldebrink.


== Eksterne lenker ==
(de) Arto Härkönen – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Arto Härkönen – Olympics.com 
(en) Arto Härkönen – Olympic.org 
(en) Arto Härkönen – Olympedia 
(en) Arto Härkönen – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Arto Härkönen – World Athletics 
(en) Arto Härkönen – Track and Field Statistics
Eikelund videregående skole

Eikelund videregående skole er en av tre spesialskoler i Oslo, og tilbyr tilrettelagt opplæringstilbud for elever med psykiske og sosiale vansker. Målgruppen er ungdommer som har behov for opplæring i mindre grupper og som trenger læring i et roligere tempo. Det betyr at opplæringen strekker seg over lengre tid med færre fag enn i ordinær skole. Skolen og lærerne samarbeider med elevenes behandlere i psykiatrien.  
Skole tilbyr Vg1 Helse- og oppvekstfag, Vg1 Kunst, design og arkitektur, Vg3 påbygging til generell studiekompetanse, samt 6 fag til generell studiekompetanse etter «23/5-regelen», som viser til at eleven er 23 år og har 5 års yrkespraksis, eller annen skolegang. Opplæringen følger ordinær læreplan, og undervisningen tilpasses ved at elevene kan ta programområdene over 2 år, med tettere oppfølging i mindre grupper. Skolen har eksamensrett og fagtilbudet er det samme som i ordinær videregående skole.


== Rektorer ==
Vigdis Haagensen (2012-2018)
Tonje Røseth (2018-2019)
Magne Føreland (2019-)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Eikelund videregående skoles offisielle hjemmeside
Anna Bolena

Anna Bolena er en opera av Gaetano Donizetti. Den italienske libretto, som bygger på Anne Boleyns liv, er skrevet av Felice Romani. Uroppførelsen fant sted den 26. desember 1830 på Teatro Carcano i Milano. Operaen var Donizettis trettende i rekken og den første han fikk suksess med.
Operaen har klart karakteriserte rolleskikkelser, og konfliktene mellom dem er overbevisende skildret. Duetten, «Sul suo capo aggravi un Dio», mellom Anna (sopran) og Jane Seymour (mezzosopran) betraktes som en av de aller fineste operaduetter.
Anna Bolena ble ikke oppført regelmessig i siste halvdel av 1800-tallet eller på begynnelsen av 1900-tallet, men den oppføres hyppigere nå. I april 1957 ble operaen oppført på Teatro alla Scala i Milano med Maria Callas i hovedrollen i en overdådig iscenesettelse av Luchino Visconti. Det ble en av Maria Callas' største triumfer. Leyla Gencer, Beverly Sills, Montserrat Caballé, Renata Scotto og Edita Gruberova er andre berømte tolkere av partiet.
Operaen ble nylig fremført på statsoperaen i Wien med Anna Netrebko i rollen som Anne Boleyn, samt Elina Garanca i rollen som Jane Seymour. 
Det er ikke helt klart hvilken kilde Felice Romanis tekst bygger på, men det er åpenbart at William Shakespeares skuespill Henrik VIII ikke er en av dem, til tross for at det er blitt hevdet i Italia.


== Eksterne lenker ==
Libretto (Italiensk)
Plot summary
Rambukk

En rambukk er et redskap som brukes til å bryte ned vegger eller dører. De ble først brukt i oldtiden, og ble forbedret gjennom middelalderen. Med kruttets inntog i krigføring fikk rambukker mindre betydning, fordi man kunne bryte ned en festnings forsvarsverker fra større avstand. I moderne tid brukes en mindre type rambukker av mange politistyrker. 


== Form ==

Den enkleste type rambukk er rett og slett en stor trestokk som bæres av flere mennesker og kjøres så hardt og raskt om mulig inn i det man vil bryte ned. Etterhvert begynte man å forsterke stokkene ved å sette på hoder av metall. De eldste rambukkhodene har gjerne en ornamental form, ofte som bukkehoder som et fra den greske antikken som er bevart i museet i Delfi. Man begynte også å eksperimentere med andre former som kunne bidra til å bryte ned murer og dører raskere. 
Assyrerne utviklet allerede i eller før det 9. århundre f.Kr. en type rambukk som kunne gi større kraft. En svært tung stokk ble hengt i slynger i en vugge, som ble båret eller trillet frem til det som skulle brytes ned. Soldatene som betjente den kunne da svinge den frem og tilbake med stor kraft, og slagene kunne repeteres langt flere ganger enn om de måtte ha båret stokken. En slik rambukk kunne også konstrueres med et tak, gjerne dekket med vått dyreskinn, slik at soldatene var beskyttet mot piler, stein og annet fra forsvarerne. Denne typen ble videreutviklet av romerne og i middelalderen. 
En type som blant annet ble brukt av Aleksander den store ifølge Vitruv var ikke plassert i en slynge, men direkte på et chassis med hjul. Denne typen kunne få større fart og var derfor mer destruktiv. 


== Mottiltak ==

Det første mottiltaket mot rambukker var å gjøre det vanskelig å komme frem til murer og dører. Dette kunne dels gjøres med faste forsvarsverker som vollgraver, og dels med midlertidige sperringer som ble kastet ut før rambukken nådde frem. Man kunne også sørge for at det ble vanskelig å komme frem til dørene ved å heve dem opp fra bakkenivå. 
Når rambukken hadde nådd frem kastet eller skjøt man ting på den. Brannpiler eller brennende bek ble ofte brukt for å sette fyr på rambukken. Man kunne også bruke kroker for å stoppe den eller rive den i stykker.
Eastcheap

Eastcheap er en gate i City of London. Navnet kommer fra gammelengelsk cheap, «marked». Gaten var i middelalderen det største kjøttmarkedet i City, med slakterboder langs begge sider. Den strekker seg fra Gracechurch Street i vest til Great Tower Street i øst. 
På nordsiden finner man St Margaret Pattens kirke, på hjørnet til Rood Lane, mens man i smuget Lovat Lane på sørsiden finner St Mary-at-Hill. Pudding Lane, hvor bybrannen i 1666 brøt ut, møter Eastcheap på sørsiden. 
Eastcheap 16 er en filial av Citibank, hvor man finner en plakett som forteller at det stod en kirke der tidligere, St Andrew Hubbard. Den brant i 1666, og ble ikke gjenoppbygget. I stedet kom King's Weigh House, hvor alle utenlandske handelsmenn etter loven skulle veie sine varer; dette var en lov som ikke ble fulgt av så mange. I 1695 kom et dissenterkapell der, som senere flyttet til større lokaler i Fish Hill Street. Under utgravninger på stedet fant man steiner som viste trekk fra romersk håndverk, og samisk keramikk.
Stavadalen

Stavadalen eller Stavedalen er en bygd og grunnkrets i Sør-Aurdal kommune i Innlandet. Bygda ligger ca. 10 km fra Bagn, i dalen innenfor Reinli, som den ofte blir regnet som en del av. Ved dalen finnes fjellet Makalaus (1099 moh) og Bjødalsfjellet.
Bygda ligger i et stølsområde, med gode muligheter for småviltjakt og fisking. Det er også mulig å isklatre i området.Stavadalen skisenter ligger midt i bygda. I ei sydvendt li på ca. 1000 moh ligger det et stort hytteområde. 
For de som liker langrenn er det oppkjørte løyper i området.


== Referanser ==
Rettersted

Et rettersted er en plass hvor man utfører henrettelser. Tradisjonelt har man hatt to typer rettersteder: Permanente, som brukes over mange år, og midlertidige som brukes ved ett eller noen få tilfeller, som retterstedet på Refsnes i Rissa. De midlertidige ble tidligere ofte valgt fordi de hadde en tilknytning til forbrytelsen; dette kan fortsatt skje ved henrettelser i enkelte land. De kunne også bli brukt av praktiske hensyn, noe som er spesielt vanlig ved henrettelser under krigstilstand.
Avhengig av hva slags henrettelsesmetoder som brukes kan retterstedet ha spesielle installasjoner, som et skafott eller en pæl som den dømte ble bundet til.
Frem til det 19. århundre var det vanlig i mange land å ha offentlige henrettelser, og mange rettersteder hadde tribuner for publikum. Etter hvert begynte man å utføre henrettelsene inne i fengsler i stedet, og retterstedene ble dermed enten på en gårdsplass i fengselet, eller i et spesialbygget rom.
På grunn av stedets spesielle historie har minnet om retterstedsfunksjonen i en del tilfeller blitt bevart i stedsnavn eller gatenavn. Et eksempel på dette er Galgeberg i Oslo.


