jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Aurelio Lampredi

Aurelio Lampredi (født 16. juni 1917, død 1. juni 1989) var en italiensk designer av motorer for biler og fly. Lampredi startet karrieren hos Piaggio, produsenten av Vespa-scootere, men fokuserte raskt på større motorer. Før 2. verdenskrig arbeidet han hos Isotta-Fraschini, og da krigen brøt ut begynte han å arbeide hos Reggiane med utvikling av flymotorer.
Lampredi ble så ansatt hos Ferrari i 1946, hvor han utviklet en stor 4,5 liters V12-motor, som ble benyttet i Ferrari 257S på 1950-tallet. Etter dette returnerte Lampredi til Isotta-Fraschini (mars 1947), men returnerte til Ferrari tidlig i 1948. Lampredis motorer ble benyttet som alternativer til V12-motorene designet av Gioacchino Colombo, som til da hadde blitt benyttet i de fleste Ferrari-modellene. Spesielt etter fiaskoen med Colombos kompressormatede motor i Formel 1 ble Lampredis motorer foretrukket hos selskapet. Lampredi deltok i Ferraris motorsportdeltakelser i 1952 og 1953.
Lampredi forsvant fra Ferrari for godt i 1955, da Ferrari kjøpte Lancias motorsportavdeling og ansatte motordesigneren Vittorio Jano, som tidligere hadde jobbet hos Alfa Romeo. Lampredis motorer ble fortsatt benyttet i Ferraris gatemodeller, mens Janos V6- og V8-motorer raskt erstattet Lampredis store V12-motorer i løpsbilene.
Etter Ferrari ble Lampredi ansatt hos Fiat, hvor han ledet selskapets motorutvikling frem til 1977. Det var her han utviklet sine Twin Cam og DOHC-motorer for Fiat, som skulle sitte under panseret i Fiat-modeller i mer enn 32 år fremover. Han ledet også Fiats motorsportavdeling, Abarth, fra 1973 til 1982.
Gioacchino Colombo

Gioacchino Colombo var en italiensk motorutvikler. Han begynte sin karriere som lærling for Vittorio Jano hos Alfa Romeo. I 1937 utviklet Colombo 158-motoren for Alfa Romeo Alfetta, og fikk oppmerksomhet fra Enzo Ferrari. Etter 2. verdenskrig spurte Ferrari om Colombo kunne utvikle en liten V12-motor for bruk i det nye Ferrari-merkets racing- og gatebiler.
Colombos første motor til Ferrari var en liten 1,5 liters V12, som først ble benyttet i Ferrari 166. Denne motoren, kjent i Ferrari-kretser som Colombo-motoren, ble produsert for gatemodeller, inkludert den berømte Ferrari 250, i mer enn 15 år, med sylindervolum opp til 4,8 liter.
Dessverre var ikke Colombos motor vellykket i Formel 1 racing. Etter stor suksess i 166-modellen ble motoren påmontert en kompressor til Formel 1-bruk, men var ikke spesielt vellykket. Ferrari kalte inn en konkurrerende motorutvikler, Aurelio Lampredi, for å utvikle en ny V12 uten kompressor, som erstattet Colombos motor. Senere kom Colombos tidligere mentor, Vittorio Jano, til Ferrari, og erstattet begges arbeid.
Colombo forlot Ferrari i 1950, og returnerte til Alfa Romeo. Her ledet han selskapets motorsportavdeling, inkludert suksessen med Nino Farina og, i 1951, Juan Manuel Fangio.
I 1953 begynte Colombo hos Maserati og utviklet Formel 1-bilen Maserati 250F. To år senere forlot Colombo Maserati og ble ansatt hos Bugatti, for å utvikle Bugatti 251.
Abbott-Detroit

Abbott-Detroit var en amerikansk produsent av luksusbiler mellom 1909 og 1919. Bilene ble ansett som kraftige og velbygde, og hadde motorer fra Continental. Bilene hadde livstidsgaranti fra 1913, da elektrisk lys og elektrisk starter ble standardutstyr.
Modeller Abbott-Detroit leverte inkluderte blant andre:

34/40 hk (25/30 kW) – Firedørs roadster
Limousine (1913-modell)
44/50 hk (33/37 kW) – Roadster
34 hk (25 kW) Model F
32 hk (24 kW) Model L
27 hk (20 kW) Model KPrisene varierte fra 1700 amerikanske dollar for 34/40-roadsteren til 3050 dollar for Limousine-modellen.


== Consolidated car company ==
I 1916, skiftet firmaet navn til Consolidated Car Company og det ble produsert 15 til 20 biler pr dag.Det samme året flyttet firmaet fra Detroit til en større fabrikk i Cleveland, Ohio og navnet ble endret til Abbott Motor Corporation. Bilene som ble bygget i Cleveland ble kalt Abbott. Flyttingen ble for kostbar og det søkte konkursbeskyttelse i april 1918. Selskapet stengte dørene for godt i 1919.


== Referanser ==
Slaget ved Ushant (1778)

Slaget ved Ushant (eller første slaget ved Ushant) fant sted 27. juli 1778 under den amerikanske uavhengighetskrigen og ble utkjempet mellom franske og britiske flåter 160 km vest for Ushant, en fransk øy ved munningen av Den engelske kanal på det nordvestligste punktet i Frankrike.


== Bakgrunn ==
Britene hadde 30 linjeskip ledet av admiral Augustus Keppel i HMS Victory. Franskmennene hadde 29 skip under admiral Louis Guillouet.
Keppel la ut til sjøs fra Spithead den 9. juli 1778 og oppdaget den 23. juli en fransk flåte 160 km vest for Ushant. Guillouet hadde ordrer om å unngå slag, men var avskåret fra Brest. Han hadde en gunstig vindretning og to av skipene hans unnslapp til havnen og etterlot ham med 27 skip.


== Slaget ==
De to flåtene manøvrerte gjennom skiftende vind og tung nedbør helt til slaget ble uunngåelig med britene i kolonner og franskmennene i noe forvirring. Men franskmennene klarte å passere den britiske linjen med deres fremste skip slik at de hadde vinden i ryggen. Rundt 11.45 løsnet HMS Victory ild mot Bretagne fulgt av Ville de Paris. Det britiske skipet unnslapp uten store skader, men sir Hugh Pallisers bakerste divisjon led betydelige tap. Keppel gjorde tegn til å følge etter franskmennene, men Palliser bekreftet ikke og kampene ble ikke gjenopptatt.


== Etterspill ==
En voldelig krangel forsterket av politiske uenigheter brøt ut blant de britiske kommandantene som førte til to riksretter og oppsigelsen til Keppel. Den gjorde stor skade på disiplinen i marinen. Keppel ble stilt for retten, men ble renvasket for pliktforsømmelse, og Palliser ble kritisert av en granskning før affæren ble en krangel om partipolitikk.
Charles Tjessem

Charles Tjessem (født 5. mai 1971 i Sandnes) er en norsk kokk, kjent fra 2003 da han vant den internasjonale konkurransen Bocuse d'Or foran franske Frank Putelat.
På hjemstedet Sandnes jobbet han ved Hotell Sverre i 1985,  gikk kokkeskolen ved Godalen videregående skole og virket så fast ved Hotell Residence under Lasse Pallesen. Så ble det Grand Hotell i Stockholm og Hilton Towers i Atlanta under Terje Torgersen. Etter avtjent verneplikt jobbet han for Bent Stiansen på Stattholdergaarden og Eyvind Hellstrøm ved Bagatelle 1992-94, før han  ved Mortepumpen på Hotell Atlantic i Stavanger fikk både bronse og sølv i Norgesmesterskapet i kokkekunst. Han startet Cartellet på samme sted og  ble deretter leder ved Gastronomisk Institutt i Stavanger. Han ble valgt til årets kjøkkensjef i Norge i 2002. Samtidig ble han Årets kokk 2002 og dermed  Norges representant i Bocuse d`Or i 2003 der han vant gull. Hovedingrediensene i gullmåltidet var indrefilet av storfe, oksehaler og norsk fjordørret.  I perioden 2000–2004 var han kaptein på det norske kokkelandslaget. Han jobbet i denne tiden som konsernkokk for Statoil og var hyppig på fjernsyn. I 2005 startet han sin egen restaurant i Sandnes med navnet Charles og De som var en kombinasjon av forretning, café og brasseri. Tjessem solgte seg ut av restauranten i 2016, som fra 2018 ble omgjort til en italiensk restaurant ved navn nOi.


== Meritter ==
Norgesmesterskapet i kokkekunst: Bronse i 1995, Sølv i 1996
Årets kokk 2002
Årets kjøkkensjef 2002
Bocuse d'Or: Gull i 2003 i Lyon (29. januar 2003)
Kokkelandslaget: Kaptein 2000-04
Rogaland fylkeskommunes  "Bragdprisen" i 2003.
Matkulturprisen 2008


== Utgivelser ==
Med skjell på gaffelen (KOM Forlag, 2000).  Med Stein Mortensen, Morten Schakenda og Per Eide
Mestermøte: mat mellom himmel og hav (Press, 2003). Med Kjell Arild Pollestad,  Edwin Gutierrez og Pål Rødahl
Rett skal være rett: Charles Tjessems råeste varer (Press, 2006). Med Tom Haga, Johannes Worsøe Bergo og Knut Olav Homlong
God mat på en tirsdag: Gode råd fra mesterkokken og kostrådgiveren (Cappelen, 2008). Med Cathrine Borchsenius og Tom Haga
La Restinga (Press, 2008).  Med Hugo Lauritz Jenssen, Tom Haga foto, Trond Svendgård og Erick Jhou Aguilar Lomas.  Inntektene går til indianerne i Iquitos.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Charles Tjessem på Internet Movie Database
Anna Politkovskaja

Anna Stepanovna Politkovskaja (russisk: Анна Степановна Политковская, født 30. august 1958 i New York City i USA, drept 7. oktober 2006 i Moskva) var en russisk journalist som var kjent for sin opposisjon mot Putin-regimet.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Hun ble født i New York hvor hennes sovjet-ukraniske foreldre var diplomater ved FNs hovedkvarter. Hennes far, Stepan F. Mazepa, var fra Kostobobriv (Kostobobrov).
Hun vendte med familien tilbake til hjemlandet, vokste for det meste opp i Moskva, der hun tok høyere utdannelse. Navnet Politkovskaja fikk hun ved ekteskap med en medstudent, Aleksander.


=== Journalist ===
Hun ble uteksaminert fra MGU i 1980 med en grad i journalistikk og begynte karrièren i avisen Izvestija. Fra juni 1999 skrev hun kommentarartikler for Novaja Gazeta. Politkovskaja var fra februar 2006 og frem til sin død også fast spaltist i det norske nyhetsmagasinet Ny Tid, som hun skrev for i en månedlig spalte. I Russland ble hun miskjent av regimet og dets tilhengere, og i russisk-nasjonalistiske kretser ble hun sett på som en "fiende av det russiske folk".I 2001 forlot hun for kortere tid Russland etter å ha blitt truet på livet, og bodde i noen måneder  i Østerrike. Hun vendte så tilbake. I februar 2002 ble hun arrestert for kortere tid av russisk militære i Tsjetsjenia.
Ved flere anledninger ble hun involvert i forhandlinger for å frigi gisler, blant annet tilbød hun seg å megle i oktober 2002 da tsjetsjenske terrorister stormet Dubrovkateateret i Moskva og tok tilhørerne som gisler.
Politkovskaja fikk anerkjennelse for arbeid for menneskerettighetene, og hun er blant annet blitt tildelt Den norske forfatterforeningens ytringsfrihetspris (2003) og Olof Palme-prisen i Sverige (2004). Det akademiske året 2007-2008 ved Europa-colleget var oppkalt etter henne og Hrant Dink.
Politkovskaja ble funnet skutt og drept lørdag 7. oktober 2006 i heisen i bygningen hvor hun bodde i Moskva. I 2014 ble to menn dømt for drapet, men ved 15-årsmarkeringen i 2021 var det ennå uklart hvem som reelt sto bak.


== Bibliografi ==
En reise i helvete. Rapport fra krigen i Tsjetsjenia, (2001)  Pax forlag ISBN 82-530-2306-5
Putins Russland, (2005) Cappelen ISBN 82-02-24543-5
Mitt russiske testamente, (2007) Cappelen ISBN 82-02-27082-0


== Artikler på norsk ==
"Russlands nye middelalder"  Ny Tid 7. oktober 2006.
"Strategisk rasehat" Ny Tid 12. mai 2006.
"Putins metode" Ny Tid 10. mars 2006.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Anna Politkovskaya – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Anna Politkovskaja på Internet Movie Database 
(en) Anna Politkovskaja hos The Movie Database 
(no) «Med livet som innsats» Intervju iAftenposten november 2005.
Prenton Park

Prenton Park er en fotballarena i England som ligger i Birkenhead i Merseyside. Banen blir brukt av fotballklubben Tranmere Rovers FC og ble åpnet 9. mars 1912. Den har en kapasitet på 16 567 etter ombygningen i 1995. På  "The ASDA Kop Stand" står de mest trofaste Tranmere-supporterne.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Prenton Park – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Info om ombyggingen i 1995
Fakta om stadionet
The Cut

For gata i London, se The Cut (London)The Cut var et New Wave-band fra Oslo som holdt det gående mellom 1980 og 1984. I motsetning til de fleste norske nyveiv-bandene var The Cut først og fremst inspirert av kontinental elektronisk musikk. De var også et av forholdsvis få norske nyveiv-band som, med unntak av den tyskspråklige hiten «In dieser Stadt» og den siste utgivelsen, sang på engelsk.
Etter EP-en Four Cuts - Fresh and Bleeding våren 1980 spilte bandet inn en demo som ble sendt til den britiske produsenten John Leckie, som tidligere hadde produsert plater for band som XTC, Simple Minds og Magazine. Han takket ja til å produsere LP-en Shadow Talks og tok i samme omgang på seg å produsere De Press' debut-LP Block to Block. Plata ble også distribuert ut over Norges grenser.
I 1982 skrev The Cut kontrakt med Sonet for å gi ut LP-en Silent Movies. Plata fikk imidlertid dårlige kritikker. LP-en gjorde det også dårlig salgsmessig. Samtidig begynte bandet å bli preget av interne motsetninger, og etter flere utskiftninger ga The Cut ut sin siste EP Business Class Dance S.P.Y. tidlig i 1984. I tillegg deltok skuespiller Lasse Lindtner på en av sangene. Hele diskografien ble, sammen med en rekke tidligere uutgitte spor, samlet i en CD-boks utgitt i 2021.
Etter The Cut har flere av medlemmene gjort seg bemerket innenfor den norske musikkverdenen i band som Plann, The Hitchcocks, Femi Gange, Matchstick Sun, Merchants of Venus, The Popcorn Explosion og Sister Rain. Gitarist Atle Pakusch Gundersen ble senere medlem av Morten Jørgensen og Spekkhoggerne i tillegg til The Jazz Police. Han har en rekke soloutgivelser bak seg. Gitarist Don Buchanan har siden også vært en av drivkreftene bak Norsk Rockforbund og Rock Furore. Arne Lund har i en årrekke vært sentral i rockmiljøet i Tromsø fra Lille Kulturhuset med øvings/opptakslokaler, som arrangør og lydtekniker og som trommeslager i Karlsøy Prestegaard. Volker Zibell lager i dag håndskrevne tekster for tegneserier. Han bidro som saksofonist på en rekke utgivelser i Oslo på 1990-tallet og spiller i dag samme instrument i The Cuban Connection og Frank Znort Quartet. Torgrim Eggen er en profilert forfatter. Kikkan Fossum døde 7. mai 1994, og Rune Annaniassen døde 31. mars 1996.


== Medlemmer ==
Volker Zibell – sang (1980–84)
Torgrim Eggen – bass (1980–84)
Atle Pakusch Gundersen – gitar (1980–82)
Don Buchanan – gitar (1980–82)
Arne Lund – trommer (1980–83)
Anders Sevaldson – keyboard og saksofon (1980)
Kikkan Fossum – keyboard (1980–81) (død)
Ivar Eidem – keyboard (1982–84)
Rune Annaniassen – gitar (1982–84) (død)


== Diskografi ==


=== Studioalbum ===
Shadow Talks (1981)
Silent Movies (1982)


=== Konsertalbum ===
Silent Movies Live 1982 (2013)


=== EP ===
Four Cuts - Fresh and Bleeding (1980)


=== Singler ===
«I Wish It Was Simple» (1981)
«In dieser Stadt» (1981)
«Dance on Glass» (1982)
«The Business Class Dance S.P.Y.» (1984)


== Eksterne lenker ==
(en) The Cut på Discogs 
(en) The Cut på MusicBrainz
Albert Krantz

Albert Krantz (født 1448 i Hamburg, død 7. desember 1517 sammesteds) var en tysk historiker.
Han var sønn av Eggert Krantz, studerte teologi og rettsvitenskap i Rostock og Köln. Han ble professor og 1482 rektor ved Universitetet i Rostock. Han oppnådde også akademiske grader i Mainz og Perugia. I 1493 vendte han tilbake til Hamburg. Senatet i Hamburg benyttet ham til mer enn én diplomatisk sendelse, og i 1500 utnevnte kongen av Danmark og hertugen av Holstein ham til dommer i deres konflikt om provinsen Ditmarsken. I 1508 ble han utnevnt til domdekan i Hamburg.
Krantz har særlig betydning som Nordens historiker; han skrev Niedersachsens, Skandinavias og Øst-Europas historie, spesielt kirkehistorie.


== Verker ==
Chronica regnorum aquilonarium Daniae, Sneciae, et Noruagiae (Strasbourg, 1546)
Vandalia, sive Historia de Vandalorum jerq originie, etc. (Köln, 1518)
Saxonia (1520)
Metropolis, sive Historia de ecclesiis sub Carolo Magno in Saxonia (Basel, 1548)


== Referanser ==


== Litteratur ==
Ulrich Andermann: Albert Krantz. Wissenschaft und Historiographie um 1500. Weimar 1999, ISBN 3-7400-1103-3.
(de) Carl Bertheau: «Krantz, Albert». I Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Bind 17, Duncker & Humblot, Leipzig 1883, s. 43 f.
Harald Bollbuck: Geschichts- und Raummodelle bei Albert Krantz (um 1448–1517) und David Chytraeus (1530–1600). 2006. ISBN 3-631-54789-7.
Friedrich Bruns: Die Lübecker Syndiker und Ratssekretäre bis zur Verfassungsänderung von 1851 in ZVLGA Band 29 (1938), S. 96 ff.
Manfred Grobecker: Studien zur Geschichtsschreibung des Albert Krantz, Hamburg, 1964
(de) Manfred Grobecker: «Krantz, Albert.» I Neue Deutsche Biographie (NDB). Bind 12, Duncker & Humblot, Berlin 1980, ISBN 3-428-00193-1, s. 673 f. (digitalisering).
Heinrich Reincke: Albert Krantz als Geschichtsforscher und Geschichtsschreiber. In: Festschrift der Hamburgischen Universität ihrem Ehrenrektor Herrn Bürgermeister Werner von Melle zum 80. Geburtstag am 18. Oktober 1933 dargebracht. Hamburg 1933, S. 111–147.
Heinz Stoob: Albert Krantz (1448–1517). Ein Gelehrter, Geistlicher und hansischer Syndicus zwischen den Zeiten. In: Hansische Geschichtsblätter 100, 1982, S. 87–109.
(de) Reinhard Tenberg: «Krantz, Albert» i Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon (BBKL). Bind 4, Herzberg 1992, ISBN 3-88309-038-7, sp. 605-606.
Nye Takter

Nye Takter var en norsk musikkavis som kom med sitt første nummer i 1977. Det solgte i hele 9 000 eksemplarer. Thorkil Lindskog var redaktør. Fra 1978, da avisen begynte å komme ut månedlig, var Gerd Johansen redaktør. I motsetning til konkurrenten Puls, som i stor grad tok for seg amerikansk musikk, vendte Nye Takter seg først og fremst mot norsk og europeisk musikk.
Selv om Nye Takter i stor grad ble drevet på dugnad var økonomien svært svak. Dette gjorde at avisen i 1983 inngikk en avtale med Arbeiderbladet om distribusjon gjennom sistnevnte. Avisen ble samtidig tynnere, men kom nå ut hver 14. dag, fra 1985 ble det et ukebilag, samtidig som det ikke lenger ble mulig å kjøpe Nye Takter for seg selv. Denne ordningen ble opprettholdt til Nye Takter i 1988 også ble underlagt Arbeiderbladet redaksjonelt og gjort til en del av avisa. Nye Takter er, den dag i dag, navnet på Dagsavisens musikksider.
Mens det kom 61 utgaver av Nye Takter før samarbeidet med Arbeiderbladet ble inngått, kom Nye Takter som bilag til Arbeiderbladet 228 ganger før det ble en del av selve avisen.
Blant personene som har vært innom Nye Takter kan nevnes Geir Rakvaag, Knut Nærum, Christopher Nielsen, Odd Arvid Strømstad, Arnfinn Christensen, Helge Krabye, Jostein Pedersen, Torgrim Eggen, Kjetil Rolness, Arne Berg, Willy B., Espen A. Hansen, Anders Giæver, Tone Sutterud, Arne Svingen, Denis Decay og Fin Serck-Hanssen. Asbjørn Bakke.


== Eksterne lenker ==
25 år med Nye Takter Arkivert 20. juni 2006 hos Wayback Machine.
ABC Motors

ABC Motors Ltd. (All British (Engine) Company) var en britisk produsent av biler, fly og motorer. Selskapet ble etablert av Ronald Charteris i Surrey, England i 1912.
Selskapet ble kjøpt av Sopwith i 1919, og solgt igjen i 1921 da Sopwith gikk konkurs. Selskapet fortsatte sin virksomhet inntil det ble integrert i Vickers i 1951. Sjefsdesigner hos selskapet var Granville Bradshaw.


== Produkter ==
Flymotorer
ABC Dragonfly
ABC Gnat
ABC Scorpion
ABC Wasp
Fly
ABC Robin
Biler og motorsykler
ABC
ABC Supersports
ABC Skootamoota
ABC motorsykkel


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Tidslinje for ABC Motors  Besøkt 12. februar 2019
Vestmannalaget

Vestmannalaget er et mållag i Bergen. Det ble grunnlagt i 1868, og er dermed det eldste mållaget i Norge. Lagets første formann var redaktør Henrik Krohn. På begynnelsen av 1960-tallet meldte laget seg ut av Noregs Mållag, mye på grunn av uenigheter om rettskrivningen. Det meldte seg siden inn i Ivar Aasen-sambandet, som arbeider for høgnorsk. Fra 1985 til 2009 ga laget ut bladet «Vestmannen». Formann i Vestmannalaget er Jon Askeland.


== Litteratur ==
Conrad Clausen, Torleiv Hannaas og Ludvig Jerdal: Vestmannalaget i 110 år, Bergen 1978. Norsk bokreidingslag. ISBN 82-90186-14-2.


== Eksterne lenker ==
Bergen byleksikon på nett, om Vestmannalaget
Aberdonia

Aberdonia var et britisk bilmerke som ble produsert mellom 1911 og 1915 av karosseribyggerne Brown, Hughes og Strachan. Bilene var utstyrt med en 3,2 liter (3160 ccm) motor med fire sylindre og 20 hestekrefter, og kostet 500 britiske pund i syvseters-utgave eller 700 pund i en åpen luksusutgave. 
På bilutstillingen i London i 1911 viste Aberdonia en prototype, som hadde midtmontert motor og forhjulstrekk, med sjåføren plassert foran motoren og passasjerene bak.


== Referanser ==
Acadian

Acadian var et bilmerke produsert av General Motors canadiske avdeling mellom 1962 og 1971. Acadian ble introdusert for at forhandlere av Pontiac og Buick i Canada skulle ha en kompaktmodell i tilbudet, fordi Pontiac Tempest ikke var tilgjengelig i Canada. Opprinnelig var planene at Acadian skulle baseres på Chevrolet Corvair, som ble produsert i Canada, men det endte med at bilen ble bygget på GMs Chevy II-plattform, som ble lansert i 1962.Opprinnelig var Acadia en noe modifisert utgave av Chevrolet Nova, som var tilgjengelig i basisutgave, Invader og toppmodellen Beaumont. I 1964 og 1965 ble Beaumont-navnet i stedet benyttet på en modifisert utgave av Chevrolet Chevelle, og Canso ble navnet på Acadias toppmodell.
Fra 1966 til 1969 ble Beaumont-navnet videreført, men nå som en egen modell. Både Acadian og Beaumont ble solgt av Pontiac-forhandlere, men de ble ansett som separate merker og ikke Pontiac-modeller.
Acadian Beaumont ble bygget i Arica, Chile.
Beaumont fortsatte å bruke Chevrolet Chevelle-karosseriet mellom 1966 og 1969, med små endringer. Bilen fikk andre baklykter og en delt grill. Interiøret var utstyrt med dashbordet fra Pontiac Tempest/LeMans/GTO-serien. Alle Acadian og Beaumont var utstyrt med Chevrolet-motorer.
Sent på 1960-tallet var Beaumont også tilgjengelig i Puerto Rico. 
Acadian ble bygget med Chevrolet Nova-karosseri frem til midten av 1970-tallet, da den ble erstattet av Pontiac Ventura II.
Fra 1976 til 1987 var Pontiac Acadian en modifisert versjon av Chevrolet Chevette, solgt av canadiske Pontiac-forhandlere.


== Referanser ==
Jonas Rist

Jonas Rist (født 18. juli 1692 i Saltdal, død 16. november 1737 i Ullensaker) var en norsk prest og forfatter av et historisk skrift om beleiringene av Frederikshald, Frederikshalds Æreskrans.
Han var sønn av Knud Larsen Rist, som var visepastor i Saltdal i 45 år inntil sin død 1727, og Susanne Jensdatter Todal. I 1707 kom han i skole i Bergen, gikk ut 1713, og ble året etter hører ved Frederikshalds skole. Da Carl XII falt inn i Norge 1716, tok han straks tjeneste ved Peder Colbjørnsens kompani, som han fulgte på dets forskjellige ekspedisjoner. Da fienden var borte og skolebygningen var brent, ble han huslærer i Christiania til 1719, da han dro til København og tok attestas 1720. Samme år leverte han en beretning om Frederikshalds beleiringer, under navn av Frederikshalds Æreskrans, etter offisielle dokumenter, gamle folks meddelelser og egne opptegnelser. Etter å ha bodd i København i fire år og lidt stor nød, ble han 1723 sogneprest i Ullensaker, hvor han døde ugift.
City Ground

City Ground er en fotballarena i Nottingham i England og  Nottingham Forest FC spiller hjemmekampene sine der. City Ground ligger rett ved Trent Bridge sør for elva i West Bridgford i nabokommunen Rushcliffe, men på ei tomt som er eid av Nottingham City Council.


== Eksterne lenker ==
Skogvokteren.org om City Ground
Fakta om City Ground