jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
George Scott Railton

George Scott Railton (født 1849, død 1913) var en av Frelsesarmeens pionerer. Han var med på å grunnlegge Frelsesarmeen. George, som var sønn av en metodistpastor, mistet begge foreldrene i "feber" da han var bare 15 år gammel. 
George jobbet på egen hånd i London samtidig som han var på utkikk etter den opprinnelige metodismen, slik John Wesley hadde startet den. Da han fant den kristne misjon og William Booth, følte han at han hadde funnet det han var på utkikk etter.
George flyttet inn i familien Booths hjem og ble William Booths sekretær. Han hadde stor innflytelse på utviklingen av det som skulle bli Frelsesarmeens teologi, spesielt i Frelsesarmeens spesielle syn på sakramentene.
I 1880 overtok William Booths sønn Bramwell Booth stillingen som sekretær. George som brant for misjon og utfordret William Booth på at de skulle starte arbeidet i New York.
Siden Frelsesarmeen hadde mangel på mannlige offiserer valgte han ut kaptein Emma Westbrook og rekrutterte seks andre unge kvinner (Alice Coleman, Rachel Evans, Emma Elizabeth Florence Morris, Elizabeth Pearson, Clara Price og Annie Shaw) og trente dem opp som offiserer på båten på vei til New York.
George og "the lassies" gjorde stor suksess, uoffisielt hadde familien Shirley i Philadelphia startet Frelsesarmeen. George startet også opp armeen i Newark, New Jersey, her satte han igjen to unge kvinner til ledere. Han brøt snart opp og dro til St. Louis, Missouri for å starte opp arbeidet der, men dette lykkes ikke så godt. I 1881 trengte William Booth ham som misjonær i andre land.
Han hadde talent for språk og gjorde mange reiser til utlandet. Bl.a. besøkte han Frankrike, Sveits og Sverige mange ganger. Selv om han reiste mye og hadde ett travelt program ble han gift med Marianne Parkyn. Sammen fikk de barn og bodde i Margate.
George gjorde mange store tilskudd til Frelsesarmeens tidlige arbeid. Bla laget han sangbøker på zulu og tysk. Startet arbeid for mennesker som nettopp var kommet ut av fengsler. George hadde en spesiell forkjærlighet for Tyskland og var med å starte arbeidet der.
I 1906, etter ordre fra grunnleggeren, dro han til Kina for å se på mulighetene for å starte Frelsesarmeen der, det startet i 1915. 
George Scott Railtons helse hadde alltid vært dårlig. Den ble betraktelig mye verre i 1913, ett år etter at William Booth døde. Han reiste fortsatt og hadde et anstrengende program, blant annet med besøk til Frankrike, Nederland og Tyskland. Etter å ha løpt for å rekke ett tog, med tung bagasje, kollapset han og døde, bare 64 år gammel.
Mennesker fra hele verden kom for å være med om begravelse etter hans «forfremmelse til herlighet». Verdens ledere fulgte bilen som kjørte ham til hans siste hvilested. Da bilen passerte det britiske parlamentet, fikk ett av Frelsesarmeens hornorkester spille. Dette var første gangen på over 100 år at noe sånt hadde skjedd. 
George Scott Railton var William Booths åndelige sønn og ble begravet ved siden av Frelsesarmeens grunnlegger.


== Referanser ==
Bramwell Booth

Bramwell Booth (født 8. mars 1856, død 16. juni 1929) var William og Catherine Booths sønn. Han ble utpekt av sin far William Booth til å bli Frelsesarmeens andre general og verdensleder.
Han het egentlig William Bramwell Booth og var født i Halifax i Yorkshire i England som den eldste sønnen, av åtte barn, til William Booth og Catherine Booth. Han jobbet fulltid sammen med sin far i 1874 og var med da Frelsesarmeen ble startet i 1878.
I 1881 utnevnte general William Booth sin sønn til «Chief of the Staff of The Salvation Army» på norsk oversatt med stabssjef. Denne tittelen innehadde Bramwell helt til sin fars død i da han i farens testamente ble utpekt til den nye generalen.
Bramwell Booth ble gift med Florence Soper i 1882. De fikk sju barn sammen. Alle ble offiserer i Frelsesarmeen. De mest kjente er datteren Catherine Bramwell-Booth, som ble nesten 102 år gammel, og sønnen Wycliffe Booth. Begge ble kommandører, og Wycliffe var en meget populær leder av Frelsesarmeen i Norge tidlig på 1950-tallet. 
Bramwell Booth gav ut flere bøker bl.a. Echoes and Memories og These Fifty Years. Etter hans død ble mange av de åndelige artiklene han hadde skrevet samlet i andaktsboka Bramwell Booth Speaks.
I november 1928 ba Frelsesarmeens høye råd generalen om å gå av på grunn av sviktende helse. Bramwell Booth nektet dette. Frelsesarmeens høye råd kom da sammen i januar 1929, og vedtok at Bramwell Booth skulle pensjoneres "med generals rang og verdighet". Deretter valgte man en ny general. Det ble kommandør Edward Higgins som da var Bramwell Booths stabssjef. Bramwell Booth stevnet Frelsesarmeens høye råd for retten på grunn av dette, men i 1929 tapte han denne rettssaken. Etter dette har alle Frelsesarmeens generaler gått av enten ved oppnådd pensjonsalder eller på grunn av sykdom. Evangeline Booth etterfulgte Edward Higgins som Frelsesarmeens fjerde general. Prosedyrene rundt et valg av ny general i Frelsesarmeen er, ikke uberettiget, blitt sammenliknet med prosedyrene for valg av ny pave i Den katolske kirke.
Et kjernepunkt i konflikten var spørsmålet om hvordan en ny general i Frelsesarmeen skulle pekes ut. William Booth hadde selv pekt ut Bramwell som sin etterfølger, og Bramwell hadde også deponert en konvolutt hos Frelsesarmeens advokat med navnet til den han ville skulle overta. Høyst sannsynlig var det et av hans egne barn, trolig den eldste datteren Catherine Bramwell-Booth. En av dem som arbeidet mest intenst for at det skulle etableres en annen prosedyre for utpeking av ny general, var Bramwells søster Evangeline Booth.
Bramwell Booth ble pensjonert som Frelsesarmeens general "med full rang og verdighet", som det het i vedtaket Det høye råd fattet. 
Få måneder senere døde han, 73 år gammel. I 2009 ga John Larsson, som da var pensjonert fra stillingen som Frelsesarmeens verdensleder, ut boka 1929, der det fortelles nokså detaljert om de drøftingene og den maktkampen som foregikk i 1929 i forbindelse med Bramwell Booths avgang.
På Bramwell Booths gravstein så står det:

«Born 8th March 1856
Born of the Spirit 1863
Promoted to Glory 16th June 1929»


== Referanser ==
Rønne

Rønne er den største byen på den danske øya Bornholm og har som sådan mange viktige funksjoner for øya. Byen er administrasjonssenter for Bornholms regionskommune og har 13 737 innbyggere (2018).I Rønne finnes Bornholms Hospital, Bornholms Gymnasium, elverket, avisen Bornholms Tidende, slakteri og Sankt Nicolai kirke.
Kommunikasjonen med fastlandet skjer hovedsakelig med ferge til og fra Ystad sør i Sverige. Det er også fergeforbindelse til og fra Køge og Sassnitz i Tyskland.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Rønne – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Rønne Byportal
Den østerrikske utlandstjenesten

Den østerrikske utlandstjenesten er et alternativ til den østerrikske siviltjenesten og varer i 12 måneder. Den kan bli avtjent innenfor områdene Gedenkdienst (minnetjeneste), Sozialdienst (sosialtjeneste) og Friedensdienst (fredstjeneste).
Utlandstjenesten ligner den tyske Anderen Dienst im Ausland. Politikkvitenskapsmann Andreas Maislinger fra Innsbruck fikk idéen fra Aktion Sühnezeichen/Friedensdienste. Den første østerrikske siviltjeneren kunne tiltre minnetjenesten sin i museet Auschwitz-Birkenau den 1. september 1992.


== Gedenkdienst ==
Minnetjenesten er opptatt av ofrene for nasjonalsosalisme. Minnetjenester jobber på holocaustminnesteder som museer og forskningsinstitusjoner, for eksempel Simon Wiesenthal Center eller Yad Vashem.


== Sozialdienst ==
Sosialtjenestedeltakere arbeider i prosjekter som fremmer den økonomiske og sosiale utvikling til et bestemt land. De som tar sosialtjeneste jobber for eksempel med barn som må leve på gata eller på prosjekter for forbedring av drikkevannforsyningen i utviklingsland.


== Friedensdienst ==
Fredstjenestedeltakere er opptatt med tiltak som nytter veien til eller sikringen av fred i sammenheng med væpnet konflikter. De jobber for eksempel i Israel hvor de organiserer arbeidsgrupper rundt felles initiativer fra konfliktpartene.


== Finansiering ==
Den østerrikske republikken stiller enhver utlandstjenesteforening et viss budsjett til rådighet. Et beløp fra 10 000 euro blir regnet for hver utlandstjener. På grunn av denne begrensete økonomien er det ikke mulig for alle interesserte å avtjene en utlandstjeneste.
Austrian Memorial Holocaust Award (AHMA) er en utmerkelse innstiftet av den østerrikske organisasjonen Österreichischer Auslandsdienst. Prisen ble opprettet og første gang utdelt i 2006 og skal hvert år tildeles en person som særlig har bidrag til minnet om holocaust.
Siden 1992 har unge østerrikere avtjent «minnetjenesten» (noenlunde tilsvarende den norske siviltjenesten) sin i Argentina, Belgia, Kina, Tyskland, England, Frankrike, Israel, Italia, Litauen, Nederland, Polen, Tsjekkia, Ukraina, Ungarn og USA. På den måten viser unge østerrikere på mange steder i verden ansvar og avsky for forbrytelser som ble begått av østerrikske nasjonalsosialister.


== Prisvinner ==
2006 Pan Guang
2007 Alberto Dines


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Den østerrikske utenlandstjenesten
Minnetjenesten hos den østerrikske utenlandstjenestenØsterrikske Utlandstjenesten
Ian Woosnam

Ian Woosnam (født 2. mars 1958) er en britisk golfspiller som representerer Wales. Woosnam var en av «De fem store» europeiske golfspillerne, alle født innen 12 måneder fra hverandre, som alle vant major-turneringer og gjorde Europa konkurransedyktig mot USA i Ryder Cup. (De andre var Seve Ballesteros, Nick Faldo, Bernhard Langer og Sandy Lyle.)
Woosnam er født i Oswestry i England. Han er lav for å være mannlig golfspiller, 164 cm høy, men han er en kraftfull spiller. Han spilte som amatør i regionale turneringer i det engelske grevskapet Shropshire sammen med Sandy Lyle. Han ble profesjonell i 1976 og begynte å spille på Europatouren i 1979. Etter tre beskjedne sesonger tok karrieren av i 1982 da han vant Swiss Open og endte som nummer åtte på Europatourens pengeliste, Order of Merit. Etter dette ble Woosnam blant de ti beste på pengelisten hvert år fra 1983 til 1991, og igjen i 1993, 1996 og 1997; totalt 13 ganger.
I 2006 ledet han som kaptein det europeiske laget til seier i Ryder Cup.


== Eksterne lenker ==
(de) Ian Woosnam – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Ian Woosnam – PGA-touren 
(en) Ian Woosnam – Europatouren 
(en) Ian Woosnam – Japantouren 
(en) Ian Woosnam – Verdensrankingen
Kenzaburo Oe

Kenzaburo Oe (大江 健三郎 Ōe Kenzaburō) (født 31. januar 1935  i Uchiko i Ehime) er en japansk forfatter. Han ble tildelt Nobelprisen i litteratur i 1994.


== Biografi ==
Oe flyttet til Tokyo som attenåring for å studere fransk litteratur ved Universitetet i Tokyo. Han begynte sin skrivekarriere i 1957 mens han fremdeles var student, påvirket av den samtidige skrivekunsten i Frankrike.Oe har skrevet delvis selvbiografiske verker. Blant disse er Kojinteki na taiken (個人的な体験) fra 1964, som er historien om en mann som må takle at sønnen er tilbakestående. Oes egen sønn Hikari er hjerneskadet. Kojinteki na taiken ble oversatt til norsk av Masahiko Inadomi under tittelen Min egen sak.


== Nobelprisen ==
Oe ble i 1994 tildelt Nobelprisen i litteratur. Svenska Akademien begrunnet prisen med at Oe «med poetisk kraft skaper en imaginær verden, der liv og myte fortlettes til et rystende bilde av menneskets tilstand i dag».


== Politisk aktivisme ==
Oe er en sterk forkjemper for å beholde Japans pasifistiske paragraf 9 i grunnloven. Han er også en sterk kritiker av Japans keisersystem og er den eneste så langt (2019) som har avslått Kulturordenen av den grunn.


== Bibliografi ==

Oe på norsk:

個人的な体験 Kojinteki na taiken, 1964, på norsk som Min egen sak i oversatt fra japansk av Masahiko Inadomi (Gyldendal, 1968; engelsk tittel: A Personal Matter)
万延元年のフットボール Man'en gannen no futtoboru, 1967, på norsk som Tid for fotball , oversatt fra engelsk av Kari og Kjell Risvik (Cappelen, 1996, engelsk tittel: The Silent Cry)
M/Tと森のフシギの物語 M/T to mori no fushigi monogatari, 1986, på norsk som M/T og fortellingen om skogens under, oversatt fra japansk av Tone Sandøy (Cappelen, 1996)Det er utgitt en novellesamling: 
Lær oss å vokse fra vår galskap: Tre noveller fra Japan, oversatt fra japansk av Tone Sandøy (Cappelen, 1998) som inneholder følgende tre noveller: 

飼育 Shiiku (1957) Buskap
セヴンティーン Sebuntiin (1961) Seventeen
われらの狂気を生き延びる道を教えよ Warera no kyōki wo ikinobiru michi wo oshieyo (1969) Lær oss å leve med vår galskapI tillegg er to noveller inkludert i Japan forteller (red. Reiko Abe Auestad, De norske bokklubbene, 1996)

人間の羊 Ningen no hitsuji (1958), "Sauer", oversatt fra japansk av Claes Lykke Ragner
空の怪物アグイー Sora no kaibutsu Aguī (1964) "Himmelmonsteret Agui", oversatt fra japansk av Gry Engeseth


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Kenzaburō Ōe – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Kenzaburo Oe på Internet Movie Database 
(fr) Kenzaburo Oe på Allociné 
(en) Kenzaburo Oe hos The Movie Database 
(en) Kenzaburo Oe på Discogs 
(en) Kenzaburo Oe på Last.fm 
(en) Kenzaburo Oe på Genius — sangtekster
Operasjon afghansk falk

Operasjon afghansk falk var en norsk militær operasjon i Afghanistan som ble iverksatt 12. februar 2006 for å beskytte de internasjonale styrkene i International Security Assistance Force (ISAF) som fokuserte på gjenoppbygningen av landet. Operasjonen ble utført av F-16 jagerfly og omkring 80 norske soldater, som sammen med en nederlandsk avdeling etablerte en luftving, European Participating Air Forces (EPAF) Expeditionary Air Wing (EEAW).
Jagerflyene opererte fra Kabul internasjonale lufthavn (KAIA) i Kabul. 132 Luftving ved Bodø hovedflystasjon var oppsettende avdeling, men jobbet tett opp mot blant annet Fellesoperativt hovedkvarter, Luftforsvarets kompetanse- og utdanningssenter og Ørland hovedflystasjon. Operasjonen varte i tre måneder.


== Eksterne lenker ==
F 16-oppdraget i Afghanistan avsluttet hos regjeringen.no
Operasjon Afghansk Falk hos regjeringen.no
Operasjon Afghansk Falk hos fofo.no (Forsvarets Forum)
Vinderen

Vinderen (alternativ, eldre skrivemåte Vindern) er et strøk helt sydøst i bydel Vestre Aker i Oslo. Strøket er primært et boligstrøk og har mange eneboliger. T-banen har et stoppested her, Vinderen stasjon, som ligger på Holmenkollbanen. Ved T-banestasjonen finnes det også et mindre butikksentrum med ulike butikker og kafeer. 
Tidligere Vindern Conditori fra 1902, fra 1971 restauranter og næringsbygg, i Slemdalsveien 70 ble totalskadet i brann 13. til 14. august 2008.
Ambassaden til Kina og den indiske ambassadørens residens finnes i strøket.
Vinderens opprinnelige navn var Vindarvin, altså en «vin-gård». Førsteleddet kan ha vært et forsvunnet elvenavn, «Vind», på det som idag heter Sognsvannselven eller -bekken, som snor og «vinder» seg ned fra Gaustadskogen.


== Beliggenhet ==
Vinderen er avgrenset av Ring 3 i nordvest og nord, Sognsvannsbekken til Rasmus Winderens vei, deretter ned Rasmus Winderens vei til Sognsvannsbanen i øst, ned til Sognsvannsbanen møter Holmenkollbanen/Slemdalsveien inntil Jacob Hansens vei, deretter en tenkt linje rett vestover for denne i syd, til Ring 3. Dermed grenser strøket til Ris og Gaustad i nord, Gaustadbekkdalen og Blindern i øst, Frøen i sydøst, Borgen i syd, Smestad i sydvest og Grimelund i vest. 


== Galleri ==


== Se også ==
Vinderen skole
Vinderen stasjon
Vinderen sportsforening
Ris (Oslo)
Ris ungdomsskole
Slemdal
Grimelund


== Eksterne lenker ==
(en) Vinderen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Aftenposten: Kraftig brann på Vinderen.
Aftenposten: Har ikke kontroll på Vinderen-brann.
Aftenposten: Brann på Vinderen vil ikke gi seg.
Funkisvandring på Vinderen
Fylkesvei 657

Fylkesvei 657 (Fv657) går mellom Langevåg og Furneset i Sula. Veiens lengde er 8,2 km.


== Historikk ==
Opprinnelig fortsatte riksvei 657 fra Furneset til riksvei 14 Solevågseid. Da den direkte ferjeforbindelsen mellom Ålesund og Hareid bler nedlagt 1983 ble denne delstrekningen tilordnet riksvei 61.Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.


== Kommuner og knutepunkter ==


=== Møre og Romsdal fylke ===

Sula


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart
Vegliste Møre og Romsdal

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv657
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
Fylkesvei 654

Fylkesvei 654 (Fv654) går mellom Fosnavåg og Dragsund i Herøy. Veiens lengde er 19,1 km.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.


== Kommuner og knutepunkter ==


=== Møre og Romsdal fylke ===

HerøyUten navn 

Røyrasundvegen 

Uten navn 

Sandvikvegen 

Tjørvågvegen 

Tjørvåg gravplass
TuftevatnetAurvågvegen 

Myrvågvegen 


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart
Vegliste Møre og Romsdal

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv654
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldingerFlybild over Fosnavåg og Herøybrua
Fylkesvei 620

Fylkesvei 620 (Fv620) går mellom Leikanger i Stad og Åheim i Vanylven.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.


== Kommuner og knutepunkter ==


=== Vestland fylke ===

StadVestkappvegen 

Skorgevegen 


=== Møre og Romsdal fylke ===

VanylvenSkorgevegen 


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv620
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
Aurbekkholen

Aurbekkholen er et sted ved Tjuraåa i Grue kommune i Innlandet, like sørøst for Kirkenær. Stedet er nevnt på 1300-tallet i forbindelse med en badstue, og en eiendomshandel. Navnet er i bruk som slektsnavn.
Martini & Rossi

Martini (Martini & Rossi SpA) er en italiensk produsent av vermut med hovedkvarter i Torino. I USA selger selskapet sine varer under navnet Martini & Rossi, fordi martini også er navnet på en amerikansk cocktail.


== Historie ==
I 1847 startet en gruppe forretningsmenn startet produksjon av vin, brennevin og vermut i Distilleria Nazionale di Spirito di Vino utenfor Torino. Takket være Risorgimento var det økonomisk vekst i sikte, og selskapet ble raskt svært innbringende. Noen år senere sluttet Alessandro Martini seg til gruppen. Han hadde i 1830, bare atten år gammel, kjøpt et vinfirma, og hadde med seg viktige erfaringer. I 1863 ble Martini direktør sammen med Luigi Rossi, som hadde funnet opp en veldig subtil vermut, og Sola. Selskapet fortsatte å vokse, og takket være kongen av Piemontes patronat kunne det åpnes avdelinger i Genova, Cagliari og Narbonne. 
Samme år som Martini, Rossi og Sola tok over endret de navnet til Martini, Sola & Cia; det er årstallet 1863 som trykkes på etiketten som grunnleggelsesåret. De begynte å eksportere til hele verden, og vant en rekke priser. 
I 1879 døde Sola, og sønnene solgte alle sine aksjer i selskapet. Navnet ble da endret til Martini & Rossi. De begynte i 1870 å lage også andre produkter, blant annet Vino Canelli Spumante, en asti nå bedre kjent som Asti Martini. I 1868 fikk selskapet lov til å sette våpenet til Huset Savoia på etikettene av Victor Emmanuel II. Tilsvarende tillatelser ble gitt av Portugal, Østerrike, Spania og Storbritannia senere. Etter noen år til tillot Melbourne, Antwerpen og Mendoza at deres våpen ble brukt. Alle disse symbolene finnes fortsatt på selskapets etiketter. 
Da Alessandro Martini døde i 1905 tok Luigi Rossis tre sønner over selskapet. De lanserte to av de mest kjent produktene, Martini Extra Dry og Martini Bianco, og opprettet datterselskaper over hele verden. I 1922 ble selskapets navn offisielt endret til Martini etter at det en tid hadde vært i bruk uoffisielt.
Torodd Veiding

Torodd Veiding (født 5. desember 1954 på Notodden) er en norsk politimann. Han har juridisk embedseksamen fra 1981. Han var politimester i Asker og Bærum politidistrikt 2002–2012. Før dette tjenestegjorde han hos Justis- og politidepartementet og Svalbard sysselmannsembede. I 2012 gikk Veiding fra politimesterstillingen til en stilling som programdirektør i Politidirektoratet.


== Referanser ==
Prosjektdesign

Prosjektdesign er en tilnærming til prosjektarbeid som ligger nærmere en designprosess enn tradisjonelt prosjektarbeid. Prosjektdesign forutsetter at man har en kreativ grunnholdning i arbeidet. Et prosjekt blir aldri likt det forrige. Det finnes ingen fasit eller regler som ikke kan og bør utfordres fra tid til annen. Slik kan et prosjekt designes til best mulig å oppnå dets formål. 
Først og fremst forteller et prosjektdesign om prosjektets innhold, som ønskede resultater og effekter.  Videre beskriver det prosjektets ressursbehov, medarbeidernes roller (ansvar og oppgaver), regler for samhandling, og hvordan prosjektet skal evalueres.
Et prosjektdesign utvikles av menneskene som deltar i prosjektet og fungerer som en dynamisk plan gjennom de ulike prosjektfasene.
Galina Stepanskaja

Galina Andrejevna Stepanskaja (russisk Галина Андреевна Степанская, født 27. januar 1949) er en russisk tidligere skøyteløper. Hun representerte Sovjetunionen. 
Hun tok sølv i allround-VM i 1978 og 1979. 


== Personlige rekorder ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Galina Stepanskaja – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Galina Stepanskaja – Olympics.com 
(en) Galina Stepanskaja – Olympic.org 
(en) Galina Stepanskaja – Olympedia 
(en) Galina Stepanskaja – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Galina Stepanskaja – Speedskatingbase.eu 
(en) Galina Stepanskaja – SpeedSkatingNews.info 
(en) Galina Stepanskaja – SpeedSkatingStats.com 
(en) Galina Stepanskaja – TheSports.org
Quetzalcoatl

Quetzalcoatl, også kjent som Quetzalcotat, den fjærkledde slangen, var en av de høyeste guder i flere mellomamerikanske indianerkulturer, som hos aztekerne, toltekerne, mayaene, mixtekere, k'iche' og olmekere. 
Gudefiguren er den mektigste i meksikansk mytologi fra Sentral- og Sør-Amerika og var en prinsipiell guddom. Den nøyaktige betydningen og attributter for Quetzalcoatl-mytologien varierer noe mellom kulturer og gjennom historien. 
Ehecatl Quetzalcóatl var den fjærkledte slangeguden som foruten å være vindgud også ble assosiert med lærdom, sivilisasjon og kongemakt. Han ble dessuten assosiert med planeten Venus og med kalenderne. Forestillinger om en slik gud kan gå tilbake til olmekfolket, som regnes som grunnleggerne av Meso-Amerikas første sivilisasjon. Senere fikk han en fremtredende rolle i Teotihuacán, som var senteret for mesoamerikansk sivilisasjon i den klassiske fase. I ruinene av denne byen kan man fortsatt beskue fremstillinger av Quetzalcóatl. På aztekernes tid fungerte Cholula, som er en by i den meksikanske delstaten Puebla, som senter for kulten knyttet til denne guden, men det fantes også et Quetzalcóatl-tempel i Tenochtitlan som var en aztekisk by, grunnlagt 13. mars 1325. Byen heter i dag Mexico by og er Mexicos hovedstad. Aztekerne trodde at Quetzalcoatl var blitt sendt i eksil, og tilfeldighetene ville det at da spanjolen Cortés kom til Mexico, hadde de aztekiske prestene forutsett at Quetzalcoatl snart skulle komme igjen. Da spanjolene kom, med sine hester, skip, metallvåpen og hvite hud, trodde aztekerne at Cortés var Quetzalcoatl, og takket være denne misforståelsen klarte Cortés å ture frem i en lengre periode før aztekerne drev ham ut av Tenochitlan.
Quetzalcóatl har forandret seg gjennom tiden. Det gamle gudebildet er mesoamerikansk.  Ifølge noen beretninger dro Quetzalcóatl til slutt over havet mot øst hvorfra hans tilhengere venter at han en gang skal komme tilbake. 
Quetzalcóatl har blitt gjort til gjenstand for vakker kunst i hele verden og gjengis i forskjellige variasjoner. Han er uthugget i forskjellige stelae innen mesoamerikansk kultur og er avbildet i  prehistoriske kodekser. Disse er de originale gudebildene som arkeologer har funnet i Guatemala, Belize, Mexico og Honduras. Gudebildet er knyttet til bestemte farger gjennom historien innen de forskjellige kulturer og samfunnslag. 


== Eksterne lenker ==
(en) Quetzalcoatl – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Quetzalcoatl – galleri av bilder, video eller lyd på Commons