jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Tsjekkoslovakisk ulvehund

Tsjekkoslovakisk ulvehund (FCI #332) er republikken Slovakias nasjonale hunderase. 


== Opprinnelse og alder ==
Tsjekkoslovakisk ulvehund er resultatet av et kynologisk forsøk som ble gjennomført mellom 1950 og 1965 i den tidligere tsjekkoslovakiske republikken. Formålet med forsøket var å studere flere generasjoners avkom etter ulv og schæferhund med hensyn til fruktbarhet, dominansnivå og tilpasningsdyktighet. Videre var formålet å studere arvbarheten i ulvens og hundens ulike karakteristika samt å sammenligne ulvens og hundens atferd samt å få statistikk på dette. Basert på de positive resultatene fra forsøket besluttet man å utvikle en rase som hadde de beste egenskapene til ulv og hund.
Rasen er internasjonalt godkjent av den internasjonale kennelunionen FCI, gruppe 1 seksjon 1. Gjeldende rasestandard skriver seg fra 1999.


== Utseende, anatomi og fysikk ==
Tsjekkoslovakisk ulvehund kan minne om den såkalte «grå» schæferhunden, mens den av utseende avviker både fra schæferhund og ulv. Hannhundene skal være minst 65 cm i skulderhøyde og veie minimum 26 kg. Tispene skal være minst 60 cm i skulderhøyde og veie minimum 20 kg. Pelsen er tett og har rette hår som skal ligge tett inntil huden. Den skal ha rikelig med underull vinterstid. Fargen er brun og gulaktig/grå med naturlig melering og lys maske. Hårlaget skal være lysere nederst på halsen, nakken og i bringen, samt under buken og nedre del på beinas innsider. Mørk grå maske tolereres.


== Bruksområde ==
Tsjekkoslovakisk ulvehund passer som bruks- og familiehund i de fleste sammenhenger.


== Lynne og væremåte ==
Rasen er reservert overfor fremmede og dempende i sin omgang med hunder.


== Annet ==
Den tsjekkoslovakiske ulvehunden er for tiden forbudt i Norge.


== Eksterne lenker ==
Politets hjemmsider: Anskaffe hund
Wolfdog.no Arkivert 19. oktober 2020 hos Wayback Machine.
LOV 2003-07-04 nr 74: Lov om hundehold (hundeloven)
Forskrift om hunder (Lovdata)
[1]
Cim Smyth

Cim Smyth (født i Alaska i USA) er en amerikansk hundekjører fra Big Lake i Alaska i USA. 
Smyth debuterte i hundesledeløpet Iditarod i 1996 da han var 19 år gammel, og han har deltatt 5 ganger i dette løpet. Hans beste plassering kom i 2006 da han ble nummer 12.
I 2004 vant han Tustomena 200.
I tillegg til hundekjøring jobber Cim Smyth som brannmann.


== Plasseringer i Iditarod ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Cim Smyth – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Cim Smyth – Iditarod Trail Sled Dog Race 
Biografiside fra Cabela
Jarlsberg travbane

Jarlsberg travbane er en travbane (totalisatorbane) på Auli 2 kilometer vest for Tønsberg og 1 kilometer fra Jarlsberg hovedgård i Vestfold. Banen ble etablert i 1935.
Banen har en lengde på 1000 meter og er Norges nest største. Den drives av Vestfold Travforbund. Jarlsberg Travbane har arrangert travløp siden 1935, og har i dag rundt femti kjøredager i året, hvor de fleste er på fredager. Et stort løp er Ulf Thoresens Minneløp for varmblodshester.


== Norgesrekorder på Jarlsberg Travbane ==


== Eksterne lenker ==
(en) jarlsberg travbane – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Travbanens nettsted
Minipille

Minipille er prevensjonsmiddel for kvinner i tablettform som inneholder progestin som virkestoff, i motsetning til p-piller, som kombinerer progestin med østrogen.


