jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
UDI

UDI kan vise til:

Utlendingsdirektoratet, et norsk forvaltningsorgan
Union des démocrates et indépendants, et fransk politisk parti
Unión Demócrata Independiente, et chilensk politisk parti
United Defense Industries, et amerikansk forsvarsindustriselskap
Unified Display Interface, et digitalt videogrensesnitt
Unique Device Identification, et system for sporing av medisinsk utstyr
Udinere, en folkegruppe i Kaukasus
Den hellige liga (Italia)

Den hellige liga (også kalt Den katolske liga) var en koalisjon mellom forskjellige europeiske stater som ble dannet i 1510 og 1511 for å forsvare Italia mot Ludvig XII av Frankrike under de italienske kriger. Initiativtakeren var pave Julius II. 
Medlemmene var Pavestatene, Venezia, England, Aragon og Det tysk-romerske rike. 
Etter et nederlag i slaget ved Ravenna den 11. april 1512 fikk ligaen overtaket, og ved hjelp av sveitsiske leiesoldater seiret ved i slaget ved Milano i 1512 og slaget ved Novara i 1513. Etter sistnevnte slag måtte franskmennene trekke seg ut av Italia. 
I det nordlige Frankrike seiret engelskmennene i beleiringene av Therouanne og Tournais, og i sporeslaget ved Guinegate. De oppnådde disse seirene på tross av at det samtidig pågikk en skotsk invasjon av England, som kulminerte i slaget ved Flodden Field. 
Etter Julius IIs død i februar 1513 falt ligaen raskt fra hverandre, men de italienske kriger fortsatte med nye allianser.


== Se også ==
Den katolske liga
Den italiske liga
Den hellige liga

Den hellige liga kan henvise til:

Den hellige liga (1495), eller «Venezia-ligaen», en allianse av et utvalg motstandere av franske hegemoni i Italia, organisert av pave Aleksander VI
Cambrai-ligaen, anti-venetiansk allianse som inkluderte Ludvig XII av Frankrike, Den tysk-romerske keiseren Maximilian I, og Ferdinand av Spania; organisert av pave Julius II
Den hellige liga (1538), kortvarig allianse av kristne stater, organisert av pave Paul III på Republikken Venezias oppfordring; beseiret av Hayreddin Barbarossa i slaget ved Preveza
Den hellige liga (1571), omfattet nesten alle store katolske sjøfartsnasjoner i Middelhavet; beseiret osmantyrkerne i slaget ved Lepanto
Den hellige liga (1684), bestående av Det tysk-romerske rike, Polen-Litauen, og Republikken Venezia; kjempet mot osmantyrkerne i Den store tyrkiske krig
Den hellige liga (1717), allianse mellom Kirkestaten, Portugal, Venezia og Malta mot Osmanriket; kulminerte i slaget ved Matapan
En av flere katolske ligaer
Fraates II av Partia

Fraates II (persisk: فرهاد دوم‎) var konge av Partia fra 132 f.Kr. til 126 f.Kr. Han er hovedsakelig kjent for å ha gjenerobret Babylon. Han var sønn av Mitridates I (eller hans nevø). Da han var meget ung da han havnet på tronen var det hans mor Ri-'nu som styrte på hans vegne i begynnelsen.


== Liv og virke ==


=== Krig med Selevkideriket ===
I 130 f.Kr. ble Partia angrepet fra vest. Antiokos VII Sidetes (138–129 f.Kr.), hersker av Selevkideriket, angrep for å gjenerobre områder som var gått tapt tidligere. Etter tre slag hadde Antiokos gjenvunnet Babylonia og Media. Deretter tilbød han en fredsavtale hvor han fikk tilbake Mesopotamia og store deler av Perserriket. Partia ble begrenset til sine kjerneområder og måtte betale en stor tributt. Fraates II kunne ikke akseptere disse store kravene, og avslo tilbudet.
Fraates løslot sin høytstående fange, Demetrios II Nikator, eldre bror av Antiokos, som Mitridates hadde tatt til fange. Håpet var antagelig at da Demetrios kom tilbake til Syria kunne det føre til innbyrdeskrig mellom ham og Antiokos.
I den påfølgende vinteren 129 f.Kr. hadde Antiokos og hans hær satt opp vinterkvarter i Ekbatana (dagens Hamadan i Iran). Her ble han fremmedgjort og avskydd av den lokale befolkningen ettersom ha la kostnadene på underholdet av hæren på dem. Det synes også som om soldatene oppførte seg dårlig overfor lokalbefolkningen. Da Fraates II overraskende angrep selevkidehæren i dets vinterkvarter hadde han god støtte fra den misfornøyde lokalbefolkningen. Antiokos ble beseiret og drept, og således ble Selevkiderikets styre øst for Eufrat avsluttet.Fraates II tillot liket av Antiokos å bli levert tilbake til Syria for kongelig begravelse, etter sigende i en kiste av sølv. Fraates II skal også ha giftet seg med av Demetrios II Nikator, men hennes navn er ikke kjent, antagelig ikke en som var født av hans egen tante, Rhodogune.


=== Krig i øst ===
Selevkideriket var nå redusert til et krigsherjet Syria, manglet militær makt og det synes som om Fraates II hadde planer om å erobre det. Det ble det ikke noe av da sakere, nomadiske stammer i øst fra Den eurasiske steppe, strømmet inn over og ødela det gresk-baktriske kongedømme, trengte deretter inn over grensene til Partia i 129 f.Kr. og truet selve det partiske kongedømme. Kongen måtte raskt kom seg tilbake til den østlige fronten. Han installerte Himeros som guvernør i Babylon, som nevnes av flere historikere ved at han raskt ble en tyrann. Fraates marsjerte østover. Hans besto av en stor kontingent av tilfangetagende selevkidesoldater fra hæren til den avdøde Antiokos. Disse nektet å slåss for den partiske kongen, og han ble til sist drept i kamp.
Tradisjonelt har det blitt antatt at Fraates' onkel Artabanes etterfulgte ham som konge, men kileskrift og numismatisk bevis antyder at hans eldre onkel Bakasis styrte i mindre enn et år i 126 før Artabanes overtok tronen. Til tross for dette er Bakasis ennå ikke innregnet i kongerekken.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Junianus Justinus: Historiarum Philippicarum libri XLIV (Epitome of the Philippic History Epitome of the Philippic History 42.1)
Integrerings- og mangfoldsdirektoratet

Integrerings- og mangfoldsdirektoratet (IMDi) er et norsk statlig direktorat underlagt Kunnskaps­departementet og har ansvar for å iverksette regjeringens integrerings­politikk.
Direktoratet ble opprettet 1. januar 2006, og er tildelt oppgaver som tidligere lå under Utlendingsdirektoratet, herunder

samarbeide med kommuner om bosetting, norskopplæring og grunnleggende kvalifisering av flyktninger og deres familiegjenforente
følge opp introduksjonsloven, forvalte viktige økonomiske virkemidler innenfor integrerings- og mangfoldsarbeidet
være nasjonal fagmyndighet for tolking i offentlig sektor
følge opp regjeringens handlingsplan mot tvangsekteskap
være pådriver for offentlige tjenester som er tilpasset mangfoldet i befolkningen
drifte Mangfolds- og migrasjonsbiblioteket, et spesialbibliotek for kunnskap om innvandring og integreringIMDi har hovedkontor i Oslo og regionale enheter i Narvik, Trondheim, Bergen, Kristiansand og Gjøvik.


== Nasjonalt tolkeregister ==
IMDi forvalter siden 1. januar 2020 Nasjonalt tolkeregister. Registeret har til formål å øke bruken av kvalifisert tolk i offentlig sektor.


== Integrerings- og mangfoldsdirektører ==
Osmund Kaldheim (2005–2010)
Geir Barvik (2010–august 2016)
Libe Rieber-Mohn (august 2016–)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
Mangfolds- og migrasjonsbiblioteket
Artabanes I av Partia

Artabanes I (persisk: اردوان دوم‎) var konge av Partia fra ca. 126 til 122 f.Kr. Som sønn av Friapitios er det antatt at han etterfulgte sin nevø Fraates II etter at denne døde i kamp mot angripende nomadiske stammer i øst i 126 f.Kr. Derimot har nyere bevis, tolket fra kileskrift og numismatikk, antydet at Fraates' eldre onkel Bakasis styrte i mindre enn et år i 126 før Artabanes overtok tronen.Artabanes måtte fortsette kampen mot angriperne fra øst, men akkurat som sin nevø døde han i krigen. De nomadiske angriperne besto av en sammenslutning av ulike stammer, blant annet sakere, men også tokharere er nevnt. Det er et navn som også er blitt identifisert med yuezhiere (kinesisk: 月氏) i kinesiske kilder. Disse hadde flyktet fra provinsen Gansu i nordvestlige Kina via elven Ili og regionen Issyk-Kul og deretter gjennom Fergana og inn i Baktria før Partia ble invadert.
Artabanes rakk åpenbart ikke å markere seg som konge utover som hærfører. Han synes å ha kjempet med ryggen mot veggen mot angriperne. I henhold til den romerske historikeren Junianus Justinus:

Bello Tochariis inlato, in bracchio vulneratus statim decedit «I løpet av krigen mot tokharere ble han såret i armen og døde øyeblikkelig.»

Artabanes er kanskje identisk med den Artabanus som er nevnt i Gnaeus Pompeius Trogus' Trogus, Prologi, XLI, 5.
Kileskrift og numismatisk bevis antyder også at hans yngre sønn Arsakes X etterfulgte ham, og styrte i et år, kanskje bare formelt (122-121 f.Kr.) før han ble erstattet av Mitridates II av Partia. Lenge trodde man at Mitridates også var en sønn av Artabanes, men nyere bevis antyder at heller var en yngre eller den yngste sønnen av Friapitios.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Junianus Justinus: Historiarum Philippicarum libri, XLII,2,2
Colledge, Malcolm A. R. (1967): The Parthians. Thames and Hudson, London, s. 31–32.


== Eksterne lenker ==
«Artabanus I (c. 127 - 124 B.C.)», Parthia.com
Gotarzes I av Partia

Gotarzes I (partisk: Gōtarz; gresk: Γωτάρζης, Gōtarzēs) var konge av deler av Partia fra ca 91 f.Kr. og 87 f.Kr.  Han var sønnesønn av Friapitios, og antagelig sønn av en ukjent bror av Mitridates den store som han etterfulgte.
Lite er kjent om Gotarzes. Det synes som om han kom til makten i en urolig tid i riket. Han opptrer i astronomiske nedtegnelser i Babylon. Han utstedte også mynter, og fra kileskrifter er hans søster og hustru Ashibatu også kjent.Allerede i de siste årene av Mitridates' styre synes det som om hans veldige imperium, som strakte seg fram til Eufrat i vest, begynte å knirke i sammenføyningene. Numismatisk bevis antyder at Gotarzes først synes å ha fått kontroll over de nordlige og østlige delene av Partia. Vinteren 93-92 gjorde hans fetter Sinatrukes opprør i området Susiana, øst i Mesopotamia, i dagens iranske provins Khuzestan. Han utropte seg selv til konge og holdt regionen fram til 88-87 f.Kr. da Gotarzes I tvang ham til å flykt inn i de sentralasiatiske steppene. Da Gotarzes døde i 87 f.Kr. var kongeriket Partia fortsatt ikke stabilt, og den neste kongen styrte i enda kortere tid.


== Stamtre ==


== Referanser ==


== Litteratur ==
Colledge, Malcolm A. R. (1967): The Parthians, Thames and Hudson, London, s. 34-35
Cafu

Marcos Evangelista de Moraes (født 7. juni 1970 i São Paulo), bedre kjent som Cafu, er en tidligere brasiliansk fotballspiller. Cafu er den med flest landskamper for det brasilianske herrelandslaget i fotball med 142 kamper, hvorav 21 av disse er fra sluttspill i verdensmesterskap.
Cafu har hatt en karriere både på klubblag og på landslaget. Han har spilt spesielt godt i Serie A for AS Roma og AC Milan. Han er den eneste spiller i historien som har spilt tre VM-finaler: i 1994 (vinner), 1998 og i 2002 (vinner). Veteranen var også med i troppen til VM-2006, men Brasil kom ikke lenger enn til kvartfinale.


== Meritter ==
VM i fotball:
Gull: 1994, 2002
Sølv: 1998
Copa América:
Gull: 1997, 1999
Serie A: 2001 (AS Roma), 2004 (AC Milan)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Cafu – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(de) Cafu – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Cafu – FIFA 
(en) Cafu – UEFA 
(fr) Cafu – LÉquipe 
(en) Cafu – Transfermarkt 
(en) Cafu – national-football-teams.com 
(en) Cafu – WorldFootball.net 
(en) Cafu – FootballDatabase.eu 
(en) Cafu – Soccerway 
(en) Cafu – PlaymakerStats.com 
(en) Cafu på Twitter
Eberhard von der Mark

Eberhard von der Mark (født 31. mai 1472, død 27. februar 1538) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var blant annet biskop av Chartres.
Han ble kreert til kardinal i august 1520 av pave Leo X. Det var hans åttende konsistorium.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Mark, Eberhard von der» The Cardinals of the Holy Roman Church, Biographical Dictionary
Sinatrukes av Partia

Sinatrukes (persisk: سیناتروک‎; også omtalt som Sanatruk; født ca. 157, død 70 f.Kr.) var konge av Partia fra ca. 77 til 70 f.Kr. Før den tid utropte han seg som konge av en provins av riket, i området Susiana, øst i Mesopotamia, i dagens iranske provins Khuzestan i tiden 93-92 f.Kr. og fram til 88-87 f.Kr. i opposisjon til Partias konge, Mitridates den store. Sinatrukes tilhørte akamenidedynastiet som nevø av Mitridates og sønn av Mitridates I. Til sist ble han forvist av sin fetter Gotarzes I som etterfulgte Mitridates den store. Han ble jagd ut i den sentralasiatiske steppene, og først år senere, i henhold til verk tilskrevet Lukian, kom han tilbake med en hær støttet av sakaiske (også omtalt som skytere) leiesoldater og erobret Partias kongetrone.
 Sinatrukes, konge av Partia, ble restaurert til sin land i sitt åttiende år av sakaiske skytere, tok tronen og holdt den i sju år.

Han døde ca. 70 f.Kr., etter sigende nær hundre år gammel, og ble etterfulgt av sin sønn Fraates III.


== Stamtre ==


== Referanser ==


== Litteratur ==
Lukian: Macrobii, 15;
Flegon fra Tralleis: Olympiader, bevart i Fotios: Bibliotheca, 97.
Appian: Mithridates, 104.
Dio Cassius, XXXVI. 45.


== Eksterne lenker ==
Hopkins, E.C.D. (2007): «Sinatruces (c. 77 - 70 B.C.)», Parthia.com
Stavrim

Stavrim er en form for framrim som brukes i den norrøne diktninga.
Stavrimet krever at det er lydlikhet foran trykksterk vokal i to eller tre ord i et linjepar. Det kan være samme konsonant, eller det kan være en nullkonsonant, dvs. ingen lyd foran de trykksterke vokalene.
Eddadikt består av ei rekke med langlinjer, som hver består av to kortlinjer. Hver kortlinje har to trykksterke vokaler (topper). De to kortlinjene bindes sammen med stavrim på den måten at begge eller én av de to første toppene skal ha stavrim. Den tredje skal alltid ha stavrim, og kalles hovedstav. Den fjerde har normalt ikke stavrim.


== Se også ==
Skaldekvad
Johannes Bosco

Johannes Melkior (Giovanni Melchiore) Bosco, mest kjent som Don Bosco (født 15. august 1815, død 31. januar 1888. Han ble født i Becchi ved Castelnuovo d'Asti i Piemonte i Italia (erkebispedømmet Torino) som yngste sønn i en bondefamilie. 
Da han begynte på seminaret i Chieri som 16-åring i 1831, var det veldedighet som sørget for at han hadde passende klær: Sognepresten sørget for en kappe, borgermesteren ga ham en hatt og menighetsmedlemmer bidro med prestekjole og sko. Etter diakonvielsen begynte han som 20-åring på det kirkelige kollegiet (Convitto Ecclesiastico) St. Frans i Torino, etter økonomisk hjelp fra Louis Guala, grunnlegger og rektor for kollegiet. Det produserte på den tiden de best utdannede prestene i hele Italia, inkludert Kirkestaten. Han ble presteviet den 6. juni 1841.
Bosco hadde stort behov for pålitelige assistenter, og i 1859 begynte han sammen med 22 ledsagere å organisere en kongregasjon som kunne sikre kontinuitet i arbeidet. Bosco nærte stor beundring for den hellige Frans av Sales' spiritualitet, og han kalte sine medarbeidere for salesianere. De kalles oftest Salesiani di Don Bosco – SDB; Salesianerne av Don Bosco, men det offisielle navnet er Societas S. Francisci Salesii. 
I 1885 hadde legene advart ham om at hans hvileløse aktiviteter kom til å slite ham ut, men å hvile var i strid med hans natur. Han ble stadig svakere i løpet av 1887. Den 31. januar 1888 døde Bosco. 40 000 mennesker viste ham den siste ære da han lå på lit de parade. Praktisk talt hele befolkningen i Torino var på gaten under hans begravelse. Han ble gravlagt i byens Salesianerkirke Maria Auxiliatrix.
Han ble saligkåret den 2. juni 1929 og helligkåret den 1. april 1934, påskedag, av pave Pius XI.


== Referanser ==
Mitridates III av Partia

Mitridates III (persisk: مهرداد سوم; gresk: Μιθραδατησ) var konge av deler av Partia mellom 55 f.Kr. og fram til 54 f.Kr. i opposisjon til sin bror Orodes II. De hadde i fellesskap tatt makten fra sin far Fraates III ved å myrde ham i 57 f.Kr. De delte riket ved at Orodes ble konge av Partia, mens Mitridates ble konge Media, opprinnelig et klientkongedømme av Partia.


== Liv og virke ==
På grunnlag av Mitridates hersket med grusomhet, enten det var faktisk eller en passende unnskyldning, vendte Orodes seg mot sin bror og avsatte ham fra hans posisjon i Media. Mitridates ble tvunget til å flykte til romersk Syria. Han søkte tilflukt hos Aulus Gabinius, den romerske prokonsul og guvernør av Syria. Med støtte fra romerne invaderte Mitridates sin brors kongerike Partia i 55 f.Kr. Gabinius marsjerte sammen med Mitridates til Eufrat, men fikk der beskjed fra Pompeius, uten å ha rådført seg med det romerske senatet, at han måtte komme seg til Egypt og gjeninnsette Ptolemaios XII Auletes på den egyptiske tronen etter at han hadde blitt forvist av sine døtre Berenike IV og Kleopatra VI Tryfaena. Gabinius lyktes med oppgaven etter en kort og vellykket militær kampanje. 
Samtidig marsjerte Mitridates inn i Mesopotamia, til tross for at han mistet det meste av den romerske støtten, og erobret Babylonia. Orodes måtte trekke seg ut, og Mitridates gjenopprettet sin kongedømme, ikke i Media, men deler av hva som den gang var Partia. Han utstedte mynter i hovedstaden Seleukia ved Tigris fram til 54 f.Kr.
Imidlertid sendte Orodes sin dyktige hærfører Surena til Seleukia som beleiret byen. Etter en langvarig motstand gikk Mitridates nederlagsdømt ut med sin hær og ble beseiret. Mitridates ble tatt til fange og på brorens ordre ble han henrettet i 54 f.Kr. Orodes styrte deretter det samlede partiske riket fram til 37 f.Kr. da han ble myrdet av sin sønn Fraates IV for at han selv kunne overta tronen.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Primære kilderJunianus Justinus: Historiarum Philippicarum, XLII
Dio Cassius, 39,56,2, 39,56,3
Appianius: Syr. 8.51
Flavius Josefus, BJ 1, 78; Ant. 14, 103.Sekundær litteraturColledge, Malcolm A. (1967): The Parthians. Thames & Hudson, London, s. 37.
Smith, W. (1873): «Arsaces XIII., Mithridates III.» i: Smith, W. (red.): A dictionary of Greek and Roman biography and mythology, I, Londen, s. 356
Tuvalus demografi

Tuvalus befolkning er beregna til 10 619 i 2012. 96 % er etniske polynesiere, nært beslektet med innbyggerne på Samoa og Tonga. Det store flertallet tilhører Den tuvalske kirke, et protestantisk kirkesamfunn. Tallene nedenfor er anslag fra 2012.


== Befolkning ==
10 619


== Alderssammensetning ==
0–14 år: 30,6 % (1656 menn, 1569 kvinner)
15–64 år: 64 % (3294 menn, 3459 kvinner)
65 år og eldre: 5,4 % (238 menn, 328 kvinner)


== Befolkningsvekst ==
0,725 % per år
Natalitet: 23,35 fødsler/1000 innbyggere
Dødelighet: 9,13 dødsfall/1000 innbyggere


== Kjønnssammensetning ==
Ved fødselen: 1,05 gutter/jenter
0–15 år: 1,06 gutter/jenter
15–64 år: 0,95 menn/kvinner
65 år og eldre: 0,75 menn/kvinner
Totalt: 0,97 menn/kvinner


== Spedbarnsdødelighet ==
33,55 dødsfall/1000 levendefødte barn


== Forventet levealder ==
Totalt: 65,11 år
Menn: 63,03 år
Kvinner: 67,29 år


== Fertilitet ==
3,08 barnefødsler/kvinne


== Etnisk sammensetning ==
96 % polynesiere
4 % mikronesiere


== Religioner ==
Den tuvalske kirke (protestanter): 97 %
Syvendedagsadventister: 1,4 %
Bahai: 1 %
Andre: 0,6 %


== Språk ==
Tuvalsk (offisielt)
Engelsk (offisielt)


== Se også ==
Tuvalu


== Kilder ==
Tuvalu Arkivert 1. juli 2016 hos Wayback Machine. i CIA World Factbook
Vanuatus historie

Vanuatus historie begynner obskurt. Den mest vanlige teorien om Vanuatus tidlige historie, sett ut ifra et arkeologisk perspektiv, støtter synet om at folk som snakket et austronesisk språk kom til øyene for omtrent 4000 år siden. Fragmenter av keramikk eller liknende produkter som er funnet kan dateres til årene 1300–1100 f.Kr.
Den første øyen i Vanuatu som ble oppdaget av europeere var Espiritu Santo, da portugisernes oppdager, Pedro Fernández de Quirós i 1606 så hva han trodde var et sørlig kontinent. Europeere besøkte ikke øyene igjen før i 1768, da Louis-Antoine de Bougainville gjenoppdaget øyene. I 1774 gav James Cook øyene navnet Ny-Hebridene (New Hebrides). Det navnet ble brukt frem til landets uavhengighet i 1980.
I 1825 oppdaget handelsmannen Peter Dillon sandeltre på øyen Erromango. Det startet et rush som sluttet i 1830, etter et sammenstøt mellom polynesiske immigrerende arbeidere og innfødte melanesiere. På 1860-tallet trengte plantasjeeiere i Australia, Fiji, Ny-Caledonia og Samoa arbeidskraft. Disse var pådrivere for en langtids arbeidsavtale, der man handlet arbeidere for å sette dem ut i arbeid. Dette ble kalt blackbirding. På høyden av denne handelen med arbeidskraft jobbet mer enn halvparten av den mannlige voksne befolkningen på flere av øyene utenfor Vanuatu.
På denne tiden kom misjonærer, både katolikker og protestanter til øyene. Nybyggere kom også, på jakt etter land der det var mulig å etablere bomullsplantasjer. Da de internasjonale bomullsprisene kollapset, gikk man over til produksjon av kaffe, kakao, bananer og, kanskje det mest lønnsomme, kokosnøtter. I starten utgjorde britiske borgere fra Australia flertallet, men da Caledonian Company etablerte seg på Ny-Hebridene, tippet dette balansen over på et flertall av franske borgere. Mot slutten av århundret var det dobbelt så mange franskmenn som briter på øyene.
Virvaret i de franske og britiske interessene på øyene førte til anmodninger fra den ene eller andre parten om å annektere territoriet. I 1906 ble landene enige om å dele administrasjonen av øyene. Det britisk-franske eierskapet var et unikt styresett, med separate styringssystemer som kun delte rettssystemet. Melanesiere ble delt ved at de måtte skaffe seg statsborgerskap fra en av styresmaktene.
Utfordringene for denne typen styre begynte på 1940-tallet. Amerikanernes ankomst på øyene under den andre verdenskrig, med deres informative atferd og relative rikdom førte til en økende nasjonalisme på øyene. Troen på en mytisk Messias-liknende figur ved navn John Frum var basisen for en innfødt cargo-kult (en bevegelse som prøvde å skaffe seg industrielle goder gjennom magi) som lovte melanesierne befrielse. I dag er John Frum både en religion og et politisk parti med to medlemmer i parlamentet.
Det første politiske partiet ble etablert tidlig på 1970-tallet og het opprinnelig New Hebrides National Party. En av grunnleggerne var Walter Lini, som senere ble statsminister. Partinavnet ble omgjort til Vanua'aku Party i 1974. Partiet var en av pådriverne for selvstendigheten Vanuatu fikk sent i juli 1980.
Vanuatus provinser

Vanuatu har vært delt inn i seks provinser siden 1994:

Malampa (Hovedstad Lakatoro)
Penama (Hovedstad Saratamata)
Sanma (Hovedstad Luganville)
Shefa (Hovedstad Port Vila)
Tafea (Hovedstad Isangel)
Torba (Hovedstad Sola)Fra 1985 til 1994 var Vanuatu delt inn i elleve øyregioner:

Ambae og Maéwo (Hovedstad Longana)
Ambrym (Hovedstad  Eas)
Banks and Torres (Hovedstad  Sola)
Éfaté (Hovedstad  Port Vila)
Épi (Hovedstad  Ringdove)
Malekula (Hovedstad  Lakatoro)
Paama (Hovedstad  Liro)
Pentecost (Hovedstad  Loltong)
Santo og Malo (Hovedstad  Luganville)
Shepherd (Hovedstad  Morua)
Taféa (Hovedstad  Isangel)Fra cirka 1968 til 1985 var Vanuatu delt inn i fire områder:

Efaté
Malékoula
Santo
Tanna


== Eksterne lenker ==
Statoids underdivisjoner på Vanuatu