jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Cirion

I J.R.R. Tolkiens historier om Midgard, var Cirion, sønn av Boromir, og den tolvte herskende Riksforstander av Gondor fra 2489 til 2567 av det tredje tideverv.
Under hans styre samlet det seg onde menn, en stamme Austringer kjent som Balchoth, for et angrep mot Gondor. De dro inn i den nordre provinsen av Calenardhon gjennom Grunnene av Anduin. Cirion kunne ikke avse mange menn til å forsvare denne delen av sitt rike, og i fortvilelse sendte han flere meldinger til sine gamle venner i Éothéod, et folk som levde langt oppe i nord.
Bare en mann, Borondir, nådde Éothéods hovedstad Framsburg, og fikk levert sin beskjed til kong Eorl Unge.
Etter å ikke ha fått svar på sine meldinger på over et år, dro Cirion vest gjennom Anórien, for å forhindre at Austringene krysset Anduin ved Grunnene og Kollemoene.
Gondors hær ble slått og drevet tilbake over elven Limskir til Celebrants mark. Etter noe som antagelig var et koordinert angrep, kom det orker ut av Hithaeglir (Tåkefjellene). De angrep flanken fra vest og drev Gondors styrker mot Anduin. Alt håp var ute da rytterne fra Éothéod kom fra nord. Sammen klarte Éothéod og Gondors hær å overvinne Austringene og orkene, og drev dem ut i Kollemoene.
Cirion var en klok man og så at han kunne bruke Éothéod videre. Han fortalte Eorl at han skulle overlate Calenardhon under hans beskyttelse, og møte Eorl igjen etter 3 måneder. Tilbake i Minas Tirith beordret Cirion noen av sine mest betrodde tjenere å dra til Firienskogene i Anórien, og i hemmelighet rydde veien til fjellet Amon Anwar ved Halifirien fyrtårnet. 
Tre måneder senere dro Cirion, hans sønn Hallas, prinsen av Dol Amroth, og to andre av Gondors rådgivere mot Calenardhon, og Cirion møtte igjen Eorl. De besteg Amon Anwar, og Cirion avslørte graven til Elendil, bygd i hemmelighet ved dette fjellet, da dette formet kjernen i Det gamle Gondor.  På dette hemmelige stedet avslørte han sin plan i å gi Calenardhon som gave til folket av Éothéod, slik at det skulle bli et evig vennskap mellom Éothéod og folket av Gondor. På vegne av sitt folk takket Eorl ja til denne avtalen og sverget Eorls ed og ble den første konge av Rohan. Ettersom Amon Anwar ikke lenger var i sentrum av Gondor slik det var før Rohan ble dannet, valgte Cirion å fjernet skrinet hvor Elendils levninger lå oppi, og plasserte det i kongenes grav i Minas Tirith.
Cirion døde i år 2567 etter å ha regjert i 78 år, og ble etterfulgt av sin sønn Hallas.
Edwin von Manteuffel

Edwin friherre von Manteuffel (født 24. februar 1809 i Dresden, død 17. juni 1885 i Karlsbad i Böhmen) var en prøyssisk generalfeltmarskalk.


== Liv og virke ==


=== Tidlig karriere ===
Manteuffel var sønn av geheimreferendarien av Manteuffel, og vokste opp som barn i bedermeiertidens Vormärzatmosfære.Allerede før 1848 ledsaget han prinsen til hoffet i St. Petersburg, der tsaren Nikolaj I la merke til ham. Hans gode kontaktpunkter i det russiske hoff førte til at han flere ganger senere ble benyttet til militærsendeferder til Russland.Sammen med Albrecht von Roon, hvis utnevnelse Manteuffel hadde vært pådriver for, ble samtidig med ham rådgiver for monarken. Manteuffel fikk også lempet det slik at Helmuth von Moltke ble utnevnt til sjef for generalstaben. Slik kan man si at Manteuffel fikk som sjef for miliærkabinettet en temmelig sterk posisjon. Men man hadde kanskje overvurdert hans politiske teft, og ham ble tilskrevet en uheldig og heller reaksjonær tendens. Slik ble han av i 1861 ufordelaktig omtalt i juristen og politikeren Karl Twestens brosjyre Was uns noch retten kann som en «katastrofal mann i en katastrofal stilling » (unheilvollen Mann in unheilvoller Stellung). Dette angrepet på hans embedsførsel besvarte Manteuffel ed en tfordring til duell, hvorfra Twesten kom fra det med et sår, og Manteuffel med en kort arrest i Magdeburg.


=== Stattholder i Elsass-Lothringen ===
Manteuffel ble i 1879 stattholder i Elsass-Lothringen. Hans faste forhåpning fra første stund som stattholder var å få ført Elsass-Lothringen frem til full autonomi og dermed likeverdig status med de andre delene av Det tyske rike. Han døde før dette målet var nådd.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Bogdan Graf von Hutten-Czapski: Sechzig Jahre Politik und Gesellschaft, Bd. 1, S. 112–129.
Jürgen Hahn-Butry (utg.): Preußisch-deutsche Feldmarschälle und Großadmirale. Safari, Berlin 1937.
(de) Sefan Hartmann: «Manteuffel, Edwin Freiherr von.» I Neue Deutsche Biographie (NDB). Bind 16, Duncker & Humblot, Berlin 1990, ISBN 3-428-00197-4, s. 86–88 (digitalisering).
(de) Bernhard von Poten: «Manteuffel, Edwin Freiherr von». I Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Bind 52, Duncker & Humblot, Leipzig 1906, s. 176–186.
Henry Daniol: M. Thiers, le Comte de Saint-Vallier, le général de Manteuffel: libération du territoire 1871–1873. documents inédits, Paris 1898
Karl Heinrich Keck: Das Leben des Generalfeldmarschalls Edwin v. Manteuffel. Bielefeld / Leipzig 1890.
Manteuffel, 5) Edwin Hans Karl, Freiherr von. I: Meyers Konversations-Lexikon 1885–1892, 11. Band, Seite 206
Frankreich und Deutschland im Krieg (18.–20. Jahrhundert) (PDF; 1,88 MB)


== Eksterne lenker ==
(en) Edwin von Manteuffel – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Edwin Freiherr von Manteuffel – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(de) Verk av og om Edwin von Manteuffel i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
Eintrag über Edwin von Manteuffel i Zentrale Datenbank Nachlässe
Eintrag über Edwin von Manteuffel i Kalliope
Eorls ed

I J.R.R. Tolkiens historier om Midgard, er Eorls Ed alliansen som ble sverget mellom Midgards nasjoner Rohan og Gondor. Eden stadfestet også at provinsen Calenardhon alltid skulle tilhøre Rohan, og grensene til dette kongedømmet ble etablert.
Det var også en gjensidig avtale om at de to kongedømmene skulle hjelpe hverandre når det var nødvendig. Signalet om at det var behov for hjelp var Den Røde Pil (som betyr fare). Denne pilen ble bragt til kong Théoden av Rohan av en budbringer fra Gondor i Atter en konge da Minas Tirith var beleiret av Sauron. For raskere kommunikasjon mellom de to allierte ble Gondors fyrtårn brukt. Disse fyrtårnene ble plassert på sju fjelltopper langs den nordre delen av Kvitklettene.
August von Goeben

August Karl von Goeben (født 10. desember 1816 i Stade, død 13. november 1880 i Koblenz) var en berømte prøyssisk general.
Han trådte inn i den prøyssiske hæren i 1833. Fra 1836 til 1840 deltok han i fem felttog i den spanske Karlistkrigen og kom i 1842 tilbake til Preussen. I 1849 deltok han i det badiske felttoget og i 1860 som oberst i den prøyssiske generalstab i det spanske felttoget mot Marokko.
I andre slesvigske krig i 1864 mot Danmark kommanderte han en prøyssisk brigade ved Düppel og Alsen, 1866, under den østerriksk-prøyssiske krig, kommanderte han den 13. divisjon under Main-felttoget. Under den fransk-prøyssiske krig fra 1870–1871 førte han det 8. armékorps ved Spichern og foran Metz, og slo som øverstkommanderende den 19. januar 1871 den franske nordarméen ved Staint-Quentin.
Etter ham ble panserkrysseren av den keiserlige marine, SMS Goeben, samt senere en av Bundeswehrs kaserner i hans fødeby Stade, oppkalt.


== Referanser ==
Stirling Castle

Stirling Castle er en historisk festning i Stirling, Skottland. Festningen er lokalisert på toppen av et berg som tidligere var en vulkan og omgitt på tre sider av bratte bergklipper. Festningen er et nasjonalt monument, og bestyrt av foreningen Historiske Skottland.
Festningen er hovedkvarteret til Argyll og Sutherland highlander-regimentet, selv om regimentet ikke lenger er stasjonert i der, men det er regimentets museum.
De fleste av hovedbygningene dateres tilbake til 1400-tallet og 1500-tallet. Noen få strukturer fra 1300-tallet finnes fortsatt mens de ytre forsvarsveggene ble bygget på begynnelsen av 1700-tallet.
Fra de ytre forsvarsanleggene må man gjennom portnerboligen som ble reist av kong Jakob III av Skottland og ble opprinnelig formet som del av fjellet bak. På den andre siden var det en massiv forsvarsmur og på midten er det fire store buer med kjegletak som flankerer portåpningen. Av disse mektige byggverkene er det kun den sydlige forsvarsmuren («Princes Tower») som står igjen, foruten deler portåpningen og forsvarsmurene på begge sider.
Til venstre for portnerboligen, og som danner den sydlige del av hovedbygningen, er palassmuren. Den ble påbegynt av kong Jakob IV, men ble fullført av kong Jakob V. Med dens kombinasjon av renessanse og senere gotiske detaljer er det en av de mest sjarmerende bygninger i Skottland. Taket på «King’s Presence Chamber» ble opprinnelig dekorert med de berømte portrettene kjent som Stirling-hodene, men disse ble fjernet i 1777. De fleste er oppbevart i Smith Institute i Stirling, og noen i National Museum of Antiquities, Edinburgh.

På østsiden av den øvre gårdsplassen er den store parlamentshuset som ble bygget av kong Jakob III. Den er 38 meter lang og 12 meter bred med to store vinduer som flankerer podiumet på den sørlige enden. Den lille bygningen ved siden av er det gamle Mint eller «Cunzie Hoose» som det også kalles. Det kongelige renessanse-kapellet på nordsiden ble bygget av kong Jakob VI i 1594 ved sønnen prins Henriks dåp.
Festningens promenade (dets paradeplass) har blitt brukt som en utendørs konserthall for flere anerkjente konserter som har benyttet festningen og dets omgivelser for å filme konsert-DVD-er. Noen av de siste som har benyttet stedet er REM, Bob Dylan, Wet Wet Wet og Runrig.
Stirling Castle har vært åsted for flere historiske trefninger, og stedet har vært beleiret minst åtte ganger:

I 1299 engelske John Sampson ble beleiret av skotske opprørere.
Slaget om Stirling Castle (1304)
I 1337 mislykket Andrew Murray i å beleire borgen.
Maria Stuart ble kronet som skottenes dronning i 1543.
I årene 1571 og 1585 ble festningen beleiret tre ganger av skotske fraksjoner under kongedømmet til Jacob VI av Skottland.
I 1651 erobret Oliver Cromwell festningen under den engelske borgerkrigen.
I 1746 beleiret Charles Edward Stuart festningen under det siste jakobittopprøret.Striling Castle har også gitt navn til flere skip; et krigsskip i 1703, og MV «Stirling Castle», en rutebåt som ble bygget i Belfast i 1935 og skrapet i 1966.


== Eksterne lenker ==
Historic Scotland
More information at Undiscovered Scotland
The Argyll and Sutherland Highlanders
Kholmogory

Kholmogory (fra gammelt: Kolmogory, russisk: Холмого́ры) er en historisk landsby som ligger i Arkhangelskregionen nordvest i Russland. Byen ligger på venstre bredd av elven Nordre Dvina, der den flyter sammen med elven Pinega, ca. 100 km fra Kvitsjøen og 70 km sydøst fra Arkhangelsk. Navnet kommer fra finsk og betyr «dødsklippen». Antagelsen om at navnet har norrøn opprinnelse, Holmgård, er sannsynligvis ikke riktig.I Heimskringla skrev Snorre om Harald Gråfell som i 970 dro med hæren sin til Bjarmeland, herjet der og kjempet et stort slag mot bjarmene på bredden av Dvina. Skalden Glum Geirason laget et kvad om dette:

Høvdingers uredde overmann,
rødt farget han sverdet i øst,
nord for den brennende byen,
der så jeg bjarmenes ætt flykte.
Godt krigsvær på ferden
fikk denne mennenes forliker.
Den unge kongssønnen vant seg ry på Dvinas bredder.(Oversettelse av Kåre Selnes, 1972; 11-12).Ifølge dette eksisterte det altså en by på Dvinas bredder allerede så tidlig som på 900-tallet, uten at vi vet mer om den. Om Kholmogory finnes det kilder som forteller at byen eksisterte på 1100-tallet. Den skal ha vært en av bjarmenes beste handelsplasser. Her møttes også slaviske og norrøne handelsmenn. Koloniseringen av Nord-Russland skjedde fra to områder, Novgorod (Norrønt: Holmgard) og Rostov og fram mot 1400-tallet presset tartar-mongolene russerne nordover mot Kvitsjøen. 
På 1300-tallet var landsbyen en viktig handelsplass for republikken Novgorod, og Kholmogory ble grunnlagt som markedsplass i 1533. Den var da Russlands havneby i Kvitsjøen og byens betydning økte ytterligere i 1555 da Det moskovittiske kompani gjorde byen til sentrum for sin pelshandel. Befolkningstallet økte, og førte til at havnebyen Arkhangelsk (før 1613: Ny Kholmogory/Novo Kholmogory) ble grunnlagt i 1584. Kholmogory hadde også status som verdslig og kirkelig maktsenter i Nordvest-Russland fram til Arkhangelsk overtok. 
Svenske tropper beleiret byens trefestning i 1613, men måtte trekke seg tilbake. I løpet av 1600-tallet og 1700-tallet ble landsbyen brukt for eksil, og den mest kjente som ble forvist hit var eks-regenten Anna Leopoldovna (1718–1746) og hennes barn. I 1682 ble Kholmogory-katedralen innviet, den var da den største i regionen. 
Katedralen ble sterkt skadet av kommunistene på 1930-tallet. Restene ligger sammen med ruinene av erkebispegården i et område i byen som kalles Gorodok, i en haug med bygningsrester, og kulturlagene blir brukt til potetkjellere av befolkninga. Mange andre gamle treobjekter og vindmøller har imidlertid overlevd.
Lokale håndverkere er kjent for sine utskjæringer av støttenner fra mammut og hvalross. Kholmogory har også vært kjent for sitt kveg, en hollandsk rase som ga veldig mye melk, og derfor var ettertraktet i hele Russland.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Sjakkbrikker av hvalrosstenner  fra 1700-tallets Kholmogory (engelsk)
Moderne arbeider av håndverkere fra Kolmogory (russisk)
Prinsesse Mononoke

Prinsesse Mononoke (もののけ姫 Mononoke-hime) er en japansk animasjonsfilm fra 1997, regissert av anime-mesteren  Hayao Miyazaki og produsert av Studio Ghibli. Handlingen er lagt til Muromachi-perioden i Japan og kretser rundt kampen mellom de overnaturlige vokterne av en skog og menneskene som trenger skogens ressurser.
Filmen utkom på DVD i Norge 28. juli 2010 med norsk tale.


== Handling ==


== Mottakelse ==
Filmen ble kåret til årets beste film 1998 under japanernes svar på Oscar-utdelingen, og spilte inn litt under 14,5 milliarder yen da den gikk på kino i Japan. Filmmagasinet Empire satte filmen på 488. plass da de i 2008 kåret tidenes 500 beste filmer. Filmen har i lang tid ligget på IMDbs liste over de 250 mest populære filmene på nettstedet.


== Eksterne lenker ==
(ja) Offisielt nettsted 
(en) Princess Mononoke – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Prinsesse Mononoke på Internet Movie Database 
(no) Prinsesse Mononoke hos Filmfront 
(sv) Prinsesse Mononoke i Svensk Filmdatabas 
(da) Prinsesse Mononoke i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Prinsesse Mononoke på Allociné 
(nl) Prinsesse Mononoke på MovieMeter 
(en) Prinsesse Mononoke på AllMovie 
(en) Prinsesse Mononoke på Turner Classic Movies 
(en) Prinsesse Mononoke på Rotten Tomatoes 
(en) Prinsesse Mononoke på Metacritic
Gondors vaktbauner

I J.R.R. Tolkiens historier om Midgard, var Gondors vaktbauner et alarmsystem for riket Gondor.
Vaktbaunene var store ildsteder som var permanent bemannet av Gonors menn, og ble plassert på sju fjelltopper langs den nordre delen av Kvitklettene.  fra øs til vest var de Amon Dîn, Eilenach, Nardol, Erelas, Min-Rimmon, Calenhad og Halifirien (eller Amon Anwar).
I det senere andre tideverv og tidlig i det tredje tideverv tjente de i hovedsak til å varsle sør Gondor om farer for den nordre provinsen Calenardhon, eller vice versa, men etter at Riksforstanderen av Gondor Cirion gav Calenardhon til Éothéod ble de i hovedsak brukt til å varsle folket i Anórien (den eneste delen av Calenardhon Gondor beholdt i sitt rike) om farer.
Budskap om hjelp mellom Gondor og Rohan ble isteden utvekslet via en budbringer som brakte den Den Røde Pil.
Under Krigen om Ringen ble vaktbaunene tent da Minas Tirith ble beleiret, og da Rohirrim red til Gondor's for å hjelpe dem, passerte de alle de syv baunene på deres vei østover.
Elendils grav var gjemt på toppen av Halifirien, det av baunefjellene som var lengst vest.
Dunstaffnage Castle

Dunstaffnage Castle ble bygget på et strategisk sted i Firth of Lorn, omtrent 8 km nord for Oban på vestkysten av Skottland. Festningen står på en stort berg hvor bergveggen ble endret for å forbedre forsvaret. Festningen er firkantet med runde tårn. 
Festningen blir nå bestyrt av den statlige etaten Historic Scotland (Historiske Skottland). Det er åpent for publikum hele året.


== Historie ==
Stedet var opprinnelig det administrative maktsenteret for det første kongedømmet for de innvandrende skottene (som ga navnet til Skottland), og det var hit de brakte med seg Skjebnesteinen (skottenes kroningsstein «Stone of Destiny») fra Irland via øya Iona. Da norske vikinger fra vest angrep stedet på midten av 800-tallet ble maktsenteret flyttet til Scone i nærheten av Perth.
Andre historiske begivenheter:

Det tilhørte MacDougall-klanen inntil det i 1309 ble erobret av Robert Bruce.
I 1470 fikk Campbell-klanen oppdraget til bestyre det på vegne av kronen.
Et kapell ble bygget utenfor murene av lorden av Lorn. I sideskipet finnes gravplassene til Campbell-klanen.
Flora MacDonald som var heltinnen som reddet prinsen som skottene kaller for «Bonnie Prince Charles» (Karl Edvard Stuart) satt fengslet her for en tid i 1746.
Den siste Stewart, lord av Lorne, døde her.


== Eksterne lenker ==
Dunstaffnage Castle, Argyll
Clan Campbell Society: Dunstaffnage Castle
Stamveinettet

Det norske stamveinettet er per 1. januar 2004  8597 kilometer. Følgende stamveier er etablert:

Stamveirute 1
Europavei 6 Svinesund (riksgrensen mot Sverige) – OsloStamveirute 2a
Europavei 18 Ørje (riksgrensen mot Sverige) – Oslo
Stamveirute 2b
Riksvei 2 Magnor (riksgrensen mot Sverige) – Kløftamed tilknytningerRiksvei 20 Kongsvinger – Elverum
Riksvei 35 Jessheim – Hønefoss – HokksundStamveirute 3
Europavei 18 Oslo – Kristiansand og Europavei 39 Kristiansand – Stavanger
Riksvei 23 Lier – FrognStamveirute 4a
Europavei 39 Stavanger – Bergen – Ålesund
Stamveirute 4b
Europavei 39 Ålesund – Trondheim
Stamveirute 4c
Riksvei 9 Kristiansand – Haukeligrend
Riksvei 13 Jøsendal – VossStamveirute 5a
Europavei 134 Drammen – Haugesund
Riksvei 36 Eidanger i Porsgrunn – Seljord
Stamveirute 5b
Riksvei 7 Hønefoss – Gol
Riksvei 52 Gol – Borlaug
Stamveirute 5c
Europavei 16 Sandvika – Bergen
med tilknytninger
Riksvei 5 Lærdal – FlorøStamveirute 6a
Europavei 6 Oslo – Trondheimmed tilknytningerRiksvei 4 Sinsenkrysset til Mjøsbrua
Riksvei 150 Ulven – Lysaker
Riksvei 190 Alnakrysset – SørengaStamveirute 6b
Riksvei 3 Kolomoen – Ulsberg
Stamveirute 6c
Riksvei 15 Otta – Måløy
Stamveirute 6d
Europavei 136 Dombås – Ålesund
Stamveirute 6e
Riksvei 70 Oppdal – KristiansundStamveirute 7
Europavei 6 Trondheim – Fauskemed tilknytningerEuropavei 14 Trondheim – Skurdalsvollen (riksgrensen mot Sverige)
Europavei 12 Mo i Rana – Umbukta (riksgrensen mot Sverige)
Riksvei 80 Fauske – BodøStamveirute 8a
Europavei 6 Fauske – Nordkjosbotn
med tilknytninger
Europavei 10 Bjørnfjell (riksgrensen mot Sverige) – Å
Europavei 8 Nordkjosbotn – TromsøStamveirute 8b
Europavei 6 Nordkjosbotn – Kirkenes
med tilknytninger
Europavei 8 Skibotn – Saana (riksgrensen mot Finland)
Europavei 45 Alta – Geadgejávri (riksgrensen mot Finland)
Europavei 69 Olderfjord – Nordkapp
Europavei 75 Samelandsbrua (riksgrensen mot Finland) – Vardø
Europavei 105 Kirkenes – Storskog (riksgrensen mot Russland)
Riksvei 92 Karasjok – Karigasniemi (riksgrensen mot Finland)


== Eksterne lenker ==
Stamvegutredninger oktober 2006 med oversikt over stamveiruter fra Statens vegvesen
Nasjonal transportplan 2010-2019
Heaven (film)

Heaven er en fransk-tysk-amerikansk romantisk krim-drama fra 2002, regissert av Tom Tykwer og skrevet av Krzysztof Kieślowski og Krzysztof Piesiewicz. Cate Blanchett og Giovanni Ribisi spiller hovedrollene. Filmen er hovedsakelig på italiensk, men hovedrolleinnehaverne snakker også engelsk seg imellom.
Kieślowski hadde planlagt at filmen skulle inngå i en trilogi, muligens i hans regi, men han døde før han rakk å fullføre planene. Film nummer to i denne trilogien er L'Enfer (2005).


== Handling ==
En engelsk kvinne som bor i Italia tar loven i egne hender for å straffe bakmennene, etter at mannen hennes har dødd av en overdose. Hun gjennomfører et bombeangrep som dreper fire uskyldige mennesker, og flykter senere sammen med en ung politimann som blir forelsket i henne.


== Skuespillere ==
Cate Blanchett som Philippa
Giovanni Ribisi som Filippo
Remo Girone som Philippas far.
Stefania Rocca som Regina
Alessandro Sperduti som Ariel


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Heaven på Internet Movie Database 
(no) Heaven hos Filmfront 
(no) Heaven på NRK TV 
(sv) Heaven i Svensk Filmdatabas 
(da) Heaven i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Heaven på Allociné 
(nl) Heaven på MovieMeter 
(en) Heaven på AllMovie 
(en) Heaven på Turner Classic Movies 
(en) Heaven på Rotten Tomatoes
GEPIR

GEPIR (Global EAN Party Information Registry) er et nettverk av Internettservere ledet av GS1-organisasjonen, tidligere EAN. 
Hvis man har et GTIN-nummer (artikkelnummer med strekkode), vil man ved å søke i databasen få fram følgende informasjon:

Firmanavn
Kontaktperson
Postadresse
Telefon- og telefaksnummer
E-post- og web-adressePer 1. august 2002 er følgende GS1-land tilsluttet GEPIR:Prefiks	Land
30 – 37	Frankrike
380 Bulgaria
383 Slovenia
385 Kroatia
400 – 440	Tyskland
460 – 469	Russland
474	Estland
475	Latvia
482	Ukraina
484	Moldovia
485	Armenia
489	Hongkong
50	England (U.K.)
54	Belgia og Luxemburg
57	Danmark, Færøyene og Grønland
528	Libanon
594	Romania
599	Ungarn
600 – 601	Sør-Afrika
616	Kenya
621	Syria
625	Jordan
64	Finland
70	Norge
73	Sverige
76	Sveits og Liechtenstein
770	Colombia
779	Argentina
789 – 790	Brasil
80 – 83	Italia
84	Spania
885	Thailand
858	Slovakia
859	Tsjekkia
869	Tyrkia
87	Holland
890	India
90 – 91	Østerrike
93	Australia.
Tilslutningen til GEPIR er raskt økende, og per 9. oktober 2005 er 76 land tilsluttet ordningen.


== Eksterne lenker ==
GEPIR søking