jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Minotauros

Minotauros (gresk: Μῑνώταυρος: «Minos' okse»; latin: Minotaurus; etruskisk: Θevrumineś) er et vesen i gresk mytologi som hadde oksehode, oksehale og menneskekropp, eller i henhold til den romerske poeten Ovid et vesen som var «delvis mann og delvis okse». Minotauros oppholdt seg i sentrum av den kretiske labyrint, som var en omfattende konstruksjon formgitt av arkitekten Daidalos og hans sønn Ikaros på ordre av kong Minos av Kreta for å holde monsteret innesperret. Minotauros ble til sist drept av den kløktige athenske helten Thesevs.
Begrepet minotaur er avledet fra greske Μῑνώταυρος, minotauros, av Μίνως, Minos, + ταύρος, tauros, «okse». Minotaurus var et kallenavn; vesenets egentlige navn var ifølge myten Asterion, som betyr «den stjerneklare». Kong Minos’ far bar navnet Asterion før ham. Bruken av «minotaur» som en generell betegnelse på vesener med oksehoder utviklet seg langt senere, nærmere bestemt på 1900-tallet innen den litterære sjangeren fabelprosa.


== Legenden om Minotauros ==

Før Minos ble konge, bad han havguden Poseidon om et tegn, for å forsikre seg om at han, og ikke hans bror, skulle arve tronen. Poseidon sendte ham en hvit okse på det vilkår at Minos ville ofre den til ham. En umåtelig velskapt okse kom opp fra havet, og kong Minos syntes den var så vakker at han heller ofret en annen okse, og håpet at Poseidon ikke ville gjennomskue det. Poseidon ble rasende da han oppdaget bedrageriet, og sørget for at Minos’ hustru, Pasifaë, ble offer for en plutselig galskap, og ble forelsket i oksen. Hun ba Daidalos om hjelp, og han bygget en hul ku av tre, dekket med kuskinn, hvor hun kunne gjemme seg og la oksen bedekke henne. Som følge av dette nedkom hun med Minotauren.
Minotauros hadde menneskekropp, men hode og hale som en okse. Den var et farlig og aggressivt vesen, og etter råd fra Orakelet i Delfi fikk kong Minos Daidalos til å konstruere en veldig labyrint under palasset i Knossos for å holde Minotauros innesperret.
Det falt seg slik at Minos’ sønn Androgeos ble drept av athenerne, som var misunnelige for seirene hans ved de panathenske leker. For å hevne sin sønn erklærte Minos krig. Han seiret, og forlangte at syv athenske gutter og syv jenter skulle bringes til ham hvert niende år for å gis til Minotauros. Da det var tid for den tredje ofringen, dro Thesevs for å drepe monsteret. Minos’ datter Ariadne ble forelsket i ham, og hjalp ham med å finne veien ut av labyrinten ved å gi ham et garnnøste. Thesevs rullet det ut mens han gikk inn, og fulgte tråden tilbake etterpå. Han drepte Minotauros med et magisk sverd han også fikk av Ariadne, og ledet de andre athenerne ut av labyrinten.
Minos ble vred fordi Thesevs unnslapp, og stengte Daidalos og sønnen Ikaros inne i labyrinten. De klarte å flykte ved å iføre seg vinger, men Ikaros døde i fluktforsøket; han fløy for høyt slik at solen smeltet voksen som holdt vingene sammen.


== Referanser ==
Odilon Redon

Odilon Redon (født 22. april 1840 i Bordeaux, død 6. juli 1916 i Paris) var en fransk maler og tegner.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Redon kom fra en rik familie i Bordeaux i Aquitaine. Han begynte å tegne som barn. Femten år gammel begynte han på formelle studier i tegning. Faren insisterte på at han måtte studere arkitektur, men han klarte ikke opptaksprøvene til arkitektstudiet. Dermed fikk han i 1864 anledning til å gå i lære hos kunstmaleren og skulptøren Jean-Léon Gérôme. 


=== Kunstner ===
Vel hjemkommen til Bordeaux begynte han å arbeide med skulptur, og med silketrykk og litografi.
I 1870 sluttet Redon seg til hæren for å delta i den fransk-prøyssiske krig. Mot slutten av krigen flyttet han til Paris, der han nesten utelukkende arbeidet med kulltegning og litografi. Først i 1878 fikk arbeidet hans noe større medgang og bedre anseelse. Året etter publiserte han sitt første album med litografier, med tittelen Dans le Rêve.

Redon var ganske ukjent inntil 1884, da kultromanen tittelen À rebours (=Mot naturen) av Joris-Karl Huysmans utkom. Historien handlet om en dekadent aristokrat som samlet på tegninger laget av Redon.
I 1890-årene foretrakk Redon pastell- og oljemaleri som medium. Han stilte ut sammen med Nabisgruppen i 1899. I 1903 ble han tildelt Æreslegionen.  Populariteten steg da en katalog over etsinger og litografi kom ut i 1913.Som tegner påvirket Redon blant andre Fernand Khnopff, Jan Toorop og Edvard Munch. 
Redon døde i Paris den 6. juli 1916.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Odilon Redon – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Odilon Redon – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Paul Cézanne

Paul Cézanne (født 19. januar 1839 i Aix-en-Provence, død 22. oktober 1906 i Aix-en-Provence) var en fransk maler. Pablo Picasso sa at Cézanne var «far til oss alle».Cézanne kan karakteriseres som en brobygger mellom impresjonismen og kubismen. Han malte hovedsakelig stilleben, figurkomposisjoner og landskaper. Karakteristisk for hans arbeider er hans ofte repeterende penselstrøk. Han brukte fargeflater og små, repeterte penselstrøk til å bygge opp flatene i maleriet.


== Tidlig liv ==
Cézanne var født i Sør-Frankrike, i Aix-en-Provence, og landskapet i Provence ble ett av hans hovedtema. Han var sønnen av hattemakeren Louis-Auguste Cézanne som ble bankier i 1848. Da han var i skolealder, var han venn med forfatteren Émile Zola som han siden mente hadde brukt ham som inspirasjonskilde til Zolas malerkarakter Claude Lantier i romanen LO'euvre. Han fikk sin første kunstneriske utdannelse på skolen på hjemstedet sitt. I 1859 til 1861 forsøkte han seg på et juridisk studium.


== Paris ==
I 1861 hadde reiste Cézanne til Paris med vennen Zola. Han avbrøt sine jusstudier i hjembyen Aix for å bli maler, noe som medførte brudd med hans far og dennes økonomiske bidrag, ikke minst fordi Cezannes kone ikke ble akseptert av sin svigerfar.Han studerte på Académie Suisse til 1863. Her møtte han Pissarro, Édouard Manet, Claude Monet og andre impresjonistiske kunstnere. Pissarro hadde en stor påvirkning på Cézanne, og de malte ofte sammen. I 1886 gikk det dårlig med vennskapet mellom Cézanne og Émila Zola. En av grunnene var sjalusi de næret overfor hverandre. Det bidro nok til at vennskapet og brevvekslingen opphørte at Cézanne mente Zola brukte ham som modell for romanskikkelsen Claude Lantier, selv om forskjeller i interesser og livssyn også førte dem i ulike retninger.Cézannes mest dramatiske ungdomsverk viser en mann og en eldre kone som sammen tar livet av en ung jente på en mørke elvebredd. Kunsthistorikere har lest en metafor for Cézannes farsopprør inn i bildet. På det frie Atelier Suisse i Paris ble han ledd ut, og fikk avslag etter begge sine forsøk på opptak ved kunstakademiet École des Beaux-Arts. Det samme gjaldt alle hans forsøk på å bli opptatt ved den offisielle salongen, som den gang var eneste vei til en plass i den franske kunstverden. Selv på impresjonistenes omstridte utstillinger på 1870-tallet ble «den ignorante klattmaleren» se skjevt til. Hans målsetting om å dø foran lerretet gikk nesten i oppfyllelse da han falt om og forfrøs seg utendørs, en ukes tid før sin død.


== Galleri ==

		
		


== Referanser ==


== Se også ==
Postimpresjonisme


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Paul Cézanne – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Paul Cézanne – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Paul Cézanne på Internet Movie Database 
(en) Paul Cézanne på Discogs 
(en) Paul Cézanne på MusicBrainz 
(en) Cézanne – webmuseum, Paris
(en) Olga's Gallery Paul Cezanne
(en) Paul Cézanne: A Virtual Art Gallery
Fauvisme

Fauvisme (fransk: Les Fauves, 'ville dyr') er en strømning innen malerkunsten der fargen ble ansett for å være kunstverkets viktigste bestanddel. Fauvistene var en gruppe tidlige modernistiske kunstnere. 
Kunstkritikeren Louis Vauxcelles beskrev et rom på Salon d'automne («Høstsalongen») i Paris 1905, der en italiensk renessanseskulptur var omgitt av malerier av Henri Matisse og andre som «Donatello parmi les fauves» («Donatello blant villdyrene»). Vauxcelles oppfattet kunstnerne som ville i sitt uttrykk, og gav dem betegnelsen les fauves. 
Under parolen «fargens frigjørelse» understreket fauvistene fargenes egenverdi og brukte ofte fargene rene, rett fra tuben. Fauvismen var aldri noen egentlig skole, siden kunstnerne aldri formulerte noen felles programerklæring. Fauvismen ble avløst av kubismen. Fauvistene forenklet linjene, gjorde maleriets tema enkelt å forstå og overdrev perspektivene.
Fauvismen som en bevegelse hadde ingen uttrykte teorier og varte bare en kort periode – de hadde bare tre utstillinger. De "viktigste" kunstnerne innen fauvismen var Henri Matisse og André Derain. Matisse ble sett på som lederen. Han uttalte at han ville lage kunst som begeistret; kunst som dekorasjon var hans hovedmål. 


== Kunstnere ==
André Derain
Kees van Dongen
Raoul Dufy
Othon Friesz
Albert Marquet
Henri Matisse
Georges Rouault
Maurice de Vlaminck
Isaac Grünewald
Sigrid Hjertén
Leander Engström
Einar Jolin
Georges Braque


== Musikernes fauvist ==
Franske musikkritikere kalte Olivier Messiaen for «musikernes fauvist». Han hørte musikk og så farger i sine komposisjoner.
Aortaklaff

Aortaklaffen thumb en struktur i hjertet, beliggende mellom venstre ventrikkel og aorta ascendens.
Aortaklaffen fungerer som en ventil der blodet går ut av hjertet til hovedpulsåren, aorta. Når klaffen åpner seg, trekker venstre hjertekammer seg sammen og sender blod ut i hovedpulsåren. Denne delen av hjertets syklus kalles systolen. Det dannes en trykkbølge der det maksimale trykket kalles systolisk blodtrykk som er det høyeste trykket som måles ved vanlig blodtrykksmåling.
Når muskulaturen i venstre hjertekammer slapper av, lukker aortaklaffen seg. Denne lukkingen gir en lyd som er andre hjertetone. Før neste trykkbølge kommer med neste åpning av klaffen, synker trykket i hovedpulsåren og det laveste trykket betegnes det diastoliske trykket, siden den delen av hjertets syklus kalles diastolen.
De vanlige komplikasjonene med aortaklaffen er enten at klaffen er for trang (aortastenose), eller at ventilen lekker når den er lukket (aortainsuffisiens). Dette gir dårligere pumpeeffekt av hjertet og kan bidra til hjertesvikt.
Aortastenose betyr at det er trangt for blodet som strømmer ut i hovedpulsåren. Dette gir turbulens i blodet som kan høres som en bilyd under systolen og derfor kalles «systolisk bilyd».
Aortainsuffisiens betyr at ventilen ikke er tett når den er lukket, slik at noe blod strømmer tilbake i venstre hjertekammer fra hovedpulsåren under diastolen. Denne strømmen gir også turbulens og gir en bilyd som kalles diastolisk bilyd.
Skifte av aortaklaffer som fungerer dårlig er en relativt vanlig operasjon.
Like ovenfor aortaklaffen, helt i begynnelsen av hovedpulsåra, er det små åpninger ut i hjertets kransarterier som forsyner mesteparten av hjertemuskelen med blod. Tilstopping av kransarteiene kan gi angina pectoris eller hjerteinfarkt.


== Litteratur ==
Hansen, John T. (2014). Netter's Anatomy coloring book (2 utg.). Philadelphia, PA. Elsevier. ISBN 978-0-323-18798-5. 
Gray, Henry; Carter, H.V. (2010). Gray's Anatomy (15 utg.). New York, NY. Barnes&Noble. ISBN 978-1-4351-1493-7.
Isselapp

Isselappen, eller parietallappen, Lat. lobus parietalis, strukturelt område i hjernen.  En av fire hjernelapper. Lokalisert øverst i hjernen, bak pannelappen (frontallappen) og ovenfor tinninglappen (temporallappen). Inneholder funksjoner for sensorisk persepsjon (evnen til å kjenne/føle/føle press, temperatur og smerte) og språkforståelse (Wernicke) 
Skade på isselappen kan forårsake forstyrret spatial orientering, manglende evne til å identifisere objekt med følesansen, selv om man vet hva det er, eller neglekt av den ene siden av kroppen d.v.s. at man ikke vil vedkjenne seg en side av kroppen.
De andre hjernelappene er:

Pannelapp (frontallapp)
Bakhodelapp (occipitallapp)
Tinninglapp (temporallapp)
Tinninglapp

Tinninglapp, e, Lat. lobus temporalis, område i hjernen. En av fire hjernelapper. Lokalisert under pannelappen  og isselappen. Fortsettelse av isselappen nedover (kaudalt), separert fra pannelappen av fissura Sylvii. Har en rekke funksjoner bl.a. med prosessering av synsinntrykk (som face area for ansikter), hukommelse, emosjonelle prosesser, lukt og hørsel. 

Hos høyrehendte vil språkforståelse ligge i venstre tinning- og isse-lapp. I tinninglappene ligger hippocampus som er uunnværlig for lagring i hukommelsen og amygdala som har funksjoner for emosjonell regulering og luktpersepsjon.
Den vanligste formen for epilepsi er i tinninglappen. Omtrent 60 % av alle pasienter med epilepsi har anfall som antas utgått herfra.
De andre hjernelappene er:

Pannelapp
Isselapp
Bakhodelapp
Darmstadtium

Darmstadtium er et kunstig fremstilt radioaktivt grunnstoff med atomnummer 110 og kjemisk symbol Ds som først ble fremstilt i 1994. Den lengstlevende kjente isotopen er 281Ds med en halveringstid på 9.6 sekunder.


== Historie ==
Darmstadtium ble oppdaget i 1994 av Peter Armbruster og Gottfried Münzenberg, under ledelse av professor Sigurd Hofmann ved Gesellschaft für Schwerionenforschung (GSI) i Darmstadt, Hessen (Tyskland). Forskerne skjøt 62Ni-ioner mot en 208Pb-prøve, og registrerte fire resulterende 269110Ds-atomer fra den postulerte kjernereaksjonen
20882Pb + 6228Ni → 269110Ds + 10n.I de samme eksperimentene, forsøkte forskerne å bruke den tyngre isotopen 64Ni, og registrerte da 9 atomer av 271Ds, som de antok kom fra reaksjonen

20882Pb + 6428Ni → 271110Ds + 10n.Darmstadtium fikk først det midlertidige navnet ununnilium (Uun), som betyr «110». I 2001 anerkjente IUPAC/IUPAP GSI-gruppen som grunnstoffets oppdagere, og de fikk oppgaven med å gi stoffet et fast navn. Gruppen vurderte navnene Darmstadtium (Ds) og Wixhausium (Wi) etter henholdsvis byen Darmstadt og stadtteilen Wixhausen, der GSI har sine forskningslaboratorier, og endte opp med det første navnet. Det nye navnet ble offisielt anbefalt av IUPAC den 16. august 2003, og vedtatt 4. november 2011.


== Egenskaper ==
Darmstadtium er et radioaktivt transisjonsmetall. Bare noen få atomer av stoffet er fremstilt, og kombinert med den korte halveringstiden gjør dette at lite er kjent om stoffets kjemiske og fysiske egenskaper. Det antas å være et sølvfarget fast stoff ved romtemperatur.


=== Isotoper ===
hittil er 14 isotoper beregnet eller kjent, og alle er svært ustabile (og dermed radioaktive). De mest stabile er 278Ds med halveringstid 10 sekunder (beregnet), 281mDs med halveringstid 9,6 sekunder, 277Ds og 276Ds med halveringstid 5 sekunder (beregnet), og 274Ds med halveringstid 2 sekunder (beregnet). De resterende isotopene har halveringstider 1 sekund eller kortere. Flere av isotopene kan nedbrytes ved spontan kjernespalting (fisjon).CAS-nummer: 54083-77-1


== Forekomst ==
Darmstadtium forekommer ikke naturlig, men fremstilles kunstig i laboratorier.


== Anvendelse ==
Darmstadtium har ingen anvendelse, bortsett fra i forskningssammenheng.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
WebElements.com – darmstadtium
Vakuumkanne

Vakuumkanne er en innretning for å brygge kaffe i som hadde sin gylne periode tidlig på 1900-tallet. Den består av to separate beholdere, som gjerne er laget av glass, men noen ganger også metall eller plast. Man er usikker på hvordan den ble oppfunnet. En påstand går på at det var Robert Napier, mannen som fant opp dampmaskinen, en annen på at det var en fransk kvinne.
Denne måten å brygge kaffe på var nesten forsvunnet på 1970-tallet, antagelig på grunn av den økende populariteten til automatiske kaffetraktere og pulverkaffe gjennom 1960- og 70-tallet, to måter som oppfattes som enklere, blant annet på grunn av mengden manuell operering som må til.


== Metoden ==
Den ene beholderen monteres ovenpå den andre med et rør ned i den. Den nederste beholderen fylles med vann, mens kaffepulver doseres i den øverste. Vannet i den nederste beholderen varmes så opp og vanndamp dannes. Siden atomene i vannmolekylene er lenger i fra hverandre når vannet er i dampform tar dampen for stor plass for den lukkede beholderen og vannet skyves til det eneste stedet hvor det kan gå, gjennom røret til den øverste beholderen hvor den blandes med kaffepulveret.
Etter et minutt eller to kan man kutte varmen og temperaturen synker i det nederste kammeret, noe som fører til at vanndampen går tilbake til sin opprinnelige form og dermed tar mindre plass. Det skapes så et undertrykk i det nederste kammeret, et vakuum, som må erstattes med en masse. Kaffen som er ferdig brygget i øverste kammer trekkes så, gjennom filteret og røret, ned i den nederste kolben mens kaffegruten blir værende tilbake.


== Eksterne lenker ==
Mark Princes side om vakuumkanner Arkivert 5. mars 2005 hos Wayback Machine. (engelsk)
Jan Olbracht Wazy

Jan Olbracht Wazy S.J.  (født 25. mai 1612 i Kraków i Polen, død 29. desember 1634 i Padova i Italia)  var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var sønn av kong Sigismund III av Polen og Konstanze av Habsburg, storhertuginne av Østerrike.
Han ble kreert til kardinal in pectore i november 1629 av pave Urban VIII, publisert i desember 1632.
Han var erkebiskop av Kraków 1632–1634, og bror til kardinal Jan Kazimierz Wazy (kreert 1646).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Giacomo Cantelmi

Giacomo Cantelmi (født 13. juni 1645 i Napoli i Italia, død 11. desember 1702 i Napoli)  var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet den romerske kurie og det pavelige diplomati. Han var blant annet nuntius i Venezia, Sveits, Polen og Østerrike. Han var erkebiskop av Capua 1690–1691 og erkebiskop av Napoli 1691–1702.
Han ble kreert til kardinal i februar 1690 av pave Alexander VIII, med Santi Marcellino e Pietro al Laterano som tittelkirke.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Giambattista Costaguti

Giambattista Costaguti (genoveser, født i 1636 i Roma i Italia, død 8. mars 1704 i Roma)  var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie.
Han ble kreert til kardinal i februar 1690 av pave Alexander VIII.
Han var bror til kardinal Vincenzo Costaguti (kreert 1643).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Vincenzo Costaguti

Vincenzo Costaguti (genoveser, født 1612 i Roma i Italia, død 6. desember 1660 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie.
Han ble kreert til kardinal i februar 1643 av pave Urban VIII.
Han var bror til kardinal Giambattista Costaguti (kreert 1690).


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Mario Theodoli

Mario Theodoli (født 1601 i Roma i Italia, død 27. juni 1650 i Roma)  var en av den av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie. Han var biskop av Imola 1644–1646.
Han ble kreert til kardinal i februar 1643 av pave Urban VIII, med Santa Maria del Popolo som tittelkirke.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi var:

Kardinal Tolomeo Gallio (1527-1607)
Biskop Cesare Speciano (Speciani) (1537-1607) *bispeviet 1584
Biskop Andrés Pacheco (1550-1626) *1588
Kardinal Agustín Spínola Basadone (1597-1649) *1623
Kardinal Giulio Cesare Sacchetti (1587-1663) *1623
Kardinal Ciriaco Rocci (1582-1651 ) *1628
Kardinal Mario Theodoli (1601-1650) *1644


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Filippo Campanelli

Filippo Campanelli (født 1. mai 1739 i Matelica i Italia, død 18. februar 1795 i Roma)  var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie og det pavelige diplomati. Han ble sendt som forhandler for å bilegge en tvist mellom Den Hellige Stol og kongedømmet Napoli i 1792.
Han ble kreert til kardinal i februar 1789 av pave Pius VI.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Francesco Carrara

Francesco Carrara (født 15. november 1716 i Bergamo i Italia, død 26. mars 1793 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie.
Han ble kreert til kardinal i februar 1785 av pave Pius VI.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Raniero Finocchietti

Raniero Finocchietti (født 20. januar 1710 i Livorno i Italia, død 11. oktober 1793 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler.
Han ble kreert til kardinal in pectore i mai 1782 av pave Pius VI, publisert i 1787.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Giuseppe Maria Capece Zurlo

Giuseppe Maria Capece Zurlo (født 3. januar 1711 i Monteroni i Puglia i Kongedømmet Napoli, død 31. desember 1801 i Napoli) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var erkebiskop av Napoli 1782–1801.
Han ble kreert til kardinal i mai 1782 av pave Pius VI, med San Bernardo alle Terme som tittelkirke.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Imre Csáky

Imre greve Csáky de Körösszeg et Adorján (født 28. oktober 1672 på borgen Zips Szepesváre i Ungarn,  nå i Slovakia, død 28. august 1732 i borgen Skalca ved Nagyvárad, som nå ligger i Romania) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og biskop av Nagyvárad fra 1703, senere dessuten erkebiskop av Kalocsa-Bács (fra 1714) og administrator av Eger. 
Han ble kreert til kardinal in pectore i juli 1717 av pave Klemens XI, publisert i oktober 1717, med Sant'Eusebio som tittelkirke.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Imre Csáky – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Francesco Maria Casini

Francesco Maria Casini (født 11. november 1648 i Arezzo, død 14. februar 1719 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han tilhørte Kapusinerordenen og var tilknyttet Den romerske kurie.
Han ble kreert til kardinal i mai 1712 av pave Klemens XI.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Pietro Colonna

Pietro Colonna (født ca. 1260, død 14. august 1326) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie.
Han ble kreert til kardinal i mai 1288 av pave Nikolaus IV.
Hav var nevø til kardinal Giacomo Colonna.
Han ble avsatt av pave Bonifatius VIII i mai 1297, rehabilitert av pave Benedikt IX, og gjeninnsatt som kardinal av pave Klemens V i desember 1305.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Napoleone Orsini Frangipani

Napoleone Orsini Frangipani  (født i 1263, død 23. mars 1342) var en av den Den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie.
Han ble kreert til kardinal i mai 1288 av pave Nikolaus IV, med Sant'Adriano som tittelkirke.
Han var nevø til pave Nikolaus III.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Pietro Peregrossi

Pietro Peregrossi (født ca. 1225, død 1295) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie.
Han ble kreert til kardinal i mai 1288 av pave Nikolaus IV.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Matteo de Acquasparta

Matteo de Acquasparta (født 1240 i Acquasparta, død 28. oktober 1303 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var fransiskanernes tolvte ordensgeneral.
Han ble kreert til kardinal i mai 1288 av pave Nikolaus IV.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
The Cardinals of the Holy Roman Church
Hughues Seguin de Billon

Hughues Seguin de Billon eller Aycelin (død 30. desember 1298) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var kardinalbiskop av Ostia og Velletri.
Han ble kreert til kardinal i mai 1288 av pave Nikolaus IV.
Han ble bispeviet i august 1294 av erkebiskop Giovanni Castrocoeli, O.S.B.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
The Cardinals of the Holy Roman Church
Bernardo Berardi

Bernardo Berardi (død 5. august  1291 i Cagli) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var biskop av Osimo.
Han ble kreert til kardinal i mai 1288 av pave Nikolaus IV.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
The Cardinals of the Holy Roman Church