jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Åsa Haraldsdatter

Åsa Haraldsdotter (født ca. 800 død ca. 834) var dronning over Vestfold, Romerike og Vingulmark. Hun var datter av Harald Granraude, en småkonge fra Agder, og mor til Halvdan Svarte.
Det har vært fremført teorier om at det skulle være dronning Åsa som var gravlagt i Osebergskipet. Dette regnes nå som lite sannsynlig.Hun var gift med Gudrød Halvdansson Veidekonge, som hadde røvet henne. Gudrød hadde fått nei av Åsas far da han fridde, og på grunn av det drepte han både faren og broren før han røvet Åsa med seg. Det er mulig dronning Åsa sto bak mordet på sin ektemann ca. år 821.
Etter Gudrøds død dro hun til sin fars rike og regjerte der til hennes sønn, Halvdan, ble voksen nok til å ta over.
Bukhara

Bukhara (usbekisk Buxoro og Бухоро, persisk بُخارا, boxārā) er den 5. største byen i Usbekistan og hovedstad i Bukhara-regionen (Bukhoro Wiloyati) med 280 187 innbyggere (2020). 


== Befolkning ==
Majoriteten av byens befolkning er persisk-språklige tadsjiker. Bukhara og Samarkand er de to viktigste sentrene til tadsjikisk-persisk kultur og historie, og begge disse byene var viktige knutepunkter på Silkeveien. 
I sovjetisk tid var disse to tadsjikske sentrene anneksert inn i Usbekistan SSR, til mye avsky fra tadsjikene i Sentral-Asia. Hele tiden siden, har harde assimileringsprogram og kulturell begrensning blitt gjennomført på tadsjikene i Usbekistan av usbekiske autoriteter.
Bukhara er også hjemmet til et stort antall jøder, hvis forfedre slo seg ned i byen i romertiden. Begrepet bukharisk jøde er jevnlig brukt for å beskrive jøder som kommer fra Sentral-Asia.


== Historie ==
Bukhara har vært et av hovedsentrene for iransk sivilisasjon i løpet av dens historie. Dens arkitektur og arkeologiske steder danner en av pilarene for persisk historie og kunst. Regionen til Bukhara var lenge en del av Det persiske riket. Opprinnelsen til dets innbyggere går tilbake til perioden til arisk immigrasjon i regionen. Iranske soghdianere bodde i området og noen århundrer senere ble det persiske språket dominerende blant dem. Den siste emiren i Bukhara var Muhammed Alim Khan (1880–1944).
Det historiske sentrumet til Bukhara har blitt satt opp i listen til UNESCO som del av verdensarven. Det inneholder utallige moskéer og madrassaer.
En statue av den populistiske filosofen og vismannen Nasreddin Hodja finnes i et torg i sentrum. Den viser ham ridende på sitt esel slik han tradisjonelt fremstilles.


== Galleri ==

		
		
		
		
		
		
		


== Litteratur ==
Moorcroft, William and Trebeck, George. 1841. Travels in the Himalayan Provinces of Hindustan and the Panjab; in Ladakh and Kashmir, in Peshawar, Kabul, Kunduz, and Bokhara... from 1819 to 1825, Vol. II. Reprint: New Delhi, Sagar Publications, 1971.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Bukhara – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Gudrød Veidekonge

For artikkelen om den danske sagnkongen med samme navn, se Gudrød Sigfredsson Veidekonge.Gudrød Halvdansson Veidekonge (norrønt: Guðrøðr veiðikonungr), født ca. 780 død ca. 821, var ifølge Snorre Sturlason konge over Vestfold, Romerike og halve Vingulmark (omtrent dagens Østfold). Gudrød var (ifølge Snorre) sønn av Halvdan Øysteinsson den gavmilde og Liv Dagsdatter, og far til Olav Geirstadalv Gudrødsson og Halvdan Svarte. Frem til ca. 815 var han gift med Alvhild Alfarinsdatter (f. 790), og deretter med Åsa Haraldsdatter.
Gudrød fikk halve Vingulmark som medgifte da han giftet seg med Alvhild, datter av kong Alvarin Alvheim fra Alvheim (Bohuslän).
Etter Alfhilds tidlige død, la Gudrød ut på frierferd til Agder, etter datteren til kong Harald Granraude, Åsa. Harald avviste ham og  Gudrød svarte med å ta livet av ham og hans sønn Gyrd, for så å røve med seg Åsa og ta henne til ektemake.
Gudrød ble myrdet av dronning Åsas skosvein på ordre fra Åsa for mordet på hennes far og bror, og for å ha voldtatt henne.
Gudrøds tilnavn Veidekonge kan oversettes «jegerkonge».


== Referanser ==
Wilson Kipketer

Wilson Kipketer (født 12. desember 1972) er en kenyanskfødt dansk mellomdistanseløper. 
Wilson Kipketer kom til Danmark i 1990 for å studere ved Københavns Universitet. Han søkte senere om dansk statsborgerskap, og stilte for første gang opp for Danmark under verdensmesterskapet i 1995, der han vant 800 meter. Han forsvarte gullet på 800 meter både i VM 1997 og VM 1999. Sin beste sesong hadde Kipketer i 1997, da han i to omganger forbedret Sebastian Coes verdensrekord på 800 meter, slik at den endte på 1.41,11.
Han tok sølv under OL 2000 i Sydney, og bronse i Athen fire år senere.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Wilson Kipketer – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Wilson Kipketer – Olympics.com 
(en) Wilson Kipketer – Olympic.org 
(en) Wilson Kipketer – Olympedia 
(en) Wilson Kipketer – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Wilson Kipketer – World Athletics 
(en) Wilson Kipketer – European Athletic Association 
(en) Wilson Kipketer – Track and Field Statistics
Donald I av Skottland

Domnall mac Ailpín (moderne gælisk: Dòmhnall mac Ailpein, anglisert som Donald I Mac Alpin; født 812, død 13. april 862) var konge av piktere fra 852 til 862. Han etterfulgte sin bror Kenneth macAlpin på tronen i Piktland.


== Liv og virke ==
Krønike om kongene av Alba forteller at Domnall styrte i fire år, noe som bekreftes i Ulster-annalene for oppslagene for hans bror død i februar 858 og hans egen i april 862. Krøniken noterer:

På hans tid gjorde gælerne med deres konge rettighetene og lovene til kongeriket, [som er kalt for lovene] til Áed, Eochaids sønn i Forteviot. 
Lovene til Áed Find er gått fullstendig tapt, men det har blitt antatt at, som lovene tilskrevet Giric og Konstantin II (Causantín mac Áeda), disse knyttet til kirken og i særdeleshet til bevilgningen av privilegier og fritagelser som var vanlig andre steder. Betydningen av Forteviot som stedet for denne lovgivningen, sammen med Kenneths død der, og Konstantins senere samling ved det nærliggende Scone, kan antyde at dette området var selve hovedområdet hvor sønnene til Alpín hadde støtte.
Melrose-krønikene forteller om Domnall at «i krig var han en sterk soldat ... det er sagt at han ble myrdet ved Scone». Ingen annen kilde rapporterte at han døde ved vold.
Bercháns profeti synes å referere til Domnall i versene 123–124:

Ondskap vil bli Skottlands skjebne grunnet [Kenneth MacAlpins død]; lenge vil det være inntil han like [igjen] kommer. Lenge inntil kongen tar [herredømme], den hensynsløse sønn av den utenlandske hustru. Han vil bli tre år i kongeriket og tre måneder (skjønt du regner dem). Hans gravstein vil være over Loch Awe. Han dør av sykdom.
Selv om Domnall generelt er antatt å ha vært barnløs, har det blitt foreslått at Giric var en sønn av ham ved å lese hans patronymikon (avstamningsnavn som er avledet av farsnavnet) som mac Domnaill framfor det mer vanlig antatte mac Dúngail. Dette synet er imidlertid ikke allment akseptert.Domnall døde, enten ved kongsgården ved Cinnbelachoir (på et sted som er ukjent) eller ved Rathinveralmond (også ukjent, og kan være samme sted, antatt å kanskje være lokalisert ved elvene Almond og Tay i nærheten av Scone). Han ble gravlagt på Iona.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Anderson, Alan Orr ([1922] 1990): Early Sources of Scottish History A.D 500–1286 (ESSH), bind 1. Opptrykk med rettelser. Stamford: Paul Watkins, ISBN 1-871615-03-8
Duncan, A.A.M. (2002): The Kingship of the Scots 842–1292: Succession and Independence. Edinburgh: Edinburgh University Press, ISBN 0-7486-1626-8
Smyth, Alfred P. (1984): Warlords and Holy Men: Scotland AD 80–1000. Edinburgh: Edinburgh UP, ISBN 0-7486-0100-7
Skene, William Forbes, red. (1867): Chronicles of the Picts, Chronicles of the Scots, and Other Early Memorials of Scottish History, Edinburgh: Edinburgh General Register House


== Eksterne lenker ==
Annals of Ulster, del 1, hos CELT]
The Chronicle of the Kings of Alba
Christian Lous Lange

Christian Lous Lange (født 17. september i Stavanger 1869, død 11. desember 1938) var en norsk fredspolitiker.
Christian Lous Lange var elev ved Kongsgaard skole i Stavanger.Han ble cand.mag. i 1893. I de påfølgende årene var han dels på lengre studiereiser for å lære seg språk, dels arbeidet han som lærer i Oslo. Mellom 1900 og 1910 var han sekretær ved Nobelinstituttet og Den norske Nobelkomite i Oslo og stiftelsens bibliotekar og forretningsfører. Han var medlem av Den norske Nobelkomite fra 1. januar 1934 og frem til han døde.
Fra 1909 var han generalsekretær ved Den interparlamentariske union, først i Bern, deretter i Brussel og til slutt i Genève. Denne stillingen beholdt han til 1933, og det var også denne stillingen som gjorde at han ble tildelt Nobels fredspris i 1921; delt med Hjalmar Branting. Han er spesiell som mottaker av Nobels fredspris idet hele hans virke i mange år dreide seg nettopp om fred, og vilkår for fredelige løsninger.I 1919 ble han kreert til æresdoktor ved Det Kgl. Frederiks Universitet på grunnlag av sitt verk Histoire de l'internationalisme.
Lange var sønn av oberst Halvard Lange og Thora Marie Lous, og sønnesønn av riksarkivar Christian C.A. Lange. Han var far til utenriksminister Halvard Lange, stortingsrepresentant Carl Viggo Lange og lærerskolerektor August Lange, og var bror til Ellen Lous Lange, gift med forfatteren Johan Bojer.


== Bibliografi ==
Lærebok i verdenshistorie fra oldtidens slutning til vore dage (med H. Schjøth)
Histoire de l'internationalisme (1919) (Første del av et stort anlagt verk)
Lærebok i verdenshistorie (1931) (med N. Østbye)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi, nobelprize.org, Nobelprisenes offisielle nettsted
Biografi, Aktive fredreiser
Christian Lous Lange - den «glemte» fredsprisvinneren, artikkel hos Norgeshistorie.no
NasjonalAlliansen

Nasjonalalliansen var et norsk politisk parti. Partiet ble stiftet den 25. februar 1999 med utgangspunkt i restene av Hvit Valgallianse, og tok ikke lenge etterpå med seg en del av medlemmene fra det nystiftede Norsk Folkeparti.
Partiet var i all hovedsak et nasjonalistisk parti som la nasjonalisme til grunn for sitt partiprogram. Nasjonalalliansen var det partiet i Norge som trolig var plassert lengst ut på høyresiden. 
Nasjonalalliansen klarte i 2005 ikke å samle inn de 5 000 underskriftene som kreves for at man kan stille ved stortingsvalg.
Partiets registrering i Partiregisteret opphørte 13. mars 2006. Navnet var vernet etter partiloven i fire år etter dette.
Yugo

Yugo er et bilmerke fra det tidligere Jugoslavia, produsert av Zastava-fabrikken fra 1981.  Bilene var basert på Fiat 127 til å begynne med, og ble i USA solgt som Yugo eller Yugo Koral, i Italia som Innocenti og i Storbritannia ble modellen Yugo 45 solgt som Tugo Tempo.
I 1987 kom en nyere modell basert på Fiat Tipo, kalt Florida (Sana på enkelte markeder).  
Eksporten av Yogu ble stoppet under sanksjonene mot Jugoslavia i 1991.  Produksjonen av Yugo personbiler ble tatt opp igjen i 2000, og selskapet har planer om eksport.


== Eksterne lenker ==
Bilrevyen.no: Comeback for Yugo?
Zil

Zavod imeni Likhachova (ZIL) (russisk: ЗиЛ) var et russisk bilmerke og fabrikk, stiftet i 1924 under navnet AMO.  Navnet betyr Zavod imeni Likhakov (fabrikk oppkalt etter Likhakov) og kommer fra Ivan A. Likhakov, en tidligere direktør og betydelig skikkelse innenfor sovjetisk bilproduksjon.  Fra 1933 til 1956 het fabrikken ZIS, hvor den siste bokstaven sto for Stalin. Selskapet var da en vesentlig produsent av militære kjøretøy og av kanoner og kanonlavetter og annet militært utstyr.
Selskapet produserer både lastebiler og personbiler. Personbilene var store limousiner, og ble benyttet bare av den øverste eliten i Sovjetunionen.  Lastebilene lisensproduseres for eksempel i Bulgaria og Kina.
Paccar har samarbeidet med ZIL om montering av Kenworth lastebiler, og Volvo har forhandlet om sammensetting av FH12 lastebiler.  Lastebil-avdelingen  til ZIL har i dag et samarbeide med Caterpillar, og benytter en del motorer derifra.  Ungarske Ikarus bygger busser på chassis fra ZIL.


== Modeller ==


=== Limousiner ===
ZIS-101
ZIS-110
ZIS-115
ZIL-111
ZIL-114
ZIL-117
ZIL-4104
ZIL-41047


=== Lastebiler ===
ZIS-128
ZIS-150
ZIS-151
ZIL-130
ZIL-131
ZIL-157
ZIL-4334
ZIL-4327 Bychok («Bølla»)


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) ZIL – kategori av bilder, video eller lyd på Commons  (russisk)
ZILs historie (engelsk)
ZIM

ZIM var et sovjetisk bilmerke.  Bokstavene sto for Zavod imeni Molotova, fabrikk oppkalt etter Molotov.  I perioden 1950–1956 ble ZIM brukt som navn på GAZ-fabrikkene, og fra 1950–1959 ble ZIM brukt som merke på limosinen GAZ-12.
Cirka 80 GAZ-12 ZIM ble solgt som drosjer i Norge 1955–1957, da med åtte seter. 
Regjeringen fikk to ZIM-biler i gave fra Sovjetunionen i forbindelse med et statsbesøk i 1955. Den ene ble benyttet av statsministerens kontor, den andre ble benyttet av utenriksdepartementet. Oslo kommune overtok senere utenriksdepartementets bil.

		
		


== Referanser ==
Gaulosen

Gaulosen er en arm av Trondheimsfjorden i Trøndelag. Byneset i Trondheim kommune ligger nord for Gaulosen, og Børsa og Buvika i Skaun kommune ligger på sørsida. Lengst inn i fjorden ligger Øysand som tilhører Melhus kommune. Ved Viggja i Skaun kommune møtes Gaulosen, Orkdalsfjorden og Korsfjorden. Elva Gaula danner et delta der den renner ut i Gaulosen på grensa mellom Melhus og Trondheim.Dette er det eneste større elvedeltaet i Sør-Norge som ikke er berørt av oppfyllinger, og tatt i bruk til industriområde, flyplass eller lignende. Det har likevel ikke manglet på planer gjennom tida for å utnytte området. Under andre verdenskrig tenkte tyskerne å bygge en stor by, Neu-Drontheim, på Øysand og i nabobygda Leinstrand. En kan fortsatt se restene av en påbegynt ubåthavn i Buvikberga mellom Øysand og Buvika. Det finnes nå fire naturreservater, og et landskapsvernområde her.
Gaulosen naturreservat og landskapsvernområde er et Ramsar-område og ligger i elvemunningen. Det omfatter store mudderområder som tørrlegges ved fjære sjø. Lengst ut ligger øya Storøra med sparsom vegetasjon, og en stor koloni hettemåke. Her hender det også at dvergmåke dukker opp. På Øysand-sida av deltaet ligger en stor strandeng. Gaulosen er den mest kjente fuglelokaliteten ved Trondheim. Her kan en hele året, men spesielt i trekktidene, se store mengder gjess, ender og vadefugler.
Et stykke opp i elva ligger Leinøra naturreservat. Her vokser en tett skog av tindved, som blir uvanlig høy i dette området. Humle klatrer opp i tindveden, og gir et jungellignende preg. Lengst inn på Leinøra ser en neste trinn i suksesjonen, der gråor og alm skygger ut tindveden.
Videre oppover Gaula ligger interessante områder som ikke er fredet. Her finnes det grusører med blant annet klåved, tindved og setermjelt. På disse grusørene kan en se dverglo. Langs elva finnes også gråor-heggskoger der en kan finne gul frøstjerne og slyngsøtvier.
Utenfor Buvika, på sørsida av Gaulosen, ligger Buvikfjæra. Her overvintrer mange ender og kanadagjess. I forbindelse med bygging av ny E39, var det aktuelt å legge vegen på fylling i denne fjæra. Det ble i stedet valgt å bygge vegen lenger opp i Buvika, men det var nødvendig å legge en motfylling i fjæra på grunn av de dårlige grunnforholdene.
I sørvendte lier nord for Gaulosen ligger Apoteket naturreservat og Lauglolia og Sundsberga naturreservat. Disse områdene er fredet på grunn av varmekjær løvskog, og en artsrik flora av urter. Lauglolia er en av de få steder i Trøndelag der spettmeis forekommer. Her kan en også finne kjernebiter og bøksanger.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Gaulas utløp i Gaulosen (Gaulosen)». Elvedeltadatabasen. Direktoratet for naturforvaltning. Besøkt 13. oktober 2011. 
Øystein Størkersen. «Guide til fuglelokaliteter ved Trondheim». Norsk ornitologisk forening, avd. Sør-Trøndelag. Besøkt 13. oktober 2011.
Næringslivets sikkerhetsorganisasjon

Næringslivets sikkerhetsorganisasjon (NSO) oppgaver er å organisere og kontrollere egenbeskyttelsen (industrivernet) ved industrivirksomheter etter bestemte kriterier. Disse kravene gjelder virksomheter som gjennomsnittlig sysselsetter 40 eller flere personer i året og som er registrert i næringskoder beskrevet i forskrift om industrivern. Per 1. juni 2018 var det 1.003 industrivernpliktige virksomheter i Norge.
NSO ble etablert i 1938 av Norges Industriforbund som «Industriforbundets Luftværnkontor». Formålet var å organisere en form for sivilforsvar for store bedrifter i tilfelle den usikre situasjonen i Europa skulle resultere i krigshandlinger mot Norge, spesielt i form av luftangrep. 
Dagens industrivern er i hovedsak innrettet på å håndtere ulykker og andre uønskede hendelser som brann, eksplosjon, utslipp m.m. og er en del av virksomhetens totale HMS-arbeid. I tillegg skal industrivernet jobbe med forebygging av uønskede tilsiktede hendelser.
NSOs virksomhet er hjemlet i lov og forskrifter:

Forskrift om industrivern
Lov om kommunal beredskapsplikt, sivil beskyttelsestiltak og Sivilforsvaret (sivilbeskyttelsesloven)
Forskrift om systematisk helse-, miljø og sikkerhetsarbeid i virksomheter (internkontrollforskriften)
Forskrift om tiltak for å forebygge og begrense konsekvensene av storulykker i virksomheter der farlige kjemikalier forekommer (storulykkeforskriften)
Forskrift om tilfluktsrom
Forskrifter om tilfluktsrom ved industrivernpliktige bedrifter og virksomheterNSO drives som en selvstendig organisasjon finansiert av industrivernavgift som årlig kreves inn fra industrivernpliktige virksomheter. Næringsilvets hovedorganisasjon sitt styre fastsetter avgiftens størrelse og godkjenner NSOs virksomhetsplaner og budsjett.
NSOs myndighetsutøvelse er forankret i Justis- og beredskapsdepartementet gjennom Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap. NSOs myndighetsrolle følges opp av DSB gjennom årlige forventningsbrev. Der fastsettes overordnede rammer og mål for NSOs virksomhet. NSOs direktør rapporter til et styre bestående av representanter for industrien og Norsk Industri.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
NSO

NSO har flere betydninger:

Norsk studentorganisasjon
Næringslivets sikkerhetsorganisasjon
Point Barrow

Point Barrow, eller Point Nuvuk, er et av de nordligste punkt på det amerikanske kontinent ved nordishavet og ligger ligger 15 km nordøst for Barrow, Alaska, på 71°23′N 156°30′V. (Nordspissen av Boothia Peninsula ved Bellot Strait i Nunavut i Canada ligger lenger nord, på 72°00′N 94°33′V.) Stedet ble oppdaget av europeere i 1825 ved Frederick William Beechey og gitt navn etter John Barrow, politiker og geograf ved det britiske admiralitetet.


== Arktisk utkikkspost ==

Nordspissen av Alaska er bare isfri i to til tre måneder av året og Point Barrow har tjent som utgangspunkt for mange arktiske ekspedisjoner, så vel som hovedkvarter for redningsaksjoner etter savnede oppdagere. I årene 1926–1928 var Point Barrow base for Detroit Arctic Expedition med Hubert Wilkins og Carl Ben Eielsons flygning til Spitsbergen den 15. april 1928.
Point Barrow er i dag også base for global overvåkning av atmosfæren, Global Atmosphere Watch.


== Historie ==
Opprinnelig hadde Barrow en innfødt befolkning og historien før 1900 er lite kjent. I 1928 ble det rapportert at stedet kun hadde tre klynger med hytter langs kyststripen. Barrow tjente etterhvert som handelssenter for den øde arktiske kystens gamle og nye beboere. Stedet omfattet en landhandel, en presbyteriansk misjon, et statlig hospital og en skole. Dagens befolkning teller ca. 4 500 mennesker.


== Fly og raketter ==
Det er i dag to små flyplasser i området, Browerville og Wiley Post - Will Rogers Airport. I et forsøk på å fly rundt jorden, havarerte Wiley Post og Will Rogers i Barrow den 15. august 1935. En minnesten for ulykken er reist på stedet.
Fra Point Barrow på 71°02′N 156°47′V ble det i årene mellom 1965 og 1972 skutt opp noen forskningsraketter av typen «Nike Cajun» og «Nike Apache» (se ekstern lenke nedenfor).


== Eksterne lenker ==
Rakettutskytningsbase – Point Barrow (engelsk)
800 meter

800 meter er en løpsøvelse innenfor friidrett, og er den korteste distansen innen mellomdistanseløp. Øvelsen går over to runder rundt løpebanen. De første hundre meterne går i delte baner gjennom svingen, deretter løpes distansen i samlet felt. Øvelsen har vært med i De olympiske leker (OL) helt siden starten i 1896.
For kvinner kom øvelsen med i OL første gang i Amsterdam 1928. Den gangen ble synet av utslitte kvinner for sjokkerende, og 800 meter for kvinner ble derfor tatt av programmet. Fra 1954 kom øvelsen med i EM i friidrett. I OL i Roma 1960 kom  øvelsen på nytt inn på det olympiske programmet, og den har vært der siden. Frem til EM 1969 og OL 1972 var 800 meter den lengste løpsdistansen for kvinner i mesterskap. Distansen inngår i damenes sjukamp som siste øvelse.
Norge har vunnet to olympiske medaljer på 800 meter. Audun Boysen vant bronse i Melbourne i 1956, og Vebjørn Rodal vant gull i Atlanta i 1996. I perioden Rodal løp, var også Atle Douglas aktiv. Douglas deltok i både OL i 1992 og 1996.


== Ti på topp gjennom tidene ==


=== Topp ti i verden – menn ===
(oppdatert per 9. august 2012)


=== Topp ti i verden – kvinner ===
(oppdatert per 9. august 2012)


=== Topp ti i Norge – menn ===


=== Topp ti i Norge – kvinner ===


== Referanser ==
Wormwood Scrubs

Wormwood Scrubs er et åpent område i det nordøstlige hjørnet av distriktet Hammersmith and Fulham i vestlige London. Det ligger rett nord for Shepherd's Bush og White City, og er mest kjent for fengselet HMP Wormwood Scrubs, bygget mellom 1875 og 1891. Det er det største åpne området i distriktet, 80 hektar, og et av de største fellesområdene i London. Den østlige delen av området som er kjent som Little Wormwood Scrubs ble kappet av ved veien Scrubs Lane og jernbanen West London Line. Det har vært et offentlig område siden vedtatt lov av 1879
Linford Christie stadion ligger i Wormwood Scrubs.


== Historie ==
Stedet er første gang omtalt på slutten av 1100-tallet som Wormeholte, deretter Wormholtwode, og så Wormewood. Navnet er avledet av de angelsaksiske ordene wyrm og holt, antagelig i betydningen «kratt» eller eventuelt en skog med slanger (framfor ormer, som på engelsk heter worms). Villmarken som ble skapt ved trefelling, hadde dårlig jordsmonn, kun egnet som beitemark. Siste ledd i stedsnavnet, Scrubs, betyr et område med kratt og forkrøplete trær.Særlig før 1900-tallet var Wormwood Scrubs kjent i London som et sted der flere dueller skal ha blitt utkjempet her.Spionen George Blake klarte å rømme fra fengselet. Musikerne Keith Richards og Pete Doherty har også sonet straff her.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Wormwood Scrubs Park – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

Hammersmith and Fulham Volunteer Centre
Stockwell undergrunnsstasjon

Stockwell undergrunnsstasjon er en stasjon i Londons undergrunnsbane. Den ligger i Stockwell i bydelen Lambeth, i kollektivsone 2, og betjener Northern-linjen og Victoria-linjen. 
Stasjonen ble åpnet 18. desember 1890 av den senere kong Edvard VII, som på det tidspunkt var prins av Wales. Den var da den sørligste stasjonen på City & South London Railway.
Den opprinnelige stasjonsbygningen var lik, men noe større enn, den nåværende bygningen på Kennington, med en kuppel over heisjakten. I 1923 og 1924 ble den modernisert i forbindelse med utvidelsen av linjen til Morden, som ble gjennomført i 1926. 
Da Victoria-linjen tok den i bruk 23. juli 1971 ble det anlagt adkomstvei mellom plattformene for å gjøre det lett å bytte linje. Den gamle overflatebygningen ble fjernet, og dagens struktur ble reist i stedet.
Stockwell er en av åtte undergrunnsstasjoner i London som har et stort tilfluktsrom under plattformene. Tilfluktsrommene ble konstruert under andre verdenskrig. 
22. juli 2005 ble Jean Charles de Menezes, en brasiliansk elektriker som bodde i London, skutt ned og drept av sivile polititjenestemenn rett utenfor stasjonen. Dette skjedde dagens etter terrorangrepet i London 21. juli 2005, og politiet skal ha mistenkt at han var en selvmordsbomber i ferd med å utføre et angrep, eller at han var innblandet i angrepet som fant sted dagen før. Det viste seg i ettertid at han ikke hadde noen forbindelse til terroristene.


== Eksterne lenker ==
Stockwell Underground Station Transport for London (Engelsk)