Gerhart Hauptmann

Gerhart Hauptmann (født 15. november 1862 i Obersalzbrunn, Schlesien, død 6. juni 1946 i Agnetendorf, Schlesien) var en tysk forfatter og vinner av nobelprisen i litteratur i 1912. Han regnes som den viktigste tyske naturalistiske forfatter. Han skrev pamfletten Russland und die Welt i 1922, sammen med Fridtjof Nansen og Maksim Gorkij.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Hauptmann gikk først i landsbyskolen, og det var meningen at han skulle bli bonde. Men det lyktes ham, trass i de trange forhold hjemme, å komme inn på kunstskolen i Breslau, som elev av billedhugger Härtel. Senere studerte han i Jena, og hans første dikteriske forsøk var en dramatisering av Esaias Tegnérs «Frithiof’s Saga» under tittelen «Ingeborg».I 1883 dro han til Italia, bosatte seg etter sin hjemkomst dels i Berlin, dels i Schreibershau, og oppholdt seg senere lengre tid av gangen på sin eiendom «Agnetendorf» i Riesengebirge.


=== Forfatterkarriere ===
Hans første bok, det episke dikt «Promethidenlos» vakte kun liten oppmerksomhet. Men hans naturalistiske drama «Vor Sonnenaufgang» ble ved urfremførelsen på Freie Bühne i Berlin 20. oktober 1889 sterkt omstridt. 
Så fulgte den lange rekke dramatiske verker som gjorde Hauptmann til en av de fremste dikterne i datidens Tysklands; skuespill som Der Friedensfest, Einsame Menschen, Die Weber, Fuhrmann Henschel, Rose-Bernd, Der Biberpelz og Hanneles Himmelfahrt, samt eventyrstykker som Die versunkene Glocke og Und Pippa tanzt, Der rothe Hahn, Michael Kramer og Die Ratte». Deretter skrev han flere historiske dramaer, som Florian Geyer, Der arme Heinrich, Griselda og König Karls Geisel.
Dramaet Gabriel Schillings Flucht ble oppført første gang ved festspillene i Lauchstädt i juni 1912. Ein Festspiel in deutschen Reimen ble i 1913 ble fremført som 100 års festspill i Breslau, men oppførelsen ble avbrutt av patriotiske grunner. Hans siste drama var Der weisze Heiland i 1920. 
En reise i Hellas skildret han i Griechischer Frühling (1908). Videre har Hartmann skrevet novellesamlingen Bahnwärter Thiel — Der Apostel og de store romanene Der Narr in Christo Emanuel Quint (1910) og Atlantis (1912).
Hauptmann var høyt verdsatt i samtidens kulturliv for sine karakterskildringer og sin originale, poetiske idérikdom. Han ble tildelt nobelprisen i litteratur i 1912.
Romanen Atlantis (1912) ble grunnlaget for en dansk stumfilm. Romanen ble utgitt en måned før «Titanic»-katastrofen, og filmen ble lansert under ett år etter. Handlingen dreide seg om et kjærlighetsforhold på et linjeskip på vei mot undergangen. og sammentreffet med forliset til «Titanic» gjorde at det ble et såpass sårt verk at man i Norge forbød fremvisning av filmen.Keiser Wilhelm II var skeptisk til Hauptmann, og mente at han i noen verker trakk i pasifistisk retning. Andre mente det tvert motsatte. Ved urbruddet av første verdenskrig gav Hauptmann krigen sin entusiastiske tilslutning. Senere skulle han imidlertid moderere seg, og til og med snu helt om. 
Etter Tysklands nederlag og monarkiets fall dro Hauptmann til den pasifistiske koloni Monte Verità, nær Locarno i Sveits. Flere år etter skrev han Till Eulenspiegel, en poetisk hyldest til Hans Paasche, pasifisten og reformisten som ble snikmyrdet av ultra-nasjonalister.
Etter den nazistiske Machtergreifung i Tyskland i 1933 undertegnet Hauptmann en lojalitetsed, og søkte om opptak i NSDAP. Men søknaden ble ikke innvilget. Nazistisk tankegods kom ikke til å flyte inn i hans forfatterskap. Han hadde sine merknader til Hitlers Mein Kampf og gav uttrykk for opposisjon mot Alfred Rosenbergs tanker. Han hadde imidlertid tidligere vært en av grunnleggerne av den eugeniske organisasjon Det tyske selskap for rasehygiene i Berlin i 1905, og i sitt tidlige forfatterskap hadde han beskjeftiget seg med tanken om arvelig alkoholisme (en skikkelse i en bok ville ikke sette barn til verden av denne grunn). Dette var et populært tema blant eugenikere den gang, og med på å begrunne deres progaganda for raserøkt. 
Hauptmann forble høyt skattet av publikum, og av den grunn gjorde nazistene det de kunne for å forhindre at han skulle få lyst til å emigrere - mange av hans kolleger hadde forlatt landet.
Sensorene under propagandaminister Joseph Goebbels holdt øye med Hauptmanns produksjon, og forbød gjenutgivelse av et verk der han hadde fremstilt en svart mann på en positiv måte. Hauptmann ble fortalt at forbudet skyldtes papirmangel. 
Hauptmann gjennomlevde den siste fasen av annen verdenskrig i sin bolig Wiesenstein. I 1944 publiserte han Atreus-tetralogien, som han hadde arbeidet på i fire år. Den bestod av Iphigenia in Delphi, Iphigenia in Aulis, Agamemnons Tod, og Elektra. I 1944 ble Hauptmanns navn oppført på den såkalte Gottbegnadeten-Liste, en liste over kunstnere som ble ansett særlig viktige for den nazistiske bevegelse og dermed var fritatt for byrdene med å bidra til krigsinnsatsen. Han var også én av seks forfattere som ble ført opp på en spesialliste over "uunnværlige kunstnere".
Etter krigen ble hans hjemregion Schlesien del av Polen. Hauptmann fikk en midlertidig tillatelse til å forbli der. Men den 7. april 1946 ble han meddelt av sovjeterne at den polske regjering krevde at han skulle flytte til Tyskland. Før flyttingen kunne iverksettes ble han alvorlig syk.


== Verker ==
1885 – Promethidenlos
1888 – Bahnwärter Thiel
1889 – Vor Sonnenaufgang
1890 – Das Friedensfest
1893 – Die Weber (Dialektfassung: De Waber)
1893 – Der Biberpelz
1893 – Hanneles Himmelfahrt; musikk av Max Marschalk
1897 – Die versunkene Glocke
1898 – Fuhrmann Henschel
1900 – Michael Kramer
1901 – Der rote Hahn
1902 – Der arme Heinrich
1903 – Rose Bernd
1909 – Griselda
1910 – Der Narr in Christo Emanuel Quint
1910 – Peter Brauer (tragikomedie)
1911 – Die Ratten
1912 – Atlantis
1912 – Gabriel Schillings Flucht
1914 – Der Bogen des Odysseus
1917 – Winterballade
1921 – Anna
1925 – Veland
1925 – Die Insel der großen Mutter oder Das Wunder von Île des Dames
1928 – Des großen Kampffliegers, Landfahrers, Gauklers und Magiers Till Eulenspiegel Abenteuer
1928 – Wanda
1939 – Ährenlese
1932 – Vor Sonnenuntergang
1937 – Das Abenteuer meiner Jugend (Selvbiografi)
1939 – Die Tochter der Kathedrale
1941 – Iphigenie in Delphi
1941 – Das Märchen
1944 – Iphigenie in Aulis
1946 – Neue Gedichte
1948 – Agamemnons Tod/Elektra (posthumt)


== Verker på norsk ==
1887 – Ensomme mennesker – drama; oversatt av A. Trampe Bødtker
1894 – Hannemor : Drømmedigtning i to Akter; oversatt av Hulda Garborg - ; første gang fremført i Norge på Det norske teatret i 1916
1895 – Væverne : Skuespil i 5 akter (fra Fyrrerne); oversatt av Kristian Olsen
1925 – Bøverpelsen : en tjuvkomedie i 4 akter; oppført på Det norske teatret i 1925
1935 – Kjetteren fra Soana; oversatt av Paul Gjesdahl
1942 – Einsame menneske : skodespel i 5 akter; oversatt av Einar Breidsvoll, oppført på Det norske teatret sesongen 1942/1943
1957 – Wanda, roman; oversatt av Einar Th. Schøning, omslagsillustrasjon av Birger Imislund
1957 – Før solnedgang ble framført av Radioteatret og på Nationaltheatret
1996 – Banevokter Thiel; oversatt av Arne Gallis


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Gerhart Hauptmann – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Gerhart Hauptmann – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Gerhart Hauptmann på Internet Movie Database 
(sv) Gerhart Hauptmann i Svensk Filmdatabas 
(da) Gerhart Hauptmann på Filmdatabasen 
(da) Gerhart Hauptmann på danskfilmogtv.dk 
(da) Gerhart Hauptmann på Scope 
(en) Gerhart Hauptmann på AllMovie 
(en) Gerhart Hauptmann hos The Movie Database 
(en) Gerhart Hauptmann hos Internet Broadway Database 
(en) Gerhart Hauptmann på Discogs 
(en) Gerhart Hauptmann på MusicBrainz 
(en) Gerhart Hauptmann på Spotify 
(de) Verk av og om Gerhart Hauptmann i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
(de) Gerhart Hauptmann Biographie beim LeMO
(de) Das Gerhart Hauptmann Museum
(de) Kommentierte Linksammlung
(de) Manuskriptbestellung und Aufführungsrechte
(de) Om Hauptmanns forhold til nazismen