jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Kirkekunst

Kirkekunst eller kirkelig kunst omfatter billedkunst og kunstgjenstander til utsmykning av kirkebygg, både utvendig og innvendig i kirkerommet. Kirkekunsten er en del av den kristne kunsten og har hatt flere funksjoner: den har blitt brukt både som dekorasjon av bygninger og inventar, som maktdemonstrasjon for å vise kirkens storhet som trossamfunn, som religiøse meditasjonsstykker for ro og kontemplasjon og som pedagogisk verktøy for å synliggjøre bibelhistoriene og det kristne budskapet.


== Eksempler ==

Kirkekunsten omfatter både skulpturer, relieffer, utskjæringer og malerier såvel som ulike typer bruksgjenstander og annet inventar. Det kan være kors, krusifikser og innvielseskors, altere, altertavler, triptyker (tredelte altertavler) og ikonostaser (bildevegger i ortodoske kirker), alterskap og alterfrontaler, døpefonter, prekestoler, freskomalerier og kalkmalerier, glassmalerier og rosevinduer, ikoner og helgenbilder, baldakiner (prydtak over prekestoler) og tabernakler (takhimler over altere), Ciborium (ortodoks alterbaldakin eller katolsk beholder for nattverdsbrødet), korstoler og misericordia (klappseter i korstoler), sedilia (prestens sete i koret), sakrarier (utslagsvasker i katolske kirker), kirkeskip og andre votivgaver, epitafer (personlige minnetavler) og kirkeorgler. Utvendig kan kirkekunsten omfatte tympanoner (dekorerte buegavler), vannkastere (gargoyler eller takrenner) og annet. 


== Historikk ==
Kirken var i mange århundrer den viktigste oppdragsgiveren og pådriveren for kunst, håndverk  og arkitektur i Europa. Kirkekunsten var derfor ledende som kunstnerisk stilskaper fram til 1700-tallet. Etter reformasjonen på 1500-tallet ble bruken av middelalderens symboler, kirkekunst og -dekor mindre i den protestantiske kirken, men kom tilbake i nye former og med ny styrke seinere.


== Se også ==
Bildeforbudet i Det gamle testamentet
Ikoner
Kristen kunst
Kristen ikonografi
Kirkemusikk


== Referanser ==
Zagato Raptor

Zagato Raptor, også kjent som Lamborghini Raptor, er en konseptbil designet for den italienske bilprodusenten Lamborghini av Zagato i samarbeid med Alain Wicki, som var ansatt hos Lamborghini. Bilen ble første gang presentert på bilutstillingen i Genève i 1996, og er utstyrt med en innovativ dørløsning, hvor hele den midtre delen av bilen svinger opp og frem. Chassiset er hentet fra en firehjulsdreven utgave av Lamborghini Diablo.
Bilen er utstyrt med både V12-motoren og drivverket fra Diablo, men det faktum at bilen mangler ABS-bremser og antispinn-systemer, samt at karosseriet i stor grad er fremstilt av karbonfiber, gjør at den er adskillig lettere enn Diablo.
Mange mente modellen var utmerket til å fylle tomrommet mellom Diablo og dens etterfølger, den gang kalt Canto, men Lamborghini valgte å ikke produsere Raptor. Alain Wicki forsøkte senere å videreutvikle den på egen hånd, med hjelp fra Zagato, men det ble aldri startet noen ytterligere produksjon. Wicki eide selv den eneste prototypen frem til 2000, da den ble auksjonert bort til en privat samler.


== Eksterne lenker ==
LamboCars: Zagato Raptor Arkivert 10. august 2007 hos Wayback Machine.
Prong

Prong er et tidligere crossover thrash metal-band og senere post-thrash/industriell metal-band stiftet i 1986. De hadde to uavhengige utgivelser; Primitive Origins og Force Fed. Albumene tiltrakk oppmerksomheten til Epic Records, som signerte trioen i 1989. Bandet splittet opp i 1996 etter Rude Awakening-turneringen, men gjenforente i 2002.
Medlemmer av band som Korns Jonathan Davis, Demon Hunters Ryan Clark og Static-X ser på bandet som en innflytelse til deres musikkstil.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Prong – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Prong på Apple Music 
(en) Prong på Discogs 
(en) Prong på MusicBrainz 
(en) Prong på Encyclopaedia Metallum 
(en) Prong på Spotify 
(en) Prong på Songkick 
(en) Prong på AllMusic 
Prong på Twitter 
Prong på Facebook 
Prong på Instagram 
Prong på YouTube 
Prong på Myspace
Magne Raundalen

Magne Raundalen (født 1941 i Tørdal i Telemark) er en norsk barnepsykolog. Han er en av Norges mest kjente fagpersoner som jobber med barn i krise, både kreftsyke barn, barn som er blitt mobbet og flyktningbarn. Som president i den norske UNICEF-komiteen har han besøkt krigsherjede land og hjulpet barn som bærer på traumer i forbindelse med krig og konflikt. Raundalen er psykolog ved Klinikk for krisepsykologi (etablert av Atle Dyregrov i 1988) i Bergen. Han har utgitt flere bøker om psykologiske emner.
I 2000 ble Magne Raundalen utnevnt til Kommandør av St. Olavs Orden for sitt arbeid for barn og unge.


== Eksterne lenker ==
Norsk forskningsinformasjon om publikasjoner av Magne Raundalen Arkivert 29. november 2004 hos Wayback Machine.
Lamborghini Canto

Lamborghini Canto, også kjent som Project L-147, var den planlagte etterfølgeren til superbilen Diablo fra den italienske bilprodusenten Lamborghini.
Den opprinnelige prototypen, som ble designet av italienske Zagato i 1998, ble droppet, og Lamborghinis egen designavdeling tok selv over den videre utviklingen av modellen. Canto ble aldri presentert for publikum, men det antas at den la grunnlaget for Diablos etterfølger Murciélago.
Reprise Records

Reprise Records er et amerikansk plateselskap eid av Warner Bros. Records Group. Plateselskapet ble stiftet av Frank Sinatra i 1960.
Kjente artister signert under Reprise Records inkluderer Frank Sinatra,The Smashing Pumpkins, Avenged Sevenfold, The Used, Mastodon, Eric Clapton, Green Day, Fleetwood Mac, Josh Groban, My Chemical Romance, Tiny Tim og Depeche Mode.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted
Europavei 43

Europavei 43 går mellom Würzburg i Tyskland og Bellinzona i Sveits.
Trasé fastlagt av UNECE: Würzburg – Ulm – Lindau – Bregenz – St. Margrethen – Buchs – Chur – San Bernardino – Bellinzona


== Knutepunkter ==


== Eksterne lenker ==
European Agreement on Main International Traffic Arteries (AGR) 14 mars 2008 (PDF, offisiell E-veiliste begynner på s. 14)
UNECEs oversiktskart over alle europaveiene
Det psykologiske fakultet (UiB)

Det psykologiske fakultet ved Universitetet i Bergen er Skandinavias eneste psykologiske fakultet. Det startet som et institutt i 1964 og ble eget fakultet i 1980, ved at det sammen med Det juridiske fakultet ble skilt ut fra Det samfunnsvitenskapelige fakultet. Professor Bjørn Christiansen var den sentrale arkitekten for utbyggingen av profesjonsstudiet i psykologi og drivkraften bak opprettelsen av Det psykologiske fakultet. Det var ved opprettelsen det eneste psykologiske fakultet i Skandinavia, og er fremdeles det eneste ved et norsk universitet.
Den første dekan etter opprettelsen var professor Hallgrim Kløve, deretter fulgte professorene Tordis Dalland Evans (den første kvinnelige dekan ved et norsk universitet, 1986-1990), Geir Nielsen (1991–1992), Håkan Sundberg (1993–1998), Odd E. Havik (1999–2005), Gerd Kvale (2005–2010), Jarle Eid (2010-2017), Bente Wold (2017-2021) og Norman Anderssen (2021-).
Psykologisk fakultet består av fem institutt: Institutt for biologisk og medisinsk psykologi, Institutt for klinisk psykologi, Institutt for samfunnspsykologi, Institutt for pedagogikk og Institutt for helse, miljø og likeverd (HEMIL). I tillegg inngår Senter for krisepsykologi og Centre for the Science of Learning & Technology (SLATE). 
På undervisningssiden drev fakultetet i starten primært profesjonsutdanning i psykologi, det som den gang het "embetsstudiet i psykologi", og som ble startet opp i Bergen under Bjørn Christiansens ledelse i 1969. I dag er psykologisk fakultet et breddefakultet med 16 studieprogram som spenner fra psykologi både som profesjonsstudium, disiplinfag, anvendt fag innenfor arbeids og organisasjonspsykologi og helsefremmende arbeid, til logopedi, barnevern og pedagogikk. Bredden innenfor forskning er tilsvarende stor, med studier både av nevral aktivitet i hjernen, beslutningsprosesser, migrasjon, innovative behandlingsformer i helsevesenet, mobbing i arbeidslivet og skolereformer. 


== Eksterne lenker ==
Fakultetets hjemmeside
https://www.uib.no/psyfa/137717/fra-den-spede-begynnelsen-til-eget-fakultet
Landsverneplan for Kunnskapsdepartementet – Psykologibygget
Charlie Higson

Charles Murray Higson (født 3. juli 1958) er en britisk skuespiller, komiker og forfatter.
Higson ble født i Frome i Somerset, som den tredje av fire brødre. Han studerte engelsk og amerikansk litteratur ved University of East Anglia, sammen med blant annet Paul Whitehouse, og fullførte studiene der tidlig i 1980-årene. Fra 1980 til 1986 var han vokalist i bandet The Higsons. Deretter jobbet han en tid som bygningsarbeider før han slo seg sammen med Whitehouse som manusforfatter for Harry Enfield for serien Harry Enfield and Chums. I 1994 skapte Higson og Whitehouse TV-serien The Fast Show, som ble en stor suksess gjennom fire sesonger fra 1994 til 2000.
I 2000 og 2001 var han produsent, regissør, manusforfatter og spilte noen roller i Randall & Hopkirk (Deceased). Etter det har han blant annet skrevet og spilt i Swiss Toni på BBC Three, en serie som har sitt opphav i en av figurene fra The Fast Show.
I 2004 ble det annonsert at han hadde planer om å skrive en serie romaner om James Bond. De skulle være rettet mot yngre lesere, og handle om Bonds år som skolegutt på Eton College. Per 2007 har det kommet ut tre romaner i serien, og to ytterligere titler i serien som kalles «Young Bond» er annonsert.
I 1995 giftet han seg med Victoria L. Fullick og de har tre barn sammen.


== Bibliografi ==
By Royal Command (Young Bond, 2010), på norsk På kongelig befaling
Hurricane gold (Young Bond, 2009), på norsk Farlig gull
Double or Die (Young Bond, 2007), på norsk Doble eller dø, ISBN 0-14-132203-9
Blood Fever (Young Bond, 2006), på norsk Blodfeber, ISBN 0-14-131860-0
SilverFin (Young Bond, 2005), på norsk Silverfin-mysteriet, ISBN 0-14-131859-7
Getting Rid of Mister Kitchen (1997)
The Fast Show Book (med Paul Whitehouse, 1996), ISBN 0-7522-2267-8
Full Whack (1995), ISBN 0-241-00287-7
Happy Now (1993), ISBN 0-241-13363-7
King of the Ants (1992), ISBN 0-241-13207-X


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
Offisielt nettsted 
(en) Charlie Higson – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
BBC Talent Guide Profile Arkivert 29. oktober 2004 hos Wayback Machine.
Alternativ BBC-portrett
CommanderBond.net, intervju med Charlie Higson
(en) Charlie Higson på Internet Movie Database 
(da) Charlie Higson på Scope 
(fr) Charlie Higson på Allociné 
(en) Charlie Higson på AllMovie 
(en) Charlie Higson hos The Movie Database
Kvalsundskipet

Kvalsundskipet (også kjent som Kvalsund 2) er et rent roskip (et lite langskip uten mast og råseil) som gjerne tidfestes til perioden mellom år 780 - 800. Skipet ble funnet i en myr på Kvalsund i Herøy kommune i Møre og Romsdal i 1920, sammen med en mindre robåt kalt Kvalsundfæringen.


== Beskrivelse ==


== Funnet og utgravningen ==
Sommeren 1920, under torvskjæring på gården til Johannes J. Kvalsund, støtte man på en åre i myren, og Bergens Museum ble kontaktet. Arkeologen Haakon Shetelig reiste samme dag og kom fram til Kvalsund 2. juli. Før gravingen begynte ble det markert en grunnlinje på 20 m vest for snittet der en først hadde støtt på treverket fra skipet, og hele feltet ble ut fra denne inndelt i ruter på 1 m². Alle funnstykker ble liggende på stedet fram til hele feltet var avdekket, for å kunne fotografere funnet som en helhet. Etter dette ble bitene satt inn med karbolium og linolje, og fraktet til Bergen ombord på skipet Eliezer. Utgravningen tok ca. tre uker.
I 1975 ble det laget en kopi i full størrelse, som nå er utstilt på Sunnmøre Museum i Ålesund. En kopi av den mindre båten er utstilt ved Herøy kystmuseum.


== Etterarbeid og tolkning ==
Det ble stadfestet av botanikere at siden funnstedet var en myr i skrånende terreng kunne funnet ikke være rester av et fartøy som hadde sunket i ferskvann som seinere var blitt tilvokst og omdannet til myr. Botanikerne fant også ut at graven hadde stått åpen en stund før skipsdelene ble lagt nedi og dekket til.
Funnet som helhet bestod kun av trestykker som var lagt i en nord-sør-orientering, og bortsett fra et område lengst i sør som lå litt dypere, i ett plan. Lange og smale stykker som kledning og deler av masten var lagt horisontalt, parallelt og etter hverandre, mens kortere stykker som spantene lå på tvers av de lange. I tillegg til båtstykkene ble det funnet en pil, stykker av en skål, og en 72,5 cm lang hul og kjegleformet tregjenstand som muligens kan ha vært en ropert.
Skipsdelene var knekte eller ødelagte, men det var kun unntaksvis spor etter øks eller annet egget verktøy på dem. Dette sammen med gravstedet – det er flere gravrøyser, en bautastein og et offersted med alter like i nærheten – leder til hypotesen om at skipet har blitt ofret ved å bli knust i biter og gravd ned i en myr, kanskje som bytte etter et slag.


== Datering ==
I 1980 ble det gjort en C14-datering av skipet, og den tilsa at skipet kunne være bygd på slutten av 600-tallet.
Men nå (2020) er restene av Kvalsundskipet årringdatert, og denne metoden er langt mer nøyaktig. Yngste bevarte årring er dannet i 766. Men geitveden mangler, og en må kompensere de manglende årringene. Enten var bevaringsholdene i myra for dårlige eller geitveden er blitt hogd bort av båtbyggeren. Legger vi til et statistisk tillegg for de manglende årringene i geitveden, ligger byggetidspunktet innenfor perioden 780-800.


== Referanser ==


== Se også ==
Nydamskipet (et tidligere skip funnet i Danmark)
Osebergskipet (et vikingskip funnet i Norge)


== Kilder ==
Hallvard Leinebø, Kvalsundskipet – Norges eldste rekonstruerte skip
Arabella Weir

Arabella Weir (født 6. desember 1957) er en britisk komiker, skuespiller og forfatter.
Hun ble født i San Francisco i USA, og er datter av den tidligere britiske ambassadøren sir Michael Weir. Hun er gift med dr Jeremy Norton, og har to barn, Isabella og Archie.
Fra 1994 til 2000 spilte hun en rekke roller i TV-serien The Fast Show. Hun er også kjent som forfatter av flere bøker, blant annet Does My Bum Look Big In This?, en tittel som er hentet fra en frase fra hennes rollefigur i The Fast Show. Hun har også skrevet bøkene Onwards and Upwards og Stupid Cupid. Hun har også skrevet for avisene The Independent og The Guardian.
I 2003 spilte hun i serien Posh Nosh, som hun skrev sammen med Jon Canter. Hun har også bidratt til BBC-serien Grumpy Old Women, og har vært en regelmessig bidragsyter i radioserien Smelling of Roses.


== Bibliografi ==


=== Romaner ===
Does My Bum Look Big in This?: the Diary of an Insecure Woman (1998)
Onwards and Upwards (2000)
Stupid Cupid (2002)


=== Sakprosa ===
The Real Me is Thin: or Why All Women Think They're Fat (2011)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Arabella Weir på Internet Movie Database 
(en) Arabella Weir hos The Movie Database 
Arkiv med bidrag hos The Guardian
Digital Audio Tape

Digital Audio Tape (DAT) er et opptaksmedium som brukes til å lagre digital informasjon, ofte musikk. Formatet ble utviklet av Sony på midten av 1980-tallet. Det tok likevel flere år før avspillere med opptaksfunksjon ble sluppet på markedet, fordi musikkindustrien, med RIAA i spissen, truet med å saksøke alle som gjorde dette. Bakgrunnen var at industrien fryktet at muligheten for å kunne lage perfekte kopier av utgivelser ville ødelegge for det regulære salget. I 1992 hadde partene kommet frem til et kompromiss, og slapp DAT-spillere med et system for digital rettighetsadministrasjon (DRM) kalt SCMS, som skulle hindre seriekopiering. I praksis var formatet allerede utkonkurrert av CD-teknologien, som både var uten DRM-system og allerede integrert i de fleste PC-er på markedet.
Ifølge en online nyhetstjeneste annonserte Sony i november 2005 at de ville stanse eksporten av DAT-opptakere.


== Referanser ==
Fiat 8V

Fiat 8V (eller «Otto Vu») er en sportsbil fra den italienske bilprodusenten Fiat, produsert fra 1952 til 1954. Bilen ble første gang presentert på bilutstillingen i Genève i 1952, og navnet 8V ble valgt fordi Fiat trodde Ford eide varemerket «V8».
Kun 114 eksemplarer ble bygget, i flere ulike versjoner. Ingen var noen kommersiell suksess, men modellen gjorde det godt i racing. Bilen hadde ingen deler felles med andre Fiat-modeller, med unntak av differensialen, men flere deler ble produsert av Siata, og også brukt på deres biler. 8V ble utviklet av Dante Giacosa og designeren Fabio Lucio Rapi, og bilen var utstyrt med en V8-motor som opprinnelig hadde blitt designet for en luksussedan. 
34 av bilene hadde et fabrikksbygget karosseri fra Carozzeria Speciale FIAT. Enkelte eksemplarer hadde karosseri fra andre, italienske karosseribyggere. Carozzeria Zagato bygget 32 eksemplarer de kalte «Elaborata Zagato», mens både Ghia og Vignale også bygget karosserier. De fleste var coupé-utgaver, men også enkelte roadster-eksemplarer ble bygget.


== Eksterne lenker ==
(en) Fiat 8V – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Alfa Romeo Giulietta

Se Alfa Romeo Giulietta (1977) og Alfa Romeo Giulietta (2010) for senere modeller med samme navnAlfa Romeo Giulietta er en bilmodell fra den italienske bilprodusenten Alfa Romeo, som var i produksjon mellom 1954 og 1965. Den første modellen var en coupéutgave, Giulietta Sprint, som ble introdusert sent i 1954. Denne ble etterfulgt av en sedan våren 1955, designet av Bertone, som også hadde designet coupéutgaven. Senere i 1955 ble en åpen, toseters roadsterutgave kalt Giulietta Spider lansert, designet av Pininfarina.
Carrozzeria Colli bygget også en stasjonsvognvariant, kalt Giulietta Promiscua. Denne utgaven ble bygget i 91 eksemplarer. 
Giulietta var utstyrt med en Alfa Romeo Twin Cam-motor på 1,3 liter (1 290 cm³) med både sylinderblokk og -topp i aluminium og doble overliggende kamaksler. Den opprinnelige Giulietta-motoren leverte 53 hk i sedanutgaven, og 80 hk i Giulietta Sprint. Dette ble økt til 100 hk i mer sportslige modeller som Giulietta Sprint Speciale og Giulietta Sprint SZ («Sprint Zagato»).


== Litteratur ==
David Owen, Great Marques Alfa Romeo, Octopus Books, ISBN 0-7064-2219-8


== Eksterne lenker ==
(en) Alfa Romeo Giulietta – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Alfa Romeo Giulietta Register
Konrad Sundlo

Konrad Sundlo (født 1. januar 1881 i Kristiansand, død 25. mai 1965 på Nesøya, Asker) var en norsk offiser og politiker i Nasjonal Samling (NS) før og under andre verdenskrig. Fra 1933 var han oberst og sjef for Hålogaland Infanteriregiment nr. 15 med hovedkvarter i Narvik. Denne stillingen hadde han også ved krigsutbruddet 9. april 1940. Han ble senere sjef for Hirden under Quisling og NS-utnevnt fylkesmann i Oslo og Akershus og senere i Sogn og Fjordane. Under landssvikoppgjøret etter krigen ble Sundlo dømt til livsvarig fengsel, men ble løslatt i 1952.
Hans bror var Halfdan Sundlo.


== Andre verdenskrig ==
Da det tyske overfallet på Norge kom 9. april 1940 var Sundlo oberst og sjef for de norske styrkene i Narvik. Han hadde vært medlem av Nasjonal Samling siden 1933 og var fylkesfører for NS i Nordland og Troms samtidig som han var regimentsjef i Narvik. Da Vidkun Quisling besøkte Adolf Hitler i Berlin høsten 1939 skal han ha vist fram et brev fra partifellen Sundlo og forsikret at en tysk operasjon i Narvik ville bli løst ved fredelige midler. Marinesjefen Erich Raeder hadde presset på for å få baser i Norge og skal i et direktiv til den tyske marinen av 6. mars 1940 ha forsikret at de ikke ville få vanskeligheter i Narvik. Det var senere ikke mulig å bevise at Sundlo hadde skrevet et slikt brev, og Sundlo selv nektet for det.
Etter overgivelsen av Narvik 9. april 1940 ble Sundlo stemplet som forræder av sin divisjonssjef, general Carl Gustav Fleischer. Etter å ha blitt dømt i lagmannsretten under rettsoppgjøret etter krigen ble han i Høyesterett frikjent for «uaktsom forsømmelse av tjenesteplikt i forbindelse med sine handlinger 9. april 1940», men ble dømt for andre forhold under den tyske okkupasjonen.
Sundlo var Rikshirdsjef en kort periode i 1940 fram til 12. november, da han ble frabeordret etter en hirdens aksjon mot lærerne og elever på Oslo handelsgymnasium. I 1943–1944 var han NS-utnevnt fylkesmann i Oslo og Akershus og til slutt i Sogn og Fjordane fram til frigjøringen.


== Rettsoppgjøret ==
Sundlo ble i landssvikoppgjøret fradømt stillingen som oberst og ble dømt til livsvarig tvangsarbeid. I lagmannsretten stemte fire av sju dommere for dødsstraff. Under ankesaken i Høyesterett stemte tre av ni dommere for dødsstraff. I skjerpende retning la retten vekt på Sundlos arbeid for å verve frivillige til Den Norske Legion i Waffen-SS, for angiveri og oppfordring til angiveri og at han hadde gått inn for å tvangsmobilisere norske ungdommer til militær tjeneste for Tyskland. Sundlo ble benådet og løslatt i 1952.
Sundlo skrev et bokmanus etter krigen, kalt Narvik – byen med kanonen, som dog ikke kom ut i bokform.


== Bakgrunn ==
Sundlo var utdannet offiser og ble uteksaminert fra Krigsskolens øverste avdeling i 1902. Han gikk inn i Nasjonal Samling allerede i 1933 og samme år utnevnt til regimentssjef for Infanteriregiment nr. 15.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Konrad Sundlo i Norsk biografisk leksikon
(no) Konrad Sundlo i Store norske leksikon
Konrad Sundlo på Lokalhistoriewiki
Oberst Sundlo forteller om krigen i Narvik 1940 NRK (1940)
Broadcasting House

Broadcasting House («kringkastingshuset») er hovedkvarteret til BBC og ligger ved Portland Place i London. Det huser BBC Radio 2, Radio 3, Radio 4, 6 Music og BBC 7.
Bygningen ble åpnet 14. mai 1932 og er fredet. Foran bygningen står Eric Gills statuer av «Prospero» og «Ariel» fra Shakespeares The Tempest.
For tiden undergår komplekset en omfattende renovering og utbygging, som skal være ferdig i 2011. Da skal Broadcasting House også bli sete for BBC News (både radio og fjernsyn; nå i BBC Television Centre), BBC Radio og BBC World Service (nå i Bush House). I forbindelse med renoveringen ble to tilbygg fra etterkrigstiden revet i 2005, og samtidig ble en ny bygning ferdigstilt.


== Eksterne lenker ==
(en-GB) Offisielt nettsted 
(en) Broadcasting House, London – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Gemma Ward

Gemma Ward (født 3. november 1987) er en australsk supermodell og skuespillerinne.


== Karriere ==
16 år gammel ble Ward den yngste modellen som ble listet som en av de ni «it girls» i modellverdenen kåret av amerikanske Vogue. Hun har gått på catwalken for mange designere som Versace, Gucci, Chanel, Valentino, Alexander McQueen og mange flere. Hun har også vært med i reklame for Prada-vesker som kunne sees i magasiner over hele verden sommeren 2007.
Ward har prydet forsidene på magasiner som Vogue, W og TIME Magazines «Stil og design»-nummer. I september 2004 ble Ward den yngste motemodellen som har vært på forsiden av den amerikanske utgaven av Vogue. I tillegg var hun den første modellen som ble avbildet på omslaget av magasinet Teen Vogue. Til sammen har hun vært på coveret til 24 Vogue-magasiner verden over.
Hun har arbeidet for Balenciaga, Burberry, Calvin Klein, Christian Dior, Dolce & Gabbana, Hermes, Jean-Paul Gaultier, Jil Sander, Jill Stuart, Karl Lagerfeld, Louis Vuitton, Prada, Swarovski, Valentino og Yves Saint-Laurent.
Av Forbesmagasinet ble hun i juli 2007 kåret til den tiende best betalte modellen i verden etter Daria Werbowy, Karolina Kurkova, Natalia Vodianova, Carolyn Murphy, Alessandra Ambrosio, Adriana Lima, Heidi Klum, Kate Moss og Gisele Bundchen.
I 2008 spilte hun rollen som Jackie i filmen The black balloon


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Gemma Ward – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Gemma Ward på Internet Movie Database 
(sv) Gemma Ward i Svensk Filmdatabas 
(da) Gemma Ward på Filmdatabasen 
(da) Gemma Ward på Scope 
(fr) Gemma Ward på Allociné 
(en) Gemma Ward på AllMovie 
(en) Gemma Ward hos The Movie Database 
Gemma Ward på Instagram