jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
The Sunday Times

The Sunday Times er en engelsk avis som utgis av Times Newspapers Ltd, et datterselskap av News UK. Samme selskap eier The Times, og siden 1960 har de to avisene vært del av samme datterselskap, Times Newspapers Limited. De ble grunnlagt uavhengig av hverandre, og hadde bare navnelikheten til felles før dette. Avisen regnes som konservativ.The Sunday Times har en dominerende posisjon blant de britiske søndagsavisene i storformat. Det er annonsert at den vil fortsette med dette formatet, fremfor å gå over til tabloidformat slik mange andre aviser har gjort. Avisen hadde sine verste dager da den publiserte Hitlers dagbøker i den tro at de var ekte. På den andre side har avisen presentert flere store saker før andre media, som informasjon fra Mordechai Vanunu om Israels atomvåpenprogram og en sak om at dronning Elisabeth II var misfornøyd med Margaret Thatchers styre.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) The Sunday Times – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Sven Erik Svedman

Sven Erik Svedman (født 13. oktober 1946) er en norsk diplomat og politiker (Høyre). Han var president i EFTAs overvåkningsorgan (ESA), utnevnt for perioden fra 1. september 2015 til 31. desember 2017.Han har vært utenriksråd og statssekretær i Utenriksdepartementet i Jan P. Syses regjering (1989–1990). Han er utdannet siviløkonom fra Universitetet i Lund. Svedman har vært ekspedisjonssjef i UD og minister ved Norges ambassade i Washington, ambassadør i Tel Aviv, og ambassadør i Paris. Fra 2007 til 2014 var han ambassadør i Berlin. Deretter var han sjeføkonom i Utenriksdepartementet frem til han ble utnevnt som president i ESA i 2015.Svedman ble i 2000 utnevnt til kommandør av Den Kongelige Norske Fortjenstorden og ble i 2005 utnevnt til kommandør med stjerne av St. Olavs Orden.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Sven Erik Svedman hos Norsk senter for forskningsdata
Ingelin Killengreen

Ingelin Christine Killengreen (født Kvamme i 1947) er en norsk jurist. Hun er spesialrådgiver i Kommunal- og moderniseringsdepartementet. 
Hun har tidligere vært ekspedisjonssjef (1988–1993) og departementsråd (1994) i Justisdepartementet, samt politimester i Oslo (1994–2000). Hun var fra 2000 til 2011 politidirektør. I februar 2011 ble hun utnevnt til departementsråd i Fornyings-, administrasjons- og kirkedepartementet.Fra 2013 til 2016 var hun direktør i Direktoratet for forvaltning og IKT. 
Killengreen tok examen artium ved Bergen katedralskole i 1966, deretter husmorskole i 1968 og ble utdannet cand.jur. ved Universitetet i Oslo i 1972. Hun gikk sjefskurset ved Forsvarets høgskole i 1989.
Killengreen er datter av høyesterettsadvokat Alfred G. Kvamme og giftet seg med advokat John Killengreen (1946–2009) i 1972.


== Utmerkelser ==
Killengreen ble i 1997 utnevnt til storridder av Den islandske falkeorden. I 2005 fikk Killengreen utnevnelsen som kommandør med stjerne av St. Olavs Orden for sin embetstjeneste. Samme år ble hun også tildelt Kongehusets 100-årsmedalje.Ved fratredelsen som politidirektør i 2011 ble Killengreen tildelt Politiets hederskors.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Ingelin Killengreen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Ingelin Killengreen på Internet Movie Database
Liste over departementsråder i Justisdepartementet

Liste over departementsråder i Justisdepartementet viser departementsrådene i Justis- og beredskapsdepartementet, tidligere Justis- og politidepartementet.

Rolv Ryssdal (1956–1964) (stilling opprettet)
..
Leif T. Eldring (1979–1986)
Hans Vaalund (1986–1991)
Leif T. Eldring (1992–1994)
Ingelin Killengreen (1994–1995)
Rakel Surlien (1995–1997)
Morten Ruud (22. august 1997- 1998)
Sven Ole Fagernæs (1998–2001) (konstituert)
Morten Ruud (2001–2012)
Tor Saglie (2012–2018)
Heidi Heggenes (2018–)


== Referanser ==


== Kilder ==
Kolsrud, Ole (2008) Rekonstruksjon og Reform. Regjeringskontorene 1945-2005. Administrasjonsarkiver nr 430. Uforlaget. Oslo.
Grønlie, Tore og Yngve Flo (2009) Sentraladministrasjonens historie etter 1945. Den nye staten? Tiden etter 1980. Bergen. Fagbokforlaget.
Ellen Holager Andenæs

Ellen Aimee Holager Andenæs (født 28. august 1947) er en norsk jurist. Hun arbeider som forsvarsadvokat og er partner i advokatfirmaet Andenæs Aaløkken Veum DA. 
I 1983 ble hun Norges første kvinnelige statsadvokat (Statsadvokatene i Eidsivating, frem til 1987). Hun har også arbeidet i politiet; som  politiinspektør/sjef for Ordensavdelingen (1987–1994) og for Kriminalavdelingen (1994) ved Oslo politikammer. I årene 1994–1996 var hun konstituert lagdommer ved Borgarting lagmannsrett, og hun var konstituert sjef for Politiets overvåkingstjeneste fra desember 1996 til august 1997. Hun var da Norges første kvinnelige overvåkningssjef (Janne Kristiansen ble i 2009 den første kvinnen i fast stilling i embetet). Siden august 1997 har hun praktisert som forsvarsadvokat i Oslo.Hun vikarierte for Silje Stang som programleder i fjernsynsprogrammet Torsdagsklubben noen ganger vinteren 2004, og var gjest på Nytt på Nytt høsten 2015. Hun har også vært gjest i programmet flere ganger tidligere.Andenæs var gift med Mads Henry Andenæs til han døde i 2019. Han var professor i rettsvitenskap ved Universitetet i Oslo.


== Stillinger ==
1973–1975 konsulent, Forbrukerombudet
1975–1977 konsulent, Oslo ligningskontor
1977–1982 politiadjutant, Oslo politikammer
1982–1983 riksadvokatfullmektig, Riksadvokatembetet
1983–1987 statsadvokat, Eidsivating statsadvokatembeter
1987–1994 ordenssjef, Oslo politikammer
1994–1994 kriminalsjef, Oslo politikammer
1994–1996 konstituert lagdommer, Borgarting lagmannsrett
1996–1997 konstituert overvåkningssjef, Politiets overvåkningstjeneste
1996–2005 egen advokatpraksis tilknyttet Advokatene ved Tinghuset
2005–partner, advokatfirma Andenæs Aaløkken Veum DA


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Ellen Holager Andenæs på Internet Movie Database
Gunhild Øyangen

Gunhild Elise Øyangen (født 31. oktober 1947 i Levanger) er en norsk gårdbruker, lektor og politiker (Ap).


== Bakgrunn og virke ==
Hun var innvalgt på Stortinget fra Sør-Trøndelag 1989–2005, og var landbruksminister 1986–1989 og 1990–1996 i henholdsvis regjeringen Brundtland II og Brundtland III. Øyangen var Norges første kvinnelige landbruksminister og den landbruksministeren som har sittet lengst.
Hun ble født i Levanger i 1947, som datter av gårdbruker og jordbærdyrker Kåre Utnes (1917–1990) og gårdbruker Hildur Bergljot Nilsen (1920–1982). Hun tok examen artium i 1967, ble cand.philol. i 1975, og har pedagogisk seminar fra 1977. Hun var timelærer ved Gerhard Schønings skole 1972–1973, lektor ved Brandsfjord ungdomsskole i Roan 1975–1977 og 1978–1980, ved Torshus folkehøgskole i Orkdal 1977–1978 og ved Orkdal videregående skole 1980–1981. 
Øyangen har vært gårdbruker på farsgården Utnes i Agdenes siden 1981.


== Regjering ==
9. mai 1986–16. oktober 1989 statsråd i Landbruksdepartementet
3. november 1990–25. oktober 1996 statsråd i Landbruksdepartementet


== Stortingskomiteer ==
2001–2005 medlem av Utenrikskomiteen
2001–2005 medlem av Den utvidede utenrikskomiteen
1997–2001 nestleder av Sosialkomiteen
1997–2001 varamedlem av Den utvidede utenrikskomiteen
1993–1997 leder av Sosialkomiteen
1989–1993 nestleder av Landbrukskomiteen
1989–1993 varamedlem av Den utvidede utenriks- og konstitusjonskomiteen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Gunhild Øyangen hos Stortinget 
(no) Gunhild Øyangen hos Norsk senter for forskningsdata 
Stortinget.no - Biografi
Popium

Popium (uttales påppium) er en musikkgruppe fra Bergen, dannet i 1998. Gruppen ledes av låtskriver, vokalist og gitarist Frank Hammersland, tidligere frontfigur i Pogo Pops. Popium spiller melodiøs pop/rock ikke ulikt stilen til nevnte Pogo Pops.
Gruppen har av enkelte fått merkelappen supergruppe fordi medlemmene har bakgrunn i andre kjente bergenske grupper som Pogo Pops, Barbie Bones og Chocolate Overdose, men gruppen selv sier at de bare er «en gjeng kompiser som liker samme musikken».


== Diskografi ==
Popium (2001)
Permanently High (2002)
Camp (2004)
The Miniature Mile (2006)


== Eksterne lenker ==
(en) Popium på Discogs 
(en) Popium på MusicBrainz 
(en) Popium på Songkick 
(en) Offisiell MySpace-side
Louis-Ernest Dubois

Louis-Ernest Dubois (født 1. september 1856 i Saint-Calais i Frankrike, død 23. september 1929 i Paris) var en av den katolske kirkes kardinaler, og erkebiskop av Rouen 1909–1920 og Paris 1920–1929. Han ble kreert til kardinal i 1916 av pave Benedikt XV, med Santa Maria in Aquiro som tittelkirke, og deltok på konklavet 1922 som valgte pave Pius XI.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Marcantonio Colonna (1724-1793) *1762
Kardinal Hyacinthe-Sigismond Gerdil (1718-1802) *1777
Kardinal Giulio Maria della Somaglia (1744-1830) *1788
Kardinal Carlo Odescalchi (1785-1841) *1823
Biskop Eugène-Charles-Joseph de Mazenod (1782-1861) *1832
Kardinal Joseph Hippolyte Guibert (1802-1886) *1842
Kardinal François-Marie-Benjamin Richard de la Vergne (1819-1908) *1872
Biskop Marie-Prosper-Adolphe de Bonfils (1841-1912) *1898
Kardinal Louis-Ernest Dubois (1856-1929) *1901


== Referanser ==


== Bibliografi ==
Michel Florisoone: Le Cardinal Dubois. Paris 1929
Henri-Louis Odolin: Le Cardinal Dubois, 1856-1929: Souvenirs. Paris 1931


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Huglo

Huglo er en øy og bydel i Stord kommune i Hordaland og ligger øst for øyen Stord ved utløpet av Hardangerfjorden. Huglo har en spesiell geologi, og det har derfor vært gruvedrift på øyen. I dag domineres næringslivet på Huglo av jordbruk. Ovnsmuseet på Nordhuglo er en av øyens severdigheter.
Det er cirka 100 innbyggere på Huglo. Største bedrift er Sortland Møbelfabrikk på Sør-Huglo. Øyen har dessuten skole, barnehage, ungdomshus og kapell. Høsten 2012 ble skolen omgjort til en sovende skole. Elevene ved skolen fraktes i Taxi til Rommetveit skule på Stord.
Øyen har ferjeforbindelse til Hodnanes på Tysnes og Jektavik på Stord.
Huglo er gammelnorsk for «haugen».
I 2009 ble Huglo med i det treårige regionale utviklingsprogrammet for småsamfunn i Hordaland, livOGlyst. Målet er å skape et robust samfunn og snu folketallsnedgangen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Les mer om Huglo
Huglo skule (inkluderer kart over Huglo)
Biologisk mangfold på blant annet Huglo Arkivert 13. juni 2008 hos Wayback Machine.
Huglo bedehuskapell
Artikkel om ovnsmuseet
LivOGlyst Arkivert 26. februar 2021 hos Wayback Machine.
Paavo Lipponen

Paavo Lipponen (født 23. april 1941) er en finsk sosialdemokratisk politiker.
Han var Finlands statsminister i årene 1995–2003, og er den som har sittet nest lengst i stillingen i Finland etter Kalevi Sorsa. Lipponen var kandidat til stillingen som ordfører for Europakommisjonen i 2004, men tapte for portugiseren José Manuel Barroso. I mars 2005 meldte Lipponen at han går av som ordfører for Finlands sosialdemokratiske parti, en stilling han har besatt i tolv år.Etter sin aktive politiske karrière har han jobbet som konsulent, blant annet med bygging av naturgassrørledning i Østersjøen. I august 2008 ble Lipponen ansatt i gassledningprosjektet Nord Stream. Ansettelsen ble kritisert av flere østeuropeiske land. Polen skal angivelig blokkert Lipponens kandidatur som EUs utenrikspolitiske sjef på grunn av hans bånd til prosjektet. I 2016 ble han tildelt prisen High North Hero for sitt politiske arbeid for å fremme Arktis.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Paavo Lipponen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Paavo Lipponen – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(sv) Paavo Lipponen hos Finlands riksdag 
(sv) Paavo Lipponen hos Finlands statsråd 
«Paavo Lipponen». Biografiskt lexikon för Finland (svensk). Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland. 2008–2011. URN:NBN:fi:sls-5412-1416928958018. 
Paavo Lipponen på riksdagens sider
Tigris

Tigris er den østre floden i flodparet som definerer Mesopotamia (= Landet mellom elvene). Tigris er omtrent 1 900 km lang og har sitt utspring i Taurus-fjellene øst i Tyrkia. 
Tigris renner fra Anatolia gjennom Irak. Den møter Eufrat nær Al Qurna i Sør-Irak og danner sammen med Eufrat floden Shatt al-Arab, som i sin tur flyter ut i Den persiske bukt. Tigris får vann fra mange sideelver, blant annet Diyala, Store Zab og Lille Zab. Byene Bagdad, Tikrit og Mosul ligger ved Tigris. 
I motsetning til den langsomtflytende Eufrat har Tigris bratte banker. Derfor renner vannet raskt av gårde, og derfor var elvens middelpersiskenavn Tigra (= pilen). Dette gjenspeiles også i Tigris' arabiske navn Dijlah, som også betyr «pil».


== Religion og mytologi ==
I sumerisk mytologi er Tigris skapt av guden Enki, som fylte den med rennende vann.I hitittisk og hurrisk mytologi kalles elven Aranzahs eller Aranzah (navnet er litt forskjellig på de to språkene), og floden anses å være en guddom. Denne elveguden var sønn av Kumarbi og bror til Teshub og Tašmišu. Kumarbi spyttet ut de tre sønnene slik at de havnet på Kanzurasfjellet. Senere konspirerte Aranzah med Anu og Teshub for å ødelegge Kumarbi (Kumarbisyklusen).
Tigris nevnes to ganger i Bibelen. I Første Mosebok kalles elven Hiddekel, og nevnes som den tredje av de fire elvene som strømmer ut av Edens have. I Daniels bok mottar Daniel ett av sine syn der: «Den tjuefjerde dagen i den første måneden sto jeg ved bredden av Storelven, det vil si Tigris. Jeg løftet øynene. Jeg så, og se! – en mann kledd i lin, med et belte av Ufas-gull om livet.»Ifølge Epiphanius av Salamis (Ancoratus) har Tigris utspring i Paradiset. Han mente den forlot Paradiset som en underjordisk elv, for siden å dukke opp til overflaten igjen i Armenia.I Philostorgius' kirkehistorie har Tigris sitt utspring i Den hyrkaniske sjø, som Driver med forbehold identifiserer som Vansjøen.


== Litteratur ==
H. F. Russell: «Shalmaneser's campaign to Urartu in 856 B.C. and the historical geography of Eastern Anatolia according to the Assyrian sources». Anatolian Studies 34, 1984, s. 171–201.
Alessandro Scafi: Mapping Paradise, a history of heaven on earth, London, British Library 2006.
Karl Holl (utg.): Epiphanius von Salamis,  Ancoratus und Panárion. Bd 1 og 2 (Leipzig, Hinrichs  1915–1922); Bd. 3, utg. av Hans Lietzmann, Leipzig, Hinrichs  1933.
O. Aytuǧ Taşyürek: «Some New Assyrian rock-reliefs in Turkey». Anatolian Studies 25, 1975, s. 169–180.
Karlheinz Kessler: Untersuchungen zur historischen Topographie Nordmesopotamiens, Wiesbaden 1980, s. 138.
D. Oates: Studies in the Ancient history of Northern Iraq.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Tigris – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Livius.org: Tigris Arkivert 10. juni 2010 hos Wayback Machine.
Hausleiter, A., M. Roaf, St J. Simpson, R. Wenke, P. Flensted Jensen, R. Talbert, T. Elliott, S. Gillies. «Places: 912964 (Tigris/Diglitus fl.)». Pleiades. Besøkt 9. mars 2012. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Managing the Tigris and Euphrates Watershed
Bibliography on Water Resources and International Law Peace Palace Library
[1]
Overmennesket

Overmennesket (tysk: Übermensch, IFA: [ˈʔyːbɐmɛnʃ]) er et filosofisk begrep som ble brukt av den tyske filosofen Friedrich Nietzsche i flere verk, blant annet i Also sprach Zarathustra (1883).
Der Übermensch er, ifølge Nietzsche, et mål som menneskeheten bør sette for seg selv. Det representerer et skifte fra kristendommens «annen-verdenshet» til den manifesterte «denne-verdenshet».
Nietzsches søster, Elisabeth Förster-Nietzsche, som var anti-semitt og medlem av NSDAP, skapte etter brorens død et bilde av hans verk som passet inn i nasjonalsosialistisk ideologi. 


== Referanser ==
Georg Ratzinger (1844–1899)

Georg Ratzinger (født 3. april 1844 i Rickering ved Deggendorf, død 3. desember 1899 i München) var en bayersk romersk-katolsk geistlig, politisk økonom, sosialreformator, journalist, forfatter og politiker.


