jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Nagaland

Nagaland (hindi: नागालैंड) er en delstat i det nordøstlige India, opprettet i 1962. Den grenser mot delstatene Assam og Manipur i vest, Arunachal Pradesh i nordøst og har internasjonal grense mot Myanmar i øst. Delstatens hovedstad er Kohima og den største byen er Dimapur.
Befolkningen tilhører for det meste forskjellige nagaer, et stammefolk snakker tibeto-burmanske språk med sterkt avvikende og innbyrdes ofte helt uforståelige former. Også kulturelt skiller disse stammene seg mye fra hverandre. Da India ble selvstendig i 1947, arbeidet en nasjonalistbevegelse for at Nagaland skulle bli en selvstendig stat, atskilt fra India. Det utviklet seg til geriljakrig, og Kina ble beskylt for å supplere våpen til den lokale geriljabevegelsen. I 1963 kom myndighetene til enighet med geriljabevegelsen og Naga Hills Tuensang (det opprinnelige navnet på Nagaland) ble offisielt innlemmet som delstat i India den 1. desember 1963.Delstaten består av 16 administrative distrikter og er bebodd av 17 ulike store folkestammer (angami, ao, chakhesang, chang, dimasa kachari, khiamniungan, konyak, kuki, lotha, phom, pochury, rengma, sangtam, sumi, tikhir, yimkhiung, og zeliang), i tillegg til en rekke understammer. Hver folkestammene har forskjellig karakter fra den andre når det gjelder skikker, språk og klesdrakt.Fem av de 16 distriktene er av nyere dato og savner befolkningsdata: Chümoukedima, Dimapur, Kiphire, Kohima, Longleng, Mokokchung, Mon, Niuland, Noklak, Peren, Phek, Shamator, Tseminyu, Tuensang, Wokha, og Zunheboto.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Nagaland – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Gisle Straume

Gisle Straume (født 26. august 1917, død 1. desember 1988) var en norsk skuespiller.
Gisle Straume vokste opp i Holla (nå Nome kommune) i Telemark. Han var knyttet til  Det norske teatret, Den Nationale Scene og Nationaltheatret. Han var sjef for Rogaland Teater i perioden 1955—1958, og  for Den Nationale Scene i perioden 1963—1967. Han er mest kjent for publikum i sine roller som lektor P.T. Tørrdal i historien om Stompa i både film og radioteater.  I ni år spilte han hovedrollen som kongen i Spelet om Heilag Olav på Stiklestad, og var instruktør i tre av disse årene. Han var en betydelig karakterskuespiller og tolket vidt forskjellige roller.
Gisle Straume var ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden (1983) og ble også tildelt Teaterkritikerprisen i 1985.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Ivar Eskeland (1987). Du store alpakka : Soga om Gisle Straume. Samlaget. ISBN 8252130399. 


== Eksterne lenker ==
Gisle Straume - Norsk biografisk leksikon
Gisle Straume - Store norske leksikon
(en) Gisle Straume på Internet Movie Database 
(no) Gisle Straume hos Sceneweb 
(sv) Gisle Straume i Svensk Filmdatabas 
(fr) Gisle Straume på Allociné 
(en) Gisle Straume på AllMovie 
(en) Gisle Straume hos The Movie Database 
(en) Gisle Straume hos Behind The Voice Actors
Erik Årsæl

