jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Bukse

Bukse, ofte omtalt i flertall som bukser, er et klesplagg som dekker underkroppen og omslutter en større eller mindre del av hvert bein. En bukse skiller seg fra en kjortel eller kjole ved at den har atskilte rom til hvert bein. Bukser finnes i en mengde varianter, deriblant som langbukser, knebukser og kortbukser. Bukser kan være utstyrt med lommer og buksesmekk.
Ordet bukse skal komme av det middelnedertyske buck hose, «hoser av bukkeskinn (gyllent, mykt lær)», som ble slått sammen til buxe og boxe.


== Historikk ==

Bukseliknende plagg har vært i bruk enkelte steder siden oldtiden, blant annet nord i Europa der skikken med bukser for menn kom med ridende steppefolk fra øst allerede i jernalderen. De fleste andre kulturfolk i antikken brukte kjortler og tunikaer av forskjellig slag. 
I middelalderen bar menn ulike typer benklær, for eksempel bukser av skinn med hel fot, som på dagens strømpebukser, eller kortere lærbukser. Det vanligste var likevel løse bukseben eller hoser, det vil si lange strømper, også av skinn, som ble festet med snorer rundt livet og båret sammen med skrevklede. På 1300-tallet ble disse høyskaftede buksebena sydd sammen til ettersittende tights eller brokhoser med buksesmekk og skamkapsel. Disse utviklet seg videre i mange former, blant annet som stoffrike pludderbukser, og vatterte knebukser som ble båret med strømper og sko. Dagens moderne langbukser har utviklet seg fra pantalongene aller sist på 1700-tallet. Disse var opprinnelig vide bukser som rakk til leggen eller ankelen og ble båret av arbeidsfolk og sjømenn, men ble tatt i bruk under den franske revolusjonen av sansculottes for å markere politisk avstand til det gamle aristokratiet der mennene bar stramme knebukser og strømper. Da pantalongene ble gjort lengre og smalere, fikk de strikk under føttene som på gamle strekkbukser, men denne ble snart fjernet, og langbuksene fikk tidlig på 1800-tallet den formen de i hovedsak har i dag.
Bukser var forbeholdt menn fram til rundt 1900. Flere steder i verden har likevel kvinner gått med en slags bukser også i tidligere tider, blant annet tyrkernes vide haremsbukser som ble båret av menn og kvinner. Denne moten inspirerte den såkalte Bloomer-drakten i USA rundt 1850, en reformdrakt for kvinner med mer hensiktsmessig plagg enn store kjoler. Det kom også senere reformdrakter der praktiske benklær ble forsøkt innført i den vestlige kvinnemoten. Også blant samene har kvinnene båret bukser.
Ved formelle anledninger bruker kvinner fremdeles stort sett kjoler og skjørt.

		
		
		


== Se også ==

Truse – underbukse
Shorts – kortbukse
Badebukse
Dongeribukse – slengbukse
Strømpebukse – stillongs
Tights
Snekkerbukse
Sparkebukse
Posebukse
Buksedrakt – buksedress
Ridebukse – skibukser – strekkbukse
Saggebukse


=== Historiske buksemoter ===
Hoser
Brok
Hipster
Lederhosen
Knebukser – eplenikkers – nikkers - klaffebukse
Skeleton suit
Pludderhose
Pantalonger
Mamelukker


== Eksterne lenker ==
(en) Trousers – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Trousers – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Bukser i norske museumssamlinger (søk i DigitaltMuseum.no)
Pål Øie

Pål Øie (født 15. november 1961) er en norsk filmskaper som fikk sitt gjennombrudd med spillefilmdebuten Villmark (2003). Han har tidligere laget en rekke kortfilmer. Øies arbeider kjennetegnes av et sterkt visuelt filmspråk som ofte bidrar til å lade dramatiske situasjoner med en dempet uro.
I 2013 regisserte han en dokumentarfilm om kunstneren Lars Hertervig, som fikk tittelen Lysets vanvidd.I 2019 hadde han premiere med filmen Astrup – Flammen over Jølster, med danske Thure Lindhardt i hovedrollen som Nikolai Astrup. Øie har selv familietilknytning til Jølster, og initiativet til filmen kom fra Jølster kommune. Dagbladets anmelder roste fotograferingen og mente filmen ellers er ujevn. Aftenpostens og Bergens Tidendes anmeldere var mer positive, og ga terningkast fire.


== Filmografi ==


=== Spillefilmer ===
2003: Villmark
2009: Skjult
2013: Lysets vanvidd
2015: Villmark 2
2019: Tunnelen
2019: Astrup – Flammen over Jølster


=== Kortfilmer ===
1990: Kloning
1997: Brønnen
2000: Zorry
2000: Steppdans
2001: Stopp
2002: Siste Hus
2005: Vakuum
2009: Familien Bergs Erfaringer


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Pål Øie på Internet Movie Database 
(sv) Pål Øie i Svensk Filmdatabas 
(da) Pål Øie på Filmdatabasen 
(da) Pål Øie på Scope 
(fr) Pål Øie på Allociné 
(en) Pål Øie på AllMovie 
(en) Pål Øie hos The Movie Database
Frank Shorter

Frank Shorter (født 31. oktober 1947 i München, Tyskland) er en tidligere amerikansk friidrettsutøver. Han vant maratonløpet under OL 1972.
Frank Shorter ble født i München, der faren tjenestegjorde for den amerikanske hæren. Han ble amerikansk mester for første gang i 1970 på 5000 meter. I 1971, 1974, 1975 og 1977 ble han også amerikansk mester på 10 000 meter, og fra 1970 til 1973 vant han samtlige nasjonale terrengmesterskap. Under de panamerikanske lekene i 1972 vant han både 10 000 meter og maraton.
Karrierens absolutte høydepunkt var seieren i det olympiske maratonløpet i Shorters fødeby, München. Han deltok også på 10 000 meter, der han endte på femteplass. Han forsøkte å forsvare gullet under OL 1976 i Montréal, men han kom på andreplass, bak tyskeren Waldemar Cierpinski.
Han vant gull på både 10000 meter og maraton under de Panamerikanske leker 1971.
Shorter la opp som friidrettsutøver i 1977.


== OL-medaljer ==
 1972  München -  Gull i friidrett, maraton  USA
1976  Montréal -  Sølv i friidrett, maraton  USA


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Frank Shorter – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Frank Shorter – Olympics.com 
(en) Frank Shorter – Olympic.org 
(en) Frank Shorter – Olympedia 
(en) Frank Shorter – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Frank Shorter – Florida Sports Hall of Fame 
(en) Frank Shorter – World Athletics 
(en) Frank Shorter – National Track & Field Hall of Fame 
(en) Frank Shorter – Track and Field Statistics
Gail Devers

Yolanda Gail Devers (født 19. november 1966 i Seattle, Washington) er en amerikansk friidrettsutøver som vant to olympiske gull på 100 meter.
Devers var tidlig et stort talent på både 100 meter og 100 meter hekk, og trente for å delta i Sommer-OL 1988 da hun fikk helseproblemer, blant annet migrene og dårligere syn. Hun kvalifiserte seg til deltakelse på 100 m hekk, der hun ble slått ut i semifinalen, men helseproblemene fortsatte å forverre seg.
I 1990 fikk hun diagnosen Graves' syndrom, og begynte med strålebehandling. Devers ble frisk igjen forbausende raskt og gjenopptok treningen. Under VM 1991 tok hun sølv på 100 meter hekk.
Under Sommer-OL 1992 kvalifiserte Devers seg til finalen på 100 meter. Finalen ble svært jevn, det skilte bare seks hundredels sekund mellom de fem første i mål. Målfotoet viste at Devers såvidt hadde slått Juliet Cuthbert fra Jamaica. I finalen på 100 meter hekk, Devers' favorittøvelse, var Devers uheldig. Hun ledet helt til hun støtte borti den siste hekken og snublet over mål på en femteplass.
I VM 1993 tok Devers en ny tittel på 100 meter, igjen etter målfoto, denne gang foran Merlene Ottey. Hun vant også 100 meter hekk, en tittel hun forsvarte i VM 1995.
100 meter-finalen under OL 1996 i Atlanta ble også svært spennende. Marlene Ottey og Devers endte på samme tid, og ingen av dem visste hvem som hadde vunnet. Devers ble dømt først i mål, og ble den første kvinnen som forsvarte gullmedaljen på 100 meter siden Wyomia Tyus. I finalen på hekkeøvelsen mislyktes Devers igjen, og måtte nøye seg med en fjerdeplass. Hun tok sin tredje olympiske gullmedalje med laget på 4x100 meter stafett.
Etter disse lekene konsentrerte Devers seg utelukkende om hekkeløp. Hun ble igjen verdensmester i 1999, men ble slått ut i semifinalen under OL 2000 i Sydney.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Gail Devers – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(de) Gail Devers – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Gail Devers – Olympics.com 
(en) Gail Devers – Olympic.org 
(en) Gail Devers – Olympedia 
(en) Gail Devers – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Gail Devers – World Athletics 
(en) Gail Devers – National Track & Field Hall of Fame 
(en) Gail Devers – Track and Field Statistics 
(en) Gail Devers – TheSports.org
World Anti-Doping Agency

World Anti-Doping Agency (WADA), eller Verdens antidopingbyrå, er en internasjonal organisasjon stiftet i Lausanne i Sveits 10. november 1999 for å koordinere bekjempelse av doping i idretten. Hovedkvarteret ligger i Montréal i Canada. WADA var opprinnelig finansiert av Den internasjonale olympiske komité (IOK), men mottar nå halvparten av midlene direkte fra medlemsstatene.
I 2004 ble Verdens antidoping-kodeks (World Anti-Doping Code) implementert av idrettsorganisasjoner før OL i Athen, og reglene for anti-doping ble dermed for første gang standardisert for alle idretter og alle land.
Tidligere antidoping-sjef i Norge, Rune Andersen, var i tolv år direktør for standardisering og harmonisering i WADA. Linda Hofstad Helleland var visepresident i tre år fra 2017 til 2019.


== Presidenter ==


== Se også ==
Antidoping Norge
Stoff på antidoping-byrået WADAs forbudsliste
Dopinghistorie


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted
Akvakultur

Akvakultur er kultivering av organismer i vann, og omfatter dyrking av planter, alger og skjell og oppdrett av fisk. De tidligste eksempelene på akvakultur var oppdrett av karper i Kina, som man kjenner til har foregått fra ca. år 2500 f. kr. Akvakultur har hatt en stor vekst i moderne tid og står i dag for omtrentlig halvparten av verdens uttak av sjømat. Kina er fremdeles verdens største oppdretter, med rundt 70 % av verdensproduksjonen. Havbruk er akvakultur i sjøvann.


== Akvakultur i Norge ==
Norge er en liten oppdrettsnasjon i et global perspektiv, men oppdrett av fisk er en av våre største eksportnæringer. I 2009 utgjorde oppdrett av fisk og skalldyr omtrent 950 000 tonn rund fisk. Til sammenligning ble det fisket 2 537 134 tonn vill fisk av norske fartøy i 2009. Oppdrett av laksefisker er den dominerende form for akvakultur i Norge, og landet er verdens største produsent av atlantisk laks. Oppdrett av torsk og blåskjell er også etablerte næringer, men skjer ikke i så stor skala. 
Oppdrett av rensefisk, slik som rognkjeks og leppefisker, bedrives også. Disse brukes av lakseoppdrettere, som en del av løsningen på lakselusproblematikken. Rensefisken spiser lakselus fra laksen.


== Litteratur ==
Røsvik: Biologi for akvakultur ISBN 82-529-1796-8
Sveier: Kystnæringer 2 – Havbruk ISBN 82-529-1746-1
Gjedrem: Genetikk og avlslære for akvakultur ISBN 82-529-1526-4
Hansen (red.): Oppdrett av laksesmolt ISBN 82-529-1722-4
Bjerknes (red.): Vannkvalitet og smoltproduksjon ISBN 978-82-8090-018-0
Einen, Mørkøre: Fôringslære for akvakultur ISBN 82-529-1525-6
Lekang, Fjæra: Teknologi for akvakultur ISBN 82-529-1789-5
Foseide Fagerholt, Blakstad: Økonomi og bedriftslære for akvakultur ISBN 82-529-1797-6
AquaLingua ISBN 82-529-2389-5


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Aquaculture – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Norske doktoravhandlinger om akvakultur, i fulltekst
NIVAs arbeid med akvakultur
Miljøstatus.no: fiskeoppdrett
Terrengkjøretøy

Et terrengkjøretøy er et kjøretøy som er konstruert eller modifisert for å brukes utenfor vei. Dette innebærer som regel høyere bakkeklaring, mer fleksibelt hjuloppheng og lavere marktrykk enn kjøretøyer konstruert for veibruk. Lav utveksling er også en fordel, og det oppnås vanligvis med en ekstra girkasse i serie med hovedgirkassen, kalt reduksjonskasse eller ekstra girkasse.
Det eksisterer to hovedkategorier terrengkjøretøy; de med belter og de med hjul. Beltegående kjøretøy oppnår ekstremt lavt marktrykk ved å fordele vekten over en veldig stor flate.  Eksempler er stridsvogner eller beltevogner som Hägglund BV 206. Hjulgående kjøretøyer har store hjul eller flere hjulsett, trekk på alle hjul og fleksibelt hjuloppheng for alltid å ha hjulene i bakken i kupert terreng. Det første kjøretøyet av denne typen som ble en suksess var Willys MB. Seinere har mange konkurrenter kommet med tilsvarende kjøretøyer, bl.a. Land Rover (1948) og Mercedes-Benz Geländewagen.


== Historie ==

En av de første modifiserte terrengkjøretøyene var Kégresses beltebil, en konvertering utført av Adolphe Kégresse mens han jobbet for tsar Nikolaj II av Russland mellom 1906 og 1916.  Systemet bruker et fleksibelt belte i stedet for et bygget opp av stållenker.  De er montert bak, og foran brukes bilens vanlige styresystem.  Bilen blir da en halvbeltekjøretøy, og bedre egnet for bruk på svært mykt underlag eller snø.
Etter den russiske revolusjonen dro Kégresse tilbake til Frankrike, hvor systemet hans var i bruk på Citroën-biler mellom 1921 og 1937 for bruk i terrenget og til militære formål.  Citroën sponset også flere ekspedisjoner med kjøretøyene sine rundt i Nord-Afrika og Sentral-Asia.
Etter andre verdenskrig var det et stort overskudd av lette terrengkjøretøyer som Jeep og tyngre lastebiler.  Spesielt Jeepene var populære på det sivile markedet, hvor de ble tatt i bruk som nyttekjøretøyer.  Dette startet også opp terrengkjøring som hobby.  Krigsjeepene ble dog snart slitt ut, og Jeep begynte å produsere sivile varianter av kjøretøyet sitt.  Snart fulgte lignende kjøretøyer fra britiske Land Rover og japanske Toyota og Mitsubishi.  Alle disse lignet hverandre; små kompakte firehjulstrekkere med få tiltak for å bedre komforten eller beskytte passasjerene fra vær og vind.
Fra 1960-tallet kom mer konfortable kjøretøyer, en klasse som senere ble kalt SUV.  Først var de populære hos kjøpere som bodde og jobbet på landet, på grunn av terrengegenskapene og lastekapasiteten.  Den amerikanske Jeep Wagoneer og Ford Bronc, den britiske Range Rover og enkelte modeller av japanske Toyota Land Cruiser var tidlige eksemplarer av arten.  Disse var stort sett et stasjonsvognkarosseri montert på rammen til en lett firehjulstrekker.


