jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Rybczynski-teoremet

Rybczynski-teoremet ble utviklet av den polsk-fødte engelske økonomen Tadeusz Rybczynski (1923–1998).  Teoremet ble publisert i 1955 for å forklare hvordan produksjonen endres når ressursene i en økonomi endres.  Det slår fast at: Økt tilgang på en innsatsfaktor fører til økt produksjon av den vare som er intensiv i bruken av vedkommende faktor, og redusert produksjon av den andre varen. 
Teoremet viser hvordan endringer i en innsatsfaktor påvirker ferdigproduktet av goder når full sysselsetting opprettholdes. Teoremet er nyttig til å analysere effekten av investering i kapital, immigrasjon og emigrasjon, innenfor konteksten av Heckscher-Ohlin- modellen. I diagrammet nedenfor er begrensningene i arbeidsmarkedet markert med rødt og begrensningene i kapital med blått. Anta produksjonen kommer på produksjonsmulighetskurven (PMK) på punkt A.
Anta at det skjer en økning i arbeidssokken. Dette vil føre til en bevegelse av arbeidsbegrensningen utover. Produksjonen vil derfor tilpasses i punktet B. Produksjon av arbeidsintensive goder som klær vil øke fra C1 til C2. Produksjonen av kapitalintensive goder som bilder vil falle fra S1 til S2.
Dersom det skjedde en økt tilgang på kapital, så ville det motsatte skje. Da ville en økning i kapital medføre en reduksjon produksjon av klær, mens det vil være en økning i produksjon av biler. Siden helningen i faktortilgangskurven er brattere enn den kapitalintensive, så regnes biler for en kapitalintensiv næring og klær som en arbeidsintensiv.
Generelt kan man si at ved gitt forhold mellom produktprisene, vil økt tilgang på én av produksjonsfaktorene føre til økt produksjon av den vare som bruker denne faktoren intensivt, mens produksjonen av den andre varen vil avta.
Siden det forutsettes uendrede produktpriser, så skjer det ingenting med faktorprisene, og derfor ingenting med forholdet mellom arbeids- og kapitalinnsatsen i den enkelte bransje.
En implikasjon av teoremet er at det er  mer effektivt å tilpasse seg til endret ressurstilgang ved å endre næringsstrukturen enn ved å endre faktorsammensetningen i den enkelte bransje.


== Kilder ==
Norman, Victor. Næringsstruktur og utenrikshandel. Universitetsforlaget, 1993
Havoverflatetemperatur

Havoverflatetemperatur (også kalt SST etter «Sea surface temperature» på engelsk) er temperaturen i vannoverflaten. I praksis vil betydingen av overflaten variere litt etter hvilken målemetode som er brukt. 


== Måle SST ==
Forskjellige måleteknikker av SST kan av og til gi forskjellige resultater. De tidligste teknikkene gikk ut på å sette et termometer i en bøtte med vann man hadde tatt opp fra sjøen. De første automatiske teknikkene gikk ut på å måle temperaturen i vannet som ble tatt ombord på store skip. Disse målingene var inkonsistente, siden vannet som blir pumpet inn blir tatt fra forskjellige dyp fra båt til båt og kunne også variere etter hvor tungt et skip var lastet. 
De mest eksakte målemetodene er nok målinger fra stasjonære bøyer der målingene tas omtrent 1 m under havoverflaten. Det finnes også mange bøyer som driver rundt med havstrømmene, og disse målingene blir sendt opp til satellitter for videre distribusjon. Data fra disse drivende bøyene kan riktignok være noe uåplitelige. Særlig i Stillehavet er det plassert ut mange bøyer for å studere og varsle El Niño-fenomenet.Satellitter blir mer og mer brukt til å måle havoverflatetemperaturen, siden de kan måle temperaturen over store områder. Satellittene måler varmestrålingen, som er den infrarøde delen av det elektromagnetiske spekteret, fra overflaten. Bølgelengdene de måler er valgt empirisk, og er bølgelengder som kan gå gjennom atmosfæren uten å bli absorbert (med mindre det er skyer), og som har maksimal svart legemsstråling. Problemet med satellittmålinger er at de bare måler det øverste 10 mikrometer tykke laget av overflaten, og vil kanskje ikke representere den «virkelege» havoverflatetemperaturen i det øverste metertykke laget. Siden satellittene ikke kan måle gjennom skyer, vil temperaturen som måles alltid være i fint vær. Fordelene med å kunne måle temperaturen over så store områder som satellittar kan, er likevel mye større enn ulempene. 


== SST og tropiske sykloner ==
SST over 26,5ºC er regnet for å være ideelle temperaturer for å danne tropiske sykloner, og som regel får man kraftigere sykloner jo høyere havoverflatetemperaturen er. Det er riktignok flere faktorer som skal til for å danne tropiske sykloner.
En tropisk syklon tar til seg såpass mye varme og rører om overflatelaget i havet så pass mye at havoverflatetemperaturen ofte er lavere enn i omgivelsene etter at en tropisk syklon har passert. Dette kan av og til hindre at nye tropiske sykloner oppstår.Endringer i SST kan være viktig for livet i havet. Organismer som plankton, sjøgress, skalldyr, fisk og pattedyr kan alle bli påvirket av slike endringer, men man har ennå ikke full oversikt over hvor stor rolle slike endringer spiller.


== Eksempler på overflatetemperaturer i Norge ==
Temperaturene under er basert på satellittmålinger, og viser gjennomsnitt siden 1984.

Utvalg av gjennomsnittlige vanntemperaturer (°C)


== Referanser ==
Norway Debate

Norway Debate (norsk: norgesdebatten) var en debatt i det britiske Underhuset som fant sted den 7. og 8. mai 1940. Det var tilsynelatende og formelt en debatt om utviklingen av De alliertes felttog i Norge etter det tyske angrepet på Norge, men debatten utviklet seg til å bli en massiv kritikk av krigføringen og statsminister Neville Chamberlain.
Ved voteringen ved debattens slutt var det et anseelig antall av regjeringens støttespillere som enten stemte imot regjeringen eller unnlot å støtte den: 40 konservative parlamentsmedlemmer hadde stemt imot Chamberlain, mens 30 hadde unnlatt å stemme, på tross av stort press fra partiets innpiskere. Selv om han vant avstemningen med 281 mot 200 stemmer følte Chamberlain at tallene måtte regnes som et mistillitsvotum, og at han ikke kunne fortsette.To dager senere gikk regjeringen av, og ny statsminister for en samlingsregjering ble Winston Churchill.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Nicholas Shakespeare (2017). Seks minutter i mai : Hvordan invasjonen av Norge gjorde Churchill til statsminister (Six Minutes in May). Forlaget Press. ISBN 9788232803255.  [oversatt til norsk av Christian Rugstad]
Maurholen holdeplass

Maurholen stoppested ble åpnet 1879 på Jærbanen som Lille Sirevaag holdeplass. 1904 ble den oppgradert til  stoppested. Den ble tatt i bruk 13. desember 1879, stasjonsbygningen var ferdigbygd året før. Rundt 1904 ble den oppgradert til stoppested, 1934 fikk den navnet Maurholen. 1. mai 1944 ble driften av stoppestedet nedlagt og Maurholen ble holdeplass igjen. Stoppestedet hadde opprinnelig stor betydning for befolkningen på Eigerøya, men da Eigerøy bru ble åpnet i 1951 ble holdeplassen nedlagt. 
I ettertiden ble stasjonsbygningen drevet som feriested for ansatte ved jernbanen, senere ble stedet overtatt av Eigersund kommune. I dag drives det galleri i det tidligere stasjonsbygget.


== Navnhistorikk ==
«Lille Sirevaag holdeplass» fra 1879 til 1904
«Lille Sirevaag stoppested» fra 1904 til 1921
«Lille Sirevåg stoppested» fra 1921 til 1934
«Maurholen stoppested» fra 1934 til 1944
«Maurholen holdeplass» fra 1944


== Eksterne lenker ==
Stasjonsdatabasen om Maurholen
Dalane Tidende om Maurholen holdeplass (17. september 2008)
Benjamin Feddersen

Benjamin Johan Feddersen (født 7. desember 1823 i København, død 15. november 1902) var en dansk forfatter og musikklærer. Han gikk på Borgerdydskolen i København og Den Polytekniske Læreanstalt, og studerte senere musikk og arbeidet også som musikklærer. 
Var god venn av Edvard Grieg og støttet ham i tidlige år. Skrev bl.a. sangtekstene til Til kirken hun vandrer og Claras sang.
Noen titler: 

Dramatisk farse: Jens Støvring (uropf i Kasinos Theater 1865)
Eventyr paa Fodrejsen 1883
Et Ægteskab 1883
Frieriet på Helogoland
Julesport 1892
Isidora 1885
Julenødder for store og smaa 1899


== Referanser ==
Adolf Langsted

Adolf Christoffer Langsted (født 4. februar 1864 i København, død 7. april 1919) var en dansk forfatter og skolebestyrer. Han skrev romaner, dikt og dramaer.


== Bibliografi ==


=== Diktsamlinger ===
Et Korstog (1887)
En Valfart til Bibelens hellige Land (1891)
Liv (1894)


=== Romaner ===
Helteskikkelser (1886)
Hugi (1886)
Snehvide (1886)
Karl af Valois, (1888, dramatikk)
Bayard eller Ridderen uden Frygt og Lyde (1890)
Enfold (1890)
Julekongens Dom (1890)
Læsning for Ungdommen (1890)
Nissehuen (1890)
Peter Willemoës (1890)
Den sidste Korsridder (1890)
Konger uden Land (1891)
Kong Bjørn (1892)
Philip og Olaf (1893)
Bukkar (1894)
Jernmasken (1894)
Vedbend (1896)
Kristian den Fjerde (1899)
Lyng (1901)
Robinson (1904)
Hjemløs (1905)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Adolf Langsted – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Adolf Langsted på Internet Movie Database 
(da) Adolf Langsted på Filmdatabasen 
(da) Adolf Langsted på danskfilmogtv.dk
Agape

Agape (gresk: ἀγάπη) er i katolsk teologi et nytestamentlig uttrykk for Guds kjærlighet og for den overnaturlige kjærlighetsevne som mennesket mottar i dåpen og som er en delaktighet i Guds kjærlighet. Den er følge av den helliggjørende nåde som mottas ved dåpen eller restitueres etter absolusjon fra syndeskyld.
I liturgihistorien er agape en betegnelse for de måltider som de kristne i de første århundrer feiret i fellesskap for å uttrykke sin kjærlighet til hverandre, jf. 1 Kor 11,20-22.33-34. Disse kjærlighetsmåltider var ikke identiske med Eukaristien, men ble muligvis i en kortere periode avholdt i forbindelse med denne. I form var de sannsynligvis inspirert av jødiske forbilder.I katolsk tradisjon representerer agape ubetinget kjærlighet, og forklares ofte som motsatsen til eros (gresk: ἔρως), som betyr 'intim kjærlighet'.


== Referanser ==
Jerzy Łukaszewski

Jerzy Łukaszewski (født 21. juli 1924 i Terebiezow i Polen, død 3. juni 2020) var en belgisk akademiker av polsk opprinnelse. Han underviste ved Europacolleget fra 1961 til 1990, og var fra 1972 collegets rektor. Fra 1991 til 1996 var han Polens ambassadør til Frankrike.


== Referanser ==
Ekornfamilien

Ekorn (fra norrønt: íkorni) er det vanlige navnet til enkelttannede gnagere av familien Sciuridae (fra gresk: skia «skygge» og oura «hale», med andre ord «hale som kaster skygge»). 


== Arter ==
Familien omfatter rundt 200 arter i omkring femti slekter. De dyrene man først og fremst tenker på som ekorn i nordlige deler av verden, er de trelevende artene. Men også flere andre arter, som præriehunder og murmeldyr, tilhører ekornfamilien. 
Ekorn har en hale med stritt hår. De har fire frie tær på forbena og fem på bakbena. Tærne har ganske kraftige klør. Hodet kan ha noe forskjellig form. Bakbena er kraftige, og ekornene går ofte oppreist på to ben og bruker forføttene som «hender».


=== Liste over arter (utvalg) ===
amerikansk rødekorn (Tamiasciurus hudsonicus)
alpemurmeldyr (Marmota marmota)
berberjordekorn (Atlantoxerus getulus)
californisk jordekorn (Otospermophilus beecheyi)
dvergsisel (Spermophilus pygmaeus)
ekorn (Sciurus vulgaris)
eurasisk flygeekorn (Pteromys volans)
flekket kjempeflygeekorn (Petaurista elegans)
østamerikansk gråekorn (Sciurus carolinensis)
gulsisel (Spermophilus fulvus)
hvitstripepraktekorn (Calloscirius prevostii)
indiakjempeekorn (Ratufa indika)
persiaekorn (Sciurus anomalus)
perlesisel (Spermophilus suslicus)
reveekorn (Sciurus niger)
rødsisel (Spermophilus major)
sibirstripeekorn (Tamias sibiricus)
sisel (Spermophilus citellus)
skogmurmeldyr (Marmota monax)
steppemurmeldyr (Marmota bobak)
vestlig gråekorn (Sciurus griseus)


== Trelevende ekorn ==
De trelevende artene har en hale som med sin store pels er nesten like stor som resten av kroppen. Mange av dem har spisse dusker på ørene. 
De kan bevege seg veldig raskt, både på bakken og opp i trærne. De er dyktige klatrere som gjør bruk av den store halen til å holde balansen. De kan også holde halen over seg når det regner, eller sno den om seg når det er kaldt.
De er ofte selskapelige og ganske uredd mennesker og de oppsøker ofte fuglebrett. Man kan oppnå kontakt med dem og mate dem. De spiser frø og nøtter og gnager ofte på kongler. De spiser også annet plantemateriale og dessuten insekter, egg og fugleunger.


== Utbredelse ==
Ekorn påtreffes i store deler av Europa og Asia, men ikke i Australia.


=== Utbredelse i Norge ===
I Norge finnes arten ekorn som hovedsakelig holder til i barskog, også så langt nord som i Finnmark, og i bjørkeskog på fjellet. Antallet ekorn varierer fra år til år, de år hvor man har spesielt mange ekorn, benevnes gjerne ekornår.


== Galleri ==

		
		
		
		
		


== Se også ==
Liste over pattedyr i Norge


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) ekornfamilien i Encyclopedia of Life 
(en) ekornfamilien i Global Biodiversity Information Facility 
(no) ekornfamilien hos Artsdatabanken 
(sv) ekornfamilien hos Dyntaxa 
(en) ekornfamilien hos Fauna Europaea 
(en) ekornfamilien hos Fossilworks 
(en) ekornfamilien hos ITIS 
(en) ekornfamilien hos NCBI 
(en) Kategori:Sciuridae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Sciuridae – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Sciuridae – detaljert informasjon på Wikispecies
Arkhidamos II

Arkhidamos II (gresk: Ἀρχίδαμος Β΄) var en spartansk feltherre, politiker og konge (469-427 f.Kr.). Han er mest kjent for sin rolle i Peloponneskrigen, hvis første periode er oppkalt etter nettopp Arkhidamos: den arkhidamiske krig.
Arkhidamos II slo ned helotenes opprør (sannsynligvis i 464 f.Kr.). Ettersom Athens herredømme til sjøs ikke lot seg bryte, angrep han tidlig i Peloponneserkrigen fra 431 til 427 hvert år (431, 430 og 428) inn i Attika og ødela markene, men den attiske befolkning trakk seg tilbake bak «de lange murer» mellom Athen og havnen Pireus. Bare det året (429 f.Kr.) da den pesten hjemsøkte Athen som også den athenske politiker Perikles ble dødsoffer av, unnlot Arkhidamos II å angripe.
Denne første krigsfasen, 431 til 421, kalles gjerne den arkhidamiske krig, selv om Arkhidamos egentlig forsøkte å unngå krig. Arkhidamos II beleiret også  Plataiai (i 429–427 f.Kr.), en polis som var alliert med Athen.


== Litteratur ==
P. A. Cartledge: Archidamus. In: The Oxford Classical Dictionary. 4. Auflage. Oxford University Press, Oxford 2012, ISBN 978-0-19-954556-8, s. 140.
Karl-Wilhelm Welwei: Sparta. Aufstieg und Niedergang einer antiken Großmacht. Klett-Cotta, Stuttgart 2004, ISBN 3-608-94016-2, s. 214ff. og s. 427 (Index, s.v. Archidamos II.).
Lakhes

Lakhes (gresk: Λάχης, født ca. 475, død 418 f.Kr.) var en athensk aristokrat, sønn av Melanapos, og general under Peloponneskrigen.
Ekklesia (antikkens Hellas)

Ekklesia (gresk: ἐκκλησία) var den demokratiske folkeforsamlingen i antikkens Athen i bystatens gullalder. Etter Solons reformer i 594 f.Kr. ble den åpen for alle mannlige borgere over 18 år med to års militærtjeneste å delta i folkeforsamlingen. Forsamlingen var åpen for alle borgere, uansett samfunnsklasse, til å delta. Forsamlingen var ansvarlig for å erklære krig, militær strategi, og velge strategoi (hærførere), og andre myndighetspersoner. Den var også ansvarlig for å nominere og velge øvrighetspersoner, således velge medlemmer av Areopagos. Forsamlingen hadde også siste ord i lovforslag og retten til å tilkalle øvrighetspersoner til å redegjøre for deres år i posisjonen.
På 400-tallet f.Kr. utgjorde dets medlemmer til rundt 43 000 menn. Det ville ha vært vanskelig for fattige mennesker utenfor det urbane senteret Athen å delta uten betaling for oppmøte som ble introdusert på slutten av 400-tallet f.Kr. Ekklesia møttes i begynnelsen en gang hver måned, men senere kom det sammen tre eller fire ganger per måned. Agendaen for ekklesia ble etablert av boulé, det folkelige rådet. Stemmer ble avgitt ved å vise hånden.
Ekklesia ble valgt ved loddtrekning årlig av boulé. En del av deres makt under Solon ble senere delegert til rådet av Perikles i hans reformer. Ekklesiasterion var den bygningen som ble konstruert særskilt for møtene til ekklesia. Som mange andre bystater hadde ikke Athen et eget ekklesiasterion. Isteden ble de faste møtene holdt på Pnyx, som lå mindre enn 1 km. vest for Akropolis og 1,6 km. sørvest for Athens sentrum. To årlige møter ble holdt i Dionysosteateret. En gang rundt 300 f.Kr. ble alle møtene til ekklesia flyttet til teateret. Møtene kunne tiltrekke seg store forsamlinger: opptil 6 000 borgere kunne tidvis var til stede i løpet av 400-tallet f.Kr.En form for politistyrke på 300 skytiske slaver bare reip farget rød av oker for bevirke borgerne som hang igjen i Athens agora til å delta i møtene. Enhver med klær merket av å ha blitt dasket med rød oker og som ikke deltok i møtet kunne bli bøtelagt.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Hansen, Mogens Herman; Fischer-Hansen, Tobias (1994): «Political Architecture in Archaic and Classical Greek Poleis» i: Whitehead, David: From Political Architecture to Stephanus Byzantius: Sources for the Ancient Greek Polis, Historia: Einzelschriften, bind 87, Stuttgart: Franz Steiner Verlag, s. 23–90, ISBN 978-3-515-06572-6.
Moore, J. M., red. (1975): Aristotle and Xenophon on Democracy and Oligarchy, Berkeley and Los Angeles, California: University of California Press, ISBN 978-0-520-02909-5.
Osborne, Robin, red. (2008): The World of Athens: An Introduction to Classical Athenian Culture, Cambridge, United Kingdom: Cambridge University Press, ISBN 978-0-521-69853-5.
Sinclair, R. K. (1991): Democracy and participation in Athens, Cambridge, United Kingdom: Cambridge University Press, ISBN 978-0-521-42389-2.


== Se også ==
Apella
Heliaia
Areopagos
Athenske demokrati
594 f.Kr.


== Begivenheter ==
Solon gjennomfører sine reformer i antikkens Athen
Operasjonssykepleie

Operasjonssykepleie er sykepleie knyttet til kirurgisk behandling av pasienter på sykehus.  
I Norge gis pleien av operasjonssykepleiere, som har tatt en Masterutdanning eller spesialistutdannelse på 2-1,5 år, i tillegg til ordinær sykepleieutdannelse. 
Operasjonssykepleiere gir faglig forsvarlig operasjonssykepleie til pasienter som gjennomgår kirurgiske undersøkelser og/eller inngrep, og er en viktig del av operasjonsteamet. De innehar avanserte kunnskaper om anatomi,patofysiologi,mikrobiologi  og infeksjonsforebyggende arbeid. Operasjonssykepleiere behersker to arbeidsroller, den sterilt utøvende og den koordinerende. Den sterilt utøvende har ansvar for kirurgisk assistanse, samt steriliteten i det kirurgiske feltet. Den koordinerende har ansvar for pasient rettet arbeid som korrekt leiring på operasjonsbordet, forhindre nedkjøling av pasienten og infeksjonsforebyggende tiltak. Den koordinerende har også ansvar for at rett kirurgisk og medisinteknisk utstyr er tilgjengelig og at arbeidet på operasjonsstuen blir koordinert.Operasjonssykepleierne leder og arbeidet med reprossesering av kirurgiske instrumenter og drifter operasjonsavdelinger. 

Operasjonssykepleiere arbeider i sykehusets operasjonsavdelinger, dagkirurgiske enheter/ kirurgisk poliklinikk, akuttmottak/skadestuer, legevakt, katastrofeteam, sterilsentral og i katastrofe og krigsområder.
Slaget ved Koroneia (447 f.Kr.)

Slaget ved Koroneia ble utkjempet mellom det athenske sjøforbundet og den boeotiske forbund i 447 f.Kr., som en del av konfliktene som innledet Peloponneskrigen.
I 457 f.Kr. hadde athenerne tatt kontroll over Boeotia i slaget ved Oinofyta, og brukte de neste 10 årene på å konsolidere sjøforbundets makt. I 454 f.Kr. mistet Athen en flåte i forsøket på å hjelpe et egyptisk opprør mot Persia. I frykt for å miste flere medlemmer i sjøforbundet, flyttet athenerne statskassen fra Athen til Delos i 453 f.Kr., og signerte Kalliasfreden med Persia, en gang mellom 452 og 450 f.Kr.
Den deliske liga, eller det athenske sjøforbundet var i virkeligheten et athen-dominert rike, for Athen hadde i realiteten all makt. Athen var vanligvis suksessfull på havet, men de hadde problemer på land. Innen 447 hadde noen av mennene, som var i eksil fra Boeotia etter den athenskes seieren der, returnert hjem og begynt å ta kontrollen over noen av de boeotiske byene. Athenerne, under Tolmides, med 1000 hoplitter i tillegg til noen tropper fra deres allierte, marsjerte inn i Boeotia for å ta tilbake de gjenerobrede byene. De klarte å ta Kaironia, men ble angrepet og bekjempet av boeotierne ved Koroneia. Athenerne ble tvunget til å gi bort kontrollen av Boeotia, og nederlaget førte til opprør ved Évvia og Megara, noe som igjen førte til ytterligere konflikter med Sparta, og som til slutt endte med Peloponneskrigen
William av Poitiers

William av Poitiers må ikke forveksles med et av barna til kong Henrik II av England; William, greve av Poitiers.William av Poitiers (født ca. 1020 i Les Préaux ved Pont-Audemer, død 1090) var en normannisk krønike-skriver som ble født i Les Préaux i nærheten av Pont-Audemer, og kom fra en innflytelsesrik normannerfamilie. En av hans søstre ble abbedisse ved klosteret i Préaux. 
Etter å ha tjenestegjort som ridder og soldat, og deltatt i flere slag, studerte han ved Poitiers før han kom tilbake til Normandie for å bli prest for hertug Vilhelm II av Normandie, den senere Vilhelm erobreren, og erkediakon av Lisieux. Han ble ansett for å være en av de best informerte og beleste menn i sin tid. Han kjente til greske og latinske forfattere. Han levde til han ble svært gammel, men man vet ikke helt når han døde, antagelig en gang rundt 1087 og 1090.Orderic Vitalis har gitt en kort biografi om ham i sin Historia ecclesiastica hvor han forteller at han også skrev vers.
William skrev en lovprisende biografi om hertugen, Gesta Guillelmi II ducs Normannorum – Dådene til Vilhelm II, Normannernes hertug. Det ble overrakt til kong Vilhelm av forfatteren mellom 1071 og 1077. Det eksisterer i ett eneste manuskript (Cottonian Manuscript, British Museum), som er bortimot ødelagt. I henhold til Ordericus Vitalis strakte ikke opptegnelsene seg lengre enn til 1071, men det er ikke riktig. Begynnelsen (fra rundt 1047) og slutten av verket (fra 1068) har gått tapt.
Den mest omfattende delen dekker perioden mellom 1047 og 1068 og har verdi for å dekke detaljer om hertug Vilhelms liv, skjønt ikke tillitvekkende med hensyn til hva som skjedde i England. Den gir en detaljert beskrivelse om forberedelsene for den normanniske invasjonen av England, om slaget ved Hastings og hva som skjedde etterpå. Blant de kildene han har benyttet er Dudo av Saint-Quentin og annaler som nå har gått tapt. Han forhørte og intervjuet også vitner til hendelsene. For en moderne leser skjemmes verket av en stadig lovprising av brutalitet. Stilen er pretensiøs, komposisjonen omhyggelig og en bortimot panegyrisk i den subjektive omtalen av hertug Vilhelm.Eksempelvis forteller William av Poitiers at hertug Vilhelm utmerket seg både som soldat og med tapperhet. Han dominerte slagene, løftet motet til sine menn og delte deres farer. Han var edel general, inspirerte med sitt mot, delte farer, mer enn ofte kommanderte menn til å følge ham enn å jage dem framover fra bak i rekkene. Fienden i slaget ved Hastings mistet motet ved synet av den enestående og fryktinngytende ridderen. Tre hester ble drept under ham og tre ganger landet han på føttene. Skjold, hjelmer, brynjer ble kuttet opp av hans rasende og skinnende sverd mens andre angripere ble holdt unna med skjoldet....
Det ble skrevet en gang mellom 1071 og 1077, og verket ble også en av kildene til Orderic Vitalis. Verket har blitt oversatt til moderne engelsk, The Gesta Guillelmi of William of Poitiers (ISBN 0-19-820553-8).


== Referanser ==
Hyperbolos

Hyperbolos (gresk: Ὑπέρβολoς) var en athensk politiker, aktiv i den første delen av Peloponneskrigen, som kom frem i lyset etter Kleons død.
Kleon

Kleon (gresk: Κλέων) (d. 422 f.Kr.) var en athensk strategos under Peloponneskrigen. Han var den første eminente representanten fra den kommersielle klassen i den athenske politikken.


== Referanser ==