jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Hangarskip

Et hangarskip er et krigsskip med start- og landingsbane for luftfartøyer, primært beregnet for å støtte operasjoner med disse samme luftfartøyene.  I praksis er altså et hangarskip en flytende flyplass.  Hensikten med hangarskipet er å kunne bruke egen luftmakt over større avstander uten å være avhengig av lokale baser.
Hangarskip er vanligvis de største skipene i en marine.  De har overtatt plassen til slagskipet som den viktigste skipsklassen i større mariner.  Elleve land har idag hangarskip: USA, ,Japan, Frankrike, India, Russland, Spania, Brasil, Italia, Thailand, Kina  og Storbritannia.
USAs Nimitz-klasse er de største hangarskipene noensinne, med to atomreaktorer, over 80 krigsfly, over 6000 personer som mannskap og en toppfart på over 30 knop.  På tross av størrelsen er hangarskip sårbare, både for luftangrep og angrep fra ubåter.  De ferdes derfor sammen med andre fartøyer i hangarskipsgrupper.
Hangarskipets forsvar er primært dets egne fly eller helikoptre, men er også godt utstyrt med luftvernvåpen- tidligere flak-kanoner, nå stort sett bare missiler.


== Fargede jakker ==

På US Navys hangarskip har dekkspersonellet fargede jakker/vester, for å angi deres funksjon. Dette er en fordel når mange mennesker og luftfartøyer er i bevegelse i støyende og farlige omgivelser på et relativt lite område:

AB Lilla  – Drivstoffpåfylling.
AB Blå  – Flybuksering; manuelt, med traktor, eller med heis (til og fra hangar).
AB Gul  – Styrer alle bevegelsene på flydekket.
AB Grønn  – Bakkeutstyrsvedlikehold, fotografer, bagasje- og frakthåndtering, katapult- og bremsewire-operasjon.
AB Hvit  – Flysikkerhet, dekksflygeledere, sanitet, flytende oksygen-påfylling, passasjerhåndtering og gjester (inkludert kapteinen).
AB Rød  – Ammunisjon og våpen-håndtering, brann og redningstjeneste (ved branninnsats også sølvfargede beskyttelsesklær).
AB Brun  – Inspeksjon, vedlikehold og reparasjon av flyene.


== Se også ==
Amfibisk landingsskip


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
GlobalSecurity.org om virkemåten til hangarskip (engelsk)
Bigburg

Bigburg er en fiktiv by som er hjemstedet til hovedpersonene i tegneserien Monster Allergy. Foreløpig fins det få «fakta» om Bigburg, men i en Monster Allergy-historie blir det antydet at byen er grunnlagt av nordamerikanske nybyggere på 1600- eller 1700-tallet. Dessuten skal den ha vært tilholdssted for sjørøvere. Ovenfor Bigburg ligger Prompeii, en by som er befolket av monstre og som er usynlig for de fleste mennesker.
Det Norske Blåseensemble

Det Norske Blåseensemble er norsk orkester etablert i 2003. Ensemblets besetning består hovedsakelig av blåseinstrumenter. Ensemblet har base i Halden, og utøverne er noen av landets fremste profesjonelle musikere. 


== Organisasjon ==
«Det Norske Blåseensemble anno 1734» er en stiftelse etablert av Kulturdepartementet, Halden kommune og Østfold fylkeskommune i 2003. Stiftelsen ble opprettet for å videreføre orkestertradisjonen fra «1ste Brigades Musikkorps» på Fredriksten Festning i Halden. Det private ensemblet er avmilitarisert og finansieres etter en funksjonsdelingsmodell mellom Kulturdepartementet og regionale myndigheter, på lik linje med f.eks. symfoniorkesterne i Norge. 


== Historikk ==

Man vet at det fra tidlig på 1600-tallet fantes musikere i Fredrikshald. I 1733 eller 1734 ble det etablert et profesjonelt orkester på Fredriksten festning, tilknyttet Søndenfjeldske Geworbne Regiment. Senere skulle dette bli 1ste Brigades Musikkorps.  Fra midten av 1800-tallet ble det militære orkestret utviklet til en renommert institusjon under to fremragende musikere, først Friedrich August Reissiger og så fra 1881, Oscar Borg. En av mange merkedager kom i 1879 da kong Oscar II åpnet Smaalensbanen og Dalslandsbanen. Reissiger dirigerte, Borg spilte i korpset, og på programmet var Borgs nykomponerte Jernbane-Galop. 
Oscar Borg er kjent som Norges marsjkonge og Det norske blåseensemble bærer musikkarven fra hans tid med stolthet. Orkestret har spilt inn til nå fire CD-er med musikken hans, under ledelse av Bjarte Engeset.
Orkestret ble omdøpt til 1ste. Divisjons Musikkorps (på folkemunne kalt Divisjonsmusikken), og senere Forsvarets Distriktsmusikkorps Østlandet. Gjennom 1900-tallet var det avtagende behov for en militær beredskap i Halden. Etter 1905 var Fredriksten standkvarter for flere militære skoler og staber, med den siste ble avviklet i 2005.
Det Norske Blåseensemble ble stiftet i 2003 på grunnlag av orkestertradisjonen som skrev seg tilbake til 1734. Det er en privat ideell stiftelse regulert av Stiftelsesloven/Stiftelsestilsynet. Foretaket ble stiftet av Kulturdepartementet, Halden kommune og Østfold fylkeskommune.
I 2008 flyttet ensemblet inn i nye lokaler på Halden Brygge, et anlegg som omfatter både en kontorfløy og Brygga Kultursal. 


== Faglig profil ==
Det Norske Blåseensemble har en to-delt kunstnerisk profil. Som Norges eldste orkester velger ensemblet å fordype seg i historisk framføringspraksis med fokus på perioden fra renessansen til og med wienerklassisismen. Kombinasjonen av autentiske og moderne instrumenter gir ensemblet en unik klang som gir nytt liv til velkjente verk fra denne perioden. 
Den andre bestanddelen i den to-delte profilen er ensemblets program for sanntidsmusikk, (real time music). På dette feltet har de banet vei for ny klassisk musikk de senere årene. I samarbeid med kurator Geir Lysne har ensemblet arbeidet målbevisst for å utvikle kollektiv kunnskap og individuelle ferdigheter i improvisasjon – på klassiske premisser. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Offisielt nettsted 
(en) Det Norske Blåseensemble på Discogs 
(en) Det Norske Blåseensemble på MusicBrainz
Eberhard-Karls-Universität Tübingen

Eberhard-Karls-Universität i Tübingen ble grunnlagt i 1477 av hertug Eberhard av Württemberg. Universitetet i dag (2007) har 22 000 studenter, 10 000 ansatte, 450 professorer og 2 000 vitenskapelige ansatte.


== Historie ==
I 1477 grunnla hertug Eberhard universitetet i Tübingen med pavelig tillatelse og kalte 15 professorer til de fire klassiske fakulteter (teologi, juss, medisin og filosofi).Det første semesteret ble 308 studenter immatrikulert og berømte personligheter fra universitetets tidlige tider var: Johannes Vergenhans (eller Naukler), Johann Heynlin, Gabriel Biel, Konrad Summenhart, Heinrich Bebel, Martin Prenninger kalt Uranius, Johannes Reuchlin, Philipp Melanchthon og Johannes Stöffler.  
Etter to års byggetid, i 1480, sto det eldste nåværende universitetsbygg ferdig, Bursen. Det var et internat for studenter, men hadde også et stort auditorium. I 1509 hadde Martin Plantsch og Georg Hartsesser, begge geistlige, opprettet Martinianum. Martinianum var et studentstipend for de mindre velhavende.
I 1535 ble reformasjonen innført på universitetet etter massivt trykk fra fyrstene. Tübingen ble en høyborg for den lutherske ortodoksi. 
Det evangeliske stift ble grunnlagt i 1536 som et stipendutdannelse for prestestand av hertugen. Johannes Kepler studerte ved Det evangeliske stift i perioden 1589–1594. I perioden 1790–1793 studerte Hölderlin, Hegel og Friedrich von Schelling samtidig i Det evangeliske stift.
Joseph Ratzinger, den senere pave Benedikt XVI, var professor ved universitetet fra 1966 til 1969.


== Fakultetene ==
(01) Evangelisch-theologische Fakultät
(02) Katholisch-theologische Fakultät
(03) Juristische Fakultät
(04) Wirtschaftswissenschaftliche Fakultät
(05) Medizinische Fakultät
(07/10) Fakultät für Philosophie und Geschichte Fakultät
(08) Fakultät für Sozial- und Verhaltenswissenschaften
(09) Neuphilologische Fakultät
(11) Fakultät für Kulturwissenschaften
(12/13) Fakultät für Mathematik und Physik
(14) Fakultät für Chemie und Pharmazie
(15) Fakultät für Biologie
(16) Geowissenschaftliche Fakultät
(17) Fakultät für Informations- und Kognitionswissenschaften:
Wilhelm-Schickard Institut für Informatik
Psychologisches Institut


== Referanser ==


== Litteratur ==
Walter Jens: Eine deutsche Universität. 500 Jahre Tübinger Gelehrtenrepublik, München : Kindler, 1977
Tubingensia: Impulse zur Stadt- und Universitätsgeschichte. Festschrift für Wilfried Setzler zum 65. Geburtstag. Herausgegeben von Sönke Lorenz und Volker [Karl] Schäfer. Ostfildern: Jan Thorbecke Verlag, 2008 (Tübinger Bausteine zur Landesgeschichte).


== Kilder ==
Zeittafel zur Tübinger Universitätsgeschichte


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) University of Tübingen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Universität Tübingen – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Rumiko Takahashi

Rumiko Takahashi (高橋 留美子; født 1957 i Niigata, Japan) er tegner og forfatter, utdannet ved Kazuo Koikes skole for tegneserieskapere. Hun debuterte i 1977 med serien Katte Na Yatsura, men fikk sitt gjennombrudd med sci-fi-komedien Lum Urusei Yatsura, som gikk i bladet Shonen Sunday fra 1978 til 1986. Hennes mest populære tegneserie er den romantiske farsekomedien Ranma 1/2(1986–1997).
Typiske trekk ved både Ranma 1/2 og Lum Urusei Yatsura er bisarr humor og plump, tegnefilmaktig vold. Men Takahashi er mer allsidig enn som så, noe hun har bevist med blant annet såpeoperaen Maison Ikkoku(1982–1987), og fantasy-serien Inu-Yasha(1997–2008).
Et tilbakevendende tema i seriene hennes ser ut til å være den umulige romansen: en gutt og ei jente som er tvunget sammen på grunn av omstendighetene, og aldri greier å ha et reelt forhold.
Rumiko Takahashi jobber fortsatt full tid som tegneseriskaper, riktignok med assistenter. Alle de mest populære seriene hennes er blitt gjort til tegnefilmer for TV, og i noen tilfeller også for kino.


== Rumiko Takahashi på norsk ==
Ranma 1/2, bind 1-38 (komplett)
Inu Yasha bind 1-? (ikke fullført)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Rumiko Takahashi – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Rumiko Takahashi på Internet Movie Database 
(fr) Rumiko Takahashi på Allociné 
(en) Rumiko Takahashi på AllMovie 
(en) Rumiko Takahashi hos The Movie Database
Eden (Kent)

Denne artikkelen omhandler den engelske elven Eden i Kent, England. For andre betydninger, se Eden.
Eden er en elv i vestlige Kent i England er en bielv til Medway, som renner vestover fra grensen til Surrey gjennom Weald i Kent. Den har sitt opphav i sognet Titsey i Surrey, omtrent 350 meter nord for Clacket Lane, en bensinstasjon ved motorveien, og flyter østover gjennom Wealden for å slå seg sammen med elven Medway i nærheten av Penshurst i Kent. Seksjonen fra dens kilde til hvor Gibbs Brook går sammen er også kjent som Broadmead Water.Dets navn er en subtraksjonsform fra Edenbridge, hovedbyen som den går forbi, og den ble opprinnelig kalt Eadhelmsbrigge («Eadhelms bro») på angelsaksisk. Dette er motsatt av hva man skulle forvente, og en parallell til Cambridge der elven Granta fikk det nye navnet Cam fra byen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) River Eden, Kent – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Weald

Weald er et område i det sørlige England, i grevskapene Kent, East Sussex og West Sussex. Det gammelengelske ordet weald betydde opprinnelig «tett skog», fra en indoeuropeisk rot som betydde «skog» eller «vill».
Området har et areal på omkring 1300 km², og er erklært som et område med enestående vakker natur. Blant byer i Weald er Tunbridge Wells, Tonbridge, Crawley og Sevenoaks.
Weald var et sentrum for jernindustri fra romersk tid fram til det siste jernverket ble stengt i 1820. Svært mye av skogen ble hugget i middelalderen, både til skipsbygging og til brensel for jernindustrien og tekstilindustrien. Ettersom ingen av disse næringsveiene lenger bruker tre har skogen i mer enn hundre år fått vokse til, og Weald er nå et av de mest skogrike områder i England.
Andre områder som har weald i navnet er North Weald Bassett i Essex og Harrow Weald i det nordvestlige London.


== Etymologi ==
Navnet «Weald» er avledet fra angelsaksiske weald i betydningen «skog» (språklig beslektet med tyske wald, men ikke beslektet med engelske «wood» (tre) som har en annen opprinnelse). Weald kommer fra urgermansk *walthuz, og er til sist avledet fra den urindoeuropeiske rota *welt-. Weald er en særlig vestsaksisk eller kentisk form; wold er den angliske utgaven av ordet. Den norske ordet voll er en kognat med en annen betydning. Mellomengelsk utgave av ordet er wēld, og den moderne stavingen er en gjeninnføring av den angelsaksiske formen innført av William Lambarde i hans bok A Perambulation of Kent fra 1576.I den angelsaksiske perioden het området Andredes weald i betydningen «Andreds skog», personnavnet avledet fra Anderida, et romersk navn fra dagens Pevensey. Området er også referert til i angelsaksiske tekster som Andredesleage hvor det andre leddet, leage, er et annet angelsaksiske ord for «skogsland», representert av det moderne leigh.Adjektivet for «Weald» er «Wealden».


== Referanser ==
Address Resolution Protocol

Address Resolution Protocol (ARP) er en protokoll som opererer på datalink-laget i OSI-modellen og brukes til å finne adresser på data datalink-laget utfra adresser på nettverkslaget. ARP er spesifisert i IETF RFC 826. ARP var i utgangspunktet utformet uavhengig av IP-protokollen, men brukes i praksis nesten utelukkende i forbindelse med IP. 
Typisk blir ARP brukt på denne måten:
En nettverksvert benytter IP-protokollen på nettverkslaget, men for å kommunisere med en annen vert på det lokale nettverket må verten vite MAC-adressen til mottakeren. ARP fungerer på den måten at verten som skal sende en pakke kringkaster en ARP-pakke som inneholder IP-adressen til mottakeren. Sender venter så på et svar fra verten som benytter den IP-adressen. En vert kan også svare på vegne av andre verter. Dette kalles proxy arp. 
Hver vert på nettverket vedlikeholder en hurtigbuffer med IP-adresser og tilhørende MAC-adresser for å slippe å gjenta prosessen for hver enkel pakke som overføres. Oppføringer i hurtigbufferen slettes etter en viss tid, og verten må sende en ny ARP-forespørsel. 


== Eksterne lenker ==
RFC 826
Richard Nikolaus von Coudenhove-Kalergi

Richard Nikolaus von Coudenhove-Kalergi (født 16. november 1894 i Tokyo, død 27. juli 1972 i Schruns, Østerrike) var en østerriksk forfatter, politiker og grunnlegger av Paneuropa-unionen, den første folkebevegelsen for et forent Europa.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Han var sønn av Heinrich von Coudenhove-Kalergi, østerriksk-ungarske ambassadør i Japan Heinrich, og japanske Mitsuko Aoyama (1874–1941). Farsslekten var adelig, med tittel av greve.Richard tilbrakte sin barndom på familiegodset i Böhmen. Deretter studerte han i Wien og ett semester dessuten i München. I april 1914 giftet han seg med skuespilleren Ida Roland (1881–1951). Han ble fritatt for militærtjeneste under første verdenskrig, av helsemessige grunner, og kunne derfor avslutte sine studier i filosofi i 1917. Ved avslutningen av første verdenskrig var han tsjekkoslovakisk statsborger.


=== Politisk karrière ===
I 1923 publiserte han sitt manifest Pan-Europa, og bevegelsen som fikk dette navnet ble grunnlagt året etter. Til de første medlemmene hørte Albert Einstein, Thomas Mann og Konrad Adenauer. Grev Coudenhove-Kalergi så Europa som en både økonomisk og kulturell motvekt til USA, Russland og Asia. Han var en av visjonærene for dagens europeiske idé og en europeisk selvforståelse.
Han bosatte seg i 1931 i Gstaad, men var fra 1938 forfulgt av nasjonalsosialistene og oppholdt seg inntil 1940 i Bern og Geneve. Han flyktet videre til USA og underviste på New York universitet. I 1946 reiste han tilbake til Sveits. Han grunnla i 1947 Den europeiske parlamentariker-union som samme år holdt sin første kongress i Gstaad. Under unionens andre kongress var blant andre Konrad Adenauer til stede. I Interlaken presenterte han i 1948 sin plan for en europeisk føderasjon, som ble støttet av mer enn 500 europeiske parlamentarikere. Coudenhove-Kalergi fikk ikke tilstrekkelig støtte til sine føderalistiske ideer, men fortsatte å arbeide for europeisk integrasjon.Han foreslo et flagg for Europa, som imidlertid strandet på motstand fra Tyrkia, fordi det inneholdt et rødt kors. I 1950 ble han den første mottageren av Karlsprisen. Han foreslo den 3. august 1955 Ludwig van Beethovens ode «an die Freude» som europeisk nasjonalsang. Siden 1972 er oden Europarådets hymne, og siden 1985 Den europeiske unions hymne, grunnlovsfestet i 2004.
Etter Coudenhove-Kalergis død ble Østerrike og Ungarns tidligere kronprins Otto von Habsburg Paneuropa-unionens president.


== Se også ==
Europeisk integrasjon


== Referanser ==
Sevenoaks (distrikt)

Sevenoaks er et distrikt i grevskapet Kent i England. Aministrasjonssenteret er byen Sevenoaks. 
Distriktet ble opprettet 1. april 1974 ved sammenslåing av Sevenoaks med Sevenoaks landdistrikt og deler av Dartford landdistrikt. 


== Steder i distriktet ==
Ash-cum-Ridley
Brasted
Chevening, Chiddingstone, Cowden, Crockenhill
Dunton Green
Edenbridge, Eynsford
Farningham, Fawkham
Halstead, Hartley, Hever, Horton Kirby & South Dareth
Kemsing, Knockholt
Leigh
Otford
Penshurst
Riverhead
Seal, Sevenoaks (byen), Sevenoaks Weald (verdslig sogn), Shoreham, Sundridge & Ide Hill, Swanley
Westerham, West Kingsdown
Sevenoaks

Sevenoaks er en by i vestlige Kent, England. Den er administrasjonssenter for distriktet Sevenoaks. Byen ligger omkring 34 km sørøst for Charing Cross i London, og en betydelig del av befolkningen er derfor pendlere. Elven Darent har sitt utspring ved Riverhead innenfor bygrensen. Byen har gitt navn til distriktet Sevenoaks, hvor byen viktigste by, etterfulgt av Swanley og Edenbridge. I henhold til folketellingen i 2011 hadde byen en befolkning på 29 506 innbyggere.Navnet kommer fra gammelengelsk Seouenaca, «syv eiketrær», som var navnet på et lite kapell som omkring år 800 sto ved siden av syv eiketrær. Navnet har således ikke blitt forvansket eller endret slik det er tilfelle mange andre steder, men har bare utviklet seg sammen med språket. En moderne myte forteller at byen ble navngitt etter syv eiketrær som sto ved siden av cricketbanen. Dette skjøt særlig fart etter at seks av trærne ble ødelagt under en stor storm i 1987. Men disse trærne ble ikke plantet før i 1902, for å minnes kroningen av Edward VII, og kom således mange århundrer senere enn byens navn. De ødelagte eikene ble erstattet av syv nye, og ettersom det siste overlevde står det nå åtte eiketrær ved banen.


== Historie ==

Sevenoaks er ikke nevnt i Domesday Book, mens landsbyen Otford var med. Dette kan tyde på at stedet i 1086 hadde svært få innbyggere og ingen eiendommer av betydning. I det 13. århundre ble det etablert et marked i Sevenoaks, og i 1456 kjøpte Thomas Bourchier, erkebiskop av Canterbury, en eiendom og bygde et hus der.
To hospitaler ble opprettet av religiøse ordener i middelalderen. Disse ga stell spesielt til eldre mennesker og pilegrimmer på vei til Canterbury.
Øst for byen ligger Knole House, en herregård med en stor rådyrpark som tilhører hertugen av Dorset, Sackville-familien. Den ble gitt til familien av Elisabeth I i 1577. Eiendommen eies nå av National Trust, men familien er fortsatt bosatt der.
Cricketbanen i Sevenoaks er en av de eldste i England. Den ble gitt til byen av John, 3. hertug av Dorset, som da eide Knole House i 1773. Den er også kjent for å være den første banen hvor man spilte cricket med tre staver, slik det spilles i dag.
Den sentrale jernbanestasjonen ble åpnet i 1868. I 1927 var byen åsted for en alvorlig togulykke, da et passasjertog mistet kontrollen. Tretten mennesker ble drept; selv om dødstallet er langt fra det høyeste for slike ulykker, fikk ulykken stor oppmerksomhet fordi den skjedde i selve byen.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Body, Geoffrey (1989): Railways of the Southern Region, PSL Field Guide
Jessup, Frank W. (1966): Kent History Illustrated, Kent County Council
McRae, S.G.; Burnham, C.P. (1973): The Rural Landscape of Kent, Ashford, Kent: Wye College. ISBN 0-900947-37-3


== Eksterne lenker ==
(en) Sevenoaks – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Sevenoaks Town Council
DS «Kristianiafjord»

DS «Kristianiafjord» var et dampdrevet passasjerskip som tilhørte Den norske Amerikalinje A/S (NAL). «Kristianiafjord» var det første skipet til NAL, og «amerikabåten» ble overlevert til rederiet i september 1913. Jomfruturen gikk fra Kristiania 4. juni 1913 med både konge, regjering og storting ombord. Skipet var innom både Kristiansand og Oslo før det ankom Bergen. Første tur gikk fra Bergen den 7. juni 1913. Fartøyet var bygd av Cammell Laird i Birkenhead i England og søsterskip til DS «Bergensfjord».
DS «Kristianiafjord» gikk på grunn ved Cape Race, Newfoundland den 15. juni 1917, og gikk tapt i en storm to uker senere
.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Yngvar Holm: Den store boken om armerikabåtene. Nasjonens maritime stolthet. Edvard'en Forlag Bergen 2004.
DS «Bergensfjord» (1913)

Navnet «Bergensfjord» er brukt på en rekke skip. Se  flere betydninger
DS «Bergensfjord» ble overlevert til rederiet Den norske Amerikalinje A/S i september 1913. Skipet var bygd av Cammell Laird i Birkenhead i England. DS «Bergensfjord» var søsterskip til DS «Kristianiafjord».
Jomfruturen gikk fra Bergen 28. september 1913 til New York. Bergensfjord hadde en tonnasje på 10.699, og var utstyrt med wireless og elektrisk lys. Hun kunne medbringe 1.200 passasjerer – 100 på første klasse, 250 på annen, og 850 på tredje.«Bergensfjord» og rederiets øvrige nye skip var banebrytende ved at de seilte direkte fra Norge til USA, uten anløp på det europeiske kontinent. Dette forkortet vesentlig reisetiden fra Norge til USA, fra opp til fire uker med anløp på kontinentet til kun én uke med Amerikalinjen. Bekvemmelighetene var også vesentlig bedre enn på de skipene som tidligere hadde vært tilgjengelige for emigranter.I 1918 spilte «Bergensfjord» uforvarende en rolle da spanskesykens andre og mest dødelige bølge vendte tilbake til USA. Den 12. august 1918 innløp skipet på New Yorks havn i Brooklyn. Av de mange passasjerene var det 200 syke, fire passasjerer hadde allerede dødd under overfarten og var blitt begravd til sjøs. Alle de syke passasjerene,. og mange andre som var blitt utsatt for smitte, steg ned landgangen og spredte seg inn i storbyen. Frøken Olsen, en av passasjerene fra  «Bergensfjord», var en av de første som døde i Amerika i denne andre bølgen av influensaen. Over en halv million amerikanere skulle etterhvert følge henne til gravene.Skipet fikk omfattende skader etter at det oppstod en brann i motorrommet like etter avgang fra Kristiania lørdag 26. juli 1924. Brannen startet på fyrdørken og spredte seg til rom 3 hvor lasten bestod av papirruller og tremasseballer. Brannen ble ikke endelig slukket før søndag ettermiddag.  Skipet ble reparert og var tilbake i trafikk i 26. september samme år.DS «Bergensfjord» var troppetransportskip under andre verdenskrig og ble levert tilbake til rederiet i 1946. Hun ble umiddelbart solgt videre til Panama Lines til bruk i emigranttrafikk til Sør-Amerika. Navnet ble endret til DS «Argentina». I 1952 ble skipet solgt videre til Zim Lines. Det ble da omdøpt til DS «Jerusalem» og satt inn i rute mellom Israel og New York. I 1957 ble navnet endret til DS «Aliya». Skipet ble hugget opp i 1959.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Yngvar Holm: Den store boken om amerikabåtene. Nasjonen maritime stolthet. Edvard'en forlag Bergen 2004.
«Norway Heritage -- Hands across the sea». Besøkt 11. november 2009. 
Geir Hestmark 2020: Lykkeskipet Bergensfjord. Verdenskrig og etterkrigsår 1939-1959. Oslo: Kagge Forlag AS.


== Eksterne lenker ==
(en) Bergensfjord (ship, 1913) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(no) DS «Bergensfjord» – Krigsseilerregisteret