== Liv og virke ==
Bondesønnen Ratzinger gikk på gymnasiet i Passau fra 1855 til 1863, studerte teologi i München til 1867 og ble presteviet samme år. I 1868 tok han doktorgraden i teologi i München. I de følgende årene arbeidet han delvis som prest og delvis som journalist. I 1869 ble han kapellan i Berchtesgaden, og fra 1870 til 1871 var han redaktør for avisen Fränkisches Volksblatt i Würzburg. I  1872–1874 var han så kapellan i Landshut, og deretter frem til 1876 redaktør for Volksfreund i München.
Ratzinger var innvalgt i parlamentet i Kongeriket Bayern, landdagen, fra 1875 til 1878 og igjen fra 1893 til sin død. Han var også innvalgt i den tyske Riksdagen fra 1877 til 1878 og igjen fra 1898. Han tilhørte først Bayerische Patriotenpartei, men sammen med andre tilhengere av en mer betont katolsk kurs valgte han å forlate partiet. Han ble så valgt inn i begge parlamentene på nytt med støtte fra Bayerischer Bauernbund. Ratzinger var først og fremst sosialpolitiker, og arbeidet bl.a. for å få slutt på barnearbeid.
Med unntak av tre år som sogneprest i Günzelhafen fra 1885 til 1888 bodde han hovedsakelig i München, hvor han var virksom innen journalistikk og forskning.
Som akademiker utmerker Ratzinger seg med sitt arbeid innen politisk økonomi og historie. Hans viktigste verker er Geschichte der Armenflege (fattigpleiens historie), som han fikk en pris for i 1868, Die Volkswirtschaft in ihrer sittlichen Grundlagen. Ethischsociale studien über Cultur und Civilisation, hvor han argumenterer for at kristendommens etiske prinsipper er det eneste sanne grunnlaget for politisk økonomi og går mot Adam Smiths «materialistiske system», og endelig Forschungen zur bayerischen Geschichte, hvor han tar for seg Bayerns tidlige historie og sivilisasjonshistorie. Mindre viktige verker inkluderer Das Concil und die deutsche Wissenschaft og Die Erhaltung des Bauernstandes. Innen økonomisk og sosial reform hører han til de mest betydelige katolske forfattere i sin tid.
Han er grandonkel til pave Benedikt XVI og kirkemusikeren Georg Ratzinger.


== Eksterne lenker ==
(de) «Georg Ratzinger (1844–1899)» i Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon (BBKL).
Georg Ratzinger alias Robert Waldhausen Jüdisches Erwerbsleben. Skizzen aus dem sozialen Leben der Gegenwart (1892)
Georg Ratzinger alias Gottfried Wolf Das Judentum in Bayern. Skizzen aus der Vergangenheit und Vorschläge für die Zukunft (1897)
Bolesław Filipiak

Bolesław Filipiak (født 1. september 1901 i Ośniszczewko nær Gniezno i Polen, død 14. oktober 1978 i Poznań) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var dekanus for den romerske rota 1948–1957, en domstol i Vatikanet.


== Liv og virke ==
Filipiak fikk sin teologiske utdannelse i Poznań og i Roma, og ble presteviet i 1926 i Gniezno. Etter noen års pastoralt arbeid ble han sendt til fordypningsstudier i Roma.
Han ble sekretær for Gnieznos erkebiskop, kardinal August Hlond, 1933–1944. Mellom 1944 og 1945 satt han i nazistenes fengsler.
Han ble kalt til Roma i 1947 som auditor (dommer) ved Den hellige romerske Rota, og etter tyve år som rotadommer rykket han opp som dekanus for denne domstolen i 1967. I 1976 ble han både utnevnt til erkebiskop og kreert til kardinal av pave Paul VI. På grunn av sviktende helse kunne han ikke delta ved konklavet august 1978, og heller ikke reise til Roma for å delta ved konklavet oktober 1978 – han døde  samme dag dette konklavet trådte sammen.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Alessandro Mattei (1744-1820) *1777
Kardinal Pietro Francesco Galleffi (1770-1837) *1819
Kardinal Filippo de Angelis (1792-1877) *1826
Kardinal Amilcare Malagola (1840-1895) *1876
Kardinal Giovanni Tacci Porcelli (1840-1895) *1876
Pave Johannes XXIII (1881-1963) *1924
Kardinal Pericle Felici (1911-1982) *1960
Kardinal Bolesław Filipiak (1901-1978) *1976