== Se også ==
Skarpretter


== Eksterne lenker ==
Om rettersted, fra nettstedet til Riksantikvaren
Liagrenda

Liagrenda eller Liagrendi er en grend og grunnkrets i Sør-Aurdal kommune i Innlandet.Grenda ligger langs veien mellom Reinli i sør med veidele mot Bagn med Europavei 16 og Stavedalen og Sundvoll i nord med veidele og sidevei til Aurdal også med Europavei 16 og nytt veidele i Åbjøra for fylkesvei 51 til Gol og Leira. Fra Liagrenda kan en kjøre opp til Liaåsen.


== Referanser ==
Krigserklæring

En krigserklæring er en formell erklæring utsendt av en stats regjering som indikerer at det er krig mellom denne staten og en eller flere andre. Haag-konvensjonene av 1899 og 1907 har bestemmelser for krigføring på land, og også om krigserklæring.


== Eksterne lenker ==
(en) Declarations of war – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Fyrstegreve

Fyrstegreve var en adelstittel mellom greve og fyrste.
Den ble av og til tildelt overhodet på en grevelig familie.
En fyrstegreves område ble vanligvis omtalt som grevskap, siden tittelen fyrstegreve ikke var knyttet til noe område.
To unntak var fyrstegrevskapene (gefürstete Grafschaften) Görz og Tirol, som fikk tildelt denne hedersbetegnelsen av den tysk-romerske keiseren på hhv. 1400- og 1500-tallet.
Jenbach

Jenbach er en østerriksk kommune i Unterinntal, 36 km øst for Innsbruck. Det fins betydelig industri i byen, spesielt innen jernbearbeidelse.
Jenbach ble nevnt for første gang i 1269. Byens betydning i metallproduksjonen skriver seg fra 1410, da man begynte å smelte sølv- og koppermalm fra gruvene i Schwaz. Etter at edelmetallene begynte å ta slutt, ble det bygget et jernsmelteverk i 1685. Dette var begynnelsen på bedriften Jenbacher Werke, som på 1900-tallet bl.a. fremstilte lokomotiver. Etter at General Electric kjøpte verkene i 2003, heter aksjeselskapet i dag GE Jenbacher AG. Selskapet er ledende i produksjon av gassmotorer og i desentralisert varmeutnyttelse og strømproduksjon (kraft-varme-kobling).
I Jenbachs stasjon møtes jernbanelinjer med tre ulike sporvidder. Jenbach er stoppested for fjerntogene mellom Innsbruck og München, Salzburg eller Wien (normalspor, dvs. 1435 mm). Videre er Jenbach sluttstasjonen for tannhjulbanen Achenseebahn (sporvidde 1000 mm), som fortsetter nordover til Achensee. Til slutt har også Zillertalbahn (sporvidde 760 mm) sin sluttstasjon i Jenbach, og fortsetter derfra sydover til Mayrhofen i Zillertal.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Jenbach – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Royal Armouries

Royal Armouries er den nasjonale samlingen av våpen og rustninger i Storbritannia. Det er landets eldste museum, og et av de eldste i verden. Samlingen er spredd på tre utstillingssteder:

