jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Vennskapssambandet Norge–Vest-Balkan

Vennskapssambandet Norge–Vest-Balkan, tidligere Norsk-jugoslavisk samband, er en organisasjon for fremme av samarbeid mellom Norge og landene på Vest-Balkan, i det tidligere Jugoslavia. Organisasjonen ble stiftet i 1945 og er omorganisert flere ganger.


== Virksomhet ==
Norsk-jugoslavisk sambands virksomhet hadde sin bakgrunn i de vennskapelige forhold som oppsto under andre verdenskrig mellom nordmenn og jugoslaviske krigsfanger. Reising av minnesmerker og arbeid for å gjøre krigsfangenes historie kjent har derfor vært viktige oppgaver for sambandet. For øvrig har virksomheten også vært knyttet til kulturell aktivitet. Organisasjonen har arrangert vennskapskaravaner mellom Norge og Jugoslavia, den har tatt initiativ til en rekke former for kulturutveksling som f.eks. kunstutstillinger, reiser for barnekor, orkester, leikarringer etc. Den har også gitt stipendier til jugoslavisk ungdom som ønsket å gå på skole i Norge. 
Sambandets største økonomiske løft var reisningen av vennskapshuset i Gornji Milanovac i Serbia. Det sto ferdig i 1987.


== Organisasjon ==
Organisasjonen ble stiftet i Trondheim 26. juli 1945. Etter å ha ligget nede noen år ble organisasjonen gjenopprettet i Trondheim høsten 1966. I 1970 ble det opprettet landsavdelinger på Østlandet og i Nord-Norge. I perioden etter 1970 ble det også opprettet en rekke lokallag utover i landet. Organisatorisk sorterte disse under den enkelte landsavdeling. 
Den nasjonale ledelsen av organisasjonen var tillagt Trøndelagsavdelingen fram til landsmøtet i april 1976, da ledelsen ble flyttet til Østlandsavdelingen i Oslo. Etter initiativ fra avdelingen i Nord-Norge og Trondheim lokallag ble ledelsen flyttet tilbake til Trøndelag på landasmøtet i Skjåk i 1988. 
På landsmøtet i Bjugn i 1990 ble organisasjonsstrukturen vedtatt endret. Landsavdelingene ble nedlagt og lokallagene direkte underlagt landsstyret. I 1992 vedtok et ekstraordinært landsmøte å legge ned sambandet. Det ble samtidig valgt et avviklingsstyre som fikk i oppdrag å iverksette de vedtak som ble fattet av det ekstraordinære landsmøtet. 


== Eksterne lenker ==
Vennskapssambandet Norge – Vest-Balkan Arkivert 7. september 2011 hos Wayback Machine.
Club 7

Club 7 (uttales klubb-sju ) var en kulturell klubb i Oslo som hadde virksomhet fra 1963 til 1985. Club 7 ble et samlingsted for den radikale motkulturen slik den kom til uttrykk i Norge, med aktiviteter særlig innen teater, poesi, jazzmusikk og visesang.


== Historikk og aktiviteter ==
Bakgrunnen for starten av Club 7 presenteres slik i Pax leksikon, som ble utgitt 1976–1982:

Club 7 ble startet på et tidspunkt da ungdom verden over var på ivrig jakt etter ny kulturell identitet. Det «gamle samfunn» hadde frambragt slipset og maskingeværet, men hadde lite å gi ut over sin meningsløse forbrukerkarusell. Visesang, «jazz and poetry», eksperimentteater og nye måter å kle seg ble viktige uttrykksmidler for denne generasjonen. Foreningen Club 7 holdt sitt første møte i Kafé René på Lilletorget i Oslo høsten 1963. Attila Horvath og Odd Schou var sentrale personer i startfasen. Begge var medlemmer av Studentteateret og fikk en del av skuespillerstaben til å støtte opp om tiltaket, deriblant lyrikeren Kate Næss, som ga klubben navn. Etter hvert kom også skuespilleren Sossen Krohg inn i bildet. Hun ble den drivende kraft bak Scene 7, klubbens eksperimenterende teater. 
Klubben holdt i årenes løp til flere steder i Oslo sentrum: Drammensveien 64, på Edderkoppen og restaurant Kongen. I 1971 fikk klubben faste lokaler i Oslo Konserthus' D-blokk i Vika. Klubben gikk konkurs i 1985, blant annet på grunn av manglende støtte fra Oslo kommune. 


=== Virksomhet ===
Virksomheten spente over en rekke aktiviteter, blant annet: 

Galleri
Filmframvisninger,
Eksperimenterende teater (Scene 7)
Bibliotek
Konserter med norske og utenlandske blues-, jazz- og folkemusikere,
Egen avis
Kafé med arrangementer for barn, debatter og dans med servering av mat, vin og leskedrikker.Hver av aktivitetene hadde egne utvalg. Klubben hadde en flere ansatte med Attila Horvath som daglig leder. Han var ansvarlig overfor styret, og den årlige generalforsamlingen var klubbens bestemmende organ. 
I klubbens ideologiske program het det at «i Club 7 kan man bære sin hatt som man vil, så lenge man også lar andre gjøre det». Alle over 20 år kunne bli medlemmer.


== Kilder ==
«Club 7». PaxLeksikon. Arkivert fra originalen 21. november 2008. Besøkt 7. oktober 2007. 


== Litteratur ==
Tor Egil Førland (1998). Club 7. Oslo: Pax. ISBN 8253020236.
Protestfestivalen

Protestfestivalen, Christianssand Protestfestival ble etablert i 2000 av Svein Inge Olsen, Kai Erland.
Festivalen arrangeres i Kristiansand i månedsskiftet august/september.Protestfestivalen består av debatter, konserter, performans, samtaler, film, litteratur og kunst på forskjellige arenaer i Kristiansand. Protestfestivalens inspiratorer er  Triztan Vindtorn, Henrik Wergeland, Jens Bjørneboe, Kris Kristofferson og Erik Bye. I 2020 tok Protestfestvalen for første gang Rosa Parks og Elisabeth Hoff inn i gruppen av inspirasjonskilder.I 2009 stilte 41 artister opp på et jubileumsalbum med tittelen Fight Apathy, hvor 36 av låtene var nyinnspilte.  Blant artistene var Kris Kristofferson, Delbert McClinton, Åge Aleksandersen, Jan Eggum, Boygard, Anne Grete Preus, Haddy N’Jie, Tuva Syvertsen, Claudia Scott, Jonas Fjeld og Gry Jannicke Jarlum.
Lotteri- og stiftelsestilsynet reagerte i 2016 på Protestfestivalens lovstridige vedtekter om at Svein Inge Olsen og Kai Erland kunne være daglige ledere så lenge de selv ønsket, noe som førte til at hele styret trakk seg.
Erik Byes Minnepris deles ut på åpningsdagen. Prisen er delt ut til Åge Aleksandersen (2005), Hanne Sophie Greve (2006),  Erling Borgen (2007) og Cindy Sheehan (2008), Mads Gilbert (2009), Erik Damman (2010), Johan Galtung (2011), Ada Sofie Austegaard (2012), Per Fugelli (2013), Dalai Lama og Amal Aden (2014), Bob Geldof (2015), Kris Kristofferson (2016), Jon Michelet (2017), Elisabeth Hoff (2018) og Liv Ullmann (2019). Protestfestivalen delte ut sin første og eneste hederspris i 2004 til Kjell Landmark.


== Kontroverser ==
Enken til Axel Jensen, Prathiba Jensen, vurderte «å be Protestfestivalen trekke sin manns navn fra markedsføringen av festivalen» og Jens Bjørneboes datter Therese Bjørneboe stilte også spørsmål med at festivalen brukte farens navn når faren selv var biseksuell og var opptatt av å bekjempe fordommer mot homofile. Tilsvarende protester kom også fra andcre hold.Festivalen har blitt omtalt som «patriarkalsk og dypt kvinnediskriminerende»  Dets ledelse har også protestert gitt uttrykk for at kristne miljøer ikke tør uttale seg om den kjønnsnøytrale ekteskapsloven.I 2021 avlyste Protestfestivalen opptredenen til Skeive Vekkelsen, som mente at det skyldtes homofobi, mens festivalen begrunnet det med at bandets opptreden ikke passet i et misjonshus, hvor det opprinnelig var booket.Etter at lotteritilsynet åpnet sak mot Protestfestivalen i 2016 trakk styret i festivalen seg «på grunn av uenighet med festivalsjef Svein Inge Olsen.» Lotteri- og stiftelsestilsynet reagerte på Protestfestivalens vedtekter om at Svein Inge Olsen og Kai Erland kunne være daglige leder så lenge de selv ønsket.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Christiansand Protestfestival
Nytt råd og nytt styre i Protestfestivalen
Norges sosialistiske ungdomsforbund

