jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Ola Haldorsen

Ola Haldorsen (født 29. april 1965) var hovedtrener for Bodø/Glimt i sesongen 2005, og tidligere spiller for den samme klubben og Moss FK. Moderklubben er IL Bølgen fra Finnmark. På Bodø/Glimt spilte Haldorsen høyreback, og var kaptein i flere sesonger. Kapteinsvervet hadde Haldorsen også som spiller i Moss.
Trenerkarrieren startet Haldorsen i Bodø/Glimt som hjelpetrener under Dag Opjordsmoen i perioden 1998 til 2000. Etter denne perioden reiste Haldorsen hjem til Finnmark og reddet moderklubben  IL Bølgen fra nedrykk, og førte klubben opp i tredje divisjon. Etter Bodø/Glimts nesten-nedrykk i 2004 ble Haldorsen, etter ønske fra spillerne, hentet tilbake til Glimt for å være hovedtrener. Imidrertid fikk ikke Haldorsen de pengene som trengtes til å styrke spillerstallen. Ingen nye spillere ble hentet inn foran 2005 sesongen, og Haldorsen ledet klubben til nedrykk i 2005. Etter eget ønske trakk Haldorsen seg som Glimt trener i november 2005. 


== Meritter ==
Cupmester for Bodø/Glimt i 1993.
Den spilleren med flest kamper for Bodø/Glimt (463) fram til han ble passert av Runar Berg sesongen 2008.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Ola Haldorsen – Transfermarkt 
(en) Ola Haldorsen – FBref
Legio II Augusta

Legio II Augusta var en romersk legion.
Den ble opprettet av Keiser Augustus før år 9, og var først stasjonert i Hispania. Etter at Varus' legioner ble knust i slaget ved Teutoburgerskogen i år 9 ble den flyttet til Germania, muligens i området rundt Mainz. Etter 17 ble den flyttet til Argentorate. 
I 43 deltok legionen i invasjonen av De britiske øyer. En av kommandantene som ledet felttoget mot durotrigene var den fremtidige keiser Vespasian. Fra 66 til 74 var den stasjonert ved Glevum, og flyttet deretter til Isca Silurum hvor det ble anlagt en festning som de holdt til slutten av det 3. århundre. Legionen ble så oppløst.


== Litteratur ==
George C. Boon: The Legionary Fortress of Caerleon Isca. A brief account. Roman Legionary Museum, Caerleon 1987, ISBN 0-7200-0315-6.
Kai Brodersen: Das römische Britannien. Spuren seiner Geschichte. Primus-Verlag, Darmstadt 1998, ISBN 3-89678-080-8.
J. D. Zienkiewicz: Roman Legion. National Museum of Wales u. a., Cardiff 1994, ISBN 0-7200-0401-2.


== Se også ==
Liste over romerske legioner
Thomas Graham

Thomas Graham (født 20. desember 1805 i Glasgow i Skottland, død 16. september 1869) var en skotsk kjemiker utdannet ved University of Glasgow. Han formulerte «Grahams lov», som omhandler gassenes effusjonshastighet, og er også blitt kalt kolloidkjemiens far.


== Priser og utmerkelser (utvalg) ==
1862 – Copleymedaljen


== Referanser ==
Legio IX Hispana

Legio IX Hispana var en romersk legion.
Den ble antagelig opprettet av Julius Cæsar før 58 f.kr., i forbindelse med gallerkrigene. Legionen forsvant under Marcus Aurelius, og det kan antas at den ble knust i en trefning uten at dette er sikkert dokumentert. Symbolet for legionen er ukjent, men det var muligens en okse, slik det var for de andre legionene til Cæsar.
Legionen var med under hele felttoget i Gallia. Under borgerkrigen var de lojale mot Cæsar hele tiden. De kjempet ved Dyrrhakhium og Pharsalos i 48 f.Kr., og i felttoget i Africa i 46 f.Kr.. Etter sin endelige seier oppløste Cæsar legionen, og ga veteranene jord i området rundt Picenum. 
Etter mordet på Cæsar gjeninnkalte Octavian veteranene for å kjempe mot Sextus Pompeius på Sicilia. Etter seieren der ble de sendt til provinsen Macedonia. De forble lojale mot Octavian i krigen mot Marcus Antonius i 31 f.Kr., og kjempet i slaget ved Actium. 
Etter at Octavian var blitt keiser under navnet Augustus ble de sent til Hispania for å ta del i et stort felttog mot cantabrierne i 25 til 13 f.Kr.. Tilnavnet Hispana kommer antagelig fra denne tiden, og kan ha vært et æresnavn gitt for utvist tapperhet under felttoget.
Etter dette var legionen antagelig del i keiseren hær ved Rhinen. Etter nederlaget ved Teutoburgerskogen ble området oppgitt, og legionen ble sendt til Pannonia. 
I 43 deltok de i invasjonen av De britiske øyer under Aulus Plautius. Under Boudiccas opprør i 61 led IX Hispana store tap, og fikk gjenoppsatt med legionærer fra Germania. Siste gang de nevnes i Britannia er tidlig i det 2. århundre, da de bygde en festning nær Eboracum. Etter dette ble de øyensynlig flyttet til Germania Inferior, sannsynligvis i 108.
Fra 120 og utover er legionen ikke nevnt i kildene, og man regner med at den ble knust enten i det jødiske opprør under Simon bar Kokhba eller i opprørene ved Donau i 160-årene.


== Litteratur ==
Anthony Richard Birley: The Roman government of Britain. Oxford University Press, 2005, ISBN 978-0-19-925237-4.
Malcolm Todd: Roman Britain. Wiley-Blackwell, 1999, ISBN 978-0-631-21464-9.
Lawrence Keppie: Legions and veterans: Roman army papers 1971-2000. Steiner, 2000, ISBN 978-3-515-07744-6, S. 173-179.
Sheppard Frere: Britannia. A history of Roman Britain. 3rd ed., extensively rev. Routledge & Kegan Paul, London/New York 1987, ISBN 0-7102-1215-1.
Werner Eck: Zum Ende der legio IX Hispana. I: Chiron. Mitteilungen der Kommission für alte Geschichte und Epigraphik des Deutschen Archäologischen Instituts. Band 2, 1972, S. 459–462.
Skjækra landskapsvernområde

Skjækra landskapsvernområde ligger i  Steinkjer og Snåsa kommuner i Trøndelag. Området ligger på vestsiden av og grenser til Blåfjella-Skjækerfjella nasjonalpark. Landskapsvernområdet er på 96 km² og ble opprettet i 2004.Sentralt i landskapet ligger Norges geografiske midtpunkt.


== Referanser ==
Fuerteventura

Fuerteventura er en spansk øy. Den er en av Kanariøyene i Atlanterhavet utenfor kysten av Afrika.
Øya har et areal på 1660 km². 
Fuerteventura er en del av provinsen Las Palmas. Den har et folkevalgt øyråd (cabildo insular) og er inndelt i seks kommuner:

Antigua
Betancuria
La Oliva
Pájara
Puerto del Rosario
TuinejeAdministrasjonssenteret ligger i Puerto del Rosario. Det bor totalt 74 983 mennesker på øya (2003).
Hovednæringen er turisme. Det første turisthotellet ble bygd i 1965. Fiske og jordbruk var det lokalbefolkningen levde av før turismen sitt inntog.


== Eksterne lenker ==
Cabildo de Fuerteventura (Offisiell side, på spansk)
Fuerteventura Turismo (spansk, engelsk og tysk)
 Fuerteventura hos Wikivoyage (en)
Fuerteventura 360º
Fuerteventura – Den offisielle nettsiden for turisme på Kanariøyene
Liste over alle plantearter på øya - Flora de Canarias
Honolulu

Honolulu er den største byen og hovedstaden i den amerikanske delstaten Hawaii. 
Byen ligger ved den sørøstlige kysten på øya Oahu. Byen har et innbyggertall på omkring 377 000. Honolulu er kjent for bydelen Waikiki og stranda Waikiki beach.
Honolulu er USAs sørligste vestligste by, og et viktig finansielt sentrum for hele Stillehavsregionen. Byens økonomi består hovedsakelig av turisme og militær forsvar.
Honolulu betyr skjermet havn eller rolig havn Byen har vært hovedstaden til Hawaii siden 1845 og fikk historisk anerkjennelse fra angrepet på Pearl Harbor av Japan i nærheten av byen 7. desember 1941.


=== Noen distrikter i Honolulu ===
Downtown Honolulu
The Arts District Honolulu
The Capitol district
Kakaʻako
Ala Moana
Waikīkī
Nuʻuanu
Pauoa
Waialae
Kahala


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Honolulu, Hawaii – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
 Honolulu hos Wikivoyage
Jilin (Jilin)

Jilin (kinesisk: 吉林; pinyin: Jílín; Wade-Giles: Chí-lín) er en by på prefekturnivå sentralt i provinsen Jilin i det nordøstlige Kina.  Befolkningen innen bygrensene var i 2010 på 1,98 millioner, mens hele prefekturet hadde 4,4 millioner innbyggere.
Jilin ligger ved elven Songhua, og har elvehavn. Byen er et jernbaneknutepunkt i området, og er et handels- og industrisenter. Her er stor kjemisk industri og cellulose- og papirfabrikker. Det produseres eller raffineres også olje, kunstgjødsel, sement, tømmer og sukker. Jilin var hovedstaden i provinsen av samme navn frem til 1954.


== Historie ==
Jilin er en av de eldste byene i nordøst Kina, og var en sentral by for det mandsjuriske folket før Qing dynastiet. I 1913 fikk den jernbaneforbindelse til Changchun. 
Under det japanske styret mellom 1931 og 1945 ble det bygget mye tungindustri i byen.


== Administrative enheter ==
Byprefekturet Jilin har jurisdiksjon over fire distrikter (区 qū), fire byfylker (市 shì) og ett fylke (县 xiàn).


== Samferdsel ==
Kinas riksvei 202 løper gjennom området. Den begynner i Heihe i provinsen Heilongjiang, passerer gjennom Harbin og Shenyang, og ender i Dalian ved Gulehavet.
Kinas riksvei 302 løper gjennom området. Den går fra Hunchun i provinsen Jilin til Ulanhot i Indre Mongolia.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Jilin City – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Medlem

Medlem kan bety

et menneske som er med i en forening, en gruppe, en klubb, en organisasjon, et utvalg, et lag eller lignende.
et synonym til element når det i matematikk er snakk om et objekt som er med i en mengde.
Jiamusi

Jiamusi (kinesisk: 佳木斯; pinyin: Jiāmùsī; Wade-Giles: Chiā-mù-ssū) er en storby og by på prefekturnivå i provinsen Heilongjiang i det nordøstlige Kina.  Befolkningen innenfor det urbane området anslås (31. desember 2001, offisielt overslag) til 591 000.
Byen er en viktig elvehavn ved Songhuaelvens nedre løp. Den omfattende tung- og lettindustri i byen er for det meste statseid, og er blitt akterutseilt av den økonomiske utvikling i landet slik at arbeidsløsheten har økt. Jiamusi har jernbaneforbindelse til Harbin, Nord-Korea og Russland. 
Byen var tidligere hovedstaden for provinsen. 
Byen har et kjent universitet, Jiamusiuniversitetet (佳木斯大学).


== Samferdsel ==
Kinas riksvei 201 fører gjennom området. Den begynner i Hegang og fører via blant annet Mudanjiang og Dandong sør til Liaodonghalvøya til Lüshunkou/Dalian.
Kinas riksvei 221 løper gjennom området. Den begynner i Harbin og løper til Tongjiang, begge i Heilongjiang.


== Administrative enheter ==
Jiamusi byprefektur har jurisdiksjon over 5 distrikter (区 qū), 2 byfylker (市 shì) og 4 fylker (县 xiàn). 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Jiamusi – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Qiqihar

Qiqihar (forenklet kinesisk: 齐齐哈尔; tradisjonell kinesisk: 齊齊哈爾; pinyin: Qíqíhā'ěr; Wade-Giles: Ch'í-ch'í-hā-ěr) er en by på prefekturnivå i provinsen Heilongjiang i det nordøstlige Kina. Befolkningen innen bygrensene anslås (31. desember 2001, offisielt overslag) til 1 126 000, men hele prefekturet har 5,4 millioner innbyggere.


== Historie ==
Qiqihars historie går tilbake til 1700-tallet. Byens sørlige forstad Zhalong er kjent som «De rødkronede traners by», og det har smittet over på Qiqihar som har fått tilnavnet «Tranebyen». Byen er blitt en turistattraksjon.


== Severdigheter ==
Hver vinter arrangeres en isfest, som regel i desember, og da utskjærer iskunstnere skulpturer av store isblokker. 
Sør i byen er et buddhistisk tempelanlegg fra ca. år 1700. Det er tilknyttet et fungerende munkekloster. Noe som er spesielt her, er at buddhastatuene er ikledt klær (i motsetning til at klærne bare er en del av skulpturen). Klærne utskiftes etter særlig fastlagt rituelt seremoniell. 
Den katolske St. Mikaelskatedralen 圣弥勒尔大教堂 ble bygd i nygotisk stil av sveitsiske betlehemsmisjonærer i 1931. I 1982 ble eiendomsretten til kirken tilbakeført til det katolske bispedømme, etter mange års konfiskasjon. Byen ble erklært som kulturobjekt i 1987. I 1991 bevilget bystyrets religionsbyrå midler til renovering av kiketårnet. De fem stjernene som var satt opp på toppen av spiret ble fjernet, og erstattet med det opprinnelige korset.


== Administrative enheter ==
Qiqihar byprefektur har jurisdiksjon over 7 distrikter (区 qū), ett byfylke (市 shì) og 8 fylker (县 xiàn).


== Norsk misjon ==
Norsk luthersk misjonsarbeid tilknyttet Norsk Luthersk Misjonssamband pågikk i dette området i 1930- og 1940-årene.


== Samferdsel ==
Kinas riksvei 301 går fra Suifenhe via blant annet Mudanjiang, Harbin og Qiqihar til Manzhouli i Indre Mongolia.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Qiqihar – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Ma’anshan

Ma'anshan (kinesisk: 马鞍山; pinyin: Mǎ'ānshān) er en by på prefekturnivå i provinsen Anhui i det sentrale Kina.  Befolkningen innen bygrensene anslås (2004) til 1 243 900.Ma'anshan fikk status vy på prefekturnivå i 1956 og dets territorium bledramatisk forstørret i  2011 da byen ble tildelt yo fylker som tidligare hadde tilhørt Chaohu.


== Administrative enheter ==

Byprefekturet Ma'anshan har jurisdiksjon over 3 distrikter (区 qū) og ett fylke (县 xiàn).


== Næring ==
Hovednæringen i Maanshan er stålindustrien med konsernet "Magang" eller "Mastål" med over 100 000 ansatte. Hoveddelen av befolkningen i Maanshan er sysselsatt i stålindustrien. Byen ligger også strategisk plassert ved elven Chang Jiang og det forekommer en del handel og skipsindustri. Nylig har verftene forsynt den kinesiske marinen med 3 nye fregatter.
Turisme er enda ikke spesielt utbredt, men nabobyen Nanjing trekker mange. Både kinesiske og utenlandske. Maanshan er omgitt av vakker natur med mye bambusvegetasjon. Befolkningen er ikke vant til utlendinger.


== Samferdsel ==
Kinas riksvei 205 passerer gjennom området. Den begynner i Shanhaiguan i Hebei og ender opp sør i  Shenzhen i provinsen Guangdong. Underveis er den innom blant annet Tangshan, Tianjin, Zibo, Huai'an, Nanjing, Wuhu, Sanming, Heyuan og Huizhou.


== Referanser ==
Wuhu

Wuhu er også et fylke i Anhui.Wuhu (kinesisk: 芜湖; pinyin: Wúhú) er en by på prefekturnivå i provinsen Anhui i det sentrale Kina. Wuhu ligger ved elva Chang Jiang. 
Befolkningen anslås (2004) til 2 245 600. 


== Historie ==
Wuhu hadde fast besetting i alle fall siden 770 f.Kr. Den ble en strategisk viktig by i de tre rikers tid, da den var del av riket Wu. På den tid bar den navnet Jiuzi (Chiu-tzu, 鳩茲). 
Under Mingdynastiet ble Wuhu igjen et viktig handelssenter og en stor elvehavn, av særlig betydning for rishandelen.
I 1644 ble Hongguang-keiseren (bedre kjent som prinsen av Fu), en av de siste Ming-keiserne, tatt til fange av Qing-dynastiets styrker i Wuhu. Byen ble hard rammet av Taipingopprøret.
Byen ble traktathavn i 1876 og er forblitt et kommersielt senter siden da, med handel i ris, trevirke og te og annet. Byens katolske domkirke, St. Josef-katedralen (圣若瑟主教座堂), stammer fra denne tiden. Det beste av den sentrale delen av byen langs elvebredden ble britisk konsesjonsområde.
Ved begynnelsen av den andre sino-japanske krig ble byen okkupert av Japan den 10. desember 1937.


== Økonomi ==
Hovedkontoret til bilprodusenten Chery er i Wuhu. Wuhu er femte største elvehavn ved Yangtze. Yuxikoupiren er landets største innlands-kullpir.


== Matskikk ==
Wuhu og Anqing er kjente sentra for Yanjiangkjøkkenet. Det kjennetegnes ved ferskvannsfiisk og fjærkre, og har egne teknikker for partering, forming og fargesetting. Smaken har ofte preg av søkning og røking.


== Administrasjon ==
Byprefekturet Wuhu har jurisdiksjon over fire distrikter (区 qū) og tre fylker (县 xiàn). 


== Samferdsel ==
Kinas riksvei 205 passerer gjennom området. Den begynner i Shanhaiguan i Hebei og ender opp sør i  Shenzhen i provinsen Guangdong. Underveis er den innom blant annet Tangshan, Tianjin, Zibo, Huai'an, Nanjing, Wuhu, Sanming, Heyuan og Huizhou.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Wuhu – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Wuhu.Me- English Community of City Wuhu, Anhui. China (Share Your Life and Experience in Wuhu !)
Legio XIV Gemina Martia Victrix

Legio XIV Gemina Martia Victrix var en romersk legion.
Den ble grunnlagt av Octavian; hvilket år er ukjent. Tilnavnet Gemina («tvilling») tyder på et den er et resultat av fusjonering av to eldre legioner, og man mener at en av disse kan ha vært en tidligere Legio XIV som kjempet i slaget ved Alesia. 
Legionen var i 43 en av fire som var med under invasjonen av De britiske øyer. I 61 utmerket den seg under Boudiccas opprør, og fikk tilnavnet Martia Victrix («Stridsseier») av keiser Nero.
I 68 var den stasjonert i Gallia Narbonensis.


== Litteratur ==
Sándor Soproni: Der Stempel der Legio XIV Gemina in Brigetio. I: Folia archaeologica 17. Budapest 1965. S. 119ff.


== Se også ==
Liste over romerske legioner
Huaibei

Huaibei (kinesisk: 淮北; pinyin: Huáiběi) er en by på prefekturnivå i provinsen Anhui i det sentrale Kina.  Befolkningen innen bygrensene anslås (2004) til 808 000. 


== Administrative enheter ==
Byprefekturet Huaibei har jurisdiksjon over 3 distrikter (区 qū) og ett fylke (县 xiàn). 


== Samferdsel ==
I Huabei stanser Longhaibanen, Kinas viktigste jernbanelinje i øst-vest-retning, som løper fra Lianyungang til Lanzhou via blant annet Xuzhou, Kaifeng, Zhengzhou, Luoyang og Xi'an.
Huainan

Huainan (kinesisk: 淮南; pinyin: Huáinán) er en by på prefekturnivå i provinsen Anhui i det sentrale Kina. Befolkningen anslås (2004) til 2,31 millioner. 


== Administrative enheter ==

Byprefekturet Huainan har jurisdiksjon over fem distrikter (区 qū) og ett fylke (县 xiàn).


== Kommunikasjoner ==
Kinas riksvei 206 løper fra kystbyen Yantai til kystbyen Shantou i provinsen Guangdong. Den løper gjennom provinsene Shandong, Jiangsu, Anhui, Jiangxi og til slutt Guangdong.


== Historie ==
Byen Huainan ble grunnlagt av bønder 283 f.Kr., og ble raskt Anhuis «kornkammer» på grunn av sine vide åkermarker. 
I 1112 forordnet borgermester Gohku Wong en folketelling som kom til et innbyggertall på  15.923.
Etter mange århundres vekst og utvikling fulgte de såkalt «femti svarte år». Fra 1580 til 1630 var det uår; det brøt ut en alvorlig hungersnød og antallet arbeidsløse steg raskt. En rask avfolking av byen fant sted. I 1630 kom det en storm som raste i en uke, og byen ble nesten fullstendig rasert. Men etter stormen var markene igjen fruktbare, og byen ble gjenoppbygd og fikk et raskt økonomisk oppsving. 
Byen ble et kulturelt og religiøst sentrum. Keiserne bygde seg flere residenser i området. 


== Referanser ==
Bengbu

Bengbu (eller Pengpu, kinesisk: 蚌埠; pinyin: Bèngbù) er en by på prefekturnivå i provinsen Anhui i det sentrale Kina. Befolkningen anslås (2004) til 3 469 700. Den er dermed Anhuis tredje største byprefektur.
Hele 98,9 prosent av befolkningen var ved folketellingen i 1999 hankinesere. Én prosent var huikinesere, det vil si tilhørende den største av landets muslimske minoritetsfolk.


== Historie ==
I den kinesiske antikken bebodde dongyifolk dette området, og ble kalt huaiyi, etter elven Huai. I den senere Zhou-tiden og tidlig i Vår- og høstannalenes tid ble de mer og mer sinifisert. I senere del av Vår- og høst-perioden ble den en gang så mektige dongyi-staten Xu presset fra alle kanter og til slutt knust av krigene med sine naboer, som statene Chu og Wu. En annen dongyi-stat var det lille riket Zhongli, som var del av huaiyikonføderasjonen anført av staten Xu. Gravmæler for kongeslekten i Zhongli ble oppdaget og utgravd mellom 2005 og 2008 nær Fengyang. 
Til slutt ble huaiyifolkene enten presset sørover eller assimilert. 
Byen har i mange århundrer vært det sentrale transport- og handelsmidtpunkt for norddelen av provinsen Anhui og tilgrensende områder. Den ligger på en av de kinesiske hovedjernbanelinjer, Jinghubanen, mellom Beijing og de sørlige og sentrale strøk av landet. Byen er ellers delt i to av den store elven Huai He, en elv som enkelte betraktes som skillet mellom det nordlige og det sørlige Kina.
Navnet Bengbu, som betyr skjellkaien, er et ekko av stedets tidligere betydning som senter for fisket etter ferskvannsperler. 
I 1948, under den kinesiske borgerkrig, vant den kommunistiske Folkets frigjøringshær en avgjørende seier over Chiang Kai-sheks nasjonalistiske (KMT) hærstyrker nær Bengbu, under Huaihaikampanjen.


== Administrative enheter ==
Byprefekturet Bengbu har jurisdiksjon over 4 distrikter (区 qū) og 3 fylker (县 xiàn).


== Samferdsel ==


=== Fly ===
Bengbu lufthavn, som frem til ca. år 2000 lå nær Bengbu sentrum, er flyttet lenger ut. 


=== Jernbane ===
Beijing-Shanghai høyhastighetstog har stoppested her.
Byen Bengbu er også stoppested på den Jinghubanen som løper fra Beijing til Shanghai via blant annet Tianjin, Jinan, Nanjing og Suzhou.


== Eksterne lenker ==
Lokalregjeringens hjemmesider
Havbåt

Havbåt betegner fiskebåter beregnet for bruk på åpent hav. De var åpne båter, 12 meter lange og 3 meter brede. De hadde 4 årepar, seil og seks manns besetning.
Hardangerbåt

Hardangerbåt er i dag betegnelse på en trerobåt bygd i indre Hardanger, innenfor Strandebarm, som var ett av flere distrikter hvor det ble drevet omfattende båtbyggeri. Slik de fleste Sør-Vestlandsbåter var tidligere, har Hardangerbåten kun 3 bord på hver side.  Den har nokså kraftige, ca. 30 cm høye, stevntopper, som har rett skråflate ned fra toppen på innsiden, i motsetning til de fleste andre båttyper på Sørvestlandet med litt høye stevntopper, som har en litt innbuet flate her.  De har tydelig krappere bue i lottene enn i stevnene.  De har ganske brede ripbord mot stevnene, og tilsvarende smalere børebord.
Gamle Hardangerbåter er svært like gamle Oselvere, og det er antydet at oppdelingen i to typer er uheldig.  Det er heller ikke helt godt å si om ikke andre båttyper fra Hardangerdistriktet i gamle dager var mer lik de nåværende Hardangerbåtene.
Robåter fra lengre ute i Hardangerfjorden kalles ikke Hardangerbåter, men Strandebarmere, Kvinnheradsbåter osv.
Det ble ellers også bygd mye tyngre og større småskip i Hardanger og andre steder Hardangerjekt og Hardangerjakt (skipstypen).
Bukserbåt

Bukserbåt er en båt som brukes til å slepe eller manøvrere andre båter eller større skip til og fra havn eller kai og i trange eller andre vanskelige farvann. Taubåt er et eksempel på bukserbåt.
De første bukserbåtene var små dampbåter som ble brukt når seilskip skulle til og fra havn.


== Se også ==
Skyvende bukserbåt
Taubåt
Lekter
Edelløvskog

Edelløvskog er en av de rikeste vegetasjonstypene, med stort biologisk mangfold og høy produksjon. Edelløvskogene er levested for mange sjeldne og truede dyrearter. Det er en varmekrevende vegetasjonstype som ofte ligger i sørvendte, solrike lier. Karakteristiske treslag i edelløvskoger er eik, lind, hassel, alm, svartor, lønn, bøk og ask.


== Norge ==
For å sette modne frø krever treslagene i en slik skog, omkring 12,5 grader celsius i gjennomsnittlig dagtemperatur i tre måneder. I Norge er de derfor begrenset til et belte fra området omkring Oslofjorden og langs kysten nord til Trøndelag. Noen få arter har også spredte forekomster lenger nord, og nordgrensen for alm er for eksempel Beiarn, like sør for Bodø. Jordsmonnet er stort sett brunjord av god kvalitet, og mye av den tidligere edelløvskogen er i dag Norges beste dyrkningsjord. 
I Norge brukes edelløvskog synonymt med temperert løvskog. Norge har flere av de nordligste forekomstene av edelløvskog i verden, og det er iverksatt 15 fylkesvise verneplaner for edelløvskog. Edelløvskogen har et artsrikt følge i busk- og feltsjiktet av en rekke busker, blomster, insekter, moser og lav (det siste særlig på Vestlandet). Mange av disse artene har sin hovedutbredelse sørover i Europa og har nordgrensene her i landet. Edelløvskogen er en næringsrik kilde.


== Referanser ==