Royal Armouries Museum i Leeds
Tower of London
Fort Nelson i PortsmouthNoen gjenstander er også på permanent utlån til et museum i Louisville i Kentucky, i et samarbeid med Frazier Internataional History Museum. 
Samlingen er svært gammel, nesten jevnaldrende med Tower of London som ble bygget i det 11. århundre. Den ble først åpnet for publikum på regelmessig basis under Karl II i 1660. Før det, i hvert fall fra det 15. århundre, ble enkelte høytstående personer invitert til å se samlingen, og fra Elizabeth Is tid ble det åpnet for også andre besøkende til tider. 
Blant de meste kjente delene av utstillingen er Spanish Armoury som omfatter torturinstrumenter og henrettelsesredskaper, og Line of Kings med rytterfigurer av engelske monarker fra Vilhelm Erobreren. Begge utstillinger befinner seg i Tower of London. I sin eldste form var de svært uvitenskapelige. Blant annet ble torturinstrumentene brukt til propaganda, ved at engelske instrumenter ble fremstilt som om de hadde tilhørt den spanske inkvisisjonen, og i kongelinjen fant man inntil omkring 1826, da utstillingen ble omorganisert av en kompetent historiker, en muskett som ble hevdet å ha tilhørt Vilhelm Erobreren til tross for at han levde flere århundrer før musketten ble laget. 
Hovedutstillingen er nå Royal Armouries Museum i Leeds, som ble åpnet i 1996. Den er delt inn i fem avdelinger: Krig, turneringer, selvforsvar, jakt og Orienten. Utenfor museet er det opprettet en turneringsplass til oppvisninger av krigskunst fra middelalderen, blant annet dysting, samt oppvisninger av bruk av jaktfalker.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Royal Armouries – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Strekkbenk

En strekkbenk er et torturinstrument fra middelalderen som strekker offerets kropp og dermed forårsaker store smerter og ofte permanent skade. Instrumentet er særlig kjent fra England, hvor den også ble kalt «Hertugen av Exeters datter», men ble også brukt andre steder i Europa.
Benken består av en rektangulær ramme eller benk med runde stokker i en eller begge ender. Offerets hender og føtter ble bundet til tau festet i stokkene, eventuelt til en stokk i den ene enden og et fast punkt i den andre, og stokkene ble så rotert med sveiver slik at tauene ble strammet. 
Smerten kunne påføres gradvis, ved å kontrollere hvor mye man sveivet på stokkene. Dermed kunne offeret gis mulighet til å slippe smertene ved å tilstå eller komme med de ønskede opplysninger. Dersom torturisten ikke fikk svar ville offeret etter hvert bli klar over at torturen kunne medføre permanent skade og dermed vedvarende smerte. Det psykiske aspektet ved å føle og kanskje ikke minst høre at ledd, ben og brusk ble ødelagt gjorde strekkbenken til et av de mest brutale og fryktede torturinstrumentene. 
Bruk av strekkbenken kunne kombineres med andre torturmetoder, som klyping med glødende tenger, ettersom offeret var i en svært sårbar stilling.
Scavengers datter

Scavengers datter var et torturinstrument som særlig ble brukt i England i tudortiden. 
Instrumentet ble oppfunnet i Henrik VIIIs regjeringstid av Leonard Skevington, som var løytnant i Tower of London. Navnet er en forvanskning av hans etternavn; en eldre form er Skevingtons datter. 
Det består av en A-formet ramme i metall, hvor en bøyle på toppen ble lagt rundt halsen, to bøyler lenger ned ble lagt rundt håndleddene og to bøyler nederst rundt anklene. Kroppen ble da så sammenpresset at ofrene begynte å blø fra nese og ører; i noen tilfeller skal de også ha blødd fra fingertuppene. Tilknytningen til Tower of London gjør at den ofte blir sammenlignet med strekkbenken, som fungerer etter motsatt prinsipp idet kroppen strekkes i stedet for å bli presset sammen. 
Instrumentet er sjelden nevnt i dokumenter, og ble nok ikke ofte brukt. Den meste kjente bruken var mot iren Thomas Miagh, som var tiltalt for å ha vært i kontakt med irske opprørere i 1581. Det kan ha vært dette instrumentet han viste til da han på celleveggen i Beauchamp Tower skrev om «torture straynge», «merkelig tortur»
Scavenger's datter ble også brukt i Italia, der den ble kalt cicogna («stork»), og i Spania hvor den bare ble kalt en A-ramme.