jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Myldrebok

Myldrebok, også kalt vrimlebok, letebok og annet, er en bildebok for barn med store illustrasjoner som viser et mylder av figurer og ting.


== Kjennetegn ==
Ofte formidler ikke myldrebøkene en tradisjonell, kronologisk historie, men inneholder isteden forskjellige visuelle oppgaver. Bildene kan for eksempel skjule detaljer som leserne skal finne i mylderet eller kaoset, eller det kan være labyrinter som må løses. Slike bøker kan også kalles aktivitetsbøker. Myldrebøker kan samtidig ha et lett pedagogisk innhold og fortelle om visse temaer eller miljøer, for eksempel «byen», «dyrehagen», «på landet» og liknende.
Myldrebøkenes popularitet kan skyldes barns fascinasjon av å studere detaljer, deres oppdagerglede og sterke og levende fantasi. Myldrebøker vil dessuten kunne «leses» av barn som ikke selv kan lese, fordi innholdet ligger i bildene og innbyr betrakteren til fritt å gå på «oppdagelsesferd» i dem. Bøkene kan derfor behandles «anarkistisk», det vil si på tvers av en rettlinjet dramaturgi og uten innblanding av voksne. Myldrebøker og gjennomillustrerte oppgavebøker blir av enkelte med rette kalt «ligge-på-magen-bøker».


== Historikk ==
Tidlige forløpere for myldrebøkene er Det gamle Egypts rike veggdekorasjoner og middelalderens pedagogiske kirkekunst såvel som seinere tiders detaljerte malerier og innholdsrike plansjeverk. I denne tradisjonen står Pieter Brueghel den eldres nederlandske landsbytablåer fra 1500-tallet i en særstilling.


== Vår egen tid ==
Det er utgitt en rekke myldrebøker i nyere tid. Ofte baserer de seg på populære figurer, og bildene er gjerne i en lett tilgjengelig og underholdende tegnestil, ikke sjelden inspirert av tegneserier. Den britiske illustratøren Martin Handford skapte en internasjonal bestselger da han i 1987 gav ut myldreboka Where's Wally?, eller Hvor er Willy? på norsk. Boka ble laget slik at det gjaldt å finne hovedpersonen Willy som var delvis skjult blant alle detaljene i de store illustrasjonene. Boka ble fulgt av en serie bøker med den samme Willy-figuren, et enormt salg verden over og en egen TV-serie. 
Norske eksempler på myldrebøker er blant annet Kari Grossmanns mange populære ord- og pekebøker, Egil Nyhus' store aktivitetsbøker om Kaptein Sabeltann og Anna Fiskes Hallo jorda! (2007) og Hallo byen! (2009). 
I Tyskland anses forfatteren og tegneren Hans Jürgen Press (1926–2002) av flere som «myldrebøkenes far».


== Litteratur ==
Cornelia Rémi: Wimmelbooks. In: Bettina Kümmerling-Meibauer (ed.): Routledge Companion to Picturebooks, London, New York: Routledge, 2017, 158-168. ISBN 978-1-138-85318-8
Cornelia Rémi: Reading as Playing: The Cognitive Challenge of the Wimmelbook. In: Bettina Kümmerling-Meibauer (ed.): Emergent Literacy: Children's Books from 0 to 3, Amsterdam: John Benjamins, 2011 (Studies in Written Language and Literacy 13), 115-139. ISBN 978-9027218087


== Se også ==
Bildebok
Horror vacui, «overfylt» billedkunst
Antoinette Kristensen

Antoinette Kristensen, tidligere Anette Haukaas (født 1979 i Molde), er en norsk modell og artist.
Karrieren hennes startet da hun begynte å jobbe som modell som 14-åring. Hun ble kåret til Frøken Norge i 1999 og kom på en delt sjetteplass i Miss World samme år. Senere flyttet hun til Hollywood i USA for å jobbe videre som modell, men valgte etter hvert å heller satse på musikken. Til nå har hun spilt inn tre musikkvideoer.
Hun er også kjent for å ha vært kjæreste med den kjente proffbokseren Ole Klemetsen da hun bare var 16 år gammel.
Hun deltar i den norske TV-serien Norske Hollywoodfruer som sendes våren 2010 på TV3.


== Eksterne lenker ==
Her er de norske Hollywood-fruene
Morasteinen

Morasteinen er et svensk monument hvor svenske kongene ble valgt i middelalderen. Monumentet ligger på en eng i Mora i sognet Lagga i Knivsta kommune, omkring en mil sydøst for Uppsala. Stedet ligger bortimot midt i mellom de sentrale tingene for de gamle forhistoriske folkelandene eller småkongedømmene Attundaland og Tiundaland.


== Tinget ved Mora ==
Ved Morasteinen ble det holdt ting hvor de svenske kongene ble valgt og hyllet i middelalderen. Kongen stilte seg på en flat stein når han ble valgt og folket som hadde foretatt valget hyllet ham som bekreftelse.
I den eldre Vestgøtaloven ble det sagt (i et senere tillegg gjort av biskop Brynolf Algotsson i Skara en gang mellom år 1279 og år 1290): «Sveaer egho konung at taka ok sva vraekae.»
Upplandsloven og Sødermannaloven sier: «De tre folkelandene, det er Tiundaland, Attundaland og Fjädrundaland, skal først velge konge. Valget blir senere stadfestet gjennom først av lagmannen i Uppland og deretter av de andre lagmennene i riket, en etter en, dømde den nye kongen til hans verdighet, hvilket skjedde når han red Eriksgatan.»


== Konger som ble valgt ved Morasteinen ==
Magnus Ladulås, år 1275 den første konge som det finnes belegg for at han ble valgt ved Morasteinen.
Magnus Eriksson ble valgt den 8. juli 1319.
Albrekt av Mecklenburg, ble valgt år 1364 ved Morasteinen.
Karl Knutsson, ble valgt den 28. juni 1448.
Christian I, år 1457, var den siste som ble valgt ved Morasteinen.


== Morasteiner ==
Rett ved sto det andre steiner med innskrifter som fortalte om tidligere konger og deres valg. Når en konge var blitt valgt ble det plassert en mindre stein, en minnestein, på den store Morasteinen under denne kongens styre. Når en ny konge ble valgt ble minnesteinen plassert ved siden av Morasteinen. Morasteinen og minnesteinene ved Mora er altså helt forskjellige steiner. Noen av minnesteinene finnes fortsatt og blir oppbevart i dag i en bygning (se bilde) på stedet. Et fragment er kjent som steinen «Tre kroner» ettersom det er ett av de aller første kjente eksemplene på bruken av «Tre kroner» som svensk rikssymbol. Fragmentet er en del av minnesteinen fra da Albrekt av Mecklenburg ble valgt.
Selve monumentet Morasteinen ble ødelagt med hensikt en gang rundt år 1515. Gustav Vasa og Johan III skal begge hver for seg ha forsøkt å restaurere stedet, men uten hell. Det kan faktisk ha vært slik at Gustav Vasa har bidratt til at steinene har forsvunnet da han etterstrebet kongelig arverett istedenfor som ved tidligere gjennom valg av kongen.


== Morasteinenes bygning ==
Bygningen hvor steiner og fragmenter blir oppbevart har blitt tegnet av Carl Wijnbladh og ble oppført i 1770. Dets posisjon er N 59° 47′ 54", E 17° 46′ 47".


== Se også ==
Svithjod
Eriksgata
Kongehøydene
Gamla Uppsala
Sconesteinen, «Skjebnesteinen», en skotsk motsvarighet til Morasteinen
Ballymoney (distrikt)

Ballymoney er et administrativt distrikt i Antrim i Nord-Irland. Det har navn etter administrasjonssenteret Ballymoney. 


== Steder i distriktet ==
Ballymoney
Cloughmills
Dervock, Dunloy
Rasharkin
Erik Knutsson

Erik Knutsson var konge av Sverige 1208–1216. Han var sønn av kong Knut Eriksson av Sverige og av hans hustru (navn ukjent), og døde 10. april 1216 i hastig feber på Näs borg på Visingsö.
I 1205 kom Erik levende fra slaget ved Älgarås hvor hans tre brødrene ble drept. Han bodde deretter hos slektninger i Norge og samlet en ny hær, kom tilbake midtvinters i 1208 og beseiret kong Sverker Karlsson den yngre i slaget ved Lena. Erik ble valgt til konge samme år, men kroningen skjedde først i november 1210, rett etter slaget ved Gestilren da Sverkers danske tropper igjen ble beseiret og Sverker selv ble drept. Kong Eriks kroning er den aller første kroningen som man kjenner til i Sverige og ble utført av biskop Valerius, som for øvrig var en tidligere tilhenger av kong Sverker.
Erik ble gift i 1210 med Rikissa av Danmark, datter til Valdemar I av Danmark og Sofia av Novgorod. Å gifte seg dansk hadde en politisk hensikt for å bedre forholdene til Danmark som tradisjonelt hadde støttet Sverkerætten, mens Eriksætten tradisjonelt var støttet i Norge.
I den første fasen av sin regjeringstid hadde kong Erik en jarl ved navn Folke og dennes tilhengere blant stormenn ble med tiden kalt for Folkunger. Denne Folke døde allerede i slaget ved Gestilren.
Pave Innocens III tok i 1216 Sverige under sin beskyttelse og bekreftet kong Eriks rett til Sverige, men også til de områder han kunne erobre fra «hedningene». Tidligere hadde pave Innocens III vært på kong Sverker den yngres side. Brevet fra paven nådde derimot aldri fram til kong Erik da han døde 10. april 1216 og ble begravd i Varnhems kirke.
Som så mange av de svenske kongene i middelalderen er det svært lite som er kjent om kong Erik. I Vestgøtalovens kongeliste står det at han var en god årkonge, det vil si at avlingene var gode i hans tid. Banneret som kongen hadde ført under slaget ved Gestilren ble oppbevart hos lagmann Eskil Magnusson  i Skara og som han i 1219 overrakte som en hedersgave til den islandske stormannen og forfatteren Snorre Sturlason.


== Barn ==
Sofia Eriksdatter av Sverige, død 1241. Gift med Henrik Burwin III av Rostock (von Mecklenburg-Rostock).
Ingeborg Eriksdatter av Sverige, gift med Birger jarl.
Erik Eriksson, nedsettende kalt for «Erik den lespete og halte» (født 1216 etter farens død (posthumt)).


== Referanser ==
Joe Flanigan

Joe Flanigan (født 5. januar 1967 i Los Angeles i California) er en amerikansk TV-skuespiller, som har hatt langvarige gjesteroller i serier som Profiler, First Monday og Sisters, men er nok mest kjent for sin rolle som Maj./Lt. Col John Sheppard i serien Stargate Atlantis.


== Biografi ==
Joe Flanigan ble født i Los Angeles i California, men vokste opp på familiens lille gård i Reno i Nevada. Utdannelsen sin tok han ved Ojai Valley School og University of Colorado (med fordypning i Historie). Joe Flanigan begynte i utgangspunktet ikke sin karriere som skuespiller, men ble etter jobber som strekte seg fra bank til politikk og skribent for Interview Magazine; overtalt til å forsøke seg som skuespiller. Han bor for tiden i Vancouver, Canada med kona Katherine Kousi, tidligere skuespiller, og med sine to barn Aidan og Truman.


== Filmografi ==


=== Skuespiller ===


=== Forfatter ===


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Joe Flanigan på Internet Movie Database 
(sv) Joe Flanigan i Svensk Filmdatabas 
(da) Joe Flanigan på Scope 
(fr) Joe Flanigan på Allociné 
(en) Joe Flanigan på AllMovie 
(en) Joe Flanigan hos Turner Classic Movies 
(en) Joe Flanigan hos Rotten Tomatoes 
(en) Joe Flanigan hos The Movie Database 
(en) Joe Flanigan på TV.com Arkivert 20. mai 2019 hos Wayback Machine.
Ingeborg Hungnes

Ingeborg Hungnes (født 25. mai 1962 i Tønsberg) er en norsk sangerinne og skuespiller, kjent fra flere opptredener på riksdekkende fjernsyn, samt plateutgivelser.
Etter oppvekst i Molde tok hun utdannelse ved Norges musikkhøgskole (1990) og Østlandets Musikkonservatorium.  På 1980-tallet  hadde hun flere roller ved Nationaltheatret.   Hun fikk 3.-plass 
i Melodi Grand Prix 1989 med  "Et lite lys". I Melodi Grand Prix 1990 ble hun uten plassering i gruppen Damer og Herrer som sang "Østenfor Sol".  Utover 90-tallet
hadde hun roller ved Teatret Vårt i Molde.
I 1998 hadde hun ledende rolle på Kjell Habbestads Noahs Draum (Grappa). 
Det var Hungnes som var Beate Bø i  Hotel Cæsar (2003).
I 2004 var hun sentral i Lars Klevstrands Nomadesangar.
Ingeborg Hungnes er gift med komikeren Øystein Bache.  De har tre barn.


== Utgivelser ==
Toner fra Romsdal (Odin Records, 1993) med Terje Venaas bass.  Andre musikere var  Jon Christensen, Stian Carstensen og Bendik Hofseth.
Guds Mor i Mexico (Kirkelig Kulturverksted, 2000).  Tekster av Edvard Hoem,  produsert av Erik Hillestad, innspilt i katedralen i Oaxaca (1999) med tonesetting og orgelspill av Henning Sommerro og fløytespill av Mauricio Vicencio.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Ingeborg Hungnes på Internet Movie Database
Bürgelerkeramikk

Bürgelerkeramikk (tysk: Bürgeler Keramik) er keramikk framstilt i den tyske byen Bürgel i Thüringen. Bürgelerkeramikk kjennetegnes av en lys tone og en dekor med hvite prikker på dyp blå bunn. Leira hentes fra et lokalt leirtak, brenning foregår ved 900° og glasurbrenning ved 1200°.
Steintøystradisjonene i Bürgel går langt tilbake i tid; den eldste laugsordninga er fra 1660, og gjennom århundrene utvikla det seg en betydelig handverksvirksomhet her. Fra 1880-åra gikk etterspørselen etter handverksmessig framstilt keramikk tilbake, og Bürgel måtte tilpasse seg den nye tida. Resultatet var en industri der steingods ble produsert i fire større fabrikker etter industrielle metoder og med et mangfold av former og stilarter – for eksempel etterlikninger av greske vaser og fat fra italiensk renessanse.
I de økonomiske kriseåra etter 1929 stansa produksjonen i de store fabrikkene, og bare mindre pottemakerier overlevde. På 1960-tallet slo flere pottemakere seg sammen til større produksjonsfellesskap. Samtidig økte interessen for det blå-hvite steingodset fra Bürgel både i Tyskland og utenlands, og den tradisjonelle dekoren ble etter hvert et kjennemerke for «Echt Bürgeler». Det som kom ut av den industrielle omstillinga etter DDRs oppløsning, var to aksjeselskaper og noen familiebedrifter.
I dag produseres Echt Bürgeler i 4 bedrifter og 6 enkeltmannsforetak. I Berlin, Leipzig og noen andre tyske byer finnes egne utsalgssteder for bürgelerkeramikk. Produsentene har i seinere år alliert seg med profesjonelle formgivere, og arbeider med å kombinere tradisjoner med nye former og ny dekor.


== Eksterne lenker ==
Echt Buergeler
Parallell (geometri)

Parallell er et uttrykk i geometrien som beskriver forholdet mellom to (eller flere) linjestykker eller  plan/flater som tilfredsstiller Euklids parallellpostulat. 


== Euklids postulat ==
Utgangspunkter er de to rette linjene a og b. Linje b er parallell til linje a hvis følgende tre setninger er tilfredsstilt:

Hvis hvert punkt på b har eksakt samme avstand til ett punkt på a.
Hvis b er i samme plan som a, og hvis a og b strekkes uendelig i begge rettinger uten å krysse hverandre.
Hvis a og b blir krysset av en rett linje (en tenkt linje t) i samme plan som a og b, og vinklene mellom hver linje og t i krysspunktet er likDisse setningene beskriver linjestykker som er parallelle. For parallelle plan gjelder det at de to planene må befinne seg i det samme 3-dimensjonale rom.


== Figurer med parallelle sider ==
Følgende geometriske figurer har to eller flere parallelle linjen eller plan

Parallellogram
Rombe
Kvadrat
Rektangel
Tvangsekteskap

Tvangsekteskap er en betegnelse på et ekteskap som blir gjennomført til tross for at minst én av partene er motvillig. I norsk samfunnsdebatt oppfattes tvangsekteskap ofte som synonymt med arrangert ekteskap.
Arrangerte ekteskap må anses som det normale over store deler av verden, gjennom det meste av den kjente historien. I Vest-Europa fant idéen om spontan kjærlighet som grunnlag for ekteskap først fotfeste med romantikken. Det kan likevel argumenteres for at arrangerte ekteskap har vært det normale helt opp mot vår tid. «Arrangementet» kunne bestå i at to kandidater etter avtale mellom foreldrene ble ført sammen i forbindelse med fest eller høytid. Graden av press overfor de unge kunne variere med de økonomiske og sosiale gevinstene som måtte ligge i forbindelsen mellom de to familiene. Skikken har trolig holdt seg lengst i høyere sosiale lag.
Forestillingen om tvang oppstår typisk når et miljø der arrangerte ekteskap er blitt oppfattet som normalt konfronteres med det moderne, vestlige samfunnets frihets- og kjærlighetsidealer. Nåtidig ungdom med ikke-europeisk innvandrerbakgrunn kan oppfatte et arrangert ekteskap som tvang, der deres foreldre, i likhet med tidligere generasjoners vesteuropeere, ville oppfatte det som en naturlig plikt eller praktisk løsning.
I Norge er det mulig å kreve skilsmisse ved dom hvis man har vært utsatt for tvangsekteskap, uavhengig av hvem som har utøvd tvangen.


== Se også ==
Arrangert ekteskap


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Regjeringens nettside om tvangsekteskap
Privat ressursside om tvangsekteskap
Bombylioidea

Bombylioidea er en gruppe av lavere fluer som omfatter tre familier, humlefluer, kulefluer og Nemestrinidae. Bare de to første finnes i Norge.
De har alle kort, kraftig kroppsform og store vinger. De fleste artene har en mer eller mindre lang sugesnabel, og mange er tett hårete.
Larvene er parasitter på ulike slags leddyr, som edderkopper (kulefluer og noen humlefluer), gresshopper (de fleste Nemestrinidae), gjødselbille-larver (noen Nemestrinidae) og bier og veps (mange humlefluer).
Hunnene legger ikke eggene direkte på vertsdyret, men sprer dem rundt der vertene ferdes. Dette gjør at hver enkelt nyklekt larve har små sjanser til å finne en vert. Fluene kompenserer for dette ved å legge svært mange egg, opptil 5000 for hver hunn. Artene i denne gruppen er mest tallrike i varme og tørre områder og vi har ganske få arter i Norge.


== Eksterne lenker ==
(en) Bombylioidea hos Fossilworks
Empidoidea

Empidoidea er en artsrik gruppe (overfamilie) av fluer. Gruppen omfatter de store familiene dansefluer, styltefluer og buskdansefluer Hybotidae, og de artsfattige dvergdansefluer Atelestidae og Microphoridae. Alle familiene finnes i Norge.
Empidoidea er små til middelsstore, slankbygde fluer med lange og kraftige bein.
De voksne fluene er ofte rovdyr, men besøker også blomster. Noen grupper danner svermer, mens andre sjelden flyr, og foretrekker heller å løpe rundt i vegetasjonen.
Larvene er sylindriske, glatte og blanke, og lever vanligvis i jorden.


== Eksterne lenker ==
(en) Empidoidea – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(sv) Empidoidea hos Dyntaxa 
(en) Empidoidea hos Fossilworks 
(en) Empidoidea hos ITIS 
(en) Empidoidea hos NCBI 
(en) Kategori:Empidoidea – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Empidoidea – detaljert informasjon på Wikispecies
Lonchopteroidea

Lonchopteroidea er en gruppe (overfamilie) av fluer som bare omfatter den artsfattige, men vanlige familien spissvingefluer. Disse fluene kan kjennes på sine tilspissede vinger, er rødbrune på farge og lever tallrikt i strølaget på bakken.


== Eksterne lenker ==
(en) Lonchopteroidea hos ITIS
Bilruta Os-Bergen

AS Bilruta Os-Bergen var et privat transportselskap i Hordaland, opprinnelig opprettet som jernbaneselsap i 1893. Selskapet trafikkerte Nesttun–Osbanen fram til 1935. Fra 1927 hadde selskapet både tog- og busstilbud fram til jernbanen ble nedlagt i 1935. Etter dette var selskapet et rent rutebilforetak.
Opprinnelig var Bilruta Os-Bergen en avlegger av det privateide jernbaneselskapet A/S Nesttun-Osbanen, som ble opprettet i 1893. Dette var den første jernbanen i Norge som ble bygget og drevet med privat kapital og risiko. Staten ble imidlertid etter hvert en av de største aksjonærene i selskapet. Selve jernbanedriften gikk etter hvert godt, men gjelden var stor, og det ble aldri betalt ut noe utbytte til aksjonærene. Toppen av trafikkmengden kom omkring 1920. Etter 1924 gikk driften med underskudd som følge av synkende passasjertall, og det ble klart at selskapet ville gå under om ingenting ble gjort.
Som en konsekvens av dette kjøpte Nesttun-Osbanen åtte busser og materiell fra konkurrenten Brødrene Hatlestad i 1927. 
Jernbanen fortsatte å gå med underskudd, og selv om staten i 1929 dekket deler av tapet kunne ikke jernbanedriften reddes. Den 1. september 1935 gikk den siste turen på Osbanen, og bussene overtok trafikken. Busstrafikken gikk med overskudd allerede fra starten. Driften fortsatte etter nedleggelsen av jernbanen som et rent busselskap, under navnet Automobil-ruten Osøren-Bergen. I 1937 kjøpte selskapet godsruten til Steffen Irgens Hagevik, som startet 1933. I 1946 moderniserte selskapet navnet til Bilruta Os-Bergen.
I årene fram til 2. verdenskrig økte trafikken sterkt, og bilparken vokste. Under krigen økte passasjertallet og selskapet fikk store overskudd, dels takket være samtrafikk med Det Midthordlandske Dampskibsselskab, og kunne eliminere all gjelden etter jernbanedriften. 
Press fra myndighetene om en samordning av busstrafikken i Fana og Os, resulterte i at Bilruta Os-Bergen fusjonerte med Bilruta Fana-Bergen og Bilruta Milde-Bergen 16. oktober 1964, og dannet Bilruta Fana-Os-Milde.


== Arkiv ==
Arkivmaterialet etter Bilruta Os-Bergen (A-3815) og datterselskapet Os Bensin & Service (A-3831) finnes ved Bergen byarkiv. Arkivet etter Os-Bergen L/L spenner over en periode fra 1894 til 1966. I møtebøker og årsmøteprotokoller finnes opplysninger om driften fra 1935-66. Her finnes pensjonsforsikringspoliser, timetabeller for jernbanen 1910-1934, noe regnskap fra 1894-1965, forrådsprotokoller 1895-1929, samt en udatert film fra AS Nesttun-Osbanen. Etter datterselskapet Os Bensin & Service finnes møtebøker for perioden 1986-1994 og noe regnskap fra 1957-1984.


== Litteratur ==
Hodne, Fritz og Ola Honningdal Grytten: Sporveien i Bergen. Bergen 1997
Marthinussen, Olav (red.): 80 år på sporet. Nytt Spor jubileumsnummer 1977
Myrvoll, Siri: Fra Triangelen til Duo. Små gløtt inn i Bergen Sporveis historie. Bergen 1998


== Eksterne lenker ==
Bilruta Os – Bergen - oppslagsverket oVe, artikkel av  Egil Foldøy og Kjerstin Kragseth, Bergen Byarkiv.
Oscar for beste film

Oscar for beste film (engelsk: Academy Award for Best Picture) er en filmpris som utdeles ved den årlige oscarseremonien. Vinneren velges ut blant ti nominerte kandidater (tidligere fem). I listen nedenfor er vinneren i uthevet skrift og de øvrige nominerte er oppført i en egen kolonne. Prisen blir utdelt året etter det som er oppgitt i listen. 


== Vinnere og nominerte ==


== Milepæler ==


=== Milepæler relatert til skuespill ===
Ironomyiidae

Ironomyiidae er en liten familie av fluer som ligner sterkt på flatfotfluene. 
Bare én nålevende art, Ironomyia nigromaculata, er kjent. Den lever i eukalyptus-skog i det sørøstlige Australia. 
Familien synes å ha vært mer tallrik før, for 22 arter er beskrevet fra fossiler, alle fra den nordlige halvkulen. Nesten ingenting er kjent om biologien til disse fluene, men larvene lever i strølaget mellom eukalyptus-blader.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen tovinger (Diptera)
fluer, (Brachycera)
Underordenen høyere fluer (Cyclorrhapha)
Gruppen Aschiza
Overfamilien Platypezoidea
Familien Ironomyiidae
Slekten Ironomyia White, 1916
Ironomyia nigromaculata White, 1916  – eneste nålevende art
Slekten Cretonomyia McAlpine, 1973  – én art beskrevet fra fossiler
Slekten Eridomyia Mostovski, 1996  – to kjente, fossile arter
Slekten Hermaeomyia Mostovski, 1996  – ti kjente, fossile arter
Slekten Palaeopetia Zhang, 1987  – ni kjente, fossile arter


== Kilder ==
Evenhuis, N.L. 1997. Australian/Oceanian Diptera Catalog.
Evenhuis, N.L. 1997. Fossil Diptera Catalog.


== Eksterne lenker ==
(en) Ironomyiidae i Encyclopedia of Life 
(en) Ironomyiidae i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Ironomyiidae hos Fossilworks 
(en) Ironomyiidae hos NCBI 
Ironomyiidae – detaljert informasjon på Wikispecies