jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Palle Rosenkrantz-prisen

Palle Rosenkrantz-prisen er en årlig pris for beste kriminallitterære verk utgitt på dansk, uavhengig av opprinnelsesland. Den utdeles årlig av Det danske Kriminalakademi. Prisbeløpet var i 2007 på 7500 danske kroner.
Prisen har fått navn etter Palle Rosenkrantz (1867–1941), som antas å være Danmarks første kriminalforfatter.


== Liste over prisvinnere ==


=== Palle Rosenkrantz Ærespris ===
2002 – Anders Bodelsen, for samlet forfatterskap


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Palle Rosenkrantz-prisen hos litteraturpriser.dk
Jærstrendene landskapsvernområde

Jærstrendene landskapsvernområde ligger i jærkommunene Klepp, Hå, Randaberg og Sola   i Rogaland. Området strekker seg langs kyststripa fra Tungenes i nord til Ogna i sør.Området som består av flere separat beliggende lokaliteter, ble opprettet i 2003 og er på 34 km² landareal og 79 km² sjøareal. Området omfatter det 7 mil lange strekket fra Tungenes i Randaberg til Sirevåg i Hå, i tillegg til øyriket Håstein – Rott vest for Jæren. Landskapsvernområdet er opprettet på grunn av sitt egenartede kultur- og naturlandskap. Verneområdene omfatter 8 fugelfredningner, 10 plantefredninger og 4 naturminner i tillegg til landskapsvernkvalitetene.
Jærstrendene har et egenartet natur- og kulturlandskap med særpregede strandtyper. De geologiske, botaniske, zoologiske og kulturhistoriske elementene gir området særpreg, og landskapet som helhet er unikt i Norge. Det er stor variasjon i plantesamfunn, og en rekke sjeldne plantearter finnes i området. 
Deler av det vernede området inngår i Jæren våtmarksystem, som står på listen over internasjonalt viktige våtmarksområder under Ramsar-konvensjonen.  Innenfor sandstrendene er det store områder med sanddyner og en spesiell flora og fauna, flere av disse artene er truede arter.


== Referanser ==
Verulamium

Verulamium var den tredje største byen i Romersk Britannia. Den lå nær sentrum i dagens St. Albans i Hertfordshire, England. Det meste av området er dekket av parker og jordbruksland, men den moderne byen har spredd seg rundt det gamle Verulamium.
Før romernes erobring bodde den keltiske stammen catuvellaunerne på stedet. Deres leder, Tasciovanus, skal ha grunnlagt bosetningen, som hadde navnet Verlamion, som betyr «bosetning over myra». Dette er et av de eldste kjente stedsnavn i Storbritannia. 
Den romerske bosetningen fikk status som municipium, en slags bystatus, i ca. 50. Den vokste jevnt og trutt, med unntak av et tilbakeslag i 61 da den ble angrepet av Boudiccas styrker. Rundt 200 dekket den et areal på 0,5 km², omgitt av en dyp vollgrav og en mur. Den hadde et forum, en basilika og et teater. Store deler av byen ble ødelagt av brann i 155 og igjen ca. 250. Gjenoppbyggingen ble hovedsakelig gjort i stein i stedet for tre. 
Romernes styre i England endte tidlig på 400-tallet, og byen begynte da å forfalle. Den nye byen, St. Albans, vokste i stedet fram i åsen overfor Verulamium, der katedralen ligger.
Francis Bacon bygde på begynnelsen av 1600-tallet et hus innenfor de romerske murene, og han fikk tittelen baron Verulam. Senere ble hans tittel endret til vicomte St. Albans. 
Deler av flere bygninger er bevart, og ble utgravd av blant andre arkeologen Mortimer Wheeler og hans hustru Tessa Wheeler på 1900-tallet. Blant det bevarte er deler av bymuren, en hypokaust og deler av teatret. Man regner med at det fortsatt ligger mye under jordbruksland som ikke er grundig undersøkt av arkeologer. Det finnes også et museum som viser gjenstander fra romersk tid.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Verulamium – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Verulamium Museum
Jernlunge

En jernlunge, eller tankrespirator, er den eldste formen for respirator som sørger for at pasienten blir holdt i live vha. kunstig åndedrett.  Pasienten ligger inne i en «tank» – bare hodet er utenfor – og puster fordi trykket inne i «tanken» skiftet mellom å øke og å avta.  Når trykket øker, ble brystkassen presset sammen, mens den blir utvidet igjen når trykket synker. Prinsippet kalles også undertrykksventilering. Dette en virkemåte som ligger tett opp til det som er normalt, i motsetning til vanlig respiratorbehandling hvor luft presses ned i lungene med overtrykk.
Slike respiratorer er fortsatt i bruk, blant annet ved sykdommer hvor pasienten kun trenger respiratoren enkelte perioder og hvor man ønsker å unngå intubering.


== Se også ==
Respirator
Ordovikere

Ordovikene var en keltisk stamme som levde på De britiske øyer før romernes erobring. Deres hovedområde var i dagens Wales, mellom silurene i sør og decangelerne i nord. De ble beseiret av den romerske guvernøren Gnaeus Julius Agricola i et felttog i årene 77 og 78.De livnærte seg på jordbruk og sauehold, men hadde også en sterk militær tradisjon og levde i befestede bosetninger og fort anlagt på åsrygger. Deres motstand mot romerne ble for det meste styrt av Caratacus, som hadde gått i eksil hos ordovikene etter at hans egen stamme var blitt slått i slaget ved Medway i 43. Han ble krigsherre hos ordovikene og silurene og ble regnet som samfunnsfiende av romerne. Han ble beseiret i slaget ved Caer Caradock i 50 av romerske styrker under Publius Ostorius Scapula. Man antar at ordovikene led store tap i slaget, da de etter dette ikke lenger utgjorde en større militær trussel. 
I 70-årene gjorde de opprør mot den romerske okkupasjonen og knuste en kavaleriskvadron. Dette førte til en skarp reaksjon fra Agricola, som ifølge Tacitus utslettet hele stammen. Dette ser ut til å være korrekt, da det etter dette ikke finnes nye referanser til ordovikene. Eventuelle overlevende kan ha blitt opptatt i andre stammer, slik Caratacus hadde blitt tidligere. 


== Andre betydninger ==
I 1879 ga geologen Charles Lapworth navnet den ordovikiske periode til en geologisk periode, ettersom hans forskning var basert på steiner funnet i stammens kjerneområde.


== Se også ==
Liste over keltiske stammer


== Referanser ==


== Kilder ==
Cornelius Tacitus (1968). Agricola og Germania. Oslo: Aschehoug. 
[[Kategori
Aeolis

Aeolis (antikk gresk: Αἰολίς, Aiolís) eller Aeolia (Αἰολία, Aiolía, kan også skreves med som Æolis, Æolia) er det navn som i antikkens Hellas ble brukt om den greske bosetningen i den vestlige og nordvestlige delen av Anatolia (Lilleasia) langs kysten av Egeerhavet, og dessuten flere av øyene, særlig Lesbos. Aeolis utgjorde de sørlige delene av Mysia som omga det i nord, Jonia i sør og Lydia i øst. Disse områdene utgjør i dag, unntatt Lesbos, Tyrkia.


== Geografi og navn ==

Aeolis var oldtidsområdet langs vestkysten av Anatolia. Det strakte seg langs Egeerhavet fra inngangen av Hellespont, dagens navn Dardanellene, og sør til elven Hermos, dagens navn Gediz. Det hadde navn etter aiolere, en del av de som utvandret hit fra det greske fastlandet før 1000 f.Kr. Aeolis var imidlertid etnologisk og lingvistisk en enklave framfor en geografisk enhet. Området er ofte betraktet som del av den større nordvestlige regionen av Mysia.
Aiolerne var den ene av fire betydelige stammer i oldtidens Hellas som oldtidens grekere var inndelt i. Deres navn er avledet fra Aiolos, den mytiske stamfaren til aiolerne, og han var en sønn av Hellen, den mytiske stamfaren og patriarken til den greske nasjon og hellenerne (grekerne).


== Historie ==
En fortelling henviser til Aeolis mytisk fortid. I henhold til Homers beskrivelse, etter at Odyssevs hadde oppholdt seg hos kyklopene, nådde han fram til øya Aeolia som skaffet ham vestvinden Zephyr. 
I tidlig tider, ved 700-tallet f.Kr., var aiolernes tolv viktigste byer uavhengige og utgjorde et forbund, Dodecapolis: Kyme (også kalt for Frikonis), Larissae, Neonteichos, Temnos, Killa, Notion, Aegiroessa, Pitane, Aigai, Myrina, Gryneion, and Smyrna.Fra Aeolis ble det grunnlagt en del greske kolonier i det nordlige Egeerhavsområde: 

Samothrake, på øya av samme navn, kolonisert av aeoliere fra Lesbos ca. 700 f.Kr.
Ainos, ved kysten av Trakia
Sestos i HellespontenDen mest kjente byen var Smyrna (dagens tyrkiske by Izmir), men i 699 f.Kr. ble Smyrna en del av det joniske forbundet. De gjenværende byene ble erobret av Krøsus, konge av Lydia (styrte i tiden 560-546 f.Kr.). Senere ble etter hverandre erobret av perserne, makedonerne, Selevkideriket, og kongeriket Pergamon. 
Attalos III, den siste kongen av Pergamum, lot Roma få Aeolis i arv i 133 f.Kr.. Kort tid etter ble det gjort til en del av den romerske provinsen Asia. Ved delingen av Romerriket i 395 e.Kr., ble Aeolis gitt til Østromerriket og forble under bysantinsk styre fram til muslimene okkuperte området og er i dag en del av Tyrkia.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Bonanno, Pierluigi (2006): Aiolis. Storia e archeologia di una regione dell’Asia Minore alla fine del II millennio a.C., USA
Liste over keltiske stammer

Liste over keltiske stammer omfatter folkestammer i bronsealderens og jernalderens Europa som kan knyttes sammen ved at de snakket et felles språk, keltisk (selv om de var store regionale forskjeller og at ettertidens kunnskap er sparsommelig), og med angivelse av deres kjerneområde ut fra moderne geografiske navn. Listen nedenfor er ufullstendig.


== Frankrike ==
Gallere
Pariserne – sentrale Frankrike
Veneterne – Frankrike
Voconterne – Provence, Frankrike
Helveterne – Sveits


== Storbritannia ==
Atrebatene
Brigantene
Caledonerne
Cantierne
Carvetierne
Catuvellaunerne
Corieltauverne
Cornovierne
Dekeangliene
Demeterne
Dobunnerne
Dumnonierne
Durotrigene
Ikenerne – Norfolk
Novantaerne
Ordovikene
Pariserne
Regnensene
Selgovaerne
Silurene
Taxalerne
Trinovantene
Vacomagene
Veniconerne
Votadinerne


== Sentral- og Øst-Europa ==
Boierne – Ungarn og  Tyskland
Eraviscerne – Ungarn
Galatiere – det sentrale Tyrkia
Scordiscerne – Kroatia, Serbia


== Litteratur ==
Alberro, Manuel; Arnold, Bettina (2005): «Volume 6: The Celts in the Iberian Peninsula» i: e-Keltoi: Journal of Interdisciplinary Celtic Studies, University of Wisconsin – Milwaukee, Center for Celtic Studies.
Haywood, John (2001): Atlas of the Celtic World. London: Thames & Hudson. ISBN 0500051097 ISBN 978-0500051092
Kruta, Venceslas (2000): Les Celtes, Histoire et Dictionnaire. Paris: Éditions Robert Laffont, coll. Bouquins. ISBN 2-7028-6261-6.
Morse, Michael A. (2005): How the Celts Came to Britain. Druids, Ancient Skulls and Birth of Archaeolgy, Tempus Pub. Limited. ISBN 0-7524-3339-3


== Eksterne lenker ==
51 fullstendige verker av forfattere fra antikken (gresk og latin).
Julius Cæsar: De Bello Gallico (Gallerkrigen).
Ukjent forfatter: Kommentarer til Julius Cæsars De Bello Hispaniensi (Den spanske krig).
Plinius den eldre: Naturalis Historia, bøkene 3–6 (geografi og etnografi)
Strabon: De Geographica (geografi)
Caratacus

Caratacus (død ca. 54) var en keltisk krigsherre som ledet catavellaunernes og senere ordovikenes motstand mot romerne på De britiske øyer mellom år 43 og 50. Navnet han er kjent under er en romersk form av det keltiske navnet Caradoc. En alternativ skrivemåte er Caractatus.
Han var fra stammen catuvellaunerne, som bodde i området rundt dagens St. Albans. De ble fordrevet derfra da romerne grunnla Verulamium over den keltiske bosetningen Verlamion. Caratacus var antagelig yngste sønn av kong Cunebelin, kjent fra Shakespeares stykke Cymbeline. Under den indre maktkampen i stammen fulgte han lojalt sin onkel Epaticcus. 
Hans ry som kriger begynte med krigen mot atrebatene under kong Verica. Catuvellaunerne seiret, og Verica ba i et siste desparat forsøk på å redde sin stamme om hjelp fra romerne. Dette ble av keiser Claudius brukt som påskudd for å invadere De britiske øyer. Caratacus ledet sammen med sin bror Togodumnus motstanden mot romerne. Togodumnus ble drept i slaget ved Medway i år 43, og Caratacus måtte flykte. Stammen aksepterte romersk styre, men Caratacus valgte å kjempe videre. Han ledet styrker mot guvernøren Aulus Plautius i det sørlige England, og etterhvert i dagens Wales, dit han flyktet. 
I Wales organiserte han silurenes og ordovikenes motstand, og skapte store problemer for Plautius' etterfølger, Publius Ostorius Scapula. I år 50 klarte Scapula å slå ordovikene i slaget ved Caer Caradock, og Caratacus måtte flykte nordover. 
Han søkte tilflukt hos brigantene, som ble ledet av dronning Cartimandua. Men hun hadde alliert seg med romerne, og utleverte Caratacus for å bevise sin lojalitet. Etter å ha blitt tatt til fange ble Caratacus ført til Roma i lenker, og ble vist fram i en triumfparade. Han fikk lov til å tale til senatet, og gjorde der et så godt inntrykk at han ble benådet og fikk leve fritt i Roma. Man antar at han døde ca. 54. 
På De britiske øyer ble hans navn husket i flere århundrer, og i Historia Britonum blir en ellers ukjent konge oppgitt å være en etterkommer av ham. I de arthuriske legender blir Lot av Lothian, Orknøyene og Norge oppgitt som etterkommer av Caratacus.


== Referanser ==
Kvitsanden landskapsvernområde

Kvitsanden landskapsvernområde ligger i Røros kommune i Trøndelag. Området ble opprettet i 2004 og er på 0,4 km². Landskapsvernområdet er et av de største flygesandområdene i innlandet i Norge.


== Referanser ==
Hetti, Netti og Letti

Hetti, Letti og Netti er tre fiktive figurer i Disneys Andeby-univers.


== Opptreden ==
De opptrådte for første gang i en historie av Carl Barks i 1953, og kom til Norge i Donald Duck & Co nr. 6/1954. I denne historien hadde de imidlertid ikke navn. I Donald Duck & Co nr. 45/1961 kom de tilbake, men het da Hetty, Letty og Netty.
Hetti, Letti og Netti er en slags jenteversjon av Ole, Dole og Doffen, men de er like forskjellige som Dolly Duck er fra Donald Duck.


== Øvrig liv ==
Hetti, Letti og Netti er Grønnmeiser, som er Andebys jentespeiderklubb. De og Hakkespettene kommer ofte i konflikter. En gang utfordret Grønnmeisene Hakkespettene, og da valgte Hakkespettene brubygging som konkurranse. Det endte uavgjort, men Hakkespettene fikk mest ære, for landssjefen deres hadde sett hele konkurransen og lagt merke til alle gangene de måtte redde Donald Duck, som prøvde å hjelpe dem. En av de store tingene Grønnmeisene har klart å få til, er å få et gratis klubbhus hos Skrue McDuck, noe som neppe er så lett som det kan høres ut som.


== Hetti, Netti og Letti på andre språk ==
Dansk: Kylle, Pylle og Rylle
Engelsk: April, May and June
Finsk: Leenu, Liinu ja Tiinu
Fransk: Lulu, Lili et Zizi (eller Zaza) /Gamle og tidligere navn: Blanche, Julie et Aglaé.
Italiensk: Emy, Ely & Evy
Nederlandsk: Lizzy, Juultje en Babetje
Norsk: Hetti, Letti og Netti
Portugisisk: Lalá, Lelé e Lili
Spansk: Abril, Mayo y Junio (i Spania)
Svensk: Kicki, Pippi och Titti
Tysk: Dicky, Dacky und Ducky


== Kilder ==
April, May and June. www.duckman.pettho.com
Odd Iversen

Odd Helge «Ivers» Iversen (født 6. november 1945 i Trondheim, død 29. desember 2014 i Trondheim) var en norsk fotballspiller. Han spilte for Rosenborg Ballklub, Racing Mechelen og Vålerenga Fotball og var toppscorer i fire sesonger i norsk eliteserie. Fortsatt står Iversens rekord på 30 scoringer i én sesong fra 1968. Totalt scoret han 158 mål i eliteserien, og ligger med det på fjerdeplass på listen over mestscorende i norsk fotball. Iversen spilte 45 landskamper og scoret 19 mål på landslaget. Som liten spilte han mye fotball og basse.


== Karriere ==
Iversen vokste opp på Møllenberg. Han kom til Rosenborg Ballklub fra Idrettslaget Trond i 1964, og han debuterte på A-laget i 1965 i en andredivisjonskamp mot Fotballklubben Kvik. Rosenborg vant 8–0, og Iversen scoret hat-trick. Rosenborg rykket opp i eliteserien (1. divisjon) i 1967, og Iversen ble toppscorer i serien tre år på rad med 73 mål på 54 kamper. Han fikk sin landslagsdebut i en kamp mot Finland 1. juni 1967 (resultat: 2–0). I 1968 scoret Iversen seks mål i én kamp da RBK slo VIF 7–2. Totalt denne sesongen scoret Iversen 30 seriemål på 18 kamper. Han ble kåret til Årets spiller i norsk fotball av VG i 1968.Våren 1970 ble Iversen sammen med Harald Sunde utenlandsproff i den belgiske klubben Racing Mechelen, hvor han spilte frem til 1973. Han slet lenge med en skade, og situasjonen ble ikke bedre av at legen som behandlet ham sannsynligvis hadde sett sine bedre dager. Før han ble skadet sto han øverst på ønskelisten til den belgiske toppklubben RSC Anderlecht; som nummer to på listen hadde de Johan Cruijff. Iversen spilte for Rosenborg frem til 1975, da han gikk til Vålerenga Fotball, hvor han ble i fem år. Han avsluttet karrieren som fotballspiller i Rosenborg, hvor han igjen spilte fra 1980 til 1982.
Iversen spilte 45 landskamper og scoret 19 mål for Norge. Han scoret Norges mål da Norge slo Frankrike 1–0 i en VM-kvalifiseringskamp  i Strasbourg i 1968.I 1981 ble han tildelt Olavstatuetten.
Odd Iversen var far til den tidligere landslagsspilleren Steffen Iversen.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Odd Iversen (1975). Fotball er mitt liv: Odd Iversen forteller til Odd Vanebo. Oslo: Gyldendal. ISBN 8205084033. 
Bjørge Lillelien (1985). Saken er klar!. Oslo: Aschehoug. ISBN 8203152120. 
Sverre M. Nyrønning (1998). Høyt press: historien om Odd Iversen. Oslo: Aschehoug. ISBN 8203222196. 
Arnfinn Fagerli (1999). Norsk fotball-leksikon. Oslo: Orion. ISBN 8245803987. 
Anders Mølster Galaasen (2012). Steffen : Født til fotball. Kagge forlag. ISBN 9788248912163. 
Bjørn Sørenssen (1981). Årbok for Trøndelag. Trondheim: Trønderlaget. ISSN 0333-0419. 


== Eksterne lenker ==
(en) Odd Iversen på Internet Movie Database 
(en) Odd Iversen – UEFA 
(en) Odd Iversen – Transfermarkt 
(en) Odd Iversen – national-football-teams.com 
(en) Odd Iversen – EU-Football.info 
(no) Odd Iversen – Norges Fotballforbund 
(no) RBK-legender: Odd Iversen rbkweb.no
(no) Kongen er død – leve kongen
Sigurd Frisvold

Sigurd Frisvold (født 5. juli 1947, død 29. november 2022) var en norsk offiser (general) som var Norges forsvarssjef fra 1999 til 2005.Frisvold tok sin utdannelse i Hæren, i tillegg var han cand.mag. med fagkrets historie, statsvitenskap og samfunnskunnskap. Han startet sin militære karriere ved befalskolen for infanteriet i Sør Norge i 1966 før han gikk ut av krigsskolen i 1970. Han hadde deretter en rekke sjefsjobber i Forsvaret. Han var blant annet sjef for 2. bataljon i Brigaden i Nord-Norge i perioden 1987–1989, stabssjef i 6. divisjon i perioden 1989–1990 og stabssjef ved Forsvarskommando Nord-Norge i 1991. I perioden 1994–1995 var han sjef for Troms Landforsvar og deretter sjef 6. divisjon 1995–1996. Etter en periode som sjef for Forsvarskommando Sør-Norge i perioden 1996–1999, tok Frisvold over som forsvarssjef etter Arne Solli 30. april 1999. Hans tid som forsvarssjef var preget av reorganisering av Forsvaret og nedlegging av avdelinger og leirer, samt innføring av nye administrative tiltak, blant annet innføringen av logistikkelementet regional støttefunksjon.I desember 2004 varslet Frisvold at han ville gå av som forsvarssjef etter at han hadde vært sykemeldt flere ganger det siste året. Sverre Diesen ble utnevnt som hans etterfølger.


== Utmerkelser ==
Frisvold mottok en rekke norske og utenlandske ordener og dekorasjoner:

Kommandør med stjerne av Sankt Olavs Orden 2000, kommandør 1997
Forsvarsmedaljen med laurbærgren 1996
Forsvarsmedaljen 1992
Forsvarets medalje for internasjonale operasjoner
Vernedyktighetsmedaljen 1982
Storkorskommandør av den svenske Nordstjerneordenen 2003
1. klasse av den estiske Ørnekorsets orden 2004
Storkors av Finlands løves orden 2000
Storoffiser Den nasjonale fortjenstorden, Frankrike, 2002
Kommandør av Republikken Polens fortjenstorden 2001
MFO-medaljen (Multinational Force and Observer-medaljen) 1984
Minnemedaljen for fremme av Latvias medlemskap i NATO
Det frivillige Skyttervesens fortjenstmedalje
Det militære marsjmerke
Det militære skimerke
Norges idrettsforbunds idrettsmerke
KNBLO-medaljen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
 Wikiquote: Sigurd Frisvold – sitater
Kogge

Kogge er fra 1100-tallet en betegnelse på et fartøy med dekk og seil. Koggen er bred, høy og relativt kort. Navnet kommer fra det tyske ordet «Kugel» som betyr kule.


== Koggen og Hanseatene ==
Denne type skip ble utviklet av  Hanseforbundet i middelalderen, og Hanseatenes handelsskip var i hovedsak kogger. Koggene spilte betydelig rolle i  middelalderens skipsfart, ikke minst i Nordvest-Europa og Østersjøen.
Koggen ble i middelalderen brukt både som handelsskip og krigsskip. Den hadde overlegen lastekapasitet i forhold til de norrøne handelsskipene og utkonkurrerte derfor disse raskt.


== Skipstypen ==
Skipstypen hadde mast med råseil og var gjerne i overkant av 20 meter lang. En kogge hadde rett stevn og var bygd med flat bunn uten kjøl; dette gjorde det mulig for skipet å bli stående på bunnen ved fjære sjø uten å kantre, og det kunne anløpe grunne havner. Bunnen var kravellbygd; bordplankene ligger kant i kant uten overlapping. Skipssiden og stevnene var derimot bygd i klink, hvor bordene overlapper hverandre. Et annet kjennetegn ved en kogge er at de tverrgående bjelker, såkalte "beter" stikker ut gjennom skrogets sider. De eldste kogger hadde sideror, mens de senere fikk ror i akterstevnen.


== Marinarkeologiske funn ==
I Bremen havn ble det i 1962 funnet en godt bevart 23,5 m lang og 7,5 m bred kogge, som er dendrokronologisk tidfestet til ca. 1380. Den hadde 40 spant og høyden midtskips var ca. 5,3 m. Ved det påbygde akterspeilet var høyden ca. 7,5 m.


== Litteratur ==
Anton Wilhelm Brøgger (1950). Vikingeskipene : Deres forgjengere og etterfølgere. Oslo: Dreyer. s. 287–288. 
Line Dokkedal: "Kolding-kogge" (Skalk 2001, nr. 5, s. 9-13)
Karen Frifelt: "Bremerkoggen" (Skalk 1977, nr. 2, s. 16-17)
Hans Jeppesen: "Ummelandsfarer på afveje" (Skalk 1979, nr. 4, s. 3-8)
Jørgen Lønstrup og Ingrid Nielsen: "Mellem tvende have" (Skalk 1997, nr. 4, s. 20-30)
Ole Crumlin-Pedersen, Jørgen Steen Jensen, Anne Kromann, Niels-Knud Liebgott: "Koggen med guldskatten" (Skalk 1976, nr. 6, s. 9-15.
Ole Crumlin-Pedersen: "Cog-kogge-kaag, træk af en frisisk skibstypes historie" (Handels- og Søfartsmuseets årbog 1965; s. 81-144.


== Eksterne lenker ==
Ole Crumlin-Pedersen: "Cog-kogge-kaag, træk af en frisisk skibstypes historie" (Handels- og Søfartsmuseets årbog 1965; s. 81-144)
Rapport över undersökningen av Skanörskoggen.
Hans Jeppesen: "Kollerupkoggen, et vragfund i en ralgrav" (Handels- og Søfartsmuseets årbog 1979; s. 65-74)
Hansekogge på Deutschen Schiffahrtsmuseum
(en) cog – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Bilder
Giuseppe Antonio Brescianello

Giuseppe Antonio Brescianello (født ca. 1690 muligens i Firenze, død 1758 i Stuttgart) var en italienskfødt komponist. Han levde det meste av sitt voksne liv i Tyskland, og var i nesten 40 år hoffkapellmester ved det hertugelige hoff i Württemberg.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
http://www.oslopuls.no/cityguides/nav/review.jhtml?context=music&id=933055
Slupp

Slupp er et lite seilskip, ofte med én, to-delt mast, gaffelseil og tre forseil. Den har permanent baugspryd eller klyverbom. Sluppen ble i store trekk bygd og rigget som en kutter, men var mindre enn denne.


== Norske slupper ==
I distriktet Sunnhordland / Hardanger var også ordet «slupp» brukt om fartøy som og ble rigget med to master. Folk fra Sunnhordlandsdistriktet har fått stipend for å reise til Holland å studere hvordan  hollenderne bygde disse seilskipene. De tidlige sluppene hadde bare en mast, men etter hvert som de ble bruk i Nordsjøfiske ble alle bygd eller rigget med 2 master. Noen få var rigget med «stengerigg», en todelt mast som kunne tas ned, og klyverbom som kunne tas inn. 
De eldre sluppene kunne ha opptil 4 råseil, men i senere tid var det vanlig med en breifokk og noen få hadde rå toppsegl. Senere ble nesten alle rigget med «pålemast». Når motoren ble innført endret betegnelsen seg til kutter, «motorkutter» om disse norske sluppene.
Forskjellen på kutter og slupp gikk ofte på skroget, hvor smekkert det var, riggen var stort sett lik.


== Slupp som terminologi ==
Slupp brukes også i sjømilitær terminologi og betegner da en mindre skipsbåt (eventuelt med motor) for personbefordring. En slupp er mindre og lettere enn en barkasse.
I moderne seilsport og seiling er slupp en båt med én mast, hvor man har ett forseil og ett storseil, med mulighet for spinnaker.