jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Ndebele

Se også nordndebele og sørndebele.
Ndebele, mer korrekt nord-ndebele (nordndebele: amaNdebele) er et bantufolk i sørlige Afrika som deler en felles kultur og språk. Deres historie begynte da zuluriket til kong Shaka delte seg i to tidlig på 1800-tallet, og under ledelse av Mzilikazi, en tidligere høvding under Shaka, forlot riket. Under hans ledelse dro de misfornøyde zuluene ut for å erobre og herske over høvdingdømmene i det sørlige Ndebele. Der overtok de navnet og identiteten til det eksisterende riket.I løpet av en urolig periode i Ngunifolkets og Sesotho-Tswanas historie kjent som Mfecane, bevegde mzilikazikrigerne på opprinnelig rundt 500 seg vestover til dagens by Pretoria hvor de grunnla en bosetning som ble kalt for Mhlahlandlela. Deretter bevegde de seg nordover i 1838 til dagens Zimbabwe hvor de overkjørte rozvifolket og til sist etablerte seg i området som i dag er kalt for Matabeleland. Det omsluttet den vestlige og sørvestlige delen av landet. I løpet av denne innvandringen ble et stort antall av de erobrede lokale samfunnene og enkeltmennesker absorbert i ndebelenasjonen, tilpasset seg deres språk og kultur. Historisk kom de assimilerte folkene fra sørlige ndebele, swazi, sotho-tswana, og etniske grupper fra amaLozwi/rozvi.Nord-Ndebele kaller seg selv amahlabezulu som betyr «avstikkere fra zulu». Dette navnet stammer fra deres voldelige deling fra zuluene. I senere år har befolkning av ndebelere i Zimbabwe sunket på grunn av gukurahundi, et folkemord som ble utført av regjeringen i Zimbabwe på ndebelene og sekundært på grunn av migrasjon til andre land, særlig Sør-Afrika på leting etter jobb og som en effekt av gukurahundi og den økonomiske krisen som har grepet Zimbabwe siden 2000.Mange mennesker som for tiden identifiserer seg som ndebeler er faktisk av shona-opprinnelse, ncuber, moyoer og mange andre. Kalanga, venda, nambia og tonga er forskjellige grupper som har egen identitet. Før 1650 var matabele-regionen sentrum for folk som generelt ble kalt rozvi av moyo-klanen med deres administrative senter ved Khami (Zhame). De fleste av disse folkene ble absorbert i det som blir kalt matabele.
I midten av 80-årene fant det sted en lite omtalt massaker i Matabeleland i Zimbabwe, hvor ca. 3000 mennesker menes omkommet . I 1990-årene blokkerte shonaregjeringen for investeringer i Matabelelands vannforsyning .


== Litteratur ==
Scouting on Two Continents, av Frederick Russell Burnham.  LC call number: DT775 .B8 1926. (1926)
Migrant Kingdom: Mzilikazi's Ndebele in South Africa, R. Kent Rasmussen (1978)
Mzilikazi of the Ndebele, R. Kent Rasmussen (1977)
The Zulus and Matabele, Warrior Nations, Glen Lyndon Dodds, (1998)
Historical Dictionary of Zimbabwe, Steven C. Rubert og R. Kent Rasmussen (3. utgave, 2001)
The future Rhodesian" av Ashley Mbonisi Ndlovu (2015) 14:53, 17. april 2016 (UTC)


== Referanser ==


== Se også ==
Ndebele (språk)
Mashonaland

Mashonaland er en region i det nordlige Zimbabwe. Det er hjemlandet til shona-folket.
Idag er Mashonaland oppdelt i tre provinser, med en samlet befolkning på rundt tre millioner:

Mashonaland West
Mashonaland Central
Mashonaland EastMashonaland omfatter svært forskjelligartede områder. 
I nord, mellom Zambezi og en linje Karoi-Mount Darwin ligger et karrigt og vanskelig tilgjengelig fjellområde. Der er det store naturreservater og viltbeskyttelsesområder. 
Sør for denne linjen ligger intensivt utnyttet åkerland med elver og irrigasjonskanaler. Her dyrkes tobakk, mais, hvete, bomull og sitrusfrukter. 
På linjen Bindura-Harare-Kadoma ligger  Great Dyke, et geologisk brudd og vannskille. Her er det mange gruver der det utvinnes kull, jern, krom, kobber og andre metaller, og dessuten diamanter og mange halvedelsteiner. 
Zimbabwes president til 2017, shonaen Robert Mugabe, hadde sin politiske maktbase i Mashonaland.
British South Africa Company

British South Africa Company (BSAC) ble etablert av Cecil Rhodes gjennom sammensmeltningen av Central Search Association og Exploring Company Ltd og fikk en kongelig kontrakt i 1889. Selskapets direktører bestod blant andre av hertugen av Abercorn, Rhodes selv og finansiereren Alfred Beit. Rhodes håpet at BSAC ville promotere kolonisering og økonomisk utnyttelse over store deler av det sør-sentrale Afrika, som en del av «kappløpet om Afrika». Dog var hans hovedfokus syd for elven Zambezi, i Mashonaland og kystområdene østenfor, hvorfra han trodde portugiserne kunne bli fjernet ved hjelp av betