jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Laura Gundersen

Laura Sofie Coucheron Gundersen (født Svendsen 27. mai 1833 i Bergen, død 25. desember 1898 i Kristiania) var en norsk skuespiller.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Laura Gundersens foreldre, Jacob Buchmann Svendsen (1792–1840) og Beate Marie Coucheron (1799–1837), døde begge tidlig, og hun ble oppfostret hos fremmede.


=== Karriere ===
I 1849, 17 år gammel, kom hun til Christiania som korsanger i en gjestende italiensk teatertrupp. Hun ble som første norske ansatt ved det danske etablissementet Christiania Theater, og i 1850 debuterte hun som Regisse i den romantiske tragedien Svend Dyrings hus med tekst av Henrik Hertz og musikk av Henrik Rung. Hun var ved  Christiania Theater størstedelen av karrieren, bare avbrutt av et engasjement ved det  Bjørnstjerne Bjørnson-ledede Møllergatens Teater i 1870 til 1872.
En periode var Gundersen forlovet med politikeren Ole Richter, men hun giftet seg i 1864 med skuespilleren Sigvard Gundersen fra Kristiansand. Ekteparet er gravlagt sammen på Vår Frelsers gravlund i Oslo. 

Ved Christiania Theater spilte Gundersen en rekke store roller i klassiske tragedier og romantiske dramaer, og ble regnet som landets største scenekunstner.  Hun skapte flere minneverdige roller i dramaer av Shakespeare, Ibsen, Goethe og  Bjørnson. Blant annet urfremførte hun Bjørnsons melodrama Bergljot til musikk av Edvard Grieg på Christiania Theater 1885.


== Ettermæle ==
Gundersens danskinspirerte, romantiske spillestil gikk etter hvert ut på dato, og hun fikk færre roller da teateret orienterte seg mot en mer realistisk, «norsk» stil. Hun forsøkte å finne fram til en norsk, kvinnelig spillemåte, et arbeid som Johanne Dybwad gjenopptok på 1900-tallet. 
Det finnes en Laura Gundersens gate både i Oslo og i Bergen.


== Æresbevisninger og utmerkelser ==
I 1875 feiret Laura Gundersen sitt 25-årsjubileum som skuespiller. I den anledning ble hun tildelt den svensk-norske kongelige medaljen «Litteris et Artibus». En portrettbyste av Laura Gundersen ble i 1880 avduket i foajeen på Kristiania Teater.


== Litteratur ==
Christian Krohg: 12 af vore samtidige, Kristiania, 1895.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Laura Gundersen hos Sceneweb 
(no) Bilde av Laura Gundersen, Oslo Museums Byhistorisk samling
(no) Laura_Gundersen i Norsk biografisk leksikon
(no) Henrik Ibsens skrifter, ibsen.uio.no
Anja Breien

Anja Breien (født 12. juli 1940 i Oslo) er en norsk filmregissør. Hun har regissørutdannelse fra Institut des Hautes Études Cinématographiques i Paris 1962–1964. Anja Breien debuterte som filmregissør i 1967 med kortfilmen Vokse opp, som var basert på middelaldersagnet om Jostedalsrypa. Gjennom filmer som Hustruer, Arven og Forfølgelsen har hun siden markert seg som en sentral stemme innen norsk film og samfunnsdebatt.


== Karriere ==
Breien har i løpet av sin produktive karriere vekslet mellom ulike sjangre som fiksjon, dokumentarfilm, spillefilm og kortfilm.Et tydelig samfunnsmessig engasjement preger alle hennes filmer. Med den sosialt kommenterende Voldtekt (1971) og kortfilmen 17. mai – en film om ritualer (1969) var hun med på å etablere den «nye norske bølgen», rundt ti år etter den franske bølgen. I Norge var revolusjonsånden særlig næret av kvinners situasjon, og Breiens filmer har alle en feministisk forankring. Hustruer (1975) er en av hennes mest kjente, og denne fikk Peter Cowie, redaktør av International Film Guide, til å omtale henne som en dogmeregissør 20 år før tiden.Hun vant Amandaprisen for beste norske film Hustruer – ti år etter i 1986, og hun fikk Gina Krog-prisen i 2010.
Fra 2014 var hun kjæreste med Thorvald Stoltenberg, frem til hans død i 2018.