== Egenskaper ==
Minipiller virker vesentlig ved at sekretet i livmorhalsen blir mer seigt og ugjennomtrengelig for sædceller, samtidig som endometriet blir mindre mottakelig for implantasjon av befruktet egg. Progestiner gir også negativ feedback til hypofysens produksjon av luteiniserende hormon (LH), og bidrar dermed til hemming av eggløsningen.
De vanligste bivirkningene er uregemessig blødning. Blødningsmengden blir som regel mindre etter hvert, og hos mange forsvinner menstruasjonen fullstendig. Minipillen gir betydelig mindre risiko for alvorlige bivirkninger som venøs tromboembolisk sykdom (blodpropp), hjerteinfarkt og brystkreft enn preparater som inneholder østrogen. Det er ikke endelig avklart om minipille bidrar til slik risiko i det hele tatt, men den regnes som et relativt sikkert alternativ til kvinner som har økt risiko for disse tilstandene. Andre prevensjonsmidler som bare inneholder progestiner (p-sprøyte, p-stav og hormonspiral) har lignende effekt og bivirkninger som minipille.
I motsetning til p-piller hemmer ikke minipillen produksjonen av morsmelk, og er derfor et foretrukket prevensjonsmiddel til ammende.


== Bruk ==
Bruk av minipille starter på første dag i menstruasjonssyklus, og tas deretter daglig uten opphold.
På grunn av progestinenes korte halveringstid, er det vesentlig at minipillen tas til samme tid hver dag, senest 3 timer forsinket. Dette gjelder ikke minipiller som inneholder desogestrel (Cerazette). Brukt riktig, er minipillen like sikker som ordinære p-piller av kombinasjonstype.


== Minipiller tilgjengelig i Norge ==
Cerazette (Organon) Progestin: Desogestrel
Conludag (Pfizer) Progestin: Noretisteron


== Eksterne lenker ==
Norsk legemiddelhåndbok om minipiller
Bjørnholt videregående skole

Bjørnholt videregående skole er en videregående skole på Søndre Nordstrand i Oslo. Skolen ble etablert i 2007 som 8.–13. skole, det vil si en kombinert ungdomsskole og videregående skole. I 2016 ble grunnskolen og den videregående skolen splittet til to skoler.


== Studietilbud ==
Bjørnholt videregående skole har oppstarten tilbudt følgene utdanningsprogram: Medier og kommunikasjon Vg3, musikk, dans og drama, elektrofag og studiespesialisering. Skolen har fra 2009 hatt IB-linje (International Baccalaureate). 


== Bygningene ==
Skolens 28 000 kvadratmeter består blant annet av scener, lydstudio, idrettshall, auditorier, byggehaller, skolebibliotek og undervisningsrom. 


== Navnehistorikk ==
Byrådet i Oslo vedtok 14. desember 2006 at skolen skulle hete «Peer Gynt-skolen». Navnevalget var kontroversielt, da elever, det lokale bydelsutvalget, navnerådet, ungdomsrådet og eldrerådet ønsket et navn med lokal tilhørighet. Etter lang tids diskusjon gikk bystyremøtet 28. mars 2007 imot dette navnevalget, og ba byrådet gjøre om avgjørelsen. Skolen fikk i stedet navnet Bjørnholt, som tidligere tilhørte ungdomsskolen i samme område.


== Rektorer ==
2007– 2014: Petter Yttereng
2014– 2019: Else Birgitte Roscher-Nielsen
2019– 2023: Erlend Skåltveit
2023–: Marianne Tangen Bråthen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Skolens hjemmeside
Bjørnholtrevyen
BjørnholtMagasinet – Skoleavisen
Vincentinerne

Vincentinerne eller lasaristene (egentlig Misjonens kongregasjon, forkortes C.M.) er en katolsk kongregasjon. Den ble grunnlagt av St. Vincent de Paul i 1625.
Kongregasjonens viktigste formål er evangelisering av fattige, formasjon av kleresiet, og utenlandsmisjonene. Den har i overkant av 4 000 medlemmer, både prester og legbrødre. Det finnes også en søsterkongregasjon, vincentinerinnene,  og en gruppe for legkvinner.
Vincent de Paul stiftet kongregasjonen for at den skulle drive omsorg for de fattige i Paris. Det første hovedkvarteret var Saint Lazare i Paris – derav kallenavnet lasaristene. Den ble etterhvert en internasjonal orden. Først fikk den et annet hus i Paris og etablerte seg flere steder i Frankrike. Det ble også sendt prester som etablerte hus i Italia (1638), Tunis (1643), Alger og Irland (1646), Madagaskar (1648), Polen (1651) og Tyrkia (1783).
Etter at pave Alexander VII gav kongregasjonen høyere status i 1655, ble det utviklet ordensregler som bygget på jesuittenes regel. De ble publisert i Paris i 1668 under tittelen Regulae seu constitutiones communes congregationis missionis.
Ved utbruddet av den franske revolusjon ble St. Lazare plyndret av mobben, og kongregasjonen ble undertrykt. Den ble gjenopprettet av Napoleon i 1804 etter ønske av pave Pius VII, opphevet igjen i 1809 som følge av Napoleons feide med paven, og atter en gang gjenopprettet i 1816. Lasaristene ble utvist fra Italia i 1871 og fra Tyskland i 1873, under kulturkampen mot den katolske kirke. Senere er den blitt tillatt igjen i begge land.
I 2007 hadde mannskongregasjonen rundt 4.100 medlemmer, hvorav 3.200 er prester. De øvrige er lekbrødre.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
De østerrikske vincentinernes nettsted
Vinziwiki – Vinzentinische Enzyklopädie
Orkesterjournalen

Orkesterjournalen (etablert 1933) er et svensk tidsskrift om jazzmusikk, og også verdens mest langvarige jazztidsskrift.  Over tid har den antatt betegnelsen OJ, som også kan bety om jazz.  
Med Nils Hellström (1910–84) som tidlig redaktør antok OJ på 1930-tallet, en sentral rolle i utviklingen av svensk jazz, med kursvirksomhet, orkesterkonkurranser,  og formidling mellom utøver, konsertsteder og plateforlag.  I 1948 var de sentrale i etableringen av Svenska Jazzriksförbundet.  På 1950-tallet begynte Sveriges Radio jazzsendinger, med OJs journalister som medvirkende, eksempelvis Leif «Smoke Rings» Anderson og Ulf Linde.  
OJ har siden 1955 forestått den årlige utdeling av Gyllene Skivan, en høythengende jazzpris for Sverige, under ledelse av mangeårig redaktør i etterkrigstiden, Harry Nicolausson. 
Et utvalg kåserier fra OJ er å finne i Kåserier i Orkesterjournalen 1950-1953, av Ulf Linde & Lars Nygren.  


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
http://orkesterjournalen.com/ Arkivert 25. november 2017 hos Wayback Machine. –– hjemmeside
Anne-Lisa Amadou

Anne-Lisa Amadou (født 4. mars 1930 i Oslo, død 19. mars 2002 i Oslo) var en norsk litteraturforsker og litterær oversetter. Hun var professor i fransk litteratur ved Universitetet i Oslo fra 1970 til 1982. Dr.philos. på avhandlingen «Dikteren og hans verk. En studie i Marcel Prousts estetikk» fra 1966.   
Anne-Lisa Amadou gjorde et betydningsfullt arbeid som oversetter og kulturformidler. Hun mottok en rekke priser for sin oversettelse av Prousts romanserie På sporet av den tapte tid I-XII (1963–92), blant annet Bastianprisen, Fritt Ords pris og Norsk kulturråds oversetterpris. Hun ble også tildelt den franske ordenen Palmes Académiques.


