jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Ave mariamonogram

Ave mariamonogram er en sammensetting av forbokstaver (monogram) for de latinske ordene ave og maria. Monogrammet utgjør en grafisk figur som er mye benyttet i kirkekunst og andre religiøse dekorasjoner. Det finnes blant annet i mange norske bumerker og segl helt fra middelalderen. Vi finner monogrammet også i våpenskjold, bl.a. i kommunevåpenet til den svenske byen Västerås (se illustrasjonen).
«Ave Maria» betyr «vær hilset Maria». Ordene er hentet fra Det nye testamentes beretning om engelen Gabriel da han fortalte jomfru Maria at hun skulle bli mor til Jesus. 
Den vanlige framstillingen av ave mariamonogrammet er med bokstaven A som har en v mellom bena og ofte en tverrstrek øverst. Denne figuren er tolket som A og M. I bumerker finnes det varianter der denne figuren er satt sammen med andre strekfigurer. 
Når det er en tverrstrek øverst på bokstaven A, minner den om en kombinasjon med bokstaven T som tilsvarer den greske bokstaven tau. Denne utformingen av A er derfor også blitt kalt for   tau alfa. 
Bokstaven A er i forskjellige utforminger brukt i kristen kunst og i bumerker. Den er blitt tolket som en forkortelse for de to greske bokstavene alfa og omega (Skånberg, side 159-161). Den kan da være et symbol for Jesus, ut fra ordene i Johannes' åpenbaring, Det nye testamente kap. 22 vers 13. 


== Litteratur ==
J. Ursin: Kristne symboler – en håndbok, 3. utgave, Oslo 1975, side 139
Tuve Skånberg: Glömda gudstecken. Från fornkyrklig dopliturgi till almogens bomärken, Lund 2003, side 164-165
Anders Bjønnes m.fl. (redaktører): Segltegninger fra hyllingene i Norge 1591 og 1610, utgitt av Norsk Slektshistorisk Forening, Oslo 2010 (som har flere segl med ave mariamonogram og variantformer)


== Eksterne lenker ==
(en) Monograms of Virgin Mary – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Frihetsklokken i Amerikas forente stater

Frihetsklokken (engelsk Liberty Bell) er navnet på en klokke i sentrum av Philadelphia i USA, som det skal ha blitt ringt med da den amerikanske uavhengighetserklæringen ble forkynt (om denne historien er sann er ikke sikkert, men den spiller en stor rolle i historieundervisningen i amerikanske skoler). Den ble støpt i 1752 i London av White Chapel Bell Foundry og har siden hengt i det såkalte State House, tidligere sete for koloniregjeringen i Pennsylvania og nå kjent som Independence Hall.
En særegenhet ved klokken er ripen, som gir en helt spesiell klang. Hvordan denne ripen er oppstått er ikke kjent, men det skjedde mellom 1817 og 1846.
John Philip Sousa oppkalte sitt kjente musikkverk Liberty Bell etter denne klokken.
Klokken var inspirasjon for Frihetsklokken i Berlin, gitt som gave av amerikanere til Berlins befolkning som symbol på kampen mot kommunismen i Europa.


== Eksterne lenker ==
Liberty Bell, John Philip Sousa's marsj, spilt av Presidentens Band [1]
(en) Offisielt nettsted 
(en) Liberty Bell – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Liberty Bell – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Wolfgang Petersen

Wolfgang Petersen (født 14. mars 1941 i Emden, død 12. august 2022 i Los Angeles) var en tysk filmregissør og -produsent.


== Filmkarriere ==
Petersen etablerte tidlig en stor begeistring for filmmediet, og idealiserte det som en amerikansk kunstform. Blant hans største helter var den amerikanske western-filmskaperen John Ford samt auteurer fra den franske nybølgen som François Truffaut. Petersen startet sin karriere i teatret, men begynte etterhvert å regissere for tysk fjernsyn, og debuterte med Ich werde dich töten, Wolf i 1978. Han arbeidet aktivt med fjernsynsfilm i flere år og etablerte en stadig økende anerkjennelse. I 1974 kom spillefilmen Einer von uns beiden, en triller satt i et akademisk miljø som ble en hit.
Det store gjennombruddet kom med krigsfilmen Das Boot (Båten) i 1981, som ble nominert til Oscar og hadde stor suksess  på kinoer gjennom Europa og i USA. Filmen portretterer mannskapet på en ubåt som i året 1942 sendes ut fra Tyskland for å nedkjempe Storbritannia. Filmen betraktes som nyskapende både i sin tekniske overlegenhet og som psykologisk studie. Das Boot ble lansert både i en kort, nedklippet versjon, og kom senere i en lengre «Director's Cut». De seks episodene har blitt vist en rekke ganger på norsk fjernsyn.
Suksessen med Das Boot gjorde Petersen til et ettertraktet navn i Hollywood, og siden har han regissert storproduksjoner som Den perfekte stormen, Air Force One og I skuddlinjen. Petersen var også mannen bak 2004-filmen Troja, basert på Homers Iliade, hvor Brad Pitt hadde rollen som Akilles.


== Filmografi ==
Vier gegen die Bank (2016)
Poseidon (2006)
Troja (2004)
Den perfekte stormen (2000)
Red Corner (1997), produsent
Air Force One (1997)
Outbreak (1995)
I skuddlinjen (1993)
Enemy Mine (1985)
Den uendelige historien (1984)
Das Boot (1981)
Schwarz und weiß wie Tage und Nächte (1978) (TV)
Die Konsequenz (1977)
Tatort – Reifezeugnis (1977) (TV)
Planübung (1977) (TV)
Vier gegen die Bank (1976) (TV)
Hans im Glück (1976) (TV)
Tatort – Kurzschluß (1975) (TV)
Stadt im Tal, Die (1975) (mini)
Stellenweise Glatteis (1975) (TV)
Einer von uns beiden (1974)
Tatort – Nachtfrost (1974) (TV)
Aufs Kreuz gelegt (1974) (TV)
Van der Valk und die Reichen (1973) (TV)
Tatort – Jagdrevier (1973) (TV)
Smog (1973) (TV)
Tatort – Strandgut (1972) (TV)
Anna und Toto (1972) (TV)
Tatort – Blechschaden (1971) (TV)
Ich werde dich töten, Wolf (1971)
Ich nicht (1969)
Rote Fahne, Die (1968)
Eine – der Andere, Der (1967)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Wolfgang Petersen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Wolfgang Petersen på Internet Movie Database 
(sv) Wolfgang Petersen i Svensk Filmdatabas 
(da) Wolfgang Petersen på Filmdatabasen 
(da) Wolfgang Petersen på Scope 
(fr) Wolfgang Petersen på Allociné 
(en) Wolfgang Petersen på AllMovie 
(en) Wolfgang Petersen hos Turner Classic Movies 
(en) Wolfgang Petersen hos Rotten Tomatoes 
(en) Wolfgang Petersen hos The Movie Database
Antoine Agénor de Gramont

Antoine Alfred Agénor de Gramont (født 14. august 1819 i Paris i Frankrike, død 17. januar 1880 samme sted) var en fransk diplomat og statsmann. Som utenriksminister i regjeringen Ollivier var han en av de hovedansvarlige for den fransk-prøyssiske krig som brøt ut i 1870.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Gramont stammet fra en av de mest fornemme gamle adelsslekter, den yngre linje av hertugene av Aure, som tok sitt navn fra stamsetet Gramont i Navarra.
Hans bestefar, hertug Antoine Louis Marie de Gramont (1755–1836), hadde utvandret under revolusjonen. Hans far, hertug Antoine Heraclius Genevieve Agenor av Gramont og Guiche (1789–1855), hadde deltatt på britisk side under den spanske uavhengighetskrig og var i 1823 trådt inn som generalløytnant i den franske armé og ledsaget i 1830 den avsatte kong Charles X til hans skotske eksil. Den yngre generasjon var derimot bonapartistisk innstilt. Gramonts fetter grev Antoine Louis Raymond de Gramont (1787–1825), skapte seg navn og høy rang i Napoléon Bonapartes armé.


=== Karriere ===
Gramont tok polyteknisk skole og ble i 1840 utnevnt til underløytnant, men forlot allerede samme år krigstjenesten. Etter februarrevolusjonen i 1848 sluttet han seg til prins Napoleon. Han ble utnevnt til ministre plénipotentiaire i Kassel (1851), i Stuttgart (1852) og i Torino (1853), til ambassadør i Washington D.C. (1854), i Roma (1857) og i Wien (1861). Den 15. mai 1870 overtok han utenriksporteføljen i kabinettet Émile Ollivier. Hans løpebane som utenriksminister ble kort men skjebnesvanger.Da den 6. juli 1870 spørsmålet om et valg av prins Leopold av Hohenzollern-Sigmaringen til spansk konge kom på tale i den lovgivende forsamling, erklærte Gramont til forsamlingens bifall at den franske keiserlige regjering ikke kunne tåle «at en fremmed makt kunne forrykke Europas likevekt samt sette Frankrikes interesse og ære i fare ved å anbringe en av sine fyrster på Karl Vs trone». At prinsen av Hohenzollern selv trakk seg tilbake, tilfredsstilte ikke Gramont, men han avkrevde den prøyssiske konge en særskilt erklæring vedrørende denne sak, nemlig at prinsens kandidatur ikke ville bli relansert. Da kongen av Preussen nektet dette, fulgte en krigserklæring fra Frankrikes side. Både på fransk og på tysk side seiret de mest steile krefter med sterkest krigsvilje; et viktig element i dette var den såkalte Emsdepesjen.
Etter franskmennenes nederlag ved Wörth måtte Gramont, likesom de øvrige ministre, tre tilbake (9. august 1870). Han vendte da tilbake til Paris, der han bodde til sin død. I de påfølgende år opptrådte han noen ganger for å forsvare sin utenrikspolitikk, som i arbeidet La France et la Prusse avant la guerre (1872) og i noen artikler i Revue de France (1878) under pseudonymet «Andreas Memor».
Han var siden 27. desember 1848 gift med skotske Emma Mary Mackinnon (1811–1891).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Agénor de Gramont (1819-1880) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Gramont, 3. Antoine Agénor Alfred i Nordisk familjebok (2. utgave, 1909)
Metz

Metz (fransk uttale: [mɛs]) er en by i regionen Grand Est i det nordøstlige Frankrike. Byen ligger ved sammenløpet av elvene Mosel og Seille. Den ligger også i nærheten av trelandsgrensen mellom Frankrike, Tyskland og Luxembourg, og utgjør et sentralt sted for Europas Grande Région og euroregionen SaarLorLux. Metz er hovedstad og prefektur for departementet Moselle.


== Historie ==
Metz har en rik historie som strekker seg rundt 3000 år tilbake. Den har blant annet vært en keltisk oppidum, en betydningsfull gallo-romersk by, merovingernes hovedstad i kongedømmet Austrasia, fødebyen for karolingernes dynasti, en krybbe for gregorianske kirkesang, og en av de eldste republikker i Europa. Byen ble gjennomsyret av romansk kultur, men også tungt påvirket av tysk kultur på grunn av beliggenheten nær grensen mellom Frankrike og Tyskland samt de to statenes felles historie.Den siste delen av Den gyldne bulle fra 1356 ble kunngjort i Metz.


== Kultur ==
På grunn av byens historiske, kulturelle, og arkitektoniske verdi har Frankrike innlevert søknad til UNESCO om å føre Metz opp som kandidat til listen over verdensarvobjekter i Frankrike. Byen kan vise til storslagne bygninger som den gotiske Saint-Étienne av Metz-katedralen, som har verdens største areal dekket av glassmalerier, Saint-Pierre-aux-Nonnains-basilikaen, som stod ferdig mot slutten av 300-tallet e.Kr. og er Frankrikes eldste kirke, stasjonsbygningen Gare de Metz-Ville, som ble bygget da keiserdømmet til Vilhelm II av Tyskland omfattet Reichsland Elsaß-Lothringen, som Metz var en del av, og byens operahus, som er det eldste operahuset som fortsatt er i virksomhet i Frankrike.I Metz er det også en del andre kulturbygninger av verdensklasse, blant annet konsertsalen Arsenal de Metz hvor det franske nasjonalorkester i Lorraine holder til, og museet Centre Pompidou-Metz som viser moderne kunst og samtidskunst.
Som et område for urban økologi, har Metz fått sitt tilnavn «Den grønne by» (fransk: La Ville Verte), ettersom den har omfattende åpne områder og grønne parkanlegg. Gamlebyen i Metz er et av de største butikkområdene i Frankrike som kun er tilgjengelig for fotgjengere.


== Næringsliv ==
Som gammel garnisonsby er Metz det økonomiske navet i regionen Lorraine, med foretak som har spesialisert seg på informasjonsteknologi og bilindustri. I Metz ligger også Universitetet i Lorraine, som er et senter for anvendt forskning og materialutvikling innenfor metallurgi og metallografi, en arv fra den gang Lorraine var et senter for jern- og stålindustri.


== Vennskapsbyer ==
 Saint-Denis  i Frankrike (1986)


== Utdanning ==
CentraleSupélec
École supérieure d'électricité


== Befolkningsutvikling ==
Antall innbyggere i kommunen Metz


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(fr) Offisielt nettsted 
(en) Metz – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Metz – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Kommunedata INSEE
Turistinformasjonen i Metz
Fylkesvei 305

Fylkesvei 305 (Fv305) går mellom Andebu og Sandefjord. Veiens lengde er 23,8 km.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.


== Kommuner og knutepunkter ==

 Sandefjord
Sandefjordsveien 


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv305
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
Gule stafylokokker

Gule stafylokokker eller Staphylococcus aureus er en bakterie i gruppen stafylokokker, som kan påtreffes i normal flora i hud og slimhinner, men som også kan forårsake alvorlige, potensielt livstruende infeksjoner.


== Se også ==
Meticillinresistente Staphylococcus aureus (MRSA)


== Eksterne lenker ==
(en) Gule stafylokokker i Encyclopedia of Life 
(en) Gule stafylokokker i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Gule stafylokokker hos ITIS 
(en) Gule stafylokokker hos NCBI 
(en) Kategori:Staphylococcus aureus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Staphylococcus aureus – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Staphylococcus aureus – detaljert informasjon på Wikispecies 
Staphylococcus – Todar's Online Textbook of Bacteriology
Fylkesvei 312

Fylkesvei 312 går mellom Dokka i Holmestrand og Sem i Tønsberg.
Før den nye E18 ble tatt i bruk forbi Sem fortsatte Rv312 fra Hesby til Kjellekrysset via dagens fylkesvei 523 (Vestfold) og dagens fylkesvei 300.Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
2019 ble veien forlenget til Sem med en delstrekning av fylkesvei 523 (Vestfold).


== Kommuner og knutepunkter ==


=== Vestfold og Telemark fylke ===

HolmestrandGrenneslinna 

Vassåsveien 

TønsbergVivestadlinna 

SandefjordHøyjordveien 

Tønsberg
Andebuveien 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv312
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
Fylkesvei 308

Fylkesvei 308 (Fv308) går mellom Gulli i Tønsberg og Verdens Ende i Færder.
Årsdøgntrafikken fra Kanalbrua til Teie veidele er dobbelt så stor som på E18 forbi Tønsberg med om lag 40 000 biler i døgnet. Veistykket er dermed Vestfolds mest trafikkerte.Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.


== Kommuner og knutepunkter ==


=== Vestfold og Telemark fylke ===

TønsbergUten navn 

Undrumveien 

Jarlsberglinna 

Kjelleveien 

Færder
Vestveien 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv308
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
Thomas Howard, 2. hertug av Norfolk

Thomas Howard (født ca. 1443, død 21. mai 1524) var andre hertug av Norfolk.
I 1485 kjempet han for Rikard III i slaget ved Bosworth Field. Etter yorkistenes nederlag satt han fengslet i flere år før han fikk tilbake de fleste av sine titler og eiendommer. Hertugtittelen ble ikke gitt tilbake før i 1514.
Han gjorde tjeneste under Huset Tudor, og var en av de hovedansvarlige for seieren i slaget ved Flodden Field i 1513.
Han var gift med Elizabeth Tilney, datter av sir Frederick Tilney fra Ashwellthorpe og Elizabeth Cheney. De fikk flere barn, blant annet Thomas Howard, 3. hertug av Norfolk, Dorothy Howard som giftet seg med Edward Stanley, 3. jarl av Derby og lady Elizabeth Howard som var gift med Thomas Boleyn, 1. jarl av Wiltshire. En yngre sønn, Edmund Howard, ble far til Katarina Howard, Henrik VIIIs femte hustru.


== Referanser ==
Thomas Stanley, 1. jarl av Derby

Thomas Stanley (født 1435, død 29. juli 1504) var første jarl av Derby og nominelt konge av Man. 
Han klarte gjennom rosekrigene å holde seg inne med alle konger, og fortsatte med det helt frem til sin død. Derby var først gift med Eleanor Neville, søster av Richard Neville, 16. jarl av Warwick. Selv etter at Warwick falt ut av nåde hos kongen talte dette til hans fordel. Senere giftet han seg på nytt med Margaret Beaufort, som var moren til Henry Tudor, Huset Lancaster ledende tronkrever på slutten av krigene. 
Rikard III var skeptisk til både Derby og hans bror William Stanley, men til tross for at han i 1483 fikk Derby fengslet i en kort periode, mistenkt for konspirasjon mot kongen, trengte han brødrenes støtte. I slaget ved Bosworth Field var han avhengig av deres tropper, men i det kritiske øyeblikk da Rikard III nærmet seg Henry Tudor skiftet seg side. Tradisjonen forteller at Derby plukket opp Rikards krone etter at kongen hadde falt og satte den på sin stesønns hode. I takknemlighet for hans innsats på slagmarken ble han 27. oktober 1485 utnevnt til jarl av Derby. Hans bror William gikk det ikke like bra med; i 1495 støttet han den falske tronkreveren Perkin Warbeck og ble henrettet for høyforræderi.


== Referanser ==
Freden i Frankfurt

Freden i Frankfurt ble undertegnet 10. mai 1871 i Frankfurt am Main og innebar den endelige avslutning av den fransk-prøyssiske krig.
Stedet for undertegnelsen var Hotel Schwan på Steinweg (hvordan idag bokhandelen Hugendubel ligger).
Frankrike måtte levere tilbake en rekke hovedsakelig tyskspråklige områder som franskmennene hadde annektert i det 17. og 18. århundre: Alsace (med unntak av Belfort) og en del av Lorraine inkludert Metz. I tillegg måtte Frankrike betale en krigsskadeserstatning på fem milliarder gullfranc innen 3 år. Inntil hele erstatningen var betalt forble tyske styrker stasjonert i Frankrike.
Freden i Frankfurt bygget på den såkalte Versailler Präliminar-Vertrag, sluttet den 26. februar mellom Otto von Bismarck og Adolphe Thiers på de tyske styrkenes hovedkvarter i Versailles.
Tilbakeleveringen av Elsass-Lothringen belastet forholdet mellom Frankrike og Tyskland sterkt. Tilbakeerobringen av de tapte områdene og «revansjen» mot «arvefienden» Tyskland var frem til 1. verdenskrig et ledemotiv for fransk politikk.
Robert Trujillo

Robert Trujillo (født Roberto Agustín Miguel Santiago Samuel Perez de la Santa Concepción Trujillo Veracruz Bautista, 23. oktober 1964) er en amerikansk bassist som har spilt med Suicidal Tendencies, Infectious Grooves, Black Label Society og Ozzy Osbourne før han ble medlem av Metallica i 2003.
Trujillo vokste opp i Venice, California, hvor han sto fram blant de lokale musikerne.
Selv om Trujillo av og til bruker plekter foretrekker han å bruke fingrene på strengene, akkurat som den andre Metallica-bassisten Cliff Burton, men ulikt Trujillos forgjenger Jason Newsted, som kun brukte plekter.
Trujillo ble Metallicas bassist den 24. februar 2003 etter en prøve og gled deretter godt inn blant de øvrige band-medlemmene James Hetfield, Lars Ulrich, og Kirk Hammett. De andre tilbød ham 1 million dollar foruten det han prosentvis ville tjene sammen med bandet.
Trujillo var sammen med Benji Webbe fra Skindred & Dub War på et prosjekt kalt «Mass Mental» og ga ut et album i Japan med tittelen How to write Love Songs. Han var også Jerry Cantrells bassist for en kort tid.


== Plateutgivelser ==
Med Black Label Society
1919 Eternal – 2002
Med Jerry Cantrell
Degradation Trip – 2002
Med Infectious Grooves
The Plague That Makes Your Booty Move...It's the Infectious Grooves – 1991
Sarsippius' Ark – 1993
Groove Family Cyco – 1994
Mas Borracho – 2000
Med Suicidal Tendencies
Lights...Camera...Revolution! – 1990
Art Of Rebellion – 1992
Suicidal For Life – 1994
Med Mass Mental
How To Write Love Songs – 1999
Live in Tokyo – 2001
Med Ozzy Osbourne
Down To Earth – 2001
Med Metallica
Death Magnetic – 2008
Hardwired... to Self-Destruct – 2016


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Robert Trujillo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Robert Trujillo på Internet Movie Database 
(en) Robert Trujillo hos The Movie Database 
(en) Robert Trujillo på Discogs 
(en) Robert Trujillo på MusicBrainz 
(en) Robert Trujillo på Encyclopaedia Metallum 
(en) Robert Trujillo på Songkick 
(en) Robert Trujillo på AllMusic
Perkin Warbeck

Perkin Warbeck (født ca. 1474 i Tournai i Tournaisis, henrettet 23. november 1499 på Tyburn ved London i England) var en falsk tronpretendent for Huset York under Henrik VII av England. 


== Liv og virke ==


=== 1460 - fremstår med tronkrav ===
Han ble først kjent ved hoffet i Burgund i 1490, da han fremmet sitt krav på den engelske tronen. Han utgav seg for å være Richard av Shrewsbury, 1. hertug av York, yngre sønn av Edvard IV. Den virkelige Richard var en av prinsene i Tower, og ble med all sannsynlighet myrdet i 1483. 
I 1491 kom Warbeck til Irland, hvor han håpet å finne støtte slik en annen falsk tronpretendent, Lambert Simnel, hadde gjort fire år tidligere. Dette gjorde han ikke, og han trakk seg tilbake til kontinentet. Karl VIII av Frankrike tok ham imot, og Margaret av York, som var Edvard IVs søster anerkjente ham offentlig som Richard, hertug av York. 
Det er usikkert om hun visste at han var en svindler. Han ble også tatt imot av andre monarker. På grunn av at han skal ha vært lik Edvard IV av utseende gikk det rykter om at han var en uekte sønn av kongen; det er mulig at noen av hans støttespillere forholdt seg til denne historien.  


=== Til Irland og Skottland ===
Den 3. juli 1495 forsøkte han å stige i land i England. Han hadde en liten styrke, betalt av Margaret av Burgund, og ble nesten umiddelbart tvunget til å flykte til Irland. Det fikk han støtte fra jarlen av Desmond, og beleiret Waterford. Igjen møtte han motstand, og flyktet til Skottland. Der ble han tatt godt imot av Jakob IV, som lot ham gifte seg med sin kusine lady Catherine Gordon. 
Skottene angrep England i september 1496, men trakk seg raskt tilbake da den forventede støtten fra Northumberland ikke kom. Det eneste resultatet av angrepet var økte krigsskatter i England, som i sin tur kan ha ført til Det korniske opprøret året etter. Jakob IV ønsket etter dette å bli kvitt Warbeck, og han måtte reise tilbake til Irland der han igjen beleiret Waterford. Denne gangen varte beleiringen i bare elleve dager før han måtte flykte fra Irland. Hans to skip med omkring 120 mann ble forfulgt av fire engelske skip. 


=== Ankomst i England, henrettet ===
Warbeck steg i land i Cornwall i 1497, i håp om å kunne fiske i rørt vann etter opprøret der tre måneder tidligere. Men opprørerne var blitt slått, og det var få som var rede til å forsøke igjen så snart. Han marsjerte allikevel mot London, og gav i 1498 Henrik VII en nokså stakkarslig militær utfordring. Før det kom til en trefning flyktet han igjen. 
Han ble tatt til fange, og plassert i Tower of London. Han skal sammen med Edward Plantagenet, 18. jarl av Warwick, som virkelig hadde et krav på tronen, ha forsøkt å flykte. Det mislyktes, og han ble tatt til fange og henrettet for høyforræderi. I motsetning til hva som var vanlig straff for høyforræderi skal han ha blitt hengt på Tyburn.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Friedrich Wencker-Wildberg: Ungekrönte Könige. Versuch einer Weltgeschichte des Abenteurers. Das Bergland-Buch, Graz 1934, S. 218-244
Karl-Friedrich Krieger: Heinrich VII. In: Peter Wende (Hrsg.), Englische Könige und Königinnen. München 1998, S. 15-29, hier S. 23ff.