== Filmografi ==
Jezidi (2009)
Uten tittel (2005)
Å se en båt med seil (2000)
Solvorn (1997)
Hustruer III (1996)
Smykketyven (1990)
Papirfuglen (1985)
Hustruer – ti år etter (1985)
Forfølgelsen (1981)
Arven (1979)
Den allvarsamma leken (1977)
Hustruer (1975)
Voldtekt (1971)
Dager fra 1000 år (1970)


== Priser og utmerkelser ==
Oversikt over noen av utmerkelsene til Breien:
2010 – Gina Krog-prisen
2008 – Liv Ullmanns Ærespris
2005 – Humanistprisen ved Lilla Filmfestivalen i Båstad for Uten tittel
2005 – Amandakomiteens Ærespris
2003 – Hommage á Anja Breien ved Filmfestivalen i La Rochelle
2001 – Beste kortfilm ved Toronto internasjonale filmfestival for Å se en båt med seil
2001 – Prix UIP Berlin for beste kortfilm ved Filmestivalen i Berlin for Å se en båt med seil
1986 – Amandaprisen (for Hustruer – ti år etter)
1993 – Arne Skouens Ærespris
1982 – Aamot-statuetten
1972 – Sølvklumpen
1972 – Filmkritikerprisen
1967 – Statens filmforfatterstipend


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Anja Breien på Internet Movie Database 
(no) Anja Breien hos Nationaltheatret 
(sv) Anja Breien i Svensk Filmdatabas 
(da) Anja Breien på Filmdatabasen 
(da) Anja Breien på danskefilm.dk 
(da) Anja Breien på danskfilmogtv.dk 
(da) Anja Breien på Scope 
(fr) Anja Breien på Allociné 
(en) Anja Breien på AllMovie 
(en) Anja Breien hos The Movie Database
Pathfinder (film)

Pathfinder er en amerikansk film fra 2007 regissert av Marcus Nispel. Den handler om vikinger som plyndrer en amerikansk landsby i Newfoundland-området. Filmen er basert på den norske filmen Veiviseren, av Nils Gaup, fra 1987.


== Sammendrag ==
En ekspedisjon med vikinger ankommer Amerika, og har til hensikt å slakte den innfødte Skræling-befolkningen. Men hele ekspedisjonen blir selv utslettet av en annen innfødt stamme. Den eneste overlevende er lederens sønn, som blir deretter adoptert av en innfødt kvinne. Gutten får navnet "Ghost" på grunn av hans bleke hud.
Femten år senere bor Ghost (spilt av Karl Urban) fremdeles blant stammen, men han har aldri blitt akseptert som et fullstendig medlem av gruppen. Han har følelser for den innfødte unge kvinnen Starfire, datteren til Pathfinder (spilt av Russell Means) en eldre sjef for en nabo-stamme som bor i nærheten. I et nytt angrep fra en ny gruppe vikinger blir hele Ghost's landsby ødelagt og alle dens innbyggere drept, bortsett fra noen få stamme-menn som angriperne ønsker å bekjempe individuelt. Viking-leder Gunnar (spilt av Clancy Brown) utfordrer Ghost, som fremdeles er i besittelse av farens sverd. Men Ghost beseirer først Ulfar (spilt av Ralf Möller) før han kommer seg unna.
Ghost blir forfulgt av vikingene, og blir skadd av en pil. Han kommer frem til nabo-stammen, og hans skader blir pleiet av Pathfinder og datteren hans. Ghost råder landsbyboerne å flykte, deretter går han av for å ta seg av vikingene alene. Han får selskap av Jester, en stum innfødt, som nekter å forlate hans side. I tillegg til Starfire, som bestemmer seg for å forlate stammen sin for å være sammen med Ghost. De beseirer enkelte vikinger, og tar deres rustning og våpen. Pathfinder følger etter datteren sin, og blir også med i kampen. Etterhvert blir både Jester og Pathfinder brutalt henrettet.
Ghost og Starfire blir tatt til fange. Vikingene truer med å torturere Starfire, med mindre Ghost forteller hvor de andre indianer-landsbyene befinner seg. Ghost later som han går med på å følge vikingene til en annen stamme, og klarer å drepe de fleste av dem underveis. Noen drukner i en innsjø, og andre blir fanget i et skred. Ghost dreper til slutt Gunnar i en duell. Ghost vender tilbake til Starfire med Pathfinders gamle halskjede, og gjør dermed Starfire til den nye lederen for stammen deres etter faren hennes. Ghost, nå endelig respektert som det modigste medlemmet av stammen og en av deres egne, inntar sin posisjon som vakt ved en kyst i tilfelle vikingene noen gang kommer tilbake.


== Skuespillere ==
Karl Urban som Ghost
Moon Bloodgood som Starfire
Clancy Brown som viking-leder Gunnar
Ralf Möller som Ulfar
Russell Means som Pathfinder
Nathaniel Arcand som en indianer.
Jay Tavare som Blackwing
Kevin Loring som Jester.


== Eksterne lenker ==
(en) Pathfinder på Internet Movie Database 
(no) Pathfinder hos Filmfront 
(sv) Pathfinder i Svensk Filmdatabas 
(da) Pathfinder i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Pathfinder på Allociné 
(nl) Pathfinder på MovieMeter 
(en) Pathfinder på AllMovie 
(en) Pathfinder på Turner Classic Movies 
(en) Pathfinder på Rotten Tomatoes 
(en) Pathfinder på Metacritic
The Street

The Street har flere betydninger:

The Street (BBC-serie), dramaserie på BBC One (2006)
The $treet, amerikansk TV-serie som gikk på Fox i 2000
TheStreet.com, finansbedrift og webside startet 1996 av James CramerSe også:

The Streets, britisk rapper
Hustruer – ti år etter

Hustruer – ti år etter er en norsk film fra 1985, regissert av Anja Breien.
Filmen vant Amandaprisen i 1986 som den beste norske film.


== Skuespillere ==
Frøydis Armand
Katja Medbøe
Anne Marie Ottersen


== Handling ==
Mie, Kaja og Heidrun, de tre kvinnene fra den første Hustruer-filmen, møtes igjen ti år etter – og igjen drar de av gårde fra mann, barn og elskere. En del brustne håp og illusjoner avdekkes. Kvinnene nærmer seg de førti, og tilværelsen krever meget av dem.


== Oppfølger ==
I 1996 hadde filmen Hustruer III kinopremiere, med samme regissør og hovedrolleinnehavere. Denne tredje filmen i syklusen ble vist på den internasjonale filmfestivalen i Cannes 1996.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Hustruer – ti år etter på Internet Movie Database 
(no) Hustruer – ti år etter i Nasjonalbibliotekets filmografi 
(no) Hustruer – ti år etter hos Filmfront 
(da) Hustruer – ti år etter i Danmark Nationale Filminstitut 
(nl) Hustruer – ti år etter på MovieMeter 
(en) Hustruer – ti år etter på AllMovie 
(en) Hustruer – ti år etter på Rotten Tomatoes
Tierna La Noche

Tierna La Noche er det andre albumet av den meksikanske popsangeren Fey, utgitt i 1996.


== Sporliste ==
«Muévelo» – 4:07
«Te Pertenezco» – 3:53
«Bajo el Arcoiris» – 4:37
«Desmargaritando el Corazón» – 4:51
«Bailando Sola» – 4:16
«Azúcar Amargo» – 4:42
«Popocatépetl» – 4:08
«Las Lágrimas de mi Almohada» – 4:43
«Subidón» – 3:57
«Un Poco Loco» – 4:17
«Tierna la Noche» – 4:26


== Eksterne lenker ==
(en) Tierna La Noche på Discogs 
(en) Tierna La Noche på MusicBrainz
Slaveskip