== Referanser ==
Jo Tessem

Jo Stuen Tessem (født 28. februar 1972) er en tidligere norsk fotballspiller. Tessem var en allsidig spiller som har vært benyttet både som spiss, midtbanespiller og høyreback. Han spilte for Lyn i 2007, hvilket var hans andre periode i klubben. Han ga seg i Lyn etter 2007-sesongen for å flytte tilbake til England. Han spilte 208 kamper for Lyn mellom 1993 og 2007. Han har også spilt for Molde, hvor han blant annet spilte i Mesterligaen, og de engelske klubbene Southampton, Millwall og Bournemouth.
Tessem var tapende finalist i den norske cupen for Lyn mot sin fremtidige klubb Molde i 1994 og den engelske FA-cupen i 2003. Han har spilt 9 landskamper for Norge. Han har to sølv i serien for Molde.
Jo Tessem hadde suksess som trener for den engelske klubben Totton & Eling ved å vinne Wessex League One sesongen 2008-2009, tiende høyeste nivå i det engelske seriesystemet.
Jo Tessems moderklubb er Ørland.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Jo Tessem – Transfermarkt 
(en) Jo Tessem – national-football-teams.com 
(en) Jo Tessem – EU-Football.info 
(no) Jo Tessem – Norges Fotballforbund 
(en) Jo Tessem – FBref 
Profil på lynfotball.net
Claude Jade

Claude Jade (født Claude Marcelle Jorré 8. oktober 1948 i Dijon, død 1. desember 2006 i Boulogne-Billancourt) var en fransk skuespiller. Hun var mest kjent for å ha spilt hovedrollen som Christine i de tre filmene Stjålne kyss, Elsker elsker ikke og  L'amour en fuite.


== Filmografi ==

1968 Stjålne kyss (regi: François Truffaut )
1968 Topaz (regi: Alfred Hitchcock)
1969 Freske Benjamin (regi: Edouard Molinaro)
1970 Elsker – elsker ikke (regi: François Truffaut)
1970 Le bateau sur l'herbe (regi: Gérard Brach)
1972 Les feux de la Chandeleur (regi: Serge Korber)
1973 Home sweet Home (regi: Benoît Lamy)
1973 Prêtres interdits (regi: Denys de La Patellière)
1975 le malin plaisir (regi: Bernard Toublanc-Michel)
1976 Le choix (regi: Jacques Faber)
1976 Kita no misaki (regi: Kei Kumai)
1977 Una spirale di nebbia (regi: Eriprando Visconti)
1977 Fouc comme François (regi: Gérard Chouchan)
1978 Le pion (regi: Christian Gion)
1979 Kjærlighet på flukt (regi: François Truffaut)
1979 L'île aux trente cercuils (regi: Marcel Cravenne)
1980 Teheran 43 (regi: Alexandr Alov, Vladmir Naumov)
1981 Lenin i Paris (regi: Sergej Jutkevitsj)
1981 La grotte aux loups (regi: Bernard Toublanc-Michel)
1982 Lise et Laura (regi: Henri Helman)
1982 Rendezvous in Paris (regi: Gabi Kubach)
1984 Une petite fille dans les tournesols (regi: Bernard Férié)
1987 L'homme qui n'était pas là (regi: René Feret)
1992 Tableau d'honneur (regi: Charles Némès)
1994 Bonsoir (regi: Jean-Pierre Mocky)
1995 Porté disparu (regi: Jacques Richard)
1998 Le radeau de la Méduse (regi: Iradj Azimi)
1998 Cap des Pins (TV-serie 1998 - 2000)
2006 Célimène et le cardinal


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Claude Jade – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Claude Jade på Internet Movie Database 
(sv) Claude Jade i Svensk Filmdatabas 
(da) Claude Jade på Filmdatabasen 
(da) Claude Jade på Scope 
(fr) Claude Jade på Allociné 
(en) Claude Jade på AllMovie 
(en) Claude Jade hos Rotten Tomatoes 
(en) Claude Jade hos The Movie Database 
(en) Claude Jade på Discogs
Carl Vogt

August Christoph Carl Vogt (født 5. juli 1817 i Gießen i storhertugdømmet Hessen, død 5. mai 1895 i Genève) var 
en tysk lege, zoolog, geolog og polarforsker.
Vogt satt som representant i Frankfurt am Main-parlamentet i 1848. Senere flyttet Vogt til Sveits og ble professor ved universitetet i Genève. 
Vogt er kjent for sine lærebøker og brev innenfor fysiologien og anatomien.


== Referanser ==
Ask Burlefot

Ask Burlefot er hovedpersonen i den norske forfatteren Agnar Mykles to romaner Lasso rundt fru Luna (1954) og Sangen om den røde rubin (1956).
Burlefot starter i 1938 på Norges Handelshøyskole i Bergen. Til tross for sitt praktiske studium er Ask en kunstnersjel og en sosialist. Han elsker musikk og litteratur – og kvinner. Han står i opposisjon til samfunnets moral, og kan ikke forstå hvorfor man ikke kan elske uten å være forelsket. 
Ask er ingen samvittighetsløs sjarmør. Han er tvert i mot usikker på seg selv og sine evner. Han svever fra blomst til blomst, men finner ikke noe fellesskap, verken blant sine erobringer, sine studiekamerater, eller sine politiske meningsfeller.
I 2007 utga Gyldendal forlag en ny utgave av Lasso rundt fru Luna, som inneholder avsnitt som ble fjernet fra originalutgivelsen, mange mot forfatterens vilje. Ifølge Anders Heger, som har skrevet en biografi om Mykle, gir dette stoffet Ask Burlefot homofile eller bifile trekk. 
Hovedpersonen i Mykles siste roman Rubicon (1965) heter Valemon Gristvåg; og har noen fellestrekk med Ask Burlefot.
Fundin (Midgard)

Fundin er en dverg fra J.R.R. Tolkiens Midgard. Fundin var sønn av Frain, bror av Gróin, og far til Balin og Dwalin, som var to av dvergene i Thorin Eikenskjolds følge som reiste til Erebor. Fundin ble drept under øst-porten i Moria i slaget av Azanulbizar, det siste slaget i krigen mellom dverger og orker. Etter slaget ble alle de falne dvergene, inkludert Fundin, fratatt rustning og våpen av sine med-dverger, og ble brent på en pyramide av tre.
Frain

Frain er en dverg i Tolkiens Midgard. Han var far av Fundin og Gróin, og dermed beste far til Balin og Dwalin, som var sønner av Fundin, og Glóin og Óin, som var sønner av Gróin. Han var sønn av Borin som var yngste sønn av kong Náin II. Frain var oldefar av Gimli Alvevenn.
Richard zu Sayn-Wittgenstein-Berleburg

Richard Prinz zu Sayn-Wittgenstein-Berleburg (fullt navn: Richard Casimir Karl August Robert Konstantin zu Sayn-Wittgenstein-Berleburg; født 29. oktober 1934 i Gießen, død 13. mars 2017 på slottet i Berleburg) var en tysk prins som var overhode for det tyske fyrstehuset Sayn-Wittgenstein. Han ledet familieforetaket, som blant annet eier 13 000 hektar land og har eierandeler i en rekke firmaer. Prins Richard hadde sete på familieslottet, Schloss Berleburg.
Han giftet seg i 1968 med prinsesse Benedikte av Danmark, datter av kong Frederik IX av Danmark og prinsesse Ingrid av Sverige. De fikk tre barn:

Gustav Frederik Philip Richard (f. 1969)
Alexandra Rosemarie Ingrid Benedikte (f. 1970)
Nathalie Xenia Margareta Benedikte (f. 1975)Prins Richard ble i 1968 utnevnt til ridder av Elefantordenen.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Johannes Burkardt und Ulf Lückel: Das Fürstliche Haus zu Sayn-Wittgenstein-Berleburg, Werl (2005) ISBN 3-9810-3150-4
HMS «Renown» (1916)

HMS «Renown» var en slagkrysser av Renownklassen i den britiske marinen i perioden 1916 til 1948.
Renovnklassen regnes som andre generasjon av slagkryssere. Typisk for denne skipstypen er store, hurtige skip med kraftig bestykning hvor en del pansring er ofret for å øke hastigheten. Tanken med denne skipsklassen var at den skulle være raskere enn alle skip sterkere enn henne, og sterkere enn alle skip raskere enn henne, dvs. at skipet skulle kunne velge hvilke slag den skulle kjempe. I denne rollen var prinsippet nokså vellykket, men spesielt Jyllandsslaget viste at admiraler ofte ikke kunne motstå fristelsen til å sende dem til kamp mot slagskip, en rolle de aldri var designet for, og de led tilsvarende.
Etter fullføring i 1916 tjenestegjorde «Renown» i Nordsjøen og ble etter fredsslutningen oppgradert. Etter ombyggingen i 1921 fraktet skipet prinsen av Wales til Australia og Amerika. I 1923–24 ble hun igjen oppgradert med mer pansring for å gi økt beskyttelse. Etter et tiår i videre tjeneste ble en ny omfattende modernisering startet, og da arbeidet var fullført i september 1939 var hun klar til tjeneste i andre verdenskrig, med blant annet forbedret luftvernskyts og moderne ildledningssystem.
«Renowns» høye hastighet gjorde henne til et verdifullt bidrag til krigføringen. Sent i 1939 ble hun sendt til Sør-Atlanteren på leting etter det tyske panserskipet «Admiral Graf Spee». Tidlig april 1940 var hun med på minelegging langs norskekysten. Den 9. april 1940 var hun i kamp med de tyske slagkrysserene «Scharnhorst», og «Gneisenau» som hun skadet.
Senere i 1940 og inn i 1941 var hun basert ved Gibraltar i «Styrke H» som opererte i Middelhavet og Atlanterhavet. Sammen med «Styrke H» deltok hun i bombardementet av den italienske byen Genova i februar 1941. I 1942–43 var «Renown» en del av den britiske hjemmeflåten.
I perioden 1944–1945 var «Renown» stasjonert i Ceylon og opererte i Indiahavet. Etter krigen hadde hun en kort tjeneste i britiske farvann før hun ble solgt til opphugging i mars 1948.


== Eksterne lenker ==
(en) HMS Renown (ship, 1916) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) HMS Renown (1916) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
HMS «Repulse»

HMS «Repulse» var en slagkrysser av Renownklassen i den britiske marinen i perioden 1916 til 1941. Skipet deltok i begge verdenskriger inntil det ble senket av japanske fly utenfor Britisk Malaya i desember 1941. Søsterskip var HMS «Renown».
«Repulse» ble fullført i 1916 ved Clydebank i Skottland, og opererte i Nordsjøen resten av den første verdenskrig. Etter fredsslutningen fikk skipet en nødvendig oppgradering av pansringen som økte vekten med om lag 6 000 tonn. Etter at arbeidet var fullført i 1922 begynte den sin fredskarriere med flåteøvelser og langdistansetokt.
I perioden 1933–36 ble «Repulse» igjen modernisert, med økt dekkspansring, hangar og katapult for fly, og forbedret luftvernskyts. De to første årene av den andre verdenskrig opererte skipet sammen med den britiske flåten i Nordsjøen og Atlanteren. Skipet tok del i jakten på det tyske slagskipet «Bismarck» i mai 1941.

Senere i 1941 ble «Repulse» sendt til Det fjerne østen sammen med det nye slagskipet HMS «Prince of Wales». De to skipene ankom Singapore like før Japan startet Stillehavskrigen. Da fiendtlighetene startet seilte de nordover for å avskjære en rapportert invasjonsstyrke. På returen til Singapore 10. desember 1941 ble skipene angrepet av japanske bombe- og torpedofly. Tidlig i angrepet ble «Repulse» skadet av bomber og sank etter å ha blitt truffet av flere torpedoer. I løpet av en time sank også «Prince of Wales».


== Eksterne lenker ==
(en) HMS Repulse (ship, 1916) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) HMS Repulse (1916) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons