jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Onkel Tuka

Onkel Tuka er et band fra Halden. Bandet har gitt ut ti album og fikk Spellemannprisen 2011 i klassen country for albumet Hvit honning.


== Medlemmer ==
Håkon Ohlgren – vokal
Lars Ivar Borg – bass, munnspill og kor
Kjell Pop – mandolin, dobro, autoharpe- kassegitar og kor
Omar Østli – gitar, kor
Åsmund Solli – trommer, tamburin og kor
Snorre Kopperud - fele
Halvor Næss Diesen - lyd


== Diskografi ==
Henta av Gud, singel - (1998)
Egils menn, EP - (1998)
Geriljagress, album – (1998)
Geriljagospel, album – (2006)
Hotell Hellman EP – EP, 3 spor (2008)
Hotell Hellman, album – (2008)
Hvit honning, album - (2011)
Fred Fred Fred, singel feat. Henning Kvitnes - (2012)
Woodys verden – en hyllest til Woody Guthrie 100 år, album (2012)
Musekongen blues, album - (2013) Barneplate.
Under fulle seil, singel - (2017)
Klokkene ringer!, album - (2017)
Geriljagospel -The Tandberg Sessions -  Live in mono, album (2018)
Sinnabrus blues, singel - (2018)
Sinnabrus blues, album - (2018) Barneplate
O helga natt - dagen lang, singel - (2018)
Jula er på vei, singel - (2019)
Er det noen her som skal til Kirkenær/Blå nå, EP - (2019)
Vraket av Alexander Kielland, singel - (2020)
Ja til Alle Kvinner, singel - (2020)
Mitt liv som hund, singel - (2020)
Julaften i Ørkenen Sur, singel - (2020)
Lykke til med meg, album - (2020)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Voss kirke

Voss kirke, også kalt Voss kyrkje og Vangskyrkja, er en langkirke i stein fra 1277 på Vossevangen i Voss kommune i Vestland fylke. Kirken er viet til St. Mikael. Kirken, som trolig er bygget siste halvdel av 1200-tallet, har sannsynligvis vært hovedkirke og sognekirke for et stort område. En vet at sognets menn var byggherrer for kirken da dette er nedskrevet av Magnus Lagabøte i 1271 der han oppmuntrer dem til videre innsats med steinkirken.


== Bygningen ==
Kirken har et rektangulært skip og nesten kvadratisk kor og vestparti. Dette finner en på flere kirker i området som har innflytelse av bergensgotikken. Kirken har kraftige strebebuer på grunn av dårlige fundament. Før restaureringen på 1870-tallet hadde kirken også kalkpuss. Portalene er spissbuete nøkterne i kleberstein. Kirken ble restaurert på nytt i 1950-1953, da den i stor grad ble tilbakeført til slik den var før endringene på 1870-tallet. Den rikt dekorerte prekestolen, krusifikset, korskillet og flere malerstykker som hadde blitt fjernet eller malt over i 1870-årene, ble tilbakeført allerede i 1936. Siden restaureringen på 1950-tallet har ytterveggene stått helt uten murpuss.

		


== Interiør ==
Kirken har gjennomgått store utskiftinger og reparasjoner som er dokumenert i kirkeregnskapene. Av middelalderinventaret er bare alteret tilbake. Altertavlen er bygget rundt et sengotisk alterskap. Det er kvadratisk med en utskåret sirkelrundt ornament som i middelalderen skulle forestille skyer. Det er vanlig å bruke denne typen skyer ved scenen Marias himmelkroning. En slik scene finner vi bak 1600-talls maleriet med korsfestelsesscenen som idag utgjør altertavlen. Fotstykket til altertavlen har bemalingen intakt og det viser Jesus i Getsemane. Prekestolen er fra renessansen.På korskillet henger et 1600-talls krusifiks. Kirken har ikke tradisjonell døpefont, men en dåpsengel kjøpt i København ca. 1820. Det er en legemsstor, hvitmalt trefigur som holder dåpsfatet i hendene. Den henger ned fra kortaket og blir senket når der er barnedåp i kirken.

		
		
		
		


== Kirkegård ==
Kirkegården ved kirken er gått ut av bruk til nye begravelser. På Vossevangen finnes to gravplasser: Tunshoved (tidligere Voss assistentkirkegård 1) og Voss assistentkirkegård 2.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Ekroll, Øystein, Stige, Morten, Havran, Jiri, Middelalder i Stein bind 1 i serien Kirker i Norge, Oslo 2000, ISBN 82-91399-09-3
Berg, Arne (1977). Voss kyrkje : Vangskyrkjo på Voss. Voss kommune. 


== Eksterne lenker ==
Bilder fra kirken fra Kunsthistorie.com
«Voss kirke». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Christiansted

Christiansted er by på St. Croix som er den del av De amerikanske Jomfruøyer, tidligere Dansk vestindia. Byen ble grunnlagt i 1733 og oppkalt etter Kong Christian VI av Danmark-Norge. Christiansted har en befolkning på 3 000 (2004).
Christiansted domineres av sitt Christiansværn fra 1738, som i motsetning til de røde fortene i Frederiksted og Charlotte Amalie har en gul farge.
En stor del av bysentrum er en del av Christiansted National Historic Site hvor Christiansværn (1734), det gamle danske tollbod (1844), lagerbygningen til dansk vestindisk kompani (1749) og Klokketårnpalasset (1753) inngår
Den gamle regjeringsbygning fra 1830, hvor portretter av kong Frederik VII og guvernør Peter von Scholten ennå henger på en hedersplass. 


== Historie ==
Danskene kjøpte øya St. Croix i 1733, og valgte for sin første bosetning på øya et sted med muligheten for en god havn på nordkysten. Her hadde det tidligere vært en liten fransk landsby kalt Bassin. Den visjonære lederen og guvernør Frederik Moth lagde en byplanen, og oppkalte byen etter Christian VI. I tillegg delte han inn øyen i plantasjer hver på 150 hektar. Disse plantasjene ble tilbudt nybyggere til en svært billig penge. Befolkningstallet på øyen steg raskt til 10 000, hvorav 9 000 var slaver fra Afrika. 
Christiansted var i perioden fra 1754 til 1871 hovedstaden i Dansk Vestindia.


== Et skipsanløp 1768 ==
En sommerdag 1768 ankret den danske fregatten «Fredensborg» opp på havnen i Christiansted med ca. 240 slaver ombord. 265 slaver var lastet ombord fra Christiansborg (fort) i Accra to – tre måneder tidligere, ca. 10 % var døde underveis. Nå skulle slavene selges. Det guinesiske kompani hadde annonsert salget som skulle foregå i selskapets egen gård i byen. Kompaniets protokoller er bevart, og vi  kan se hvordan salget utvikler seg, dag for dag. Plantasjeeier Schimmelmann kjøpte 16 mannsslaver og 2 gutteslaver den første dagen, 18. juli. Barneslavene og de syke slavene ble solgt til slutt. 
Handelsfregatten Fredensborg ble liggende en stund i Christiansted. 14. september varpes skipet ut av havna. I lasterommet er det varer som er resultat av slavearbeid: Sukker, tobakk, fargetre og mahognyplanker. De hadde også med tre slaver som skulle fraktes til København. 1. desember forliser skipet utenfor Arendal. 
«Fredensborg» var bare ett av de mange skipene som seilte i den såkalte trekantfarten.


== Eksterne lenker ==
Christiansted National Historic Site (National Park Service
Frederiksted

Frederiksted er by på St. Croix som er den del av De amerikanske Jomfruøyer, tidligere Dansk vestindia. Grunnlagt på 1750-tallet. Frederiksted har en befolkning på 800 (2004).
Frederiksted domineres som i kolonitiden av det røde og hvite Fort Frederik fra 1750-tallet. Fortet har en særlig historisk betydning både for USA og Danmark-Norge. Herfra kom den første salutt som anerkjennelse for selvstendigheten til Amerikas Forenede Stater i 1776, og det var også herfra generalguvernør Peter von Scholten frigav slavene i juli 1848. Derav dagens tilnavn Freedom City. Både fortet og byen fikk navnet sitt etter Kong Frederik V, men ble i den danske kolonitiden aldri kalt annet en Westenden på grunn av sin beliggenhet på øya. 


== Historie ==
Frederiksted oppnådde aldri den heder og ære som dens grunnlegger hadde tiltenkt, og kom helt i skyggen av Christiansted, og ble kun benyttet som havn for plantasjeeierne på øyens vestkyst.
Frederiksted ble likevel skueplass for noen viktige begivenheter i St. Croix's historie. Det var mot Frederiksted de 8000 slavene marsjerte i 1848 for å gjøre krav på øyeblikkelig frigivelse, i stedet for å følge programmet som gikk ut på gradvis frigivelse over 12 år som den danske kongen hadde bestemt. Slavene truet med å gjøre opprør og sette fyr på hele byen. Guvernøren Peter Von Scholten, som var klar over trusselen, leste fra Fort Frederik sin berømte erklæring: "Alle de, der på De Danske Vestindiske Øer ikke er frie, kan fra i dag anse sig for at være frie...".
Dette var starten på en rekke problemer for kolonimakten og plantasjeeierne på St. Croix og 30 år senere i Frederiksted etter flere dårlige innhøstinger og en rekke naturkatastrofer, gjorde de frigitte slavene opprør. Varehusene, pakkhusene og butikkene ble plyndret og satt fyr på. Militære styrker fra Christiansted kom til Frederiksted for å drive opprørerne ut av byen. 
Opprøret fortsatte i fem dager, mens kampene gradvis forflyttet seg mot landet, og satte fyr på sukkerrafenerier og en rekke gods. Begivenheten gikk over i historien som "Den store ildebrand" i 1878.


== Se også ==
Queen Mary


== Eksterne lenker ==
St. Croix Heritage Trail – Frederiksted
Dzong

En dzong er et særegent byggverk som er en kombinasjon av befestning, administrasjonsbygg, kloster,  tempel og festivalsted i regionale sentre i flere av de buddhistiske landene i Himalaya, særlig i Tibet og Bhutan. Ordet dzong brukes også om buddhistiske sentre flere steder i verden.
Rommene inne i en dzong er vanligvis delt med en halvpart til offentlig administrasjon, som for eksempel kontorene til en penlop, fylkesmann; og en halvpart til religiøse funksjoner, hovedsakelig et kloster med bolig for munker. Denne to-delingen av bygget gjenspeiler at Bhutans statsskikk hviler på to sideordnede pilarer, den sivile og den religiøse.


== Bygningene ==
Byggeskikken er massiv, med tette yttervegger og tårn som omkranser en eller flere borggårder med flere funksjoner og hus. Karakteristiske trekk er

høye murvegger som skrår innover. Veggene er ofte hvitmalte, og har få eller ingen vinduer i den laveste delen.
en rød stripe går rundt hele bygget høyt oppe på veggen, kanskje brutt av gullsirkler.
kinesiskinspirerte tak med stort utspring
massive dører i tre og jern [1]
borggårdene er dekorert med buddhistiske motiv, malt i sterke fargerDzonger bygges vanligvis oppe i fjellet, høyt og fritt beliggende. Hvis den anlegges i en fjellside, vil det av sikkerhetshensyn ofte være et mindre bygg i samme stil lenger opp i fjellsiden, for å hindre fiendtlige angrep ovenfra. 
Et eksempel på strategisk plassering er Wangdue Phodrang dzong, som er bygget på et klippeframspring med  god oversikt over møtet mellom elvene Puna Chhu og Tang Chhu, og på den måten kontrollerer dalene og innfartsveien fra sør. Drukgyel dzong i Parodalen vokter den vanligste veien fra Tibet.  
Et unntak fra plassering oppe i fjellet er Punakha dzong, som var plassert på en landtunge der elvene Mo Chhu og Pho Chhu møtes. Dette ble imidlertid ødelagt i en flom i 1994.


== Litteratur ==
Ingun Bruskeland Amundsen. On sacred architecture and the dzongs of Bhutan : tradition and transition in the architectural history of the Himalayas. Dr.avh. Arkitekthøgskolen i Oslo, 2003
Ingun Bruskeland Amundsen. On bhutanese and tibetan dzongs Journal of Bhutan Studies, vol 5, nr 2; 2001
Ingun Bruskeland Amundsen. «Bhutan og Tibet : om tradisjon og modernitet i konflikt og harmoni». I: Nordisk arkitekturforskning, 1997 nr 4


== Eksterne lenker ==
(en) Dzongs – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Glass steel and stone bygningsbeskrivelse av 3 dzonger
Ulike dzong er avbildet på reversen av samtlige bhutanske Ngultrum-sedler Paro, Punakha, Trongsa og Taschichho
Mo Mowlam

Marjorie «Mo» Mowlam (født 18. september 1949 i Watford i Hertfordshire, England, død 19. august 2005 i Canterbury) var en britisk politiker for det politiske partiet Labour. Hun var blant annet parlamentsmedlem og minister for Nord-Irland. 


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Mowlam ble født i Watford som det midterste av to tre barb; foreldrene var Tina ogd Frank. Hun vokste opp i Coventry, der faren etterhvert ble Coventrys assistant postmaster. Hun gikk på Chiswick Girls' grammar school i London, og deretter ved  Coundon Court School i Coventry. Hun studerte så sosiologi og antropologi ved Durham University. 
Det var i Durham hun meldte seg inn i Labour Party. Hun arbeidet for Tony Benn i London og den amerikanske forgatter Alvin Toffler i New York City, dit hun flyttet for Ph-D.-studier i political science ved University of Iowa.


=== Akademisk karriere ===
Mowlam var foreleser i statsvitenskap ved University of Wisconsin i 1977, og ved Florida State University i Tallahassee fra 1977 til 1979. I hennes tid ved universitetet i Florida ble hennes leilighet brutt opp av noen som hun mistenkte var Ted Bundy, en seriemorder og voldtektsmann som drepte 35 unge kvinner og angrep flere andre kvinner. Mowlam returnerte til England i 1979, og hun begynte ved University of Newcastle upon Tyne. Mowlam giftet seg med bankmannen Jonathan Norton den 24. juni 1995. Ektemannen døde 3. februar 2009. Paret hadde ingen barn sammen. 


=== Statssekretær, politisk virke ===
Fra 1987 til 2001 representerte hun i Underhuset parlamentssetet for Redcar (North Yorkshire).
Mowlam var fra 1997 til 1999 minister for Nord-Irland. Hun var med på å få IRA til å gjenoppta våpenhvilen. 
Den 4. september 2000 annonserte Mowlam at hun ville trekke seg fra parlamentet ved valget i 2001. Etter å ha trukket seg fra House of Commons, ble Mowlam en kjent kritiker av regjeringens utenrikspolitikk.Mowlam er også opptatt av veldedighet. Hun har hjulpet narkotikabrukere til å fullføre rehabilitering, og gitt støtte til foreldre eller omsorgspersoner til funksjonshemmede barn. 
Hennes politiske memoarer ble publisert i 2002. Den 3. august 2005, rapporterte BBC at hun var kritisk syk og innlagt ved Kings College Hospital i London. I januar 2010 ble det avslørt av hennes tidligere lege at en kreftsvulst var årsaken til hennes død. Mowlam var ateist og ble kremert den 1. september 2005 under en ikke-religiøs seremoni. Halvparten av hennes aske ble spredt i nærheten av Hillsborough Castle og den andre halvparten ble spredt i hennes tidligere parlamentariske valgkrets Redcar.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Mo Mowlam – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Mo Mowlam hos Hansards parlamentsdebatter
KV5

KV5 er den arkeologiske referansen til graven til farao Ramses IIs sønner i Kongenes dal. Den har blitt gravet ut over lengre tid, og har vist seg å være den største graven i dalen, med mer enn 120 kamre. Mye av den var fylt med grus fra århundrer av oversvømmelser og ras. Den hadde også blitt plyndret i oldtiden.
Graven ble undersøkt flere ganger så snart den moderne tids utforskning av dalen startet. James Burton gjorde en undersøkelse allerede i 1825, og i 1902 arbeidet Howard Carter der. Ingen av dem kom forbi de første rommene, og så ikke at det var noe spesielt med graven. 
Det var først da Kent R. Weeks startet Theban Mapping Project at man begynte å trenge lenger inn. I den første fasen, fra 1987 til 1994, var teamet ikke klar over hvor stor den var. Årsaken til å at begynte det enorme arbeidet var at de ville se om den kunne bli skadet av byggearbeider i nærheten. 
I 1995, etter å ha ryddet de ytre kamrene for grus, så arkeologene de lange gangene som strakte seg innover, med svært mange rom. Ramses II skal ha hatt minst 70 sønner, hvilket stemmer godt med antallet kamre man fant. Dette var ikke bare en viktig oppdagelse for forskerne; det førte også til en gjenoppliving av allmennhtens interesse for egyptologi. Selv om det meste av stor pengeverdi var plyndret, er det funnet tusener av potteskår, faianceperler, glassampuller og andre smågjenstander, samt en stor statue av Osiris. 
Videre utgravninger avslørte enda flere kamre, og per 2005 har man funnet over 120, uten at utgravningen er avsluttet. 


== Litteratur ==
Kent Weeks: Ramses II. – das Totenhaus der Söhne : die sensationelle Ausgrabung im Tal der Könige. Droemer, München 1999, ISBN 3-426-26968-6.
Kent Weeks: Thebes, Valley of the Kings, Tomb KV 5. In: Kathryn A. Bard (Hrsg.): Encyclopedia of the Archaeology of Ancient Egypt. Routledge, London 1999, ISBN 0415185890, S. 831–833.
Nicholas Reeves, Richard H. Wilkinson: Das Tal der Könige. Geheimnisvolles Totenreich der Pharaonen. Bechtermünz, Augsburg 2000, ISBN 3-8289-0739-3, S. 144-147.
Kent Weeks (utg.): KV 5. A Preliminary Report on the Excavation of the Tomb of the Sons of Rameses II in the Valley of the Kings. The American University in Cairo Press, Cairo, New York 2006, ISBN 977-424-951-8.


== Eksterne lenker ==
Theben kartprosjekt - Innbefatter beskrivelse, bilder og plantegninger over gravstedet (engelsk)
Theben kartprosjekt - utviklingsrapport for KV5 - Veldig detaljert beskrivelse av arbeidet utført hvert år
Peter Ustinov

Peter Alexander Ustinov (egentlig Peter Alexander von Ustinov, født 16. april 1921 i Swiss Cottage i London, død 28. mars 2004 i Genolier i Vaud i Sveits) var en britisk forfatter, skuespiller, regissør og politisk aktivist.
Hans far Jona von Ustinov var tysk statsborger med tysk far og russisk mor.Han mottok Oscar for beste mannlige birolle i filmene Spartacus (1960) og Topkapi (1964). Han mottok også to Golden Globe-priser.Ustinov var også president i World Federalist Movement fra 1991 og frem til sin død. Han sa en gang: «World Government is not only possible, it is inevitable; and when it comes, it will appeal to patriotism in its truest, in its only sense, the patriotism of men who love their national heritages so deeply that they wish to preserve them in safety for the common good».Han snakket flytende engelsk, fransk, tysk, italiensk, russisk og spansk. I tillegg snakket han noe tyrkisk og gresk.På slutten av 1960-tallet ble han sveitsisk statsborger for å unngå det britiske skattesystemet, som på den tiden beskattet inntektene til de velstående med opp til 90 prosent.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==

(en) Peter Ustinov – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Peter Ustinov på Internet Movie Database 
(no) Peter Ustinov hos Sceneweb 
(sv) Peter Ustinov i Svensk Filmdatabas 
(da) Peter Ustinov på Filmdatabasen 
(da) Peter Ustinov på Scope 
(fr) Peter Ustinov på Allociné 
(en) Peter Ustinov på AllMovie 
(en) Peter Ustinov hos Turner Classic Movies 
(en) Peter Ustinov hos Rotten Tomatoes 
(en) Peter Ustinov hos The Movie Database 
(en) Peter Ustinov på Discogs 
(en) Peter Ustinov på MusicBrainz 
(en) Peter Ustinov på AllMusic 
(en) Peter Ustinov på Internet Broadway Database
John Lyngs regjering

John Lyngs regjering var en borgerlig koalisjonsregjering i Norge med Høyre, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre på ministerpostene. Regjeringen etterfulgte Einar Gerhardsens tredje regjering 28. august 1963, som måtte gå av på grunn av mistillitsforslag reist på grunn av ulykken i Kings Bay på Svalbard. John Lyngs regjering måtte gå av etter kort tid, da de sosialistiske partiene ikke stemte for Lyng-regjeringens tiltredelseserklæring, men kom med moterklæring som så ble vedtatt av stortingsflertallet. Regjeringen gikk av 25. september 1963 og ble etterfulgt av Einar Gerhardsens fjerde regjering.
De mer langsiktige konsekvensene av denne regjeringsdannelsen var imidlertid at den borgerlige siden innen politikken viste at de var i stand til å danne regjering sammen, og dette var en medvirkende årsak til dannelsen av Borten-regjeringen to år senere.


== Litteratur ==
John Lyng (1973). Vaktskifte : Erindringer 1953–1965. Cappelen. ISBN 8202028698.
Reinertsen

Reinertsen AS ble etablert i 1946 og var et rådgivende ingeniør- og entreprenørselskap som ble drevet av dr.ing. Torkild R. Reinertsen og dr.ing. Erik R. Reinertsen. Selskapet tilbød leveranser innen markedsområdene olje og gass, industri, bygg og anlegg og samferdsel. Det ble slått konkurs i 2017.Selskapet hadde i 2014 rundt 2 700 ansatte og en omsetning på ca. 4 milliarder kroner. Hovedkontoret lå i Trondheim, men Reinertsen hadde også kontorer i Oslo, Bergen, Stavanger, Hammerfest, Orkanger, Bodø, Göteborg, Stockholm, Malmö, Luleå, Stenungsund, Murmansk (Russland) og Szczecin (Polen).


== Referanser ==
Liste over Norges miljøvernministre

Norges klima- og miljøminister er medlem av Norges regjering og sjef for Klima- og miljødepartementet. Stillingen het miljøvernminister fram til 2013. Klima- og miljøministerens offisielle tittel er, som de øvrige regjeringsmedlemmene, statsråd, til forskjell fra statsministeren og utenriksministeren, som tituleres minister. Miljøverndepartementet ble opprettet 8. mai 1972, og Olav Gjærevoll (Ap) ble dermed Norges, og verdens, første miljøvernminister. Norges lengstsittende miljøvernminister er Thorbjørn Berntsen (Ap), som innehadde embetet fra 1990 til 1997. Sittende klima- og miljøminister er Espen Barth Eide (Ap), som tiltrådte 14. oktober 2021.


== Liste ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Liste over Norges miljøvernministre hos NSD Norsk senter for forskningsdata
Azaghâl

Azaghâl er en fiktiv dverg i J.R.R. Tolkiens Midgard.
Azaghâl var konge over en gruppe dverger i Belegost I det første tidevervet. Han ble drept av dragen Glaurung etter at han hadde såret ham i slaget ved Nirnaeth Arnoediad. Hadors hjelm ble egentlig laget til ham av Telchar.
Dan Bălan

Dan Bălan (født 6. februar 1979), en moldovsk sanger, låtskriver og produser. Balan var tidligere lederen i den moldovske poptrioen O-Zone. 


== Biografi ==
Balan er sønn av Mihai Balan og Ludmilla Balan, en moldovsk tv-personlighet.


== O-Zone ==
Poptrioen O-zone ble startet opp i 1998. Deres første album Dar unde esti ble utgitt i 1999. 
I 2001 flyttet poptrioen til Romania. O-Zone sin eurodance musikk stil ble etter noen måneder meget populær. Og det hele toppet seg med sommerhiten "Dragostea Din Tei", som ble utgitt 2003 og toppet hitlister over hele Europa. Like etter ble sangen "Despre Tine" utgitt, og oppnådde stor suksess. 


== Crazy Loop ==
Etter oppbruddet til O-Zone, startet Dan for seg selv. Han lagde et artistnavn (sitt alterego), Crazy Loop. I kjent eurodance stil, ble singelen «Crazy Loop (Mm-mm-ma)» sluppet i 2007. 
Singelen nådde til topps på flere hitlister over hele Europa. Musikkvideoen, som ble regissert av Marc Klasfeld, ble meget populær.
Et album med navn Crazy Loop, ble utgitt noen måneder senere og gikk rett til topps på de rumenske hitlister.


== Freedom Part. 1 ==
I 2010 ble hitten «Chica Bomb» utgitt. Sangen og musikkvideoen ble umåtelig populære. Senere samme år opptrådte Balan med sangen under 2010 MAD VMA. 
I 2013 ble den spanskinspirerte låten «Lendo Calendo» utgitt, og har blitt godt mottatt av hans fanskare i Norge.


== Musikkstil ==
Dan Balan sin musikkstil er eurodance. 
Balan sin musikk kjennetegnes som folkelig og lett likelig. Dette har også medførte at Balan har fått sin egen fanskare med festglad norsk ungdom. Hans powerbeat i sangene medfører som oftest god stemning. Et uttalt mål for den norske fansen er å få til en konsert i Norge. Til vanlig holder Dan Balan sin konserter i østre deler av Europa.


== Hiter ==
(2007) Crazy Loop – «Crazy Loop»
(2010) Dan Balan  – «Chica Bomb»
(2011) Dan Balan - Freedom
(2013) Dan Balan - Lendo Calendo


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Dan Balan – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Dan Bălan på Internet Movie Database 
(en) Dan Bălan på Apple Music 
(en) Dan Bălan på Discogs 
(en) Dan Bălan på MusicBrainz 
(en) Dan Bălan på SoundCloud 
(en) Dan Bălan på Spotify 
(en) Dan Bălan på Songkick 
(en) Dan Bălan på Last.fm 
(en) Dan Bălan på Last.fm 
(en) Dan Bălan på Genius — sangtekster 
(en) Dan Bălan på AllMusic 
Dan Bălan på Twitter 
Dan Bălan på Twitter 
Dan Bălan på Facebook 
Dan Bălan på Instagram 
Dan Bălan på Instagram 
Dan Bălan på YouTube 
Dan Bălan på Myspace