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Billefjorden

Billefjorden er den midtre av de tre fjordarmene innerst i Isfjorden på Spitsbergen på Svalbard. Fjorden er 30 km lang og 5–8 km bred og ligger mellom Bünsow Land og Dickson Land. 
Innerst i fjorden ligger den fraflyttede russiske bosettingen Pyramiden, samt De Geerfjellet (1023 m) og Nordenskiöldbreen. Det er en rekke fyrlykter langs kysten på begge sider av fjorden.
Helt i sørvest skjærer Skansbukta seg 2,2 kilometer nordover fra fjorden, med lagdelte fjellstrukturer og rikt planteliv. Østkysten tilhører Sassen-Bünsow Land nasjonalpark, men den strekker seg ikke ut i selve fjorden. Helt i sørøst avgrenses fjorden ved Gåsøyane og Gåsøyane fuglereservat, som også er et Ramsarområde.
Fjorden har navn etter den nederlandske hvalfangeren Cornelius Claeszoon Bille, som ifølge nedtegnelser skal ha vært i aktivitet i 1675. Det har vært brukt navn som Klaas Billen Bay' for å beskrive fjorden. Navnet ble opprinnelig brukt om Adventfjorden, men Dunér og Nordenskiöld anvendte navnet slik det brukes i dag. Sommeren 1939 utforsket en britisk-norsk-svensk ekspedisjon Dicksonfjordens, Billefjordens, of Woodfjordens devonske geologi og fossile fauna, anført av den svenske forskeren Erik A Stensiö, og med Anatol Heintz som leder for det norske forskningslaget.


== Referanser ==
Schnappi, das kleine Krokodil

Schnappi, das kleine Krokodil (tysk «Schnappi, den lille krokodillen») er en tegnefilmfigur som er en liten krokodille som bor ved Nilen i Egypt. Navnet Schnappi henspiller på det tyske verbet schnappen, som betyr å snappe (til seg). Schnappi ble kjent gjennom en barnesang med samme navn, som i begynnelsen av 2005 nådde førsteplass på hitlistene i flere land. Sangerinnen er Joy Gruttmann, som var fem år gammel da opptaket ble gjort. Hun er niese av komponisten Iris Gruttmann, som har skrevet musikken.
Sammen med Rosita Blissenbach skrev Iris Gruttmann også teksten til sangen og offentliggjorde den første gang i 2001. I sangen synger Schnappi om seg selv og sitt liv ved Nilen. Det fengende refrenget og den enkle teksten har vært hovedårsaken til sangens popularitet.
Schnappis opphav er ARDs barnesending Die Sendung mit der Maus (direkte oversatt «Sendingen med musa»). Schnappi var ment å være en barnefilmfigur, men har nå fått kultstatus blant mange Internett-brukere i alle aldre.
I løpet av sommermånedene i 2004 ble sangen «Schnappi» plutselig populær. I begynnelsen ble den spilt om igjen og om igjen på Internettradio. I juli 2004 spredde sangen seg via forskjellige websider, chatforum og webforum og ble så kjent at man besluttet, i slutten av 2004, å gi ut en single. For TV ble det laget en musikkvideo.
Sangen nådde førsteplass på hitlistene i Tyskland første uken i 2005, og nådde siden førsteplass i Østerrike, Sveits, Nederland, Norge med flere. Den belgiske technogruppen Dynamite laget en coverversion som nådde sjuendeplass i Belgia og andreplass i Nederland.
Som en følge av singelens suksess har folk som har vært kritiske overfor musikkindustrien påpekt at illegal nedlasting av opphavsrettslig beskyttet musikk ikke trenger å bety tap for musikkindustrien. I dette tilfellet, tvert om, ettersom spredningen på Internett har bidratt betydelig til markedsføringen av sangen.
Fenomenet at barnesanger plutselig blir populære utenfor den egentlige målgruppen har skjedd flere ganger før, blant annet med musikken fra Byggmester Bob på 1990-tallet.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted (tysk)