== Verk ==
1965 Dikteren og hans verk - en studie i Marcel Prousts estetikk om Marcel Proust
1970 Tartuffes ansikt og andre essays om Molière
1978 Elleve franske romanstudier om Marcel Proust
1994 Å gi kjærligheten et språk om Sigrid Undset


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Anne-Lisa Amadou hos Norsk biografisk leksikon (snl.no)
Anne-Lisa Amadou hos Norsk Oversetterleksikon
Jon-Roar Bjørkvold

Jon-Roar Bjørkvold  (født 2. mai 1943 i Oslo) er en norsk professor i musikkvitenskap. 
Bjørkvold er mag. art. i musikkvitenskap fra 1969 med fagkretsen musikk, engelsk og russisk. Magisteravhandling om Mikhail Glinkas  romanser. Han ble dr. philos. i 1981 på avhandlingen «Den spontane barnesangen – vårt musikalske morsmål» som ble utgitt i 1985. 
Jon-Roar Bjørkvold ble ansatt som universitetslektor i musikkvitenskap  ved Universitetet i Oslo i 1970, professor samme sted fra 1982.


== Bøker ==
1979 Barnas egen sangbok
1979:"Barnesangen — vårt musikalske morsmål" (knyttet "Barnas egen sangbok")
1984:"Komponist og samfunn. Hanns Eislers musikk i lys av liv og skrifter, Schönberg og Brecht"
1985:"Den spontane barnesangen — vårt musikalske morsmål (doktoravhandling 1981, trykt 1985)
1988:"Fra Akropolis til Hollywood. Filmmusikk i retorikkens lys"
1989 Det musiske menneske
1998 Skilpaddens sang
2003 “Vi er de tusener...” – Norske musikkhistorier
2008 Foten trår, hjertet slår. Musikk — Mennesker — Mening. Lydok der Bjørkvold leser egne tekster i samspill med musikk


== Eksterne lenker ==
(en) Jon-Roar Bjørkvold på Internet Movie Database 
(no) Jon-Roar Bjørkvolds hjemmeside
Ida Blom

Ida Clara Blom (født Bonnevie, 20. februar 1931 i Gentofte i Danmark, død 26. november 2016) var en norsk historiker og professor i kvinnehistorie ved Universitetet i Bergen.


== Utdanning og virke ==
Blom var født og oppvokst i Danmark og flyttet til Norge i 1954. Hun ble uteksaminert ved Universitetet i Bergen i 1961 og disputerte ved samme institusjon i 1972 med avhandlingen Kampen om Eirik Raudes land. Hennes forskning omfattet politisk og sosial historie i det 19. og 20. århundre, med vekt på kvinnehistorie. Videre var Blom involvert i sammenlignende forskning på internasjonalt nivå med hensyn til statlig velferdshistorie og nasjonalstatenes historie.
Blom var ansatt ved Historisk fakultet ved UIB fra 1962 til hun gikk av med pensjon. I 1985 ble hun Norges første professor i kvinnehistorie, og dessuten styreleder for UIBs humanistiske kvinneforskningssenter.


== Verv og utmerkelser ==
I 1993 ble hun medlem av Det norske Videnskaps-Akademi, og i 1996 ble hun utnevnt til æresdoktor ved Københavns universitetet og dessuten  utenlandsk medlem av Kungl. Vitterhets Historie och Antikvitetsakademien i Sverige. Ida Blom ble sammen med Sølvi Sogner tildelt Sverre Steen-prisen i 2000 for Med kjønnsperspektiv på norsk historie (CAF, 1999). I 2006 ble hun æresmedlem i American Historical Association. Hun mottok Gina Krog-prisen i 2009. Ida Blom var også kommandør av St. Olavs Orden.
Ida Blom hadde gjennom årene flere internasjonale verv: Hun var medlem av UNESCO-kommisjonen i perioden 1983–'92, var en av grunnleggerne av og dessuten president for International Federation for Research in Women's History fra 1987 til 95, satt i redaksjonsrådene for flere internasjonale fagtidsskrifter og var hovedredaktør og medforfatter for Cappelens kvinnehistorie, som fikk Brageprisen i 1993.
I september 2008 ble Universitetet i Bergens bygg Allégaten 34 døpt Ida Bloms hus. Huset deles av Senter for kvinne- og kjønnsforskning og Senter for vitskapsteori.


== Bibliografi ==
1972 Kampen om Eirik Raudes land (dr.avh.)
1980 Barnebegrensning – synd eller sunn fornuft?
1983 Kjønnsroller og likestilling
1988 «Den haarde dyst»: Fødsler og fødselshjelp gjennom 150 år
1992 og 1993 Cappelens kvinnehistorie bind 1 – 3. Redaktør og medforfatter
1994 Det er forskjell på folk – nå som før
1998 Feberens ville rose. Tre omsorgssystemer i tuberkulosearbeidet 1900 – 1960
2012 Medicine, morality and political culture. Legislation on venereal disease in five Northern European countries, c.1870-c.1995En lang rekke artikler i norske og internasjonale fagtidsskrifter


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Ida Blom i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
(no) Publikasjoner av Ida Blom i BIBSYS
Inger Elisabeth Haavet Ja takk, begge deler! Ida Blom – en inkluderende kjønnshistoriker Minibiografi i Prosa 05|06
Universitetet i Bergen
Norsk biografisk leksikon
10 Questions with Professor Ida Blom
Gender as an analytical tool in global history pdf
Malurtslekta

Malurter er en gruppe planter som stort sett inneholder hardføre urter og buskvekster (stauder).
Plantene er flerårige.
De fleste er aromatiske med nesten nålelignende blader. Blomstene er små og sitter i klaser. 
Det vitenskapelige slektsnavnet Artemisia kommer fra gudinnen Artemis i den greske mytologien.
Navnet «malurt» kommer av en påstått evne til å kunne beskytte klær mot møll.
Ekte malurt brukes som krydder blant annet i brennevin.


== Eksterne lenker ==
(en) Malurtslekta – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Malurtslekta i Encyclopedia of Life 
(en) Malurtslekta i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Malurtslekta hos Artsdatabanken 
(sv) Malurtslekta hos Dyntaxa 
(en) Malurtslekta hos ITIS 
(en) Malurtslekta hos NCBI 
(en) Malurtslekta hos The International Plant Names Index 
(en) Malurtslekta hos Tropicos 
(en) Kategori:Artemisia – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Artemisia – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons
Artemisia Gentileschi

Artemisia Lomi, bedre kjent som Artemisia Gentileschi, (født 8. juli 1593 i Roma, død ca. 1653 i Napoli) var en  italiensk maler i barokken. Hun var datter av Orazio Gentileschi.
Hun regnes som en av Caravaggistene.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Artemisia Gentileschi vokste opp hos sin far Orazio Gentileschi, ettersom hennes mor Prudentia Montone døde da hun var liten.


=== Malerinne ===
Artemisia Gentileschi gikk først i lære hos sin far. Der studerte hun Caravaggio. Ettersom Artemisia ikke fikk studere ved kunstakademier, fikk faren arrangert videre lære for henne hos vennen Agostino Tassi. Da hun var nitten år gammel ble hun voldtatt av Tassi, og det resulterte i en syv måneder lang rettegang. Under rettegangen fikk hun utstå både anklageer om promiskuitet, inngående gynekologiske undersøkelser og tortur med tommeskruer under hennes vitnemål for å forsikre seg om at hun talte sant. Tassi ble til slutt dømd for voldtekt men fikk bare ett års fengselstraff.
Det var under denne turbulente tiden at hun malte et av sine mest berømte verker – Judith dreper Holofernes. Maleriet fremstiller den jødiske heltinnen Judith, som med sverdet i hånden skjærer hodet av Holofernes. Hendelsen er hentet fra Judiths bok. Det finnes syv utførelser av malerier malt av henne med dette temaet.I 1614 flyttet hun til Firenze. Der hadde hun et nært samarbeid med byens kunstakademi. Omkring 1620 flyttet hun tilbake til Roma, men i 1628 slo hun seg ned i Napoli.
I 1638 sluttet hun seg til sin far Orazio Gentileschi, som hadde reist til England og utførte sammen med ham noen store utsmykninger ved det engelske hoffet. Etter farens død i 1639, ble hun noe noen år i England innen hun vendte tilbake til Italia.I Napoli kom hun under Jusepe de Riberas innflytelse og i denne perioden malte hun blant annet religiøse sjangermalerier.
I maleriene «Judith dreper Holofernes» brukte Gentileschi maleteknikken chiaroscuro.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Christiansen, Keith, Orazio and Artemisia Gentileschi. New York: Metropolitan Museum of Art 2001.
Garrard, Mary D., Artemisia Gentileschi: the image of the female hero in Italian baroque art. Princeton: Princeton University Press 1991.
Garrard, Mary D., Artemisia Gentileschi around 1622: the shaping and reshaping of an artistic identity. Berkeley: University of California Press 2001.
Vreeland, Susan, Artemisias passion. Stockholm: Pan 2004.Maleri
		
		
		
		
		
		
		
		


== Eksterne lenker ==
(en) Artemisia Gentileschi – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Artemisia Gentileschi – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Anders Bratholm

Anders Bratholm (født 7. januar 1920 i Kristiania, død 8. juli 2010 i Bærum) var en norsk jurist. 
Han tok examen artium i 1940 og juridisk embetseksamen i 1948. Etter praksis som dommerfullmektig og studieopphold i USA, ble han universitetsstipendiat ved Universitetet i Oslo i 1952. Han fikk den juridiske doktorgrad i 1958 med avhandlingen Pågripelse og varetektsfengsling.  Etter noen år som sekretær i Fengselsstyret, ble han utnevnt til professor i rettsvitenskap i 1960, en stilling han hadde frem til han nådde aldersgrensen i 1990.
Under krigen levde Bratholm i dekning på et titall forskjellige steder og slapp unna tyskernes arrestasjon av studentene i 1942. Før han fullførte juss-studiet hadde han også erfaring som pressemann. Han var en av redaktørene i Avantgarden fredssommeren 1945, og redaktør av Dagningen fra 1945 til 1947. Han var i alle år en ivrig deltaker i samfunnsdebatten og i 1962 grunnla han det juridiske tidsskrift Lov og Rett der han var redaktør frem til 1990.
Bratholms juridiske felt var først og fremst strafferetten som han underviste i ved universitetet. Han var formann i Straffelovkommisjonen i en årrekke og medlem av en rekke andre offentlige utvalg. I forbindelse med de såkalte politivoldsakene i Bergen på 1970-tallet, ble Bratholm engasjert som leder av et offentlig granskningsutvalg, og utvalget konkluderte med at det hadde forekommet betydelig voldsanvendelse overfor arrestanter ved Bergen politikammer.
Et annet av Bratholms hovedinteressefelt var barns rettigheter, og han var aktiv for å få gjennomført ordningen med et Barneombud.Han ble utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden i 1994 og var medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi fra 1963.


== Bøker ==
1957 Pågripelse og varetektsfengsel (doktoravhandling)
1973 Sivil rettergang skrevet sammen med Jo Hov
1980 Strafferett og samfunn
1983 (1.utg.)/ 1990 (2.utg) Spesiell strafferett skrevet sammen med Johs. Andenæs
1986 Politivold. Omfang – årsaker – forebyggelse
1991 Straffeloven I skrevet sammen med Magnus Matningsdal
2008 Anders Bratholm, Ståle Eskeland – «Justismord og rettssikkerhet» – 287 sider – ISBN 978-82-15-01149-3


== Priser og utmerkelser ==
1990 Human-Etisk Forbund: Humanistprisen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Anders Bratholm i BIBSYS
Forskning.no Omtale av boka Juss og humanisme 17. 10.2004
Meitemarkfamilien

Meitemarker er en familie av leddormer som lever i jord, og er viktige for jordkvaliteten, fordi de drenerer og lufter jorda.


== Navn ==
Ordene «mark» og «makk» blir benyttet en del i dagligtale, for å referere til meitemark.


== Utseende ==
Meitemarker har ikke øyne, men lysømfindtlige celler (fotoreseptorer) i huden, særlig på den fremre delen av kroppen.
De største meitemarkene i verden finnes i Australia, og skal kunne bli flere meter lange.


== Levevis ==
Meitemarken lever av organisk materiale, som råtnende planterester. De drar med seg dødt løv ned under bakken, og er dermed med på å tilføre jorden ekstra næringsstoffer. De graver og lager ganger som gjør at det kommer luft ned i jorden. Dette er nyttig for plantene som vokser der.
Meitemarker finnes helst i feit, fin matjord, men de er nesten over alt, selv i ganske sandholdig eller sur skogsjord.
Meitemarken puster med huden. Alle levende celler må være i et fuktig miljø for å fungere. Derfor må meitemarken passe på at huden ikke tørker ut. Nede i jorden er meitemarken beskyttet mot solys, og det er nok fuktighet slik at hudcellene ikke tørker ut.
Når det er kraftig regnvær ser man ofte mange meitemark på overflaten. Grunnen til dette er uvisst, men det kan være at gangene til meitemarken blir fylt med vann slik at marken drukner. Mye kan likevel tyde på at dette hovedsakelig er for å finne maker. Observerer man meitemark som ligger helt eller delvis over bakken på fuktige, våte netter, ser man ofte to og to som henger sammen.


== Norske arter ==
Det er 19 arter i Norge. Den lengste kan bli 30 cm.
De vanligste er:

Stubbemeitemark  (Dendrobaena rubidus)
Mosemeitemark  (Dendrobaena octaedra)
Grønn meitemark  (Allolodophora chlorotica)
Skogmeitemark  (Lumbricus rubellus)
Stor meitemark  (Lumbricus terrestis) – den største norske arten, kan bli omtrent 30 cm lang.
Blå meitemark  (Octolasion cyaneum)
Rosa meitemark  (Aporrectodea rosea)
Lang meitemark  (Aporrectodea longa)
Grå meitemark  (Aporrectodea caliginosa)
Kompostmeitemark  (Eisenia foetida) - kan forveksles med den sporadisk innførte Eisenia andrei
Bekkemeitemark  (Eiseniella tetraedra)


== Referanser ==


== Litteratur ==
M. Weis Clausen. Regnorme (dansk). 84. Danmarks Fauna. 


== Eksterne lenker ==
(en) meitemarker – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) meitemarker i Encyclopedia of Life 
(en) meitemarker i Global Biodiversity Information Facility 
(no) meitemarker hos Artsdatabanken 
(sv) meitemarker hos Dyntaxa 
(en) meitemarker hos Fauna Europaea 
(en) meitemarker hos ITIS 
(en) meitemarker hos NCBI 
(en) Kategori:Lumbricidae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Lumbricidae – detaljert informasjon på Wikispecies
Santa Francesca Romana

Santa Francesca Romana, tidligere kalt Santa Maria Nova, er en kirke i Roma, dedisert til den hellige Fransiska av Roma. Kirken ligger ved  Forum Romanum i Rione Campitelli. Den har sin opprinnelse fra 800-tallet og ble ombygd i 1615 med en fasade av Carlo Lombardi. Ansvar for kirken har olivetanernes kongregasjon.


== Kilder ==
Claudio Rendina:Guida insolita ai misteri, ai segreti, alle leggende e alle curiosità delle Chiese di Roma (italiensk). Roma: Newton & Compton. 2000. s. 104–106. ISBN 88-8289-419-3. 


== Eksterne lenker ==
(en) Santa Francesca Romana (Rome) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons