jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Floc de Gascogne

Floc de Gascogne (også kalt bare floc) er en aperitif som er lagd av armagnac og fruktjuice. 
Dette tilsvarer Pineau des Charentes, som lages av konjakk og juice. 


== Eksterne lenker ==
Floc de Gascogne informasjonsside
Adamspiggen

Adamspiggen (Sri Pada) er et fjell på Sri Lanka og er kjent for å være et hellig sted for buddhister, hinduer, kristne og muslimer. Fjellet ligger 2243 meter over havet. Først og fremst er fjellet hellig for singalesiske buddhister. En grop på toppen av fjellet ses på for å være Buddhas fotavtrykk. Noen muslimer hevder avtrukket er fra Adam etter at han ble utvist fra paradis, mens i noen kristne tradisjoner er fjellet knyttet til en av Jesu disipler: Thomas.  Fjellet er også hellig for tamilske hinduer, som tror at fotavtrykk er fra Shiva og kaller fjellet for Sivanolipada malai.


== Referanser ==


== Kilder ==
(no) Adamspiggen i Store norske leksikon
Cepolider

Cepolider er en familie av abborfisker. De er antakelig ikke så nært beslektet med andre abborfisker, og plasseres som regel alene i overfamilien Cepoloidea.
Disse fiskene har en langstrakt kropp på opptil 70 cm, som er sammentrykt fra siden. De fleste artene lever i huler som de graver på bløt bunn.
Familien forekommer, med to unntak, kun i det indopasifiske området inkludert New Zealand. Rød cepola er utbredt i det nordøstlige Atlanterhavet og Middelhavet, og Cepola pauciradiata finnes langs Afrikas atlanterhavskyst.


== Eksterne lenker ==
(en) cepolafamilien – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) cepolafamilien i Encyclopedia of Life 
(en) cepolafamilien i Global Biodiversity Information Facility 
(no) cepolafamilien hos Artsdatabanken 
(en) cepolafamilien hos Fossilworks 
(en) cepolafamilien hos ITIS 
(en) cepolafamilien hos NCBI 
(en) Kategori:Cepolidae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Cepolidae (Cepoloidea) – detaljert informasjon på Wikispecies 
(en) Family Cepolidae - Bandfishes - FishBase
Rød cepola

Rød cepola er en lang og slank piggfinnefisk. Den er den eneste representanten for sin familie i europeiske farvann. 
Den kan bli opptil 70 cm lang, men vanlig lengde er omtrent halvparten. Arten er vanligst på 70–200 m dyp. Den er en bunnfisk som lever i huler, som den selv graver på mudderbunn.
Rød cepola lever i Atlanterhavet fra De britiske øyer til Senegal og i Middelhavet. Den er aldri funnet i Norge, selv om den lever utenfor kysten av Skottland.
I den eldste kjente kokeboka, skrevet av sicilianeren Mithaikos i det 5. århundre f.Kr., står det hvordan rød cepola skal tilberedes.


== Litteratur ==
P. Pethon (1998). Aschehougs store fiskebok (4 rev. utg.). Aschehoug. s. 366. ISBN 82-03-22260-9. 


== Eksterne lenker ==
(en) Rød cepola – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Rød cepola i Encyclopedia of Life 
(en) Rød cepola i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Rød cepola hos Artsdatabanken 
(en) Rød cepola hos FishBase 
(en) Rød cepola hos ITIS 
(en) Rød cepola hos NCBI 
(en) Kategori:Cepola macrophthalma – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Cepola macrophthalma – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Cepola macrophthalma – detaljert informasjon på Wikispecies 
(en) Cepola macrophthalma (Linnaeus, 1758) Red bandfish - FishBase
Amaunet

Amaunet er i henhold til oldtidens egyptiske religion og mytologi en opphavelig modergudinne og en personifikasjon av den livbringende nordavinden. Hun ble framstilt som en slange eller som en kvinne med slangehode og med kronen til Nedre Egypt.Navnet hennes ble også stavet som Amonet, Amaunet, Amentet, Amentit, Imentet, Imentit, og Ament og har betydningen «den skjulte». Hun var opprinnelig gudinne for elven i Aswanområdet. Takket være Nilens årlige oversvømmelser som ga fruktbare avlingene ble hun fruktbarhetsgudinne, og assosieres i tillegg med lettsindighet. Hun ble referert til som «moren som er far», og i dette hadde hun ikke behov for noen ektemann.


== Ogdoaden ==
Hun var medlem av ogdoaden, de åtte guddommer dyrket i Hermopolis. Sammen med sin ektemann Amon utgjorde de det fjerde gudepar i åttegudekretsen fra Hermopolis. Paret Amon og Amaunet sto for usynligheten. Hun ble ansett som skytsgudinne for de egyptiske kongene og hadde en framstående del i deres tiltredelseseremonier.Ved minst det tolvte dynasti (ca 1991–1803 f.Kr.) ble hun overskygget som Amuns ledsager av Mut, men hun forble av betydning lokalt i regionen Teben hvor Amun ble dyrket og hvor hun ble sett på som beskytter av farao.Ved Karnak i Amuns kultsenter, var prester dedikert til Amunets tjeneste. Gudinnen spilte en rolle i de kongelige seremonier som blant annet Sedfestivalen. Amunet ble avbildet som en kvinne som bar den røde krone og en stang av papyrus.I senere tekster fra Karnak ble hun synkretisert med  Neith, skjønt hun forble adskilt guddom så sent som Det ptolemeiske kongedømme ( 323–30 f.Kr.).


== Referanser ==


== Litteratur ==
Bonnet, Hans (2000): Lexikon der ägyptischen Religionsgeschichte. Berlin: De Gruyter, ISBN 3-937872-08-6, s. 17.
Hart, George (2005): The Routledge dictionary of Egyptian gods and goddesses], Taylor & Francis
Wilkinson, Richard H. (2003): The Complete Gods and Goddesses of Ancient Egypt. Thames & Hudson.
Cepolidae

Cepolidae har flere betydninger.

Cepolidae (snegler) – en familie av landlungesnegler
Cepolider – (Cepolidae) en familie av abborfisker
Bom (skipsterminologi)

Bom er i skipsterminologi et langskips rundholt av tre eller metall – til forskjell fra rå som står tverrskips). Betegnelsen brukes i sammensetninger som klyverbom, mesanbom og stor(seil)bom på seilbåter og seilskip. På en bom som er festet til masten, føres seilets underlik parallelt med bommen. 
På seilbrett er bommen todelt og tilnærmet ellipseformet for å gi rom for seilets bus. Bommens ene ende er festet vertikalt til masten, den andre til seilets akterlik slik at seilet kan finne sin optimale form mellom bommens to deler uansett vindretning. Ved hjelp av bommen kontrolleres seilet og dermed også brettets fart og kurs.
På lasteskip hadde man tidligere laste- og lossebommer som ble brukt til heising av last. 


== Eksterne lenker ==
 
(en) Booms (sailing) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Bom (samferdsel)

En bom er en stang eller et stengsel i tre eller metall som sperrer en vei (bomvei), jernbaneovergang eller et ferjeleie. Satt i system brukes bommer i dag til bomringer for innkreving av bompenger til finansiering av veianlegg og utbygging av kollektive trafikktilbud.
Øyfjorden (Lenvik)

Øyfjorden er en av de lengre fjordene på øya Senja i Troms. Hele fjorden ligger i Lenvik, lengst nordvest på øya. Tidligere tilhørte Øyfjorden, sammen med Stønnesbotn, Hillesøy kommune. Fra innerst i Ørnfjordbotn i sør til fjordens utløp i Norskehavet ved Kjølva er det ca. 15 km. Innerst deler Keipneset fjorden i to, Trælvika i øst og Ørnfjorden i vest.Ved Ørnfjordens utløp, på vestsiden, ligger fiskeværet Fjordgård (194 innb.), som har veiforbindelse via Fjordgårdtunnelen og Ørnfjordtunnelen på fylkesvei 275 til Mefjordbotneidet. Lenger utover langs Øyfjorden ligger de fraflyttede stedene Tofta, Øyfjordvær og Breivika.
I Trælvika er det også en forlatt boplass. Omtrent midt på østsiden av fjorden ligger fiskeværet Husøy (252 innb.). Husøya er ei egen lita øy som er knyttet til Senja med en 300 meter lang molo. Også Husøya har veiforbindelse. fylkesvei 277 går over fjellet via to tunneler til Huselv i Stønnesbotn. Begger de nevnte veiene er forbundet med fylkesvei 862.
Folketallet i Fjordgård har gått noe tilbake i løpet av de siste årene, mens det på Husøya har holdt seg stabilt, og til og med økt enkelte år. Begge stedene har hvert sitt kapell og hver sin skole, barnehage og dagligvarebutikk med posttjenester.


== Referanser ==
Bom (turn)

Bom er et apparat med en vannrett bjelke hevet over bakkenivå benyttet i turnøvelser for kvinner. Bommen er 125 centimeter høy, 5 meter lang og 10 centimeter bred.
Bom er med som olympisk øvelse i turn for kvinner.
Det er mange forskjellige øvelser på bom,og kan brukes av barn også.
Rose Henderson

Rose Henderson er en fiktiv figur i den amerikanske TV-serien Lost som fulgte livene til en gruppe overlevende etter en flystyrt på en øde og mystisk øy i Stillehavet.
Henderson ble spilt av L. Scott Caldwell og hun var gift med Bernard Nadler (spilt av Sam Anderson). Bakgrunnshistorien deres fra før flystyrten var at de hadde oppsøkt en healer under bryllupsreisen i Australia i håp om å kurere Hendersons kreft. På veg fra Australia forulykker flyet mens Nadler er på toalettet. Flyet brekker i to og de to delene av flyet havnet på forskjellige streder på øya. Ekteparet blir gjenforent midtveis i sesong to, og Rose Henderson kan da fortelle at kreften er borte og øya har kurert henne. Etter en tidsreise blir de to adskilt fra de gjenværende overlevende og de bygger en hytte de kan bo i, i nærheten av havet.
Opprinnelig hadde manusforfatterne planlagt at fortellingen om en kvinne som ble skilt fra sin mann da flyet krasjet skulle handle om rollefiguren Kate Austen (spilt av Evangeline Lilly), men Kates rolle ble endret til å være en kjærlighetsinteresse for to av de mannlige hovedrollene. Rollen ble således opprettet for Rose Henderson. Kritikerne var positive til paret og uttrykte håp om at de skulle opptre oftere i serien, og begge skuespillerne fikk ros for sitt skuespill.


== Se også ==
Liste over rollefigurer i Lost
Brigantin

Brigantin (fra engelsk «brigantine») er et tomastet seilfartøy. Fokkemasten er skværrigget. Stormasten har gaffelseil og råtoppseil eller gaffeltoppseil (trekantet toppseil). Dette er da en blandingsrigg mellom brigg og skonnert.
Navnet antas å stamme fra det franske ordet brigand som betyr røver eller kjeltring, og ble først brukt om små hurtigseilende kaper- eller sjørøvertomastere. Seilføringen har variert noe med hensyn til hvilke seil som ble ført, fram til dagens ordning. Fokkemasten kunne ha både gaffelseil og råseil, og der kunne være øvre rær på stormasten.
Brigantinen førte enten et mindre gaffelseil på fokkemasten sammen med råseilene eller stagseil mellom mastene. Med gaffelseil på fokkemasten skiller den seg fra en skonnert ved at fokkemasten er 3-delt med kortere undermast som vanlig på en skværrigger/fullrigger.
Skonnertbrigg er en variant av brigantinen med slettoppet stormast (trekanttoppseil istedenfor råtoppseil) og stagseil mellom mastene istedenfor gaffelseil på fokkemasten. Skonnertbriggen ble også kalt hermafrodittbrigg eller halvbrigg.
Brigantin/Skonnertbrigg var meget populær fra midten av 1800-tallet da den var mindre mannskapskrevende enn de fullriggede.

Skonnertbriggen ble på norsk som oftest bare kalt skonnert. Dette har skapt mange misforståelser ved at mange bøker, inklusive leksikon, har definert skonnert som en blandingsrigg. Ren skonnert er betegnet «fore-and-aft skonnert»; ikke feil, men et navn som nesten ikke forekom i samtiden. Mange har også feilaktig antatt at flere skonnertbrigger ble omrigget til skonnert når de står omtalt som skonnerter.
På engelsk ble etter hvert «brigantine» den mest brukte betegnelsen.
På norsk er det mest etter seilskutetiden at barkentin har blitt brukt på skonnertbriggene.
Brigantinrigg var vanlig i overgangstiden fra råseil til gaffelseil og ble benyttet på skip som gjennomførte transatlantiske reiser til etter 1900. En del brigantiner deltar fortsatt i Tall Ships' Race.


== Litteratur og kilder ==
Cort Holterman Valeur & Frederik Ferdinand von Krogh «Veiledning til at kjende et Skibs forskjellige Bestanddele» Trykt hos A. Lerche, Laurvig 1844
Hjalmar Jensen «Sjøteknisk haandbok» Publisert Kristiania: Aschehoug, 1913
Diderik Brochmann «Tusen og tre sjømandsord» Publisert Kristiania: Det norske forlagskompani, 1915
Betuel Sofus Tranøy «Norge og skipsfarten» Publisert Oslo: Fabritius, 1941
Fredhøi «Norske seilskuter» bind 1-6. Publisert Oslo: Fredhøis forlag, 1944
Fredhøi «Norske seilskuter» bind 7. Publisert Oslo: Fredhøis forlag, 1942
Björn Landstöm «Skipet» Gyldendal Norsk Forlag, Oslo 1961.
«Nautisk billedleksikon»: Oversatt av Rolf Scheen: Cappelen, Oslo 1966. Først utgitt på engelsk i 1963 «The Lore of ships» co-operation between maritime specialists in Sweden, the United States, Denmark, Finland, Great Britain, Holland, Norway, and Germany. Nytt opplag av «Nautisk billedleksikon» 1997 «Båter og skip» ISBN 82-7319-140-0 og nytt opplag 1989 ISBN 82-7319-055-2.
Rolf Fladby, Steinar Imsen, Harald Winge «Norsk historisk leksikon» Publisert Cappelen, Oslo 1974


== Eksterne lenker ==
Skonnertbrigg Leons historie. Bygget av Colin Archer i 1880.
Otto Gessler

Otto Gessler (født 6. februar 1875 i Ludwigsburg, død 24. mars 1955 i Lindenberg im Allgäu) var en tysk liberal politiker (Deutsche Demokratische Partei).


== Liv ==
Geßler studerte jus i Erlangen, Tübingen og Leipzig, og tok doktorgraden i 1900. Han arbeidet i justistjenesten og ble senere borgermester i Regensburg og overborgermester i Nürnberg. På grunn av sykdom deltok han ikke aktivt i første verdenskrig.
I 1919 var han en av grunnleggerne av det liberale Deutsche Demokratische Partei (DDP). I 1920 etterfulgte han Gustav Noske som forsvarsminister i den føderale regjeringen, og beholdt denne ministerposten i en rekke regjeringer frem til 1928. Som forsvarsminister samarbeidet han nært med sjefen for hæren, Hans von Seeckt. Fra 1925 til 1926 var han også innenriksminister. Geßler var også leder for et forretningsministerium fra 13. mai til 17. mai 1926. Som følge av påstander om økonomiske uregelmessigheter i hans departement i forbindelse med den hemmelige opprustningen av forsvaret, den såkalte Lohmann-affæren, måtte han gå av som forsvarsminister i januar 1928.
Fra 1928 til 1933 var han president for Volksbund Deutsche Kriegsgräberfürsorge. Etter den nasjonalsosialistiske maktovertagelsen i 1933 trakk han seg tilbake fra politikken. Han hørte til kretsen som kjente til planene om å avsette Hitler. Etter det mislykkede 20. juli-attentatet ble han arrestert, og satt i konsentrasjonsleir frem til krigens slutt.
Etter annen verdenskrig engasjerte han seg i Tysk Røde Kors, som han var president for fra 1950 til 1952.
Fra 1950 til 1955 var Otto Geßler bayersk senator. Sykehuset i Lindenberg im Allgäu er oppkalt etter ham.


== Publikasjoner ==
Reichswehrpolitik in der Weimarer Zeit. Stuttgart 1958


== Se også ==
Liste over Tysklands forsvarsministre


== Referanser ==


== Litteratur ==
Peter Hoffmann: Widerstand, Staatsstreich, Attentat. Der Kampf der Opposition gegen Hitler. München: Piper 1969, 1985
Heiner Möllers: Reichswehrminister Otto Geßler. Eine Studie zu »unpolitischer« Militärpolitik in der Weimarer Republik, Frankfurt a.M. 1998


== Eksterne lenker ==
Biografi på DHMs hjemmeside
Jacob (figur)

Jacob (Latin: Iacob) er en fiktiv figur i den amerikanske TV-serien Lost som fulgte livene til en gruppe overlevende etter en flystyrt på en øde og mystisk øy i Stillehavet. Han ble spilt av Mark Pellegrino.
Jacob tilhører ikke de som overlevde flystyrten, men [The Others (Lost)|«de andre»], de mystiske, eksisterende beboerne av øya. Jakob tilhører den høyeste autoriteten blant de andre og viser seg å ha bodd på øya i mer enn to tusen år, hovedsakelig i et kammer i foten av en statue av Tawaret, hvilket også er det eneste gjenværende av den tidligere kjempestatuen.
Bakgrunnshistorien til Jakob ble avslørt i episode «Across the Sea», som i henhold til manuskriptet skjedde i år 44 e.Kr. og da ble det også avslørt at den mystiske «Mannen i svarte» (også kjent som «røykmonsteret») er hans tvillingbror, og fikk sin overnaturlige form etter en krangel med Jakob. Jakob er øyas beskytter og kunne besøke de ulike overlevende fra flystyrten i tiden før flystyrten, konspirerte og endret flere av hovedfigurenes liv.
Andreas Tjernshaugen

Andreas R. Tjernshaugen (født 13. desember 1972), fra Nesodden, er en norsk sakprosaforfatter. Han er utdannet sosiolog. I flere år var han tilknyttet CICERO Senter for klimaforskning og deretter informasjonsansvarlig for Bioteknologirådet. Årene 2015 til 2021 var Tjernshaugen redaktør i Store norske leksikon. Siden 2021 er han forfatter av sakprosa på full tid.
Han har doktorgrad på teknologipolitikk knyttet til CO2-håndtering, og på aspekter ved miljø- og klimadebatten. Tjernshaugen er forfatter av seks bøker: 

Gasskraft – tjue års klimakamp (2007)
Akvarieboka for barn (2013)
Meisenes hemmelige liv (2015)
Hvaleventyret – hvordan vi nesten utryddet det største dyret som har levd (2018)
Blåhvalen – den utrolige historien om det største dyret som noen gang har levd (2020)
Reven – portrett av et villdyr (2021)Tjernshaugen var leder for SVs ungdomsorganisasjon Sosialistisk Ungdom i perioden 1994–1996. 


== Eksterne lenker ==
Presentasjon hos CICERO
Andreas Tjernshaugens nettsted
Radio ØB

Radio ØB er en del av Mediehuset Østlandets Blad. Radioen holder til i Ski og har Follo og omland som dekningsområde. 
Radio ØB ble kåret til «Årets nettradio» i 2006, noe som ble en fjær i hatten for radioleder Marius Park Pedersen.


== Frekvenser ==
Radio: FM 99,0 (kl. 19-22)
Kabel:
Drøbak – 96,0 MHz
Heer – 90,4 MHz
Pepperstad Skog – 98,3 MHz
Ski – 105,5 MHz
Oppegård – 97,5 MHz
Enebakk – 97,0 MHz
Askim – 90,4 MHz
Oslo Telenor – 105,5 MHz.Kanalen er også tilgjengelig som nettradio.


== Eksterne lenker ==
Radio ØB
Trønderrock

Trønderrock er en betegnelse som blir brukt om band og grupper fra Trøndelag som spiller rock og enkelte tilstøtende musikkstiler. Trønderrock har av professor i musikkvitenskap Ole Kai Ledang blitt beskrevet som «rockemusikk med trøndersk tonefall».Begrepet ble først lansert i 1972 av journalist Bertil Lien i Adresseavisen i et intervju med bandet Prudence fra Namsos. Prudence sang på dette tidspunkt bare på engelsk, først i 1975, på albumet Takk te dokk gav de ut musikk med trøndersk tekst. Musikkstilen var inspirert av amerikansk rock, som Bob Dylan, av britisk progrock og folkrock, som Fairport Convention og Jethro Tull, av hardrock, som Deep Purple og Black Sabbath og av trøndersk gammeldans. Prudences sound inneholdt bruk av mandolin, fløyte og trekkspill. I boka «Trønderrock» fra 1982, legger forfatterne Gunnar Sand og Nils Toldnes også størst vekt på Prudence og solokarrierene til Prudence-medlemmene Terje Tysland og Åge Aleksandersen, men også Hans Rotmo og hans band Vømmøl Spellmannslag, Arbeidslaget hass K. Vømmølbakken og Heimevernslaget, som i langt større grad er preget av norsk folkemusikk, tilegnes stor plass.
I dag har begrepet fått en noe videre bruk, og brukes ofte som en generell betegnelse på artister og band med tilknytning til Trøndelag.
Adresseavisens journalist Ole Jacob Hoel skriver i 2018 at Terje Tyslands trekkspill var symbolet på Prudence og på trønderrocken og var det tydelige bindeleddet mellom fest på lokalet og amerikansk rock. Han skriver at  Terje Tysland er den ubestridte kongen av trønderrock, og han regner ellers med D.D.E., et par andre Namsos-band, og Too Far Gone og Sie Gubba. Terje Tysland var inspirert av cajunmusikken han som ung sjømann opplevde i Baton Rouge i Louisiana.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Gunnar Sand og Nils Toldnes (1982). Trønderrock. Pax. ISBN 8253012438. 
Gunnar Sand (1985). Åge Aleksandersen og trønderrocken. Aschehoug. ISBN 8203150322. 
Kaare Skevik (2005). Drunk and happy : Historien om Prudence og trønderrocken. LagForlaget. ISBN 9788299642019.  [lydbok med musikk]
Per Kristian Olsen, Asbjørn Bakke, Sigrid Hvidsten (2009). Norsk rocks historie : Fra Rocke-Pelle til Hank von Helvete. Cappelen Damm. ISBN 9788204114068. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Fanny Louise Wullum Fahsing (2019) Alkymisten : En studie av Åge Aleksandersens musikk. Masteroppgave.
Heiliger Sand

Heiliger Sand («hellige sand») er den jødiske gravlunden i Worms, og den eldste jødiske gravlund i Europa. Den ble trolig anlagt samtidig med byggingen av byens første synagoge i 1034. Den eldste bevarte gravstenen, for Jakob ha Bachur, stammer fra 1076. Gravlunden omfatter ca. 2 000 graver. I 1911 ble en ny jødisk gravlund åpnet utenfor byen, og Heiliger Sand gikk ut av bruk. Den siste begravelsen der fant sted på 1930-tallet.
I nærheten av inngangen står gravstenene til rabbineren Meir av Rothenburg (død 1293) og Alexander ben Salomon Wimpfen (død 1307). Andre viktige graver er gravene til Nathan ben Issak (død 1333), Jakob ben Moses halevi (død 1427), Meir ben Isaak (død 1511) og Elia Loanz (død 1636).


== Martin Buber-blikket ==

Religionsfilosofen Martin Buber beskriver i skriftet Aber gekündigt ist mir nicht fra 1933 en spasertur gjennom den jødiske gravlunden i Worms:

«Ich umwandle schauend den Dom mit einer vollkommenen Freude. Dann gehe ich zum jüdischen Friedhof hinüber. Der besteht aus schiefen, zerspellten, formlosen, richtungslosen Steinen. Ich stelle mich darein, blicke von diesem Friedhofgewirr zu der herrlichen Harmonie empor, und mir ist, als sähe ich von Israel zur Kirche auf.»


== Litteratur ==
Otto Böcher: Der alte Judenfriedhof zu Worms. (Rheinische Kunststätten 148). Neusser Verlag und Druckerei, Neuss 1992. ISBN 3-88094-711-2
Fritz Reuter: Warmaisa: 1000 Jahre Juden in Worms. Jüdischer Verlag bei Athenäum, Frankfurt am Main 1987. ISBN 3-610-00405-3
Fritz Reuter, Christa Wiesner: Der Judenfriedhof zu Worms. In: Ein edler Stein sei sein Baldachin. Jüdische Friedhöfe in Rheinland-Pfalz. Herausgegeben vom Landesamt für Denkmalpflege  Rheinland-Pfalz, Mainz 1996.


== Eksterne lenker ==
Jüdischer Friedhof Worms
Der jüdische Friedhof «Heiliger Sand»
Radio Luxembourg

Radio Luxembourg, i Norge ofte bare kalt Radio Lux, var en internasjonal, engelsk- og franskspråklig radiostasjon med sender i Luxembourg, som gjorde store deler av Europa kjent med mye populærmusikk. Initiativtakerne til stasjonen startet stasjonen som en utfordring av det statlige monopolet BBC hadde i Storbritannia.


== Historie ==
Radio Luxembourg begynte sendinger i 1933 på 1304 meter / 230 kHz i langbølgebåndet med en kraftig 200 kW-sender og holdt det gående frem til andre verdenskrig, da de måtte stenge som så mange andre kringkastingssendere under krigen. Hovedkontoret var Villa Louvigny i Luxembourg by.Sendingene startet igjen i 1945 med mono, amplitudemodulert sending på mellombølgefrekvensen 1439 kHz, som tilsvarer 208 meter bølgelengde, senere 1440 kHz, og en spesielt kraftig 1200 kW-sender. På dagtid kunne det være litt dårlige mottakerforhold over Sør-Norge, men etter solnedgang var det gode mottakerforhold langt nordover i landet. I annonseringen ble både navnet «Radio Luxembourg» og bølgelengden «Radio two-o-eight» (208) benyttet. Sendingene var både direkte sendt fra Luxembourg, og opptak som ble spilt inn i selskapets studio i London og sendt med lydbånd til Luxembourg. På slutten av 1960-årane og utover i 1970-årene fikk Radio Luxembourg konkurranse fra piratradiosendere på skip i Den engelske kanal og Irskesjøen, som Radio Caroline og andre som sendte populærmusikk og reklame.For å møte konkurransen, særlig fra satellittsendte fjernsynskanaler rettet mot 208-tilhengerne i Skandinavia, begynte kanalen også å benytte en satellittbasert kanal som gikk via satellitten Astra I. Sendingene fortsatte frem til siste sending ble avsluttet klokken 03.00 UTC 30. desember 1992, etter nesten 60 års sendinger med popmusikk.Noen av verdens beste disc jockeys møtte sitt publikum og «menighet» via sendingene på Radio Lux hver kveld klokken 20.00 norsk tid.


== Referanser ==