jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Slaget ved Curupaity

Slaget ved Curupaity var et av de viktigste slagene under trippelalliansekrigen.
På morgenen den 22. september 1866 angrep alliansen de befestede paraguayanske skyttergravene ved Curupaity. Paraguayanerne var under kommando av general José E. Díaz. Posisjonen ble holdt av 5 000 menn og 49 kanoner hvorav noen var gjemt utenfor angripernes synsfelt. Den brasilianske marinene ga støtteild til de 20 000 angriperne, men måtte holde avstand på grunn av kanonene på fortet i Humaitá, som da ledet til at beskytningen fra skipene ble unøyaktig og hadde mindre innvirkning. Paraguayanerne klarte i tillegg å mislede den brasilianske beskytningen til en tom skyttergrav mens de paraguayanske troppene befant seg på et annet sted. Omtrent 20 prosent av de 20 000 allierte troppene falt under slaget mens Paraguay tapte mindre enn 100 menn.
Det mislykkede angrepet resulterte i en endring i ledelsen av de allierte styrkene. Paraguay sin dermed største enkeltseier under trippelalliansekrigen ble ikke utnyttet da dens militære leder Francisco Solano López ikke gikk til motangrep mot de allierte. Ikke engang en så suksessrik general som Diaz ville angripe uten López sine ordre. Dette førte til at Curupaity-slaget ble en sidenotis og midlertidig suksess under trippelalliansekrigen.
Albatros Flugzeugwerke

Albatros Flugzeugwerke GMBH var en tysk flyprodusent etablert i 1909 i Berlin-Johannisthal av Dr. Walter Huth. Spesielt kjent for sine kampfly bygget under første verdenskrig som for eksempel jagerflyene D.II, D.III, D.IV og D.V, rekognoseringsflyet C.III og marineflyet Albatros W4.
Ble sammenslått med Focke-Wulf i 1930/31.


== Litteratur ==
Enzo Angelucci, Paolo Matricardi: Flugzeuge von den Anfängen bis zum 1. Weltkrieg. Wiesbaden 1976, ISBN 3-8068-0391-9.
John F. Connors: Albatros Fighters in Action. Carrollton 1981, ISBN 0-89747-115-6.
Günter Kroschel, Helmut Stützer: Die deutschen Militärflugzeuge 1910–18. Lohse-Eissing, Wilhelmshaven 1977, ISBN 3-920602-18-8.
Kenneth Munson: Bomber 1914–1919. Patrouillen- und Aufklärungsflugzeuge. Orell Füssli, Zürich 1968.
Kenneth Munson: Kampfflugzeuge, Jagd- und Trainingsflugzeuge 1914–19. Zürich 1968.
Heinz Nowarra: Die Entwicklung der Flugzeuge 1914–18. München 1959.
Peter Schiemer: Die Albatros(Oeffag) Jagdflugzeuge der k.u.k. Luftfahrtruppen. Weishaupt Verlag, Graz
Günter Schmitt. Als die Oldtimer flogen – Die Geschichte des Flugplatzes Johannisthal. Berlin: Transpress. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
The Virtual Aviation Museum
Treskeverk

Et treskeverk er en maskin som skiller det spiselige kornet fra aksene. Treskemaskiner med hånd- eller fotdrift var vanlig på gårdene som dyrket korn. De første var trolig laget av tre, men etterhvert som jernstenger og -bånd ble vanlig handelsvare til overkommelig pris, ble det meste av mekanikken i jern.
Kornaksene måtte bankes for at kornet skulle slippe. Sliulen var vanlig til dette bruk fra førhistorisk tid.
Maskinen besto av en lukket kasse hvor et skovlhjul med 4 skovler på vannrett akse roterte slik at kornneket som ble stukket inn i en munning på siden ble slått. Korn og støv falt så ned en renne til utsiden hvor en samlet det opp for viderebehandling. Ved riktig utforming av maskinhuset blåste støvet lengre vekk enn kornet som da var klart til maling på kvern. De første treskemaskiner ble sveivet for hånd, eller ved pedaldrift. Hadde man en elektromotor og innlagt strøm, kunne det hende at den ble koplet til med en drivreim. Møllene hadde egne treskemaskiner som ble koplet til vannhjulet ved behov.
I Norge hadde enklere hånddrevne treskemaskiner fra 1830-tallet erstattet prilen eller sliulen på mange gårder på de sentrale jordbruksbygdene. Fenomenet var ikke nytt. I Sverige var treskemaskiner allerede tatt i bruk fra 1750-tallet, og i Norge ble teknologien innført det første tiåret av 1800-tallet via Hedmark og Trøndelag. Treskemaskinen er et eksempel på innføring av ny teknologi i landbruket før Det store hamskiftet.Treskemaskinen var forløperen til treskeverket som kom på 1920-tallet.

I gammel tid tresket man ved å slå løs kornet fra stråene med spesielle slagverktøy, sliuler,  og muskelkraft. Teknikken brukes fortsatt mange steder i verden, blant annet når man tresker ris i Asia. Senere kom stasjonære treskeverk først drevet for hånd, så av store dyr, for eksempel ved hestevandring. Stasjonære og selvgående dampmaskiner overtok siden for hestene, og til slutt kom selvgående treskerne drevet med av traktorer med reimskive; man skar kornet, buntet det i kornband, og fraktet det til treskeverket. Treskeverket bestod av en «slager» som slo kornet ut av aksene. Videre ble kornet, halmen og agnene («skallet») skilt med såld og luft fra 
en «blåse» (kraftig vifte).
I dag gjør en enkelt stormaskin, skurtreskeren, alle disse operasjonene, inklusive pakking i sekk, allerede før kornet forlater åkeren. Treskeverket er der en innebygget del i selvgående skurtreskere.


== Se også ==
Drøfting av korn


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Threshing machines – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Model av treskeverk (dansk)
VL D XXI

VL D XXI var en lisensbygget versjon av den nederlandske Fokker D.XXI bygget av Valtion Lentokonetehdas, den statlige finske flyindustri. Disse flyene skilte seg hovedsakelig fra originalen ved sin bestykning på fire 7,7 mm Browning maskingevær og en Mercury VII radialmotor på 840 hk eller en Pratt & Whitney R-1535 Twin Wasp Junior på 825 hk.
VL Humu

VL Humu var en finsk kopi av det amerikanske jagerflyet Brewster F2A Buffalo som skilte seg fra originalen kun i bestykning og motor. Kun en prototype ble fullført. 


== Eksterne lenker ==
VL Humu
Hvit skogfrue

Hvit skogfrue (Cephalanthera longifolia) er en plante i marihandfamilien (orkidéfamilien)


== Utseende ==
Hvit skogfrue er, sammen med sin nære slektning rød skogfrue, utvilsomt av de mest elegante blomsterplantene i Norge. Den er stor og høyreist, gjerne oppimot halvmeteren, med lange, sverdforma blader.
Arten har en lang klase med hvite, halvåpne blomster, og den synes veldig godt i terrenget. Hvit skogfrue står gjerne i små grupper.


== Forekomster i Norge ==
Hvit skogfrue er først og fremst en kystbunden plante, og den er i tillegg knytta til skog og skogkanter på kalkrik grunn.
Hvit skogfrue har sine hovedforekomster langs norskekysten, fra Tvedestrand til Ørland. I tillegg går arten litt inn i landet på Østlandet, og den er funnet i Drammen Hurum, Hjartdal og Tokke. Den finnes også i noen spredte forekomster i Ålvik i Hardanger og Steinstøberget.Arten er sjelden, og derfor totalfreda. Den er også i Norsk rødliste for arter som nær trua (NT).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Hvit skogfrue i Encyclopedia of Life 
(en) Hvit skogfrue i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Hvit skogfrue hos Artsdatabanken 
(sv) Hvit skogfrue hos Dyntaxa 
(en) Hvit skogfrue hos NCBI 
(en) Hvit skogfrue hos The International Plant Names Index 
(en) Hvit skogfrue hos Tropicos 
(en) Kategori:Cephalanthera longifolia – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Cephalanthera longifolia – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Cephalanthera longifolia – detaljert informasjon på Wikispecies
Cándido López

Cándido López (født 29. august 1840 i Buenos Aires i Argentina, død 31. desember 1902) var en argentinsk maler og soldat. Hen er mest berømt for sine detaljerte malerier og tegninger av slagene under trippelalliansekrigen. Han deltok i denne krigen hvor han også mistet sin høyre arm og lærte seg derfor å male med sin venstre hånd.
Han var allerede en ansett kunstner ved 17-årsalderen. Han malerier av slagene viser hans hang for detaljer og framtredende fager som framviser krigen i miniatyr. Mange av hans verker kan ses på den nasjonale kunstmuseet i Buenos Aires. Hen er begravet i La Recoleta gravgården i Buenos Aires.
Cándido López begynte sin kunstneriske karriere som en Daguerreotypifotograf i 1858. López begynte med å ta bilder av sin fødeby og gikk snart ut til småbyene og tettstedene i Buenos Aires-provinsen samt sør for Santa Fe-provinsen for å ta en mengde fotografier i perioden 1859 til 1863. Å ta daguerreotypibilder krever mye i form av komposisjon og planlegging før bildet kan tas, noe som ga ham et øye for detaljer som han tok med seg videre i sine malerier.


== Referanser ==
Hesje

En hesje er et stativ for tørking av høy, brukt først og fremst i Norge og nordlige deler av Sverige. Marktørking eller høysåter er vanlig der hvor klimaet er tørrere og varmere. Flere steder på Vestlandet brukes navnet hes. Hesja har loddrette hesjestaurer med hesjestreng (ståltråd) eller vannrette stenger imellom. «Å hesje» betyr å legge gras på hesja. Etter at graset er tørt kalles det høy. 
Hesje med streng settes opp ved at en lager en rett linje med hull i bakken ved hjelp av spett, og så setter staur i hullene. For å få en rett linje kan en enten følge streng langs bakken, eller sikte slik at staur som er satt opp står overrett.  Avstanden mellom hullene bør være rundt 1,8 meter, avstanden mellom staurene kalles et "golv", hæsgolv. En legger så første tråd på hesja og fyller den før en legger på neste tråd, alternativt settes hele hæsen opp med alle strengene før en starter å hesje.Ifølge en lærebok om bondeyrket fra 1943 bruker en 4 eller 5 slike tråder, 6 og av og til 7 tråder er imidlertid også vanlig mange steder. Tråden festes til stauren enten ved omkast eller surres fast med snører, hæsband, og egen knyteteknikk, for permanente hæser kan det benyttes spiker/krampe.
Det kreves en spesiell teknikk for å få graset til å ligge slik at hvert lag får nok luft til å tørke. Det er forskjellige tradisjoner for hvordan man hesjer, noen bruker hendene og rive, andre bruker høygaffel. Det er viktig å "riste opp" graset godt før det legges inn i hæsa. Alt etter jordbunn og nedbørsmengde, må hesja støttes opp med skråstilte staur, "skårer", som blir surret fast til de loddrette eller derskom skåra er tiltenkt med "klyft" står den uten surring.  Hæsa må også forankres i begge ender til tunge steiner, trær eller godt nedslåtte påler, "hæskogg" .
Under hesjinga bruker man gjerne traktor med høyvender eller silosvans for å samle gresset langs hesjene. Tidligere brukte man hest og sleperive.Høy som blir hesjet bør ikke tas i hus før det har hengt i hesja minst 8 dager, ofte tar det mye lenger tid før det er tørt. Når høyet er tørt rives det ut av hesja og kjøres inn på låve eller annet egnet lagringssted. Tidligere ble høyet tatt inn med hest og høyvogn, nå brukes helst traktor med høysvans.
I lange godværsperioder kunne det hende at graset bare ble spredt for å tørke på bakken. Før det ble hentet inn, var det vanlig å såte det. Graset ble spredt slik at stråene ble liggende hulter til bulter, og så lagt i en haug. Toppen ble gjerne jevnet ut slik at eventuelle byger ikke skulle trenge for langt ned. Høysåta var stor nok til å utgjøre ei bør med børetau for en voksen mann, og sørget for at regn ikke skjemte alt høyet.


== Se også ==
Høygaffel
Høysvans
Høyvender
Silosvans
Sleperive
Stakk (landbruk)


== Referanser ==


== Litteratur ==
Taksdal, Sven (1943). Bondeyrket. J.W.Cappelens forlag. s. 156–159.
Proteksjonisme

Proteksjonisme er en økonomisk politikk hvor en ved ulike midler begrenser handel mellom land. Proteksjonistiske handelshindringer kan være høye tollsatser, kvotebegrensninger og forskjellige statlige bestemmelser som favoriserer innenlands produksjon. Proteksjonisme står i motsetning til frihandel, hvor ingen kunstige hindre for handel etableres.
Proteksjonisme blir ofte assosiert med økonomiske teorier som merkantilisme, ideen om at det er gunstig å ha et handelsoverskudd med andre land og at man for å nå det må begrense import. De to hovedtyper av proteksjonisme er tradisjonell proteksjonisme, hvor en toll blir innkrevet på varen, og proteksjonisme ved andre midler – moderne proteksjonisme.


== Historie ==
Etter en periode rundt midten av 1800-tallet med økende frihandel, ble det mot slutten av århundret stadig mer proteksjonisme i verdenshandelen. Dels var proteksjonismen et svar på den lange depresjonen, dels var den knyttet til den nye imperialismen.


== Referanser ==


== Kilder ==
Hobson, Rolf, Europeisk politisk historie 1750–1950, Cappelen Damm Akademisk, 2015, ISBN 978-82-02-24316-6


== Eksterne lenker ==
Den kjente økonomen Jagdish Bhagwati om proteksjonisme (engelsk)
«Protectionism – closing off markets», video fra Deutsche Welle (engelsk)
Anine Kierulf

Ewa Anine Kierulf (født 3. mars 1974 i Oslo) er en norsk jurist. Hun er førsteamanuensis ved Institutt for offentlig rett ved Universitetet i Oslo og spesialrådgiver ved Norges institusjon for menneskerettigheter (NIM), der hun var fagdirektør fra 2017–2019. Hennes fagfelt er konstitusjonelle spørsmål, menneskerettigheter og ytringsfrihet. 


== Biografi ==
Kierulf har juridikum fra Universitetet i Oslo, LL.M. fra Northwestern University, Chicago (2001) og ph.d. fra Universitetet i Oslo i 2014. Hun har vært rådgiver for Europarådet, advokat og senioradvokat i Advokatfirmaet Schjødts prosedyreavdeling (2001–2009), og var dommerfullmektig ved Ringerike tingrett (2004–2006, vikariat i 2014). Kierulf er medlem av Det Norske Akademi for Språk og Litteratur, og styremedlem i Fritt Ord, Montebellostiftelsen og Ord og Form. Hun har tidligere styreerfaring fra OHC arkitektur&design, Dagsavisen, Pax, Kreftforeningen, Rådet for DNT Oslo og Omegn, og Morgenbladet
I 2013 ble Kierulf Natt&Dags «Årets stemme» som «en forbilledlig formidler av jus i den offentlige debatten, og fordi hun protesterer mot en innadvendt og berøringsvegrende kultur i akademia». I 2015 ble hun tildelt Norges forskningsråds formidlingspris «for å være en viktig og troverdig stemme i offentligheten i spørsmål som angår menneskerettigheter og ytringsfrihet» Samme år fikk hun Akademikerprisen for «forskning og engasjement for ytringsfrihet og menneskerettigheter»I 2021–2022 ledet Kierulf et ekspertutvalg nedsatt av Kunnskapsdepartementet for å utrede problemstillinger omkring akademisk ytringsfrihet. Det resulterte i NOU 2022:2 Akademisk ytringsfrihet – God ytringskultur må bygges nedenfra, hver dag, datert 21. mars 2022.
Kierulf giftet seg i 2006 med sosiolog, idéhistoriker og nå professor emeritus Rune Slagstad. Hun er datter av spesialpedagog Christina A. Bjercke og professor emeritus i medisin Peter B. Kierulf.


== Bibliografi ==
Høyesterett og Knut Hamsun, Anine Kierulf og Cato Schiøtz Gyldendal (2004)
Freedom of Speech Abridged?, Anine Kierulf og Helge Rønning (eds.) Nordicom (2009)
Taking Judicial Review Seriously, University of Oslo (2014) ISSN 1890-2375
Judicial Review in Norway - A Bicentennial Debate (2018) ISBN 9781108426688
Rett frem, Fagbokforlaget (2020) ISBN 9788245035117
Hva er ytringsfrihet? Universitetsforlaget (2021) ISBN 9788215047577


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Anine Kierulf – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Anine Kierulf på Internet Movie Database 
(no) Anine Kierulf, nettside fra Universitetet i Oslo

(no) Publikasjoner av Anine Kierulf i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin

(no) Publikasjoner av Anine Kierulf i BIBSYS
Daguerreotypi

Daguerreotypi ble oppfunnet og konstruert av Louis Jacques Mandé Daguerre i 1839. Det er en forløper til moderne fotografi. Den kom som et mellomsteg mellom Camera obscura og objektivet fra Josef Maximilian Petzval. Dette er en direktpositivteknikk, som produserer en original som er speilvendt. 
Nyhetstjenestene var noen av de første til å ta i bruk dette nye apparatet som tillot dekning av Krimkrigen og den amerikanske borgerkrigen.


== Bildeframstillingen ==
Prosessen består av at en plate av kobber blankpoleres og platteres deretter med rent sølv. Etter dette blir platen nok en gang polert slik at den blir speilblank og fri for defekter. Den blir så plassert i en spesiell boks som inneholder jod. Gassene som joden avgir reagerer med det rene sølvet på platen og en kjemisk reaksjon gjør så at det dannes lyssensitivt sølvjodid på platen. Den kan da etter dette eksponeres i et kamera. Bilder blir deretter fremkalt ved å plassere den eksponerte platen i en spesiallaget tank som inneholdt kvikksølv. Man varmer så opp kvikksølvet som avgir damp på platen. Etterpå måtte bildet gjøres permanent ved å dyppe det i en løsning av natriumtiosulfat, som fjerner de ueksponerte sølvjodidpartiklene på platen og gjør at det ikke mørkner når man eksponerer det for videre lys.På slutten av 1840 var tre tekniske framskritt innen daguerreotypiteknikken kommet fram. En linse som var 22 ganger mer lyssterk, mer lysfølsomme plater samt at gull ble benyttet for å gi mer detaljerte toner i bildene samt å gjøre det forholdsvis skjøre bildet noe mer slitesterkt.På tross av alle framskrittene, var de største ulempene at eksponeringstiden var på 60 til 90 sekunder, og at det ikke var mulig å lage kopier av platene.


== I Norge ==
I Norge var den danskfødte Hans Thøger Winther i Oslo, en av de første som brukte daguerreotypi.Norges trolig eldste fotografi, et portrett, befinner seg på Telemark Museum i Skien og er en daguerreotypi tatt av engelskmannen Richard Beard, sannsynligvis i 1841. At bildet fortsatt er bevart, viser at daguerrotypi har svært god holdbarhet.I 1845 fikk Stavanger sin første bekjentskap med daguerreotypien da optikus Krog fra Bergen i 1845 åpnet det første fotografiatelier.


== Eksterne lenker ==
(en) Daguerreotypes – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Daguerreotype – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Adrien Mentienne-museets nettsted i Bry-sur-Marne - og fremhever museets samlinger, spesielt det som angår Louis Daguerres arbeid (Engelsk og fransk versjon tilgjengelig).


== Noter ==
Bjarne Andersen

Bjarne Andersen (født 15. januar 1909 i Stavanger, død 13. august 1982 i Oslo) var en norsk skuespiller, regissør og teatersjef. 


== Karriere ==
Som filmskuespiller debuterte Andersen i To mistenkelige personer fra 1950. Andersen var tilknyttet Det Norske Teateret fra 1944 til 1958 og igjen fra 1963. Han var teatersjef i Rogaland Teater i perioden 1958 til 1960 og teatersjef ved Den Nationale Scene fra 1961 til 1963. I perioden 1967–1968 var han leder for Norsk Skuespillerforbund. Han var regnet som en karakterskuespiller, spesielt markerte han seg ved sine Beckett-tolkninger.
Bjarne Andersen regisserte også to filmer; Smuglere i smoking (1957) og Roser til Monica (1956) hvor han også hadde manus. I tillegg skrev han manus til Heksenetter (1954).
Bjarne Andersen hadde rollen som Paul Cox’ følgesvenn, drosjesjåføren Richardson, i hørespillserien God aften, mitt navn er Cox.


== Filmografi ==


=== Skuespiller ===
1981: Byggmester Solness (TV)
1980: Fabel
1979: Jul i Skomakergata
1977: Kosmetikkrevolusjonen
1976: Reisen til Julestjernen
1975: Streik!
1973: Brannen
1972: Marikens bryllup
1971: Erasmus Montanus (TV)
1970: Antigone (TV)
1966: Sult
1957: Smuglere i smoking
1954: Heksenetter
1953: Skøytekongen
1952: Nødlanding
1950: To mistenkelige personer


=== Regissør ===
Smuglere i smoking (1957)
Roser til Monica (1956)


=== Manus ===
Roser til Monica (1956)
Heksenetter (1954)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Bjarne Andersen på Internet Movie Database 
(no) Bjarne Andersen hos Sceneweb 
(sv) Bjarne Andersen i Svensk Filmdatabas 
(da) Bjarne Andersen på Filmdatabasen 
(da) Bjarne Andersen på danskefilm.dk 
(da) Bjarne Andersen på danskfilmogtv.dk 
(en) Bjarne Andersen på AllMovie 
(en) Bjarne Andersen hos The Movie Database
Beverley Mitchell

Beverley Anne Mitchell (født 22. januar 1981 i Arcadia i Los Angeles i California) er en amerikansk skuespillerinne. Hun er kanskje mest kjent for sin rolle som «Lucy Camden» i Den syvende himmel. Hun har også spilt i en Disney-produsert film om rally-stjernen Erica Enders liv.
Beverley er stor fan av countrymusikk og spilte inn en countryplate med navnet "Beverley Mitchell" i Nashville i 2006.
Beverley Mitchell er også kjent for å ha vært med i Saw II.
Beverley Mitchells foreldre er Sharon og David Mitchell. Sharon er manager og David er Autoracer. Hun er gift med Michael Cameron. 


== Eksterne lenker ==
(en) Beverley Mitchell på Internet Movie Database 
(sv) Beverley Mitchell i Svensk Filmdatabas 
(da) Beverley Mitchell på Scope 
(fr) Beverley Mitchell på Allociné 
(en) Beverley Mitchell på AllMovie 
(en) Beverley Mitchell hos Rotten Tomatoes 
(en) Beverley Mitchell hos The Movie Database
Stephen Collins

Stephen Collins (født 1. oktober 1947 i Des Moines i Iowa) er en amerikansk skuespiller. Han spilte Eric Camden i TV-serien Den syvende himmel.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Stephen Collins – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Stephen Collins på Internet Movie Database 
(sv) Stephen Collins i Svensk Filmdatabas 
(da) Stephen Collins på Filmdatabasen 
(da) Stephen Collins på Scope 
(fr) Stephen Collins på Allociné 
(en) Stephen Collins på AllMovie 
(en) Stephen Collins hos Turner Classic Movies 
(en) Stephen Collins hos Rotten Tomatoes 
(en) Stephen Collins hos The Movie Database 
(en) Stephen Collins hos Internet Broadway Database
Innherred

For lokalavisen, se Innherred (avis).
Innherred (opprinnelig «de indre herredene») er et distrikt i Trøndelag fylke som omgir de indre delene av Trondheimsfjorden og som tidligere tilhørte Nord-Trøndelag. 
Til Innherred regnes i noen sammenhenger de seks kommunene Levanger, Verdal, Inderøy, Frosta, Steinkjer, Snåsa og tidligere Skatval kommune. Disse kommunene har til sammen 67 166 innbyggere (1. juli 2009) og 7 836 kvadratkilometer. Innherred grenser til Stjørdalen, Fosen og Namdalen. 
I andre sammenhenger inkluderes Namdalseid, Leksvik og eventuelt Stjørdal og Meråker. Avgrensingen av distriktet er ikke entydig; Namdalseid samarbeider både mot Innherred og nordover til Namdalen. 
Levanger og Verdal samarbeider i Innherred samkommune. Inderøy, Verran, Snåsa og Steinkjer samarbeider i regionrådet Inn-Trøndelagssamarbeidet, og Namdalseid i Midtre Namdal samkommune. Snåsa deltok inntil 2012 i Indre Namdal regionråd.
I Den norske kirke var distriktet til 2019 inndelt i Sør-Innherad prosti (Frosta, Levanger, Verdal) og Nord-Innherad prosti (Inderøy, Verran, Namdalseid, Steinkjer, Snåsa), begge i Nidaros bispedømme. Den 1. januar 2019 ble de to prostiene slått sammen til Stiklestad prosti.Rettslig er distriktet underlagt Inntrøndelag tingrett. Tidligere hørte Levanger og Verdal inn under Stjør- og Verdal tingrett, mens de resterende kommuner utgjorde domsmyndighetsområdet til Inderøy tingrett, begge underlagt Frostating lagdømme. I den tidligere inndeling i fogderier hørte Levanger og Verdal til Stjør- og Værdalen fogderi, mens de resterende kommunene utgjorde Inderøen fogderi.
Området kalles også for Inntrøndelag, og var i Frostatingsloven inndelt i de fire småfylkene Skeynafylki, Verdølafylki, Eynafylki og Sparbyggjafylki. Den tilsvarende enheten Uttrøndelag omfattet da de noe større småfylkene Stiordølafylki, Strindafylke, Gauldølafylke og Orkdølafylke.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Turistinformasjon
Kari (mannsnavn)

Kari er et finsk variant av det greske mannsnavnet Makarios, som kommer av makar, «velsignet».
Kári er et islandsk mannsnavn, men det har en annen etymologi, og er en variant av Kåre.


== Utbredelse ==
Kari er et svært vanlig mannsnavn i Finland.
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til navnet Kari i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.


== Kjente personer med navnet ==
Kari Hotakainen


== Se også ==
Kari – kvinnenavn


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==

(en) Behind the Name: Kari
(en) Think Baby Names: Kari