Slaveskip, vanligvis brukt om skip som ble anvendt til å transportere slaver over Atlanterhavet i den transatlantiske slavehandel. Skipene gikk gjerne i såkalt trekantfart i Atlanterhavet, med utgangspunkt i Europa. Mange av dem hørte hjemme i Liverpool.
Slaveskipet «Fredensborg» er det mest kjente av de dansk-norske slaveskipene. Det første dansk-norske skip vi kjenner i trekantfarten hørte imidlertid hjemme i Bergen og tilhørte skipsrederen Jørgen Thormøhlen.
Hommelstø

Hommelstø ligger i Brønnøy kommune i Nordland. Stedet ble av SSB regnet som et tettsted fram til 2018, og ligger innerst i Heggfjorden 33 km fra Brønnøysund. 
Hommelstø var administrativt senter i den tidligere kommunen Velfjord.


== Kultur ==


=== Musikk ===
Canves
B.O.Country Fame
F.A.B.S.
Grovens Gammeldansorkester
Southern Tribute
Velfjord Blandakor
Bare Bengt Band
High Voltage


=== Teater ===
Velfjordrevyen


=== Museum ===
Helgeland Museum avd. Velfjord
Nevernes Havn – Senter for kystkultur på Helgeland


=== Sport ===
Hilstad Idrettslag
Øvre Velfjord Skytterlag


== Bedrifter ==
Coop Prix
Hommelstø Trelast
Brønnøy Kalk
Våpenteknikk
Nevernes Havn
Persplassen
Velfjord Service
Hongset Røye
Sør-Helgeland Opplevelser


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Southern Tribute
Helgeland Museum avd. Velfjord Arkivert 16. januar 2021 hos Wayback Machine.
Nevernes Havn
Hilstad Idrettslag
Persplassen
Christian Anfinsen

Dr. Christian Boehmer Anfinsen jr. (født 26. mars 1916, død 14. mai 1995) var en amerikansk kjemiker som i 1972 mottok Nobelprisen i kjemi for sin forskning om ribonuklease, spesielt forbindelsen mellom aminosyre-sekvenser og biologisk aktiv konformasjon.

Anfinsen ble født i Monessen i Pennsylvania, hvor han vokste opp i en familie av innvandrere fra Bergen, Norge, der foreldrene kom fra. I 1937 oppnådde han bachelorgrad ved Swarthmore College, mastergrad i organisk kjemi ved University of Pennsylvania i 1939, og ble kreert Ph.D. i 1939 ved Harvard University. Han ble valgt inn i National Academy of Sciences i 1963.I 1961 viste han at ribonuklease kan ombrettes etter denaturering og allikevel opprettholde enzym-aktivitet, hvorved han utledet at all informasjon som behøves for at proteinet skal oppnå dets endelige konformasjon ligger kodet i dets primære struktur.
Han konverterte til ortodoks jødedom ved å gjennomgå giur-prosessen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Nobelprisen i  kjemi 1972 hos Nobelprize.org
(en) Christian Anfinsen hos Nobelprize.org i forbindelse med tildelingen av Nobelprisen i kjemi 1972
Kort biografi om Christian B. Afinsen
Oddvar Einarson

Oddvar Einarson (født 7. februar 1949) er en norsk filmregissør.Han debuterte med kortfilmen Time i nyttelære i 1967 og har siden regissert en rekke filmer, hvorav de mest kjente er: Kampen om Mardøla (1972), Prognose Innerdalen (1981), X (1986), Karachi (1989) og Havet stiger (1990).
I 1987 vant han Amandaprisen for beste norske film: X.
Oddvar Einarson er sønn av karikaturtegneren Odd Einarson, og bror av filmskaperen Eldar Einarson.


== Filmografi (utvalg) ==
1996: Pust på meg
1992: Vårt daglige brød
1990: Havet stiger
1988: Karachi
1986: X; filmen vant Juryens spesialpris på filmfestivalen i Venezia i 1986
1981: Prognose Innerdalen
1972: Kampen om Mardøla; Norges bidrag til den 8. biennalen i Paris i 1973
1969: Odysse 68
1967: Time i nyttelære


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Oddvar Einarson på Internet Movie Database 
(sv) Oddvar Einarson i Svensk Filmdatabas 
(da) Oddvar Einarson på Filmdatabasen 
(en) Oddvar Einarson hos The Movie Database
Torget (Bergen)

Torget i Bergen, bestående fra Rundetårnet i øst mot vest av Frukttorget, Fisketorget og Blomstertorget, er et torg innerst i Vågen der det er en handelsplass med salgsboder for omsetning av fisk, skalldyr, bær, frukt og blomster i tillegg til suvenirer. Det har en stor tilstrømning av turister, særlig om sommeren.
Torget er egentlig navnet på gaten (fylkesvei 577) som løper på innsiden av handelsområdet  mens det offisielle navnet på handelsområdet er «Torgkaien», men det er det absolutt ingen som bruker.


== Shetlands-Larsens brygge ==
Shetlands-Larsens brygge fikk sitt navn i 1995 og utgjør den ytterste delen av Torgutstikkeren som likevel er det vanligste navnet å bruke idag. Knut Steens skulptur av Leif Andreas Larsen, Shetlands-Larsen fra Shetlandsgjengen ble avduket der i 1995.


== Historikk ==
Triangelen var frem til 1911 en utstikker fra Torget med fiskebrønn for kjøp av fisk fra båtene.
Handvognene som fungerte tildels som salgsflate og til frakt av varene ble om nettene oppbevart, gjerne med restene fra dagens salg, på Skur 11 eller inne langs noen av gårdene på Bryggen.
Bergens gamle Torg lå på Nikolaikirkeallmenningen, litt uvisst om det lå nede ved Vågen på Bryggen eller om det lå høyere opp ved Øvregaten


== Bildegalleri ==

		
		
		
		
		
		
		
		


== Eksterne lenker ==
(en) Torget, Bergen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Bergen byleksikon på nett, om Torget
Offisielle hjemmesider for Torget i Bergen
Conrad Langaard

Conrad Christian Parnemann Langaard (født 18. november 1823 i Lillesand, død 11. august 1897 i Kristiania) var en norsk forretningsmann. 
Den 26. april 1854 står følgende avertissement å lese i Morgenbladet:

Undertegnede har idag etablert Tobaksfabrik & udsalg i Gaarden No. 22 i Storgaden, hvilket jeg tillater mig at bekjentgjøre, idet jeg anbefaler mit Fabrikat på det Bedste. Christiania, den 22 April 1854. Conrad Langaard.
Han startet sin karriere med å grunnlegge en tobakksfabrikk, som han raskt kunne utvide. Han bygget den nye Langaards tobaksfabrik i Pilestredet i Oslo, og kom så langt at maskinene skulle monteres. Da gav leiren under fabrikken etter, og hele bygningen raste sammen; det samme hadde skjedd for hans bror Mads Langaard tolv år tidligere. 
Ettersom han ikke var forsikret tapte han nesten alt. Han halte selv ut brukbare materialer fra ruinene, og klarte å gjenreise bygningen på et bedre fundament. Fabrikken ble etter hvert landets største tobakksfabrikk. Ved Langaards død i 1897 hadde bedriften ca. 400 ansatte.Langaard hadde også interesser i andre bransjer. Han drev et skipsrederi, en trevarefabrikk og et bomullsspinneri, og ble en av landets rikeste menn. 
På søndagene var han som formann for Pleiestiftelsen for Smaabørn i Hegdehaugsveien involvert i veldedig arbeid.
Langaard er gravlagt på Vår Frelsers gravlund i Oslo.


== Se også ==
Conrad Langaard AS


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Historikk
Canadas flagg

Canadas nasjonalflagg også kjent som Maple Leaf og l'Unifolié består av et hvitt senterfelt med et stilisert 11-hakket lønneblad på rød bunn. Det har vært i bruk siden 15. februar 1965.Lønneblader har vært brukt som symbol på Canadas natur i ganske lang tid, i hvert fall siden 1700-tallet. Rødt og hvitt ble stadfestet av George V som Canadas nasjonalfarger i 1921, samtidig som landets våpenskjold ble fastsatt.


== Tidligere flagg ==

Fra omkring 1868 og framover brukte Canada en variasjon av red ensign som de facto nasjonalflagg. Tilhørigheten til Storbritannia var her symbolisert ved Union Jack i kantonen, mens det kanadiske ble uttrykt gjennom det sammensatte våpenskjoldet i flaggets frie ende. Våpenskjoldet inneholdt merkene for provinsene Ontario, Quebec, Nova Scotia og New Brunswick. Flagget var først og fremst til bruk på sjøen, som handelsflagg, og bruken av det på land fikk den første tiden ikke offisiell anerkjennelse. Det britiske admiralitetet godkjente den kanadiske red ensign for bruk til sjøs i 1892. Våpenskjoldet i flagget endret seg i takt med at nye provinser sluttet seg til den kanadiske konføderasjonen eller når våpenmerkene deres endret seg. I 1924 ble flagget endret slik at våpenmerket med samlingen av provinsmerker ble byttet ut med våpenet for selve Canada. Samtidig ble flagget godkjent for bruk på den kanadiske regjeringens bygninger utenlands. Offisiell anerkjennelse av flagget som nasjonalflagg på land kom først 5. september 1945. Flagget ble benyttet som nasjonalflagg inntil 1965. I perioden den kanadiske red ensign ble brukt, endret våpenskjoldet seg flere ganger. Lønnebladene endret eksempelvis farge fra grønt til rødt i 1957.


== Kongelige flagg ==

Dronningens personlige kanadiske flagg ble innført i 1961 og består av fem felter, de samme som finnes i Canadas riksvåpen. De tre første feltene er identiske med det britiske kongelige flagg og har våpenmerker i felter for England (leoparder), Skottland (løve og liljebord) og Irland (harpe), mens det fjerde feltet er byttet ut med Frankrikes tidligere kongevåpen med tre fleur-de-lis (liljer), gule på blå bunn. De fire feltene står for de europeiske folkene som anses som grunnleggere av Canada: engelskmenn, skotter, irer og franskmenn. Den nederste tredjedelen av flagget har tre lønneblader, symbol for Canada, røde på hvitt felt. I midten står det en blå blomsterkranset skive med dronning Elisabeth IIs monogram.
Kronens representant i Canada, generalguvernøren, har et eget flagg som er blått med et gul løve stående på en vulst i Canadas røde og hvite farger. Løven holder et rødt lønneblad. Den gule løven viser forbindelsen til Storbritannia og finnes også i mange andre flagg for generalguvernører i tidligere britiske kolonier som fortsatt deler statsoverhode med Storbritannia.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Whitney Smith: Flags through the ages and across the world, McGraw-Hill Book Co,Maidenhead 1975, side 220
Rick Archbold: I Stand for Canada: The Story of the Maple Leaf Flag, 2002


== Eksterne lenker ==
The National Flag of Canada Department of Canadian Heritage
The Great Canadian Flag Debate CBC Archives
Slaget om Vimyhøyden

Slaget om Vimyhøyden (engelsk: Battle of Vimy Ridge) var et slag utkjempet mellom tyske og hovedsakelig canadiske styrker under første verdenskrig. Siden det var et av de første slag der canadiske styrker opererte på egen hånd, fikk det meget å si for den canadiske nasjonale selvbevisstheten.


== Forløp ==
Vimy var blant de best befestede områdene på hele vestfronten og de allierte vurderte det som en uinntagelig festning. Britene og franskmennene hadde i flere år forsøkt å innta høyden med store tap, franskmennene alene mistet 150 000 soldater under ett forsøk i 1915. Strategisk var høydedraget svært viktig, da den var den eneste naturlige barrieren. 
De allierte besluttet å gjennomføre et nytt angrep i 1917, valget falt på canadierne, og for første gang ble de fire divisjonene i det canadiske korpset (Canadian Corps) benyttet samlet. Den britiske 5. infanteridivisjon deltok også under angrepet. Canadierne hadde lært av de mislykkede britiske og franske forsøkene og besluttet å prøve ut nye taktikker på troppenivå blant annet utstrakt bruk av maskingeværer som (Lewis Gun), samt å gi grundig orientering og detaljerte kart ikke bare til befalet og offiserene, men også til menige soldater. De bygget opp en kopi av Vimyhøyden bak egne linjer og tilbragte mange måneder på å drille på angrepet.


== Slaget ==

2. april 1917 begynte de canadiske styrkene verdens største artilleribeskytning frem til da, på en uke skjøt de canadiske styrkene over en million granater mot de tyske stillingene. Artilleriangrepet var så hardt at det kunne høres helt til London. Under artilleridekning avanserte det 30 000 mann store canadiske korpset 9. april, og på under 2 timer hadde tre av de fire canadiske divisjonene nådd sine mål. De siste målene ble nådd i løpet av kvelden. 12. april kontrollerte de canadiske styrkene hele høyden.


== Etter slaget ==
Angrepet kostet de canadiske styrkene 3598 drepte og 7104 sårede. De tyske styrkene ved Vimyhøyden mistet i samme periode 6604 drepte og sårede. Slaget fikk lite å si på det strategiske nivået, men den psykiske effekten var stor, for de alliertes del var den sterkeste tyske befestningen på vestfronten beseiret med forholdsvis minimale tap.
Slaget gav også canadierne rykte på seg for å være de beste allierte soldatene.
Vimy er det stedet i Frankrike og Belgia med høyest konsentrasjon av ueksploderte granater.
Det britiske bombeflyet Vickers Vimy er oppkalt etter slaget.


== Vimymonumentet ==

På Vimyhøyden ligger nå det canadiske Vimymonumentet, som er Canadas største krigsmonument. Grunnen det står på er gitt i gave av den franske regjering til den canadiske.
Julian Byng

Julian Hedworth George Byng, 1st Viscount Byng of Vimy (født 11. september 1862 i Wrotham Park i Middlesex i England, død 6. juni 1935 i Thorpe-le-Soken i Essex) var en britisk offiser som tjenestegjorde under første verdenskrig, blant annet som sjef for det canadiske korpset. Han ble feltmarskalk og var den 12. generalguvernøren i Canada.


== Liv og virke ==
Byng inntrådte i kavaleriet i 1883 og deltok som major i boerkrigen 1899-1902, ble generalmajor i 1909, generalløytnant i 1916 og general i 1917. 
Ved utbruddet av verdenskrigen ble Byng sjef for 3. armékorps ved Dardanellene (Suvia). I mai 1916 ble han sjef for det kanadiske armékorps og vant som sådan slaget ved Vimy 9. april 1917 og ble i juni samme år sjef for 3. armé. Han ble gitt baronverdighet for sine fortjenester i krig (han ble viscount i 1928). Byng tok avskjed i 1919.
Han var i perioden 1921-1926 generalguverør i Canada. Generalguvernørutnevnelsen skjedde i samråd med canadiske myndigheter.Han ble i 1928 utnevnt til politisjef i London.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Julian Byng, 1st Viscount Byng of Vimy – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Julian Byng hos Hansards parlamentsdebatter 
(en) Julian Byng hos The Peerage
Mount Logan

Mount Logan er Canadas høyeste fjell og det nest høyeste fjellet i Nord-Amerika (etter Denali). Mount Logan er 5 959 meter høyt og ligger i Yukon. Det er kjent for ekstreme temperaturer; 26. mai 1991 ble det målt -77.5 °C, det kaldeste utenfor Antarktis. Det ble først besteget 23. juni 1925. 
Mount Logan er oppkalt etter Sir William Edmond Logan, en kanadisk geolog og grunnlegger av the Geological Survey of Canada (GSC). Fjellet er blitt foreslått omdøpt til Mount Trudeau etter den kanadiske statsministeren Pierre Trudeau. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Mount Logan – kategori av bilder, video eller lyd på Commons