Erik Årsæl var konge over sveaerne i en kort periode, 1087–1088.
Erik var sønn av Blot-Svein og ble konge over sveaerne (Svitjod) etter at faren ble drept i et bakhold av Inge den eldres hærmenn ved Gamla Uppsala i nærheten av dagens Uppsala.
Tilnavnet ‘Årsæl’ fikk han ettersom det skal ha vært gode vekstår i sveaernes land i hans tid. Kongen var kjennetegnet som en særegen kraft som omtales som en ‘lykke’, på norrønt språk som hamingja eller gæfa. Det gjør kongen til ársæll – ‘årsæl’ – og var således en garantist for landets fruktbarhet, for ár ok friðor. Muligens er også fornavnet mer en tittel enn et personlig navn. Erik som Eirik, uttales EIR-ik, har gammelnorrøn opprinnelse og betyr «Den alltid mektige» eller «Enehersker». Man antar at Erik Årsæl etter tradisjonen skal ha vært gitt navnet til farfaren Kol. Antagelig var han ikke mer enn en tenåring da han overtok Blot-Sveins tittel, og ble således også den siste som var konge i den gamle mening: den som ledet blotet ved tempelet i Gamle Uppsala.
Som mange av kongene på denne tiden er det svært lite kjent om dem. For Erik Årsæl er selv dødsåret ukjent, men man kan anta at Inge den eldre fikk ham slått ihjel da denne brutalt gjorde slutt på dyrkingen av åsatroen i Uppsala til fordel for kristendommen. Erik Årsæl er først og fremt å betrakte som en motkonge til Inge den eldre. 
I henhold til noen kilder skal han ha vært farfar til Sverker den eldre, hvilket ikke er umulig, men usannsynlig hvis han var i tenårene da han overtok sin far Blot-Sveins plikter.


== Referanser ==
MS «Ladejarl»

M/S «Ladejarl» er en hurtigbåt bygget i aluminium ved Fjellstrand A/S i 2002 (bygg nr. 1663).  Fartøyet eies av Kystekspressen ANS og opererer i Trondheimsfjorden – Kristiansund.  M/S «Ladejarl» har plass til 274 passasjerer, og en besetning på 5 på hvert skift.
2014 MS «Ladejarl» går i opplag/reserve når FosenNamsos Sjø AS (partrederi med Kystekpressen) mottar nye MS «Terningen». MS Ladejarl blir avertert for salg, men vil bli liggende i Trondheim som fungerende reservefartøy til den blir solgt.


== Teknisk informasjon ==
Byggeår: 2002
Verft: Fjellstrand A/S
Loa: 36.7 m
Br: 10.1 m
Passasjerer: 274
Kjenningssignal: LLVI
Fart: 37 knop.
Motor: 2 x MTU16V4000M70


== Eksterne lenker ==
(en) IMO 9257448 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) MS «Ladejarl» – DNVs skipsregister 
(en) MS «Ladejarl» – Den internasjonale sjøfartsorganisasjonen 
(no) MS «Ladejarl» – Maritimt Magasin
MS «Mørejarl»

MS «Mørejarl» er en hurtigbåt bygget i aluminium ved Fjellstrand A/S (bygg nr. 1669) i 2002 for Kystekspressen ANS og opererte i ruten Trondheim – Kristiansund.  MS «Mørejarl» har plass til 274 passasjerer. MS «Mørejarl» har et identisk søsterskip med navn MS «Ladejarl» som opererte samme rute.
I november 2014 ble MS «Mørejarl» erstattet av MS «Tyrhaug». MS Mørejarl gikk da i opplag/reserve.
MS «Mørejarl» ble bekreftet solgt oktober 2014 og i desember 2014 ble hun levert til rederiet U.T.O Kapetan Luka, Kroatia.
Kjenningssignal: LLWD
Lengde: 36,7 m.
Bredde: 10,1 m
Passasjerer: 274
Motor: 2x MTU16V4000M70
Makshastighet: 37 knop.
IMO: 9257450 (NOR skipsregister)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Mørejarl (ship, 2002) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) IMO 9257450 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) MS «Mørejarl» – Den internasjonale sjøfartsorganisasjonen 
(no) MS «Mørejarl» – Maritimt Magasin 
(en) U.T.O Kapetan Luka
MS «Agdenes»

MS «Agdenes» er et hurtiggående katamaranfartøy bygget i aluminium ved Harding Verft A/S i 1991.
Fartøyet eies av FosenNamsos Sjø A/S og er reservefartøy i Kystekspressens rute Trondheim – Kristiansund, Hitra-Frøya og Sula. MS «Agdenes» har plass til 183 passasjerer og en besetning på 4 på hvert skift.
I 2010 ble MS «Agdenes» oppgradert med nye motorer, MAN V12 D 2862 LE463, 1029 kW som ble installert ved Oma Slip Leirvik. Det ble også byttet propeller for hastighetsøkning. MS «Agdenes» ble lakkert opp i nye farger. Etter installasjon av de nye motorene ble drivstofforbruket redusert med 100 liter pr time i forhold til de gamle Deutz MWM 1260 kW. Dette ga gevinst i bla. reduksjon av noX-utslipp.I januar 2014 kom det nye påbud fra AtB (tidligere Trøndelag kollektivtrafikk AS) med nye strengere krav til hastighet og universell utforming. MS «Agdenes» er reservefartøy for de øvrige fartøy, men på grunn av hastighetskrav godkjente AtB ikke MS «Agdenes» som reservefartøy, på andre strekninger enn Trondheim-Vanvikan .Juli 2014 ble oppgradering av MS «Agdenes» vedtatt. Oppgraderingen omfattet blant annet tilrettelegging for bevegelseshemmede og rullestolbrukere. MS «Agdenes» fikk nye seter og handikaptoalett. Passasjerkapasiteten ble redusert til 183.
Tirsdag 3.mai 2016, tegner rederiet FosenNamsos Sjø AS kontrakt med Islandsk rederi en salgskontrakt av MS «Agdenes». Fosen selger MS «Agdenes» etter 25 års tjeneste på Trøndelagskysten. MS «Agdenes» får nytt navn MS «Lilja». 15. mai 2016 forlater MS «Lilja» ex. MS «Agdenes» sør mot Ålesund, der hun starter seilasen over Nordsjøen til Island.
Siste observasjon Hafdanfurdur, Island. MS Lilja ex. MS Agdenes fungerer som hvalsafaribåt for turister på Island. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) IMO 9018804 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) MS «Agdenes» – Den internasjonale sjøfartsorganisasjonen
Syfy

Syfy (tidligere Sci-Fi Channel) er en amerikansk kabel-TV-kanal, som ble lansert i 1992. Kanalen eies av konsernet NBC Universal Global Networks og har spesialisert seg på sjangre som science fiction, fantasy, skrekkfilm og det paranormale. Med over 3 millioner seere hver uke bare i England
Sci Fi ble lansert den 24. september 1992 av USA Networks, kanalen var et samarbeid mellom Paramount Pictures  og Universal Studios. Kanalen byttet navn fra Sci Fi Channel til dagens den 7. juli 2009.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Syfy – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Elskere

Elskere er en norsk dramafilm fra 1963. Nils R. Müllers Elskere bygger på Terje Stigens roman med samme navn. Filmen er en historie om dobbeltmoral og kjærlighet. 
Wenche Myhre fikk god mottakelse for sin filmdebut, som den halte foreldreløse ungjenta Grethe.


== Handling ==
Ludvina i den lille byen Myrvik er sin egen herre. Hun har mange elskere, men må leve med stygge blikk og spydige kommentar fra kvinner som frykter at hun også vil forføre deres menn. De fleste kvinner trekker seg unna henne, bortsett fra den lille foreldreløse jenta Grethe. Hun føler seg utstøtt av det lille samfunnet, og skjemmes over at hun halter. Ludvina tar seg av Grethe, og hjelper henne med å få større tro på seg selv. Ingen vet så godt som Ludvina at man ikke bør bry seg om hva andre sier.
Ludvina får ofte nattlige besøk av byens ”beste borgere”, og det blir stor ståhei da hun plutselig blir gravid. Mens kvinnene er forarget over Ludvinas livsstil og spekulasjonene hagler om hvem barnefaren kan være, gleder Ludvina og Grethe seg over barnet som skal komme.
Arne Bendiksen plystret ledemotivet fra filmen, som ble komponert av Egil Monn-Iversen.


== I rollene ==
Ingerid Vardund ... Ludvina
George Fant ... Bendiksen
Wenche Myhre ... Grethe
Pål Skjønberg ... Quist
Gisle Straume ... Tvestrand
Jan Voigt ... Gudleik
Sigrun Otto ... Gudleiks mor
Hans Stormoen ... bestefar
Siri Rom ... Maja Quist
Kjersti Døvigen ... Guro
Aud Schønemann ... frk. Mikkelsen
Ragnhild Michelsen ... frk. Holm
Odd Holme ... Johnni
Alf Sommer ... Mons
Tore Foss ... presten
Arvid Nilssen ... Revtangen
Rolf Søder ... Kropp
Urda Arneberg ... Siri
Else Heiberg ... jordmoren
Astrid Sommer ... prestefruen
Einar Vaage ... dkredderen
Willie Hoel ... doktoren
Oscar Egede-Nissen ... slakteren


== Eksterne lenker ==
(en) Elskere på Internet Movie Database 
(no) Elskere i Nasjonalbibliotekets filmografi 
(no) Elskere hos Filmfront 
(no)  Elskere hos Filmweb
George Fant

George Fant (født 11. juli i 1916 i Stockholm, død 21. februar i 1998) var en svensk skuespiller. Han hadde en rekke roller i svenske filmer fra 1935 til 1965. Han hadde også en rolle i den norske filmen Elskere fra 1963. Hans sønn Christer (født 1953) er også skuespiller.


== Filmer (i utvalg) ==
1939 – Landstormens lille lotte (Landstormens lilla Lotta)
1941 – Snapphaner (Snapphanar)
1946 – Klockorna i Gamla Sta'n
1960 – Nå mørket faller på (När mörkret faller)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) George Fant på Internet Movie Database 
(sv) George Fant i Svensk Filmdatabas 
(da) George Fant på Filmdatabasen 
(en) George Fant på AllMovie 
(en) George Fant hos The Movie Database 
Svensk filmdatabas
Halstein

Halstein Stenkilsson var en svensk konge i en kort tid etter 1066, antagelig i årene 1067–1070. Muligens regjerte han sammen med sin bror Inge Stenkilsson den eldre fram til ca. 1068, dette samkongedømmet i «Västgötaland» bekreftes av et brev fra pave Gregorius VII.Svært lite vites om Halstein. Han nevnes i en marginalskrift hos kronikøren Adam av Bremen hvor han påstås å ha regjert i Sverige i en kort tid etter 1066. Halstein var sønn til kong Stenkil og far til to sønner som begge ble konger: Filip og Inge den yngre. Året han døde er usikkert, men det kan ha vært så tidlig som 1070 og så sent som 1084. 
Halstein nevnes også i siste kapittel i Hervors saga som bror og medregent til kong Inge. Også her oppgis han som far til de senere svenske kongene Inge den yngre og Filip.
I henhold til noen tekster skal Halstein ha vært meget influert av sin bror Inge den eldre, som var årsaken til stridigheter om kongsmakten mellom 1066 og 1088 ved å gå innfor en hensynsløs og kompromissløs kristendom.


== Referanser ==
Per Palle Storm

Per Palle Storm (født 1. desember 1910 i København, død 6. januar 1994 i Oslo) var en dansk-norsk kunstner og billedhugger og professor ved Statens kunstakademi. 


== Liv og virke ==
Storm vokste opp i Buenos Aires, hvor han var elev av billedhuggerne Tasso og Soler 1927-29. Han kom til Norge og studerte på Statens Kunstakademi under Wilhelm Rasmussen i 1930–33. Tidligere hadde han studert kunst i Tyskland, Spania, Frankrike og Italia. Han debuterte ved Høstutstillingen i 1934. I 1947 ble han selv professor ved Statens Kunstakademi, en stilling han beholdt til 1980.
Han var en sterk og toneangivende kunstner i sin generasjon og arbeidet i en naturalistisk stil. Billedhuggeren Nils Aas (1933–2004) var en av mange kunststudenter som gikk i lære hos Storm. I 1967 fikk Storm 2. pris for sitt bidrag til Haakon 7.-monumentet i Oslo. Konkurransen ble vunnet av nettopp hans tidligere elev, Nils Aas.
Storm var en periode viseformann i Norsk billedhoggerforening. Han var også en tid medlem av rådgivende kunstnergruppe ved Oslo rådhus og viseformann i Kunstnernes Hus.
Storm var innehaver av Kongens fortjenstmedalje i gull (1950). Han var ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden (1980), ridder av den danske Dannebrogordenen og Grand Commander av den liberiske Star of Africa. Han var også kommandør av Purpurneseordenen.
Om et godt kunstverk sa han at det var som en fuglekasse. Var formen bra, ville fuglen føle seg hjemme og flytte inn.


== Arbeider ==
Blant hans arbeider er:

Seks store skulpturer av håndverkere på sjøsiden ved Oslo rådhus
Thorleif Haug i Drammen
Haakon 7 i Kristiansand (1949–51) og Tromsø (1969)
Minnesmerke ved retterstedet på AkershusVed etableringen av Fearnleys olympiske ærespris i 1952, fikk Storm i oppdrag av skipsreder Thomas Fearnley (1880–1961) å utforme prisen. Storm laget da en statuett i bronse etter den antikke hellenske Myronstatuen Discobolus («diskoskasteren»). Den statuetten har fulgt æresprisen siden. LOs ærespris Pioneren består av en statuett som er en kopi av hans arbeidermonument på Youngstorget.
Storm sto for utformingen av kong Olavs første myntrekke som ble utgitt fra 1958 til 1973. Myntrekken bestod av 1 krone, 50-øre, 25 øre, 10 øre, 5 øre, 2 øre og 1 øre. Denne myntrekken brøt med tidligere tiders formuttrykk, hvor myntenes revers (bakside) var forbeholdt riks- eller heraldiske symboler. Storms myntrekke var revolusjonerende ved at han benyttet naturalistiske dyrebilder. 
Én-kronen var myntens syvende utgave, slått i kobbernikkel, der revers viste en hest, 50-øren en elghund, 25-øren en meis, 10-øren en bie, 5-øren en elg, 2-øren en orrhane og 1-øren et ekorn. Utformingen førte til debatt, bl.a. på Stortinget. 5-kronen som ble utgitt i 1963 var ikke formgitt av Storm.
To av hans kunstverk er vist på norske frimerker, jfr Liste over kunstverk på norske frimerker: «Pioneren» (1957) på et frimerke til LOs 100-årsjubileum i 1999, og  «Mann som drikker» (1960) på et frimerke fra 2010 i serien Norsk kunst.

		


== Se også ==
Ingeborg og Per Palle Storms ærespris


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Bilde av Arbeidermonumentet på Youngstorget
Om Per Palle Storms Haakon VII-statue
John Alvbåge

John Rune Alvbåge (født 10. august 1982) er en svensk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er keepertrener i Sarpsborg 08.Han har tidligere spilt for Västra Frölunda IF og Viborg FF, samt landslagsfotball for Sverige.Han ble tatt ut som tredjekeeper i Sveriges tropp til VM 2006 i Tyskland, men fikk ingen kamper. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) John Alvbåge – FIFA 
(en) John Alvbåge – UEFA 
(en) John Alvbåge – Major League Soccer 
(en) John Alvbåge – Transfermarkt 
(en) John Alvbåge – national-football-teams.com 
(en) John Alvbåge – WorldFootball.net 
(en) John Alvbåge – FootballDatabase.eu 
(en) John Alvbåge – Soccerway 
(en) John Alvbåge – EU-Football.info
Eduardo Andersen

Eduardo Hans «Doddo» Andersen (født 16. oktober 1963) er en norsk musiker, forfatter og lokalpolitiker i Bergen. Han er kjent som frontfiguren i bandet Unge Frustrerte Menn som eksisterte fra 1991 til 2002 og ga ut syv album. Doddo er også medlem av sportsredaksjonen i Bergens Tidenes Ballspark. 3. november 2022 ble Andersen utnevnt som byråd for kultur, frivillighet og inkludering av byrådsleder Rune Bakervik.


== Biografi ==
Doddo har utenom bandet Unge Frustrerte Menn samarbeidet med Odd Nordstoga om å skrive revyen Kjærlighet er best på pinne som også er tittelen på en bok, skrevet av Doddo, om de fire stadiene menn går igjennom i jakten på kjærligheten. Han ga i 2018 ut sitt første soloalbum, La oss ta en idealist. For albumet vant han Spellemannprisen 2018 i klassen årets tekstforfatter.Doddo er blant annet fast skribent i Bergens Tidendes nettutgave der han blogger om alt som vedrører Brann. Doddo har gitt ut fem bøker. Høsten 2012 kom Mitt Haukeland - En nær livet-opplevelse ut. Boken handler om Haukeland universitetssykehus, og er gitt ut i forbindelse med sykehusets hundreårsjubileum.
Doddo er sønn av Knut Albrigt Andersen, og bror av musikerne gitarist Knut Luedy «Tino» Andersen og singer-songwriter og plateprodusenten Geir Luedy.


== Diskografi ==
La oss ta en idealist (2018, Edda Music)
Tunge Tider (2020, Edda Music)


=== Unge Frustrerte Menn ===
Slanger og snegler (1991, Sigma Music)
Doddo og Unge Frustrerte Menn (1995, Tylden & Co.)
Sosialantropologi (1996, Lucky Music A/S)
Hodet i sanden (1997, Grappa)
Øl og peanøtter (1998, Grappa)
Dronningen av kalde føtter (2001, Grappa)
Solen titter frem (2002, Grappa)


== Bibliografi ==
Kjærlighet er best på pinne (2005)
Kjeks og samliv (2007)
Hei, døden (2009)
Fortellingen om Brann (2010)
Mitt Haukeland. En nær livet-opplevelse (2012)
Meningen med livet (2014)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Doddo på Internet Movie Database 
(en) Doddo på Discogs 
(no) Doddos hjemmeside Arkivert 16. mai 2013 hos Wayback Machine.
(no) Doddos Brann-blogg
(no) MIC Artikkel: Unge Frustrerte Menn
(no) Presentasjon av Eduardo Andersen i Forfatterkatalogen på Forfattersentrums nettsider
Odd Winger

Odd Winger (født 8. januar 1923 i Strinda, død 4. februar 1998) var en norsk forfatter og journalist. Han arbeidet i Dagbladet. 
Winger debuterte i 1953 med romanen Mot Land's End, og skrev senere flere romaner, novellesamlinger og barnebøker.


== Bibliografi ==
(Utvalg)

Mot Land's End – roman (1953)
Vinteren – roman (1966)
Romanen – roman (1976)
Scribe – roman (1985)
Novemberspill – novellesamling (1965)
Bilisten – novellesamling (1974)
Byen – novellesamling (1980)


== Priser og utmerkelser ==
Gyldendals legat 1966


== Referanser ==
Hjernenerve

En hjernenerve (latin nervus cranialis) eller kranialnerve er en nerve som springer ut av hjernen eller hjernestammen. Det regnes totalt tolv par med hjernenerver, men kun ti av dem (nervene 3–12) har kjernene i hjernestammen. Alle har forskjellige funksjoner i hodet og kroppen forøvrig.


== Navn på nerver ==
I menneskets anatomi forefinnes 12 par hjernenerver, som tradisjonelt forkortes med deres korresponderende romertall. De er nummererte etter plasseringen av deres cellekjerner (nuclei) i hjernestammen hvor nervetrådene i nerven springer ut fra. Den første hjernenerve N. olfactorius (I) forlater hjernestammen gjennom silbeinet fra en høyere posisjon enn den tolvte hjernenerve N. hypoglossus (XII), hvis opprinnelse er mer kaudal (lavere) enn de andre hjernenervene.
Alle hjernenerver, bortsett fra N. olfactorius og N. opticus, tilhører det perifere nervesystemet og innehar således aksoner som er myeliniserte av Schwannceller (myeliniserende celler i det perifere nervesystem). I de to første hjernenervene kommer myelinet fra oligodendrocytter (myeliniserende celler i sentralnervesystemet). N. olfactorius og N. opticus benevnes som nerver, men er anatomisk sett ikke nerver og tilhører fullt og helt sentralnervesystemet. Disse springer heller ikke ut fra hjernestammen, truncus encephali, og har ingen kjerne der.
N. accessorius er spaltet i en spinal N. accessorius og en kranial N. accessorius, der den sistnevnte tidlig smelter sammen med N. vagus.


== Hjernenerver hos øvrige virveldyr ==
Menneskets hjerne nerver er evolusjonsmessig homologt til de som gjenfinnes hos mange andre virveldyr.  
De første ti hjernenerve-par har sitt felles opphav hos de landlevende virveldyrs (amfibier, reptiler inklusive fugler og pattedyr) felles stamform. Hjernenervene XI og XII ble utviklet hos opphavet til amnioter, slik at det primært er tolv par hjernenerver hos alle etterkommerne. Disse karakteristika er synapomorfier for deres respektive klader.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Undersøkelse av kranienervene – University of Toronto Medicine
Diagram over alle 12 kranienerver
Modaliteter og nervebaner
Anund Gårdske

Anund Gårdske (Anund av Gardariket), riktig navn er ukjent, valgt til svensk konge av sveaerne rundt år 1070 ettersom Halstein Stenkilsson antagelig verget seg for lede blotingen ved tinget eller av en annen årsak blitt jagd fra tronen samme år.
Anund Gårdske, foruten at han formodentlig aldri kom til Gamla Uppsala for å bli konge, tilhørte den gamle kongsætten fra Uppsala, det vil si at han tilhørte Erik Seiersæls ætt, og at han var bosatt i Gardariket (Russland), formodentlig fra Aldeigjuborg. Rundt 1075 gikk sveaerne trett og aksepterte vestgøternes Håkan Røde på tronen som et kompromissforslag ettersom de ikke kun la Halstein eller noen av hans brødre innta en posisjon hvor de ikke fulgte sed og skikk. Antagelig var Anund Gårdske ikke en kristen, men som likevel ikke fulgte sed og skikk, eller på annen måte skuffet, og ble avsatt. Vi kjenner til ham fra Adam av Bremens tekster.


== Kilder ==
Dick Harrison: "Anund från Gårdarike" Svenska Dagbladet 16. desember 2014
"Anund från Ryssland" på tacitus.nu
Marna Haugen

Marna Haugen (født 20. mars 1981 i Ørsta) er en norsk blogger kjent for bloggen «Komikerfrue». 
For «Komikerfrue» er hun blitt kåret til folkets favoritt under Vixen Influencer Awards i 2014, 2016 og 2017. Sammen med sin tidligere ektemann, komiker Ørjan Burøe, har hun vært med i TV 2 Livsstil-serien Bloggerne siden starten i 2014. For TV-serien ble hun nominert til publikumsprisen under Gullruten 2018.Hun vant skjønnhetskonkurransene Frøken Norge og Miss Scandinavia i 2003. I 2005 var hun med i TV3-serien Top Model Norge og i 2011 spilte hun en mindre rolle i filmen Oslo 31. august. Hun har vært med i Skal vi danse i 2017 og vært utfordrer i første sesong av Farmen kjendis i 2017.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Offisielt nettsted 
(en) Marna Haugen på Internet Movie Database