Norges sosialistiske ungdomsforbund (NSU) var ungdomsorganisasjonen til Norges Socialdemokratiske Arbeiderparti, et parti som eksisterte i årene 1921 til 1927.
Partiet NSA ble stiftet etter et utbrudd fra Arbeiderpartiet, og i forbindelse med denne splittelsen brøt også noen hundre medlemmer i APs ungdomsforbund med sin organisasjon. Den 8. januar 1922 stiftet disse et eget NSA-ungdomsforbund.
Siden APs ungdomsorganisasjon nettopp hadde skiftet navn til Norges Kommunistiske Ungdomsforbund var det gamle organisasjonsnavn Norges Socialdemokratiske Ungdomsforbund blitt «ledig». Navnet ble nå overtatt av NSA-ungdommen og brukt fram til 1926, da det ble endret til Norges sosialistiske ungdomsforbund.
Da NSU ble stiftet favnet organisasjonen bare 15 lag, og ikke mer enn rundt 800 medlemmer. Etter et års tid var 35 lag etablert, og i 1924 var medlemstallet rundt 3000. I de få årene organisasjonen eksisterte vokste den til om lag 4000 medlemmer.Alt på stiftelsesmøtet i 1922 forelå forbundets første organ, bladet Ungviljen. Det var imidlertid en nokså tørr trykksak, som aldri slo an. Ungviljens siste nummer kom i september 1922. Deretter lanserte NSU avisen Arbeiderungdommen, som ble mer vellykket. Den kom månedlig med fire sider i avisformat, og hadde i 1924 nådd et opplag på rundt 3000.
Ved samlingen mellom moderpartiene DNA og NSA i 1927 gikk også de to ungdomsorganisasjonene sammen: APs ungdomsorganisasjon Venstrekommunistisk Ungdomsfylking og NSU dannet i 1927 Arbeidernes ungdomsfylking.


== NSU-ledere ==

Severin Ødegaard (1922–1924)
Bernh. Sørensen (1924)
Halvdan Eyvind Stokke (1924–1926) [valgt nestformann, men rykket inn for Sørensen]
Arne Strøm (1926–1927)


== Referanser ==


== Kilder ==
Side 364 - 387. Per Egeberg Sogstad: Ungdoms fanevakt, AUF, Oslo 1951
Arbeidernes esperantoforbund

Arbeidernes Esperantoforbund ble stiftet i 30. august 1924, og hadde som et av sine formål «Praktisk utnyttelse av det internasjonale sprog esperanto for den internasjonale arbeiderklasses klasseformål». Forbundet ga ut tidsskriftet Arbeider-Esperantisten og drev også en bokhandel i Oslo, «Agendo», som solgte esperantolitteratur til hele landet.
Gutten med prompebuksene

Gutten med prompebuksene er en film fra 2002 om Patrick Smash som har en usedvanlig evne til å prompe.


== Historien ==
«Patrick»s kjempepromper får usannsynlige konsekvenser for hans omgivelser. «Alan», «Patrick»s beste venn bestemmer seg for å hjelpe «Patrick» til å bruke prompen til å oppnå sin store drøm om å bli astronaut. De to vennene begir seg ut på et eventyr som tar dem helt til Amerikas Romsenter.


== Rolleliste ==


== Eksterne lenker ==
(en) Gutten med prompebuksene på Internet Movie Database 
(no) Gutten med prompebuksene hos Filmfront 
(fr) Gutten med prompebuksene på Allociné 
(nl) Gutten med prompebuksene på MovieMeter 
(en) Gutten med prompebuksene på AllMovie 
(en) Gutten med prompebuksene på Rotten Tomatoes
Rudolf Jakob Camerarius

Rudolf Jakob Camerarius (født 12. februar 1665 i Tübingen, død 11. september 1721) var en tysk botaniker og lege. Han var professor i medisin og bestyrer for den botaniske hagen i hjembyen. Han regnes for å være den første som ved eksperimenter beviste at planter har kjønna formering. For morbær, spinat og skogbingel isolerte han hannplanter fra hunnplanter, og fant ut at hunnplantene fikk frukt uten frø. De var altså avhengige av hannplantene for å få avkom, uten hannplantene var de sterile.
Camerarius fjerna også støvbærerne fra oljeplanter og fant at de ikke kunne sette frø. Det samme skjedde med maisplanter etter at arret var fjerna. 


== Verker ==
Epistola de sexu plantarum, 1694.


== Referanser ==


== Litteratur ==
(de) August Hirsch, Adolf Engler: «Camerarius, Rudolf Jakob». I Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Bind 3, Duncker & Humblot, Leipzig 1876, s. 726 f.
(de) Hermann Ziegenspeck: «Camerarius, Rudolph Jakob.» I Neue Deutsche Biographie (NDB). Bind 3, Duncker & Humblot, Berlin 1957, ISBN 3-428-00184-2, s. 107 f. (digitalisering).
Eberhard E. von Georgii-Georgenau: Biographisch-genealogische Blätter aus und über Schwaben. Emil Müller, Stuttgart 1879, S. 110-114
BMWs hovedkontor

BMWs hovedkontor, Vierzylinder, er et landemerke i den bayerske hovedstaden München. Byggingen av hovedkontoret, som ligger like ved den olympiske landsbyen, ble påbegynt i 1968 og det stod ferdig i 1972, rett før sommer-OL i 1972. BMWs logo ble fjernet mens OL pågikk for å unngå å provosere arrangørene med uønsket reklame og produktplassering.
Bygningen er 101 meter høy og forestiller sylindrene i en bilmotor. Bygningen ble erklært som historisk av myndighetene i 1999 og blir regnet som et av de fremste eksemplene på moderne arkitektur i München.
BMW-muséet, BMW Welt, ligger rett ved hovedkontoret.
Bonnie Wright

Bonnie Francesca Wright (født 17. februar 1991 i London, England) er en britisk skuespiller, mest kjent for sin rolle som «Gulla Wiltersen» i Harry Potter-filmene. Hun har vært med i alle åtte Harry Potter-filmene som er laget. 


== Filmografi ==
2011 Harry Potter og Dødstalismanene - Del 2 «Gulla Wiltersen»
2010 Harry Potter og Dødstalismanene - Del 1 «Gulla Wiltersen»
2009 Harry Potter og Halvblodsprinsen, «Gulla Wiltersen»
2007 Harry Potter og Føniksordenen, «Gulla Wiltersen»
2005 Harry Potter og Ildbegeret, «Gulla Wiltersen»
2004 Agatha Christie: A Life in Pictures (TV), Unge «Agatha Christie»
2004 Harry Potter og Fangen fra Azkaban, «Gulla Wiltersen»
2002 Stranded (TV), Unge «Sarah Robinson»
2002 Harry Potter og Mysteriekammeret, «Gulla Wiltersen»
2001 Harry Potter og De vises stein, «Gulla Wiltersen»


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Bonnie Wright på Internet Movie Database 
(sv) Bonnie Wright i Svensk Filmdatabas 
(fr) Bonnie Wright på Allociné 
(en) Bonnie Wright på AllMovie 
(en) Bonnie Wright hos Rotten Tomatoes 
(en) Bonnie Wright hos The Movie Database 
Bonnie-Fan – Fanside
Bente Bing Kleiva

Bente Bing Kleiva (født 12. mars 1951) er en norsk bibliotekar. Hun er særlig kjent for å ha arbeidet med å fremme kunnskapen om barnebøker. 
Kleiva er oppvokst i Askim. Hun har vært medredaktør for forskjellige bøker om barnelitteratur og samarbeidet blant annet med forfatteren Per Olav Kaldestad i bildeboknettverket Ord & Bilde. Bing Kleiva og Kaldestad har også skrevet bildeboka En løvetanndrøm som ble utgitt i 2006. 
Kleiva var 2003–06 nestleder i Norsk bibliotekforening.


== Eksterne lenker ==
Ord & Bilde-prisen 2010 til biblioteksjef Bente Bing Kleiva
Glas (bilmerke)

Glas, Hans Glas GmbH, Isaria Maschinenfabrik, Dingolfing, Tyskland, bilprodusent i perioden 1955–1968. 
Glas hadde lenge produsert jordbruksmaskiner, da man i 1951 lanserte småbilen Goggo, den første i Tyskland. Goggomobil ble produsert 1955 og var tilgjengelig i flere motoralternativer: 250cc, 300cc og 400cc, 2-sylindret totaktsmotorer. Da markedet for småbiler ble mindre satset Glas på store luksussedaner og coupéer som Glas 1700 og Glas V8. Disse modellene ble designet av italienske Frua. Etterspørselen etter bilene var ikke så store som man trodde, og Glas ble kjøpt opp av BMW i 1966.


== Eksterne lenker ==
(en) Hans Glas (company) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
http://www.glasclub.org/
Peter O’Donnell

Peter O'Donnell (født 11. april 1920, død 3. mai 2010) var en britisk forfatter av tegneserier, romaner og noveller. Han var mest kjent som skaperen av spenningsserien «Modesty Blaise».
O'Donnell begynte som profesjonell skribent i 1936, 16 år gammel. I 1937 ble han ansatt hos tegneserieforlaget Amalgamated Press (som senere skiftet navn til Fleetway) der han skrev historier til en rekke magasiner. Fra 1938 og gjennom krigen tjenestegjorde han i den britiske hærens Royal Corps of Signals der han jobbet med radiokommunikasjon. Han tjenestegjorde blant annet i Persia, Syria, Egypt, Italia og Hellas.
Etter krigen begynte O'Donnell å forfatte manus til tegneserier. I 1953 skrev han manuskripter til «Daily Mirror»s romantikkserie Belinda og samme året (1953–1966) begynte han å skrive for fantasy-serien Garth. Mellom 1956 og 1962 samarbeidet han med Jim Holdaway (tegner) om den humoristiske detektivserien Romeo Brown.
Hans mest kjente figur, «Modesty Blaise», ble først publisert som tegneseriestripe i London-avisen The Evening Standard i 1963. O'Donnell fortsatte å skrive manus til stripen fram til serien ble avsluttet i 2001.
O'Donnell skrev også bøker samt TV- og film-manus. Han skrev flere romantiske historiske bøker under pseudonymet Madeleine Brent.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Modesty Blaise, Ltd
Nettsted for bøkene om Modesty Blaise
(en) Peter O'Donnell på Internet Movie Database 
(en) Peter O'Donnell hos The Movie Database 
Kristy Valentis artikkelserie om Peter O'Donnell; del en, del to og del tre, hos ComiXology
Intervju med Peter O'Donnell 2001 i Publishers Weekly
HMS «Ark Royal» (91)

HMS «Ark Royal» var et britisk hangarskip som var sentralt i senkningen av det tyske slagskipet «Bismarck».
Torpedofly fra «Ark Royal» lyktes med å treffe «Bismarcks» ror om natten under svært dårlige forhold, noe som gjorde at en britisk overflatestyrke kom i kontakt med og senket «Bismarck» påfølgende dag.
Underveis for å angripe Bismarck kom flyene over den britiske krysseren HMS «Sheffield». En del av pilotene trodde det var «Bismarck» og angrep. I det dårlige været bommet disse torpedoene på «Sheffield», og de resterende flyene fortsatte mot «Bismarck».
«Ark Royal» ble torpedert av den tyske ubåten U-81 og sank 14. november 1941.
Dette skipet var det tredje britiske marinefartøyet under navnet «Ark Royal», og må ikke forveksles med sin forgjenger, som kjempet mot den spanske armada i 1588. Også i dag er det et britisk hangarskip som bærer navnet «Ark Royal».


== Eksterne lenker ==
(en) HMS Ark Royal (91) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) HMS Ark Royal (91) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Maritimequest HMS Ark Royal fotogalleri
Grete Ingeborg Nykkelmo

Grete Ingeborg Nykkelmo (født 25. desember 1961 i Trondheim) er en norsk tidligere langrennsløper og skiskytter. Hun er fra Selbu og representerte Selbu IL i langrenn og Voss Skiskyttarlag i skiskyting.
For sine prestasjoner ble hun tildelt Olavstatuetten i 1985 og Egebergs Ærespris i 1990. Hun var markedssjef under Ski-VM 1997 i Trondheim. I perioden 1999–2003 var hun styremedlem i Norges Idrettsforbund og Olympiske Komité.
Hun er utdannet ved Heimdal videregående skole og Norges tekniske høgskole. Hun var i mange år ansatt i Telenor, og ble senere kommunikasjonsdirektør i Veidekke ASA. Nykkelmo er administrerende direktør i Ungt Entreprenørskap.Hun ble gift med Vegard Ulvang den 30. april 1997.


== Idrettskarriere ==
Nykkelmo gikk på det norske laget som tok gull på 3 × 5 km stafett under junior-VM 1980 i Örnsköldsvik.
Hun gjorde det kunststykket å ta individuelt VM-gull i både langrenn og skiskyting. Under VM på ski 1985 i Seefeld tok hun fire medaljer: Gull på 20 km, sølv på stafetten og bronse på 5 og 10 km. På stafettlaget gikk hun sammen med Anette Bøe, Anne Jahren og Berit Aunli. Hun vant to verdenscuprenn i langrenn i sin karriere og ble nummer to sammenlagt i verdenscupen i langrenn 1984/85.
Under VM i skiskyting 1990 i Kontiolax gikk hun på det norske stafettlaget som tok sølv på 3 x 5 km stafett. Under VM i skiskyting 1991 i Lahtis tok hun tre medaljer. Hun vant gull på sprinten (7,5 km), sølv på normaldistansen (15 km) og sølv på 3 x 5 km stafett. På stafettlaget gikk hun både i 1990 og 1991 sammen med Anne Elvebakk og Elin Kristiansen. Hun ble nummer 18 på normaldistansen under OL 1992 i Albertville.
Hun har deltatt på skirenn også etter at hun avsluttet sin karriere som aktiv utøver. Så sent som ved NM på ski 2015 gikk hun siste etappe for Kjelsås ILs andrelag, som endte på 22.-plass på 3 x 5 km stafett. Nykkelmo fikk her 16. beste etappetid på den siste etappen, 53 år gammel.


== Verdenscupseire ==


== Referanser ==


== Litteratur ==
Kirkebøen, Stein Erik (1986). «Grete Ingeborg Nykkelmo : Fra «dama til Kvalfoss» til «kavaleren til Nykkelmo» (sidene 95–102)». Idrettsjenter : veien til topps. Oslo: Universitetsforlaget. s. 144 sider. ISBN 8200357570.  [Tilgang for norske IP-adresser på Nasjonalbibliotekets nettsider]


== Eksterne lenker ==
(en) Grete Ingeborg Nykkelmo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Grete Ingeborg Nykkelmo på Internet Movie Database 
(de) Grete Ingeborg Nykkelmo – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Grete Ingeborg Nykkelmo – Olympedia 
(en) Grete Ingeborg Nykkelmo – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Grete Ingeborg Nykkelmo – FIS (langrenn) 
(en) Grete Ingeborg Nykkelmo – IBU 
(en) Grete Ingeborg Nykkelmo – TheSports.org 
(en) Grete Ingeborg Nykkelmo – TheSports.org 
(en) Grete Ingeborg Nykkelmo – TheSports.org 
(en) Grete Ingeborg Nykkelmo – TheSports.org 
(en) Grete Ingeborg Nykkelmo – TheSports.org 
(en) Grete Ingeborg Nykkelmo – TheSports.org
Nehemiah Grew

Nehemiah Grew (født 26. september 1641 i Warwickshire, død 25. mars 1712) var en engelsk botaniker.
Grew påbegynte sine studier av plantenes anatomi i 1664. I 1670 ble hans Anatomy of Vegetables begun presentert for The Royal Society, og utgitt to år seinere. Samme år slo Grew seg ned i London og åpna legepraksis. Han fortsatte imidlertid sine studier i plantenes anatomi og fysiologi. I 1676 presenterte han en avhandling for selskapet der han som den første i historia identifiserer pollen som plantenes hanceller. Fra 1677 var han sekretær for The Royal Society, som han var blitt medlem av i 1671.
I 1682 kom hans store verk Anatomy of Plants, hvorav Anatomy of Vegetables begun utgjorde første del. Seinere fulgte flere verk om ulike naturvitenskapelige emner.
Carl von Linné oppkalte slekten Grewia etter Grew.


== Verker ==

Anatomy of Plants, 1682
Anatomy of Vegetables begun, 1672
Anatomy of Roots
Anatomy of Trunks
Anatomy of Leaves, Flowers, Fruits and Seeds
Seawater made Fresh, 1684
Tractatus de salis, 1693
Cosmologia sacra, 1701


== Referanser ==
Etterretningstjenestens fortjenstmedalje

Etterretningstjenestens fortjenstmedalje er en norsk militær medalje innstiftet i 2017 etter kongens godkjennelse 22. mai 2017. Medaljen tildeles for fortjenstfull innsats for Etterretningstjenesten.


== Bakgrunn ==
Etterretningstjenestens fortjenstmedalje ble godkjent av kongen 22. mai 2017. Samtidig ble Hærens fortjenstmedalje, Luftforsvarets fortjenstmedalje og Sjøforsvarets fortjenstmedalje innført. Sammen med Heimevernets fortjenstmedalje (innført i 1971) rangerer disse medaljene likt, som nummer 24 av utmerkelsene godkjent av kongen. Samme person skal bare kunne motta én av fortjenstmedaljene for de ulike forsvarsgrenene.


== Utforming ==
Etterretningstjenestens fortjenstmedalje er laget i rent sølv. På avers har den Etterretningstjenestens merke i en laurbærkrans. Medaljen er opphengt i et svart bånd, som har en smal mørk rød og to smale gule midtstriper og smale kantstriper i rødt og gult. Med medaljen følger et diplom.


== Tildeling ==
Etterretningstjenestens fortjenstmedalje tildeles av sjefen for Etterretningstjenesten uten godkjennelse fra kongen. Den kan tildeles både militære og sivile mottakere, norske som utenlandske, for betydelig innsats for Etterretningstjenesten ut over det som kan forventes eller for samlet, særlig god innsats gjennom flere år.I 2021 ble for første gang en utdeling av fortenstmedaljen til et medlem av Etterretningstjenesten offentliggjort, til tjenestens fagdirektør Kjetil Anders Hatlebrekke.


== Referanser ==
Sjef Heimevernet

Sjef Heimevernet (tidligere generalinspektøren for Heimevernet) er en militær embedsmann utnevnt av Kongen i statsråd som har ansvaret for å styre det norske Heimevernet.


== Bakgrunn ==
Som en del av langtidsplan for forsvarssektoren ble embeds- og stillingstittelen endret til sjef Heimevernet fra 1. januar 2017.


== Oppgaver og ansvar ==
Sjef Heimevernet nærmeste overordnede er forsvarssjefen.
Heimevernet er delt inn i fire regioner, 11 distrikter og 241 områder landet over. I tillegg kommer 12 innsatsstyrker.


== Liste over tidligere og nåværende sjef Heimevernet ==


=== Generalinspektør for Heimevernet ===
1945–1946 – Wilhelm von Tangen Hansteen
1946–1958 – Mons Haukeland
1958–1966 – Ole Jacob Bangstad
1967–1977 – Herluf Nygaard
1977–1981 – Knut Østbye
1981–1988 – Ola Berg
1988–1991 – Tormod Sleppen
19??–2000 – Per Mathisen
2000–2003 – Odd Frøise Tangen
2003–2009 – Bernt Iver Ferdinand Brovold
2009–2009 – Ketil Olsen (midlertidig)
2009–2013 – Kristin Lund
2013–2017 – Tor Rune Raabye


=== Sjef Heimevernet ===
2017–2017 – Tor Rune Raabye
2017–2019 – Eirik Johan Kristoffersen 
2019–dd – Elisabeth Gifstad Michelsen


== Se også ==
Sjef Hæren
Sjef Luftforsvaret
Sjef Sjøforsvaret


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Heimevernet sin side på Forsvaret.no Arkivert 29. januar 2017 hos Wayback Machine.