jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Luigi Traglia

Luigi Traglia (født 3. april 1895 i Albano Laziale, Italia, død 22. november 1977 i Roma) var kardinal i den katolske kirke.


== Liv og virke ==
Han studerte i Roma filosofi og teologi, og ble 10. august 1917 presteviet. Deretter virket han som dosent i Roma ved det pavelige athenæum «De Propaganda Fide». Fra 1927 var han tilknyttet kurien, hvor han beskjeftiget seg med presteseminarene og katolske universiteter. I 1930 ble han assessor ved Troskongregasjonen.


=== Biskop ===
I 1936 ble han utnevnt til titulærbiskop av Cæsarea i Palestina og fikk ledelsesoppgaver for erkebispedømmet Roma. Han ble bispeviet av kardinal Francesco Marchetti Selvaggiani, Romas generalvikar. Pave Pius XII utnevntr ham til president for den særlige kommisjonen for det marianske hellige året 1953. I 1959 var han president for kommisjonen for den romerske synode.


=== Kardinal ===
Pave Johannes XXIII utnevnte ham til kardinalprest den 28. mars 1960, og han deltok 1962–1965 på det annet Vatikankonsil og ble kansler for den hellige romerske kirke i 1968. I 1974 ble han valgt til dekanus for kardinalskollegiet.
Han døde 22. november 1977 i Roma og ble begravet på «Campo Verano». I 1982 ble hans benrester overført til den romerske basilika S. Lorenzo in Damaso.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Marcantonio Colonna (1724-1793) *1762
Kardinal Hyacinthe-Sigismond Gerdil (1718-1802) *1777
Kardinal Giulio Maria della Somaglia (1744-1830) *1788
Kardinal Carlo Odescalchi (1785-1841) *1823
Biskop Eugène-Charles-Joseph de Mazenod (1782-1861) *1832
Kardinal Joseph Hippolyte Guibert (1802-1886) *1842
Kardinal François-Marie-Benjamin Richard de la Vergne (1819-1908) *1872
Kardinal Pietro Gasparri (1852-1934) *1898
Kardinal Francesco Marchetti Selvaggiani (1871-1951) *1918
Kardinal Luigi Traglia (1895-1977) *1937


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Jan-Magnus Bruheim

Jan-Magnus Bruheim (født 15. februar 1914 i Skjåk, død 10. august 1988) var en norsk forfatter og lyriker. Etter endt skolegang arbeidet han på gård noen år før han i 1957 begynte som lærer i Vågå. Fra 1958 til 1961 var han lærer på Øygardskulen i Skjåk.
Bruheim skrev lyrikk, barnebøker og en roman. Han utviklet seg fra å være en konvensjonell sentrallyriker til en utpreget etisk-religiøs dikter.
Skolesentraliseringen på 1960-tallet medførte at han sluttet i skoleverket, men han fortsatte med å drive opplysningsarbeid i flere år, og besøkte grunnskoler og folkehøyskoler over hele landet med kåserier og opplesing. 
Jan-Magnus Bruheim reiste mye i Europa og gjestet USA og Sovjetunionen som medlem av en norsk freds- og kulturdelegasjon. I 1978 flyttet han til lærerboligen i skolehuset i Botnane i Bremanger. Han skrev flere dikt og barnebøker med motiv fra kysten, barneboka Den kvite hjorten og diktsamlinga Flo og Fjøre. Han sa at de sju årene i Botnane var de mest produktive årene i dikterlivet hans. Bruheim kom tilbake til Skjåk for godt i 1985. Han døde ved hjemmet sitt Vyuli i 1988. 
Han mottok flere priser for sitt forfatterskap, bl.a. fikk han fikk Kirke- og undervisningsdepartementets premiering for 8 av bøkene sine, både for samlinger med barnedikt og for billedbøker; han fikk Doblougprisen i 1963 og Nynorsk barnelitteraturpris fra Noregs Mållag i 1972. 
Jan-Magnus Bruheim var onkel til forfatteren Magnhild Bruheim.


== Bibliografi (ufullstendig) ==


== Priser ==
Sunnmørsprisen 1954
Kultur- og kirkedepartementets litteraturpris for barne- og ungdomslitteratur 1956, for Skrythøna og andre barnerim (2. premie)
Kultur- og kirkedepartementets litteraturpris for barne- og ungdomslitteratur 1958, for Hornsmeden og andre barnerim (2. premie)
Kultur- og kirkedepartementets litteraturpris for barne- og ungdomslitteratur 1961, for Røyskatten og andre barnerim (1. premie)
Sokneprest Alfred Andersson-Ryssts fond 1961
Kultur- og kirkedepartementets billedbokprispris for barne- og ungdomslitteratur 1963, for Reinsbukken Kauto fra Kautokeino (sammen med Reidar Johan Berle og Isak Østmo)
Doblougprisen 1963
Kultur- og kirkedepartementets litteraturpris for barne- og ungdomslitteratur 1966, for Grashoppa og andre barnerim (2. premie)
Kultur- og kirkedepartementets litteraturpris for barne- og ungdomslitteratur 1969, for Romferda og andre barnerim (1. premie)
Nynorsk barnelitteraturpris 1969
Kultur- og kirkedepartementets litteraturpris for barne- og ungdomslitteratur 1972, for Syskenringen og andre barnerim (1. premie)
Nynorsk barnelitteraturpris 1969 (sammen med Albert Olafsson)
Kultur- og kirkedepartementets billedbokprispris for barne- og ungdomslitteratur 1973, for Då dyra samlast til dyreting (sammen med Eva Storsveen)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Digitaliserte bøker av Bruheim hos Nasjonalbiblioteket.
Vietnams folkehær

Vietnams folkehær (også kjent som Den nordvietnamesiske hær før samlingen av landet i 1976) er Vietnams væpnede styrker. Den var en av de stridende parter i Vietnamkrigen, men må ikke forveksles med sine daværende allierte i Sør-Vietnam under Vietnamkrigen, den mer irregulære FNL. Imidlertid var FNL ifølge Hanois offisielle historieskrivning en del av Vietnams folkehær. Hæren består av bakkestyrker, marine, flyvåpen og kystvakt.


== Historie ==
Forløperen for folkehæren var Den væpnede propagandaenhet for nasjonal frigjøring, som ble grunnlagt av Hồ Chí Minh 22. desember 1944 for å kjempe mot den franske kolonimakten. Den ble da ofte referert til som Viet Minh.
I fredelige perioder har hæren blitt brukt som en del av landets arbeidsstyrke, dels for å forbedre Vietnams økonomi og infrastruktur, og dels for å styrke totalforsvaret ved å integrere de væpnede styrker og den vanlige arbeidsstyrken. Soldatene brukes særlig innen industri, jordbruk, fiske, skogbruk og telekommunikasjon. 


== Organisasjon ==
Den vietnamesiske presidenten er øverstkommanderende for folkehæren, mens ministeren for nasjonalt forsvar fører oppsyn med dens operasjoner og med dens organer som generalstaben og logistikkavdelingen. 
Hæren består av en nasjonal hovedstyrke og lokale styrker. Den har både stående styrker og reserver. I fredstid er de stående styrkene på et minimumsnivå, men er kampklare og driver kontinuerlig trening. Reservestyrkene er organisert på samme måte som den stående styrken, slik at de to delene lett kan fungere sammen ved behov.


== Referanser ==
Muhammed Khan Junejo

Muhammed Khan Junejo (født 18. august 1932, død 16. mars 1993) var statsminister i Pakistan.
Han var født i Sindhri i Sind. Junejo startet sin politiske karriere i en alder av 21. I 1962 ble han valgt som medlem av provinsforsamlingen i Vest-Pakistan fra Sanghar. Han ble utnevnt til minister i Vest-Pakistans kabinett i juli 1963 og hadde ansvaret for helse, grunnleggende demokrati og lokalt styre, arbeid, kommunikasjon og jernbane.
Etter at partiløse valg ble holdt for nasjonal- og provinsforsamlingene i 1985 ble Muhammed Khan Junejo oppnevnt til statsminister av general Zia ul Haq. Men han ble avløst 29. mai 1988 av presidenten som brukte egenrådig makt gitt under det 8. tillegget. 
Junejo ble valgt til medlem av nasjonalforsamlingen i 1990 og døde av alvorlig sykdom i 1993.  


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Pakistans krøniker
Raffaele Scapinelli di Leguigno

Raffaele Scapinelli di Leguigno (født 25. april 1858 i Modena i Italia, død 16. september 1933 i Forte di Marmi nær Massa Carrara) var en italiensk kardinal. Han tilbragte hele sin karriere i den romerske kurie, for det meste i Statssekretariatet, men var også nuntius i Østerrike-Ungarn 1912–1916.
Han ble kreert til kardinal av pave Benedikt XV i 1915.
Han deltok ved konklavet 1922 som valgte pave Pius XI.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Alessandro Mattei (1744-1820) *1767
Kardinal Pietro Francesco Galleffi (1770-1837) *1819
Kardinal Giacomo Filippo Fransoni (1775-1856) *1822
Kardinal Carlo Sacconi (1808-1889) *1851
Kardinal Edward Henry Howard of Norfolk (1829-1892) *1872
Kardinal Mariano Rampolla del Tindaro (1843-1913) *1882
Kardinal Rafael Merry del Val y Zulueta (1865-1930) *1900
Kardinal Raffaele Scapinelli di Leguigno (1858-1933) *1912


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Vittorio Amedeo Ranuzzi de’ Bianchi

Vittorio Amedeo Ranuzzi de' Bianchi (født 14. juli 1857 i Bologna i Kirkestaten, død 16. februar 1927 i Forte di Marmi nær Massa Carrara) var en italiensk kardinal. Han arbeidet først i sitt hjembispedømmet og deretter i det pavelige diplomati før han ble utnevnt til biskop av Loreto og Recanati i 1903. I 1911 ble han knyttet til Det pavelige hushold i Vatikanet, og ble majordomo der i 1914.
Han ble kreert til kardinal av pave Benedikt XV i 1916, med Santa Prisca som tittelkirke.
Han deltok ved konklavet 1922 som valgte pave Pius XI.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Marcantonio Colonna (1724-1793) *1762
Kardinal Hyacinthe-Sigismond Gerdil (1718-1802) *1777
Kardinal Giulio Maria della Somaglia (1744-1830) *1788
Kardinal Carlo Odescalchi (1785-1841) *1823
Kardinal Costantino Patrizi Naro (1798-1876) *1828
Kardinal Lucido Maria Parocchi (1833-1903) *1871
Kardinal Pietro Respighi (1843-1913) *1891
Kardinal Vittorio Amedeo Ranuzzi de’ Bianchi (1857-1907) *1903


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Giulio Tonti

Giulio Tonti (født 9. desember 1844 i Roma i Italia, død 11. desember 1918 i Roma) var en italiensk kardinal. Han arbeidet under hele sin preste- og bispetid i Vatikanets og det pavelige diplomatis tjeneste, skjønt han i en periode på 1890-tallet både var apostolisk nuntius i Haiti og erkebiskop av Port-au-Prince der. Han var også nuntius i Brasil og i Portugal (måtte avbryte det vervet på grunn av den portugisiske revolusjon i 1910), og fikk derpå oppgaver i Vatikanet.
Han ble kreert til kardinal av pave Benedikt XV i 1915.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Giovanni Cagliero

Giovanni Cagliero (født 11. januar 1838 i Castelnuovo d'Asti ved Torino i Kongedømmet Sardinia, død 28. februar 1926 i Roma) var en italiensk kardinal.
Han ble etter sin utdannelse og prestevielse i Italia sendt til Sør-Amerika, der han virket i Uruguay og Argentina. Han var med på å organisere den katolske kirkes arbeide i den nordlige delen av den argentinske landsdelen Patagonia. Han tilhørte Salesianerne av Don Bosco.
Senere ble han biskop og pavens apostoliske delegat til Costa Rica, Honduras og Nicaragua 1908–1915.
Han ble kreert til kardinal av pave Benedikt XV i 1915, med San Bernardo alle Terme som tittelkirke. Han var det første medlem av salesianerordenen som ble kardinal.
Han deltok ved konklavet i 1922 som valgte pave Pius XI.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba  (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santorio  (1532-1602) *bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale  (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Erkebiskop Enrico Enríquez (1701-1756) *1743
Erkebiskop Manuel Quintano Bonifaz (1698-1774) *1749
Kardinal Buenaventura Córdoba Espinosa de la Cerda (1724-1777) *1761
Kardinal Giuseppe Maria Doria Pamphilj (1751-1816) *1785
Pave Pius VIII (1761-1830) *1816
Pave Pius IX (1792-1878) *1827
Kardinal Gustav Adolf von Hohenlohe-Schillingsfürst (1823-1896) *1857
Erkebiskop Salvatore Magnasco (1806-1892) *1868
Kardinal Gaetano Alimonda (1818-1991) *1877
Kardinal Giovanni Cagliero (1838-1926) *1884


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Garp

Garp (fra norrønt: garpr, uredd kar, hardhaus) var en nedsettende betegnelse for tyskere som ble benyttet i Sverige og Norge i middelalderen. Ofte var dette bergverksarbeidere eller personer innen handel, som i Bergen hvor betegnelsen ble benyttet om de hanseatiske kjøpmennene. Absalon Pedersson Beyers dagbok, Bergens Kapitelsbok, fra åra 1552 til 1572 gir førstehånds kunnskap om gnisningene mellom den norske og tyske befolkningen på Bryggen i Bergen.
Ordet hadde også en feminin form: garpisse. I enkelte norsk dialekter kan det bety en storskryter. Ordet går også igjen i enkelte stedsnavn i Sverige, som Garpenberg, Garphyttan og Garpström, og i gruvenavn som Garpgruvan i Åtvidaberg. Det gjenfinnes også i navnet på den grammatiske formen garpegenitiv.


== Kilder ==
Garp i Nordisk familjebok (2. utgave, 1908)
(no) Garp i Store norske leksikon
Tommaso Pio Boggiani

Tommaso Pio Boggiani (født 19. januar 1863 i Boscomarego ved Alessandria i Italia, død 26. februar 1942 i Roma) var en italiensk kardinal. 


== Biografi ==
Han var som medlem av dominikanernes piemontesiske provins misjonær i Konstantinopel en stund, og fikk deretter høyere verv i sin orden. Han ble biskop av Adria og Rovigo 1908–1912, men ble så sendt som apostolisk delegat til Mexico 1912. Deretter ble han tilknyttet Den romerske kurie og var sekretær ved konklavet 1914 som valgte pave Benedikt XV. Han var erkebiskop av Genova 1919–1921.
Han ble kreert til kardinal av pave Benedikt XV den 4. desember 1916, og fikk tildelt Santi Quirico e Giulitta som sin tittelkirke. Han deltok ved konklavet 1922 som valgte pave Pius XI, og ved konklavet 1939 som valgte pave Pius XII.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504–1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532–1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540–1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566–1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595–1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595–1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595–1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623–1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649–1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675–1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693–1769) *1743
Kardinal Alessandro Mattei (1744–1820) *1767
Kardinal Pietro Francesco Galleffi (1770–1837) *1819
Kardinal Giacomo Filippo Fransoni (1775–1856) *1822
Kardinal Carlo Sacconi (1808–1889) *1851
Kardinal Edward Henry Howard of Norfolk (1829–1892) *1872
Kardinal Mariano Rampolla del Tindaro (1843–1913) *1882
Kardinal Rafael Merry del Val y Zulueta (1865–1930) *1900
Kardinal Tommaso Pio Boggiani (1863-1942) *1912


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Tommaso Pio Boggiani – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Giovanni Vincenzo Bonzano

Giovanni Vincenzo Bonzano (født 27. september 1867 i Castelleto Scazzoso ved Alessandria i Italia, død 26. november 1927 i Roma) var en italiensk kardinal. Han var som medlem av dominikanernes piemontesiske provins misjonær i Konstantinopel en stund, og fikk deretter høyere verv i sin orden. Han ble apostolisk delagat i USA i 1912, og fikk midlertidig det samme verv for Mexico i 1915, men ble så sendt som apostolisk delegat til Mexico 1912.
Han ble kreert til kardinal av pave Pius XI i 1922, med San Pancrazio som tittelkirke, og så med Santa Susanna.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504–1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532–1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540–1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566–1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi (1595–1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595–1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595–1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623–1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649–1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675–1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693–1769) *1743
Kardinal Alessandro Mattei (1744–1820) *1767
Kardinal Pietro Francesco Galleffi (1770–1837) *1819
Kardinal Giacomo Filippo Fransoni (1775–1856) *1822
Kardinal Carlo Sacconi (1808–1889) *1851
Kardinal Edward Henry Howard of Norfolk (1829–1892) *1872
Kardinal Mariano Rampolla del Tindaro (1843–1913) *1882
Kardinal Rafael Merry del Val y Zulueta (1865–1930) *1900
Kardinal Giovanni Vincenzo Bonzano (1867–1927) *1912


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Niccolò Marini

Niccolò Marini (født 20. august 1843 i Roma i Italia, død 27. juli 1923 i Roma) var en italiensk kardinal. Han var en slektning av erkebiskop og pavelig seremonimester Piero Marini.
Niccolò Marini arbeidet i en rekke sentrale stillinger i Den romerske kurie og i det pavelige diplomati. Han arbeidet svært aktivt for den kristne Orient og for å bevirke at det ble gjenetablert fullt fellesskap mellom Den katolske kirke og de ortodokse kirker, og reiste med dette for øye meget til Det hellige land, Egypt, Hellas og Nordafrika. Han var sekretær (den gang lederstillingen) i Kongregasjonen for østkirkene 1917–1922.
Han ble kreert til kardinal av pave Benedikt XV i 1916.
Marini deltok ved konklavet 1922 som valgte pave Pius XI.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Oreste Giorgi

Oreste Giorgi (født 19. mai 1856 i Valmontone nær Segni i Italia, død 30. desember 1924 i Roma) var en italiensk kardinal. Han var en slektning til kardinal Pietro Marini. Han arbeidet i en rekke sentrale stillinger i den romerske kurie og i det pavelige diplomati.
Han ble kreert til kardinal av pave Benedikt XV i 1916. Han var da prest og ikke biskop. I 1924 ble han imidlertid utnevnt og viet til titulærbiskop.
Han deltok ved konklavet 1922 som valgte pave Pius XI.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Biskop Claudio Rangoni (1559-1621) *1593
Erkebiskop Wawrzyniec Gembicki (1559-1624) *1601
Erkebiskop Jan Wężyk (1575-1638) *1620
Biskop Piotr Gembicki (1585-1657) *1637
Biskop Jan Gembicki (1602-1675) *1653
Biskop Bonawentura Dobrogost Madaliński (1623-1691) *1672
Biskop Jan Małachowski (1623-1699) *1677
Erkebiskop Stanisław Szembek (1651-1721) *1690
Biskop Felicjan Konstanty Szaniawski (1668-1732) *1707
Biskop Andrzej Stanisław Załuski (1695-1758) *1724
Erkebiskop Adam Ignacy Komorowski (1699-1759) *1749
Erkebiskop Władysław Aleksander Łubieński (1703-1767) *1758
Biskop Andrzej Mikołaj Stanisław Kostka Młodziejewski (1717-1780) *1767
Biskop Kasper Kazimierz Kolumna Cieciszowski (1745-1831) *1775
Biskop Franciszek Borgiasz Mackiewicz (1756-1842) *1817
Biskop Michał Piwnicki (1771-1855) *1827
Erkebiskop Ignacy Ludwik Pawłowski (1776-1842) *1829
Erkebiskop Kazimierz Roch Dmochowski (1780-1851) *1841
Erkebiskop Wacław Żyliński (1803-1863) *1848
Biskop Aleksander Kazimierz Bereśniewicz (1823-1907) *1859
Biskop Szymon Marcin Kozłowski (1829-1899) *1883
Biskop Mieczyslaw Leonard Pallulon (1834-1908) *1883
Erkebiskop Bolesław Hieronim Kłopotowski (1848-1903) *1897
Biskop Jerzy Józef Elizeusz Szembek (1851-1905) *1901
Biskop Stanisław Kazimierz Zdzitowiecki (1854-1927) *1902
Kardinal Aleksander Kakowski (1862-1938) *1913
Pave Pius XI (1857-1919) *1913
Kardinal Oreste Giorgi


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Minas Tirith

I det første tidevervet var det også et annet tårn ved navn Minas Tirith.Minas Tirith er et fiktivt sted fra J.R.R. Tolkiens bøker. Minas Tirith, som før het Minas Anor (solens tårn), er den nåværende hovedstad i Gondor. Byen ligger helt øst i landet. Etter at byen ble hovedstad (i 1640 det tredje tideverv) bodde kongene og siden riksforstanderne i denne byen. Byen består av 7 Konsentriske ringer, som er beskyttet med hver sin mur. Øverst står Vakttårnet.
Den veldige byporten vender mot øst, som er retningen mot den tidligere hovedstaden Osgiliath. På høyde med den 4. ringen ligger kongenes gravkammer.

Festningen var så sterkt at ingen fiende noensinne hadde klart å erobre den. Det fruktbare åkerlandet som lå rundt Minas Tirith var i tidligere tider omgitt av en stor mur: Pelennor. Innenfor denne muren ble det utkjempet et avgjørende slag i Ringkrigen. Hærene fra Mordor og Gondor møttes og hæren fra Mordor led nederlag fordi Rohans ryttere kom til hjelp.
Osgiliath

Osgiliath er en by i J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard. Denne byen var den gamle hovedstaden til landet Gondor.
Byen ble grunnlagt av Elendil og hans sønner, Isildur og Anárion, på slutten av det andre tidevervet. Osgiliath ble lagt ved den store elva Anduin, og lå nesten midt mellom de to byene Minas Anor i vest og Minas Ithil i øst. Etter at Minas Ithil falt og ble til Minas Morgul ble Osgiliath beleiret og til slutt ble byen forlatt. Da ble hovedstaden flyttet til Minas Anor – som nå fikk det nye navnet Minas Tirith. I løpet av krigen om ringen ble Gondors menn hardt presset til å hindre at fienden brøt seg gjennom ved Osgiliath, men dette skjedde og alle styrkene ble trukket ut av byen like før slaget på Pelennor-enga på slutten av det tredje tidevervet. Etter at den ene ringen ble ødelagt i Dommedagsberg ble Osgiliath bygd opp på nytt, men den ble aldri like stor og praktfull som den en gang hadde vært. Minas Tirith forble hovedstaden og Kongens by.
Navnet Osgiliath er Sindarin for Stjernenes kuppel, noe som viser til byens viktigste og kjent bygning, nemlig en stor kuppel som en gang huset Osgiliaths palantír (Osgiliaths palantír gikk tapt i elva Anduin i løpet av Ættefeiden på kong Eldacars tid, T.T. 1437.)
I Peter Jacksons film To tårn, tar Faramir med seg Frodo, Sam og Gollum til Osgiliath, og der blir de vitner til et slag mellom Mordors orker og Gondors menn. Dette skjer ikke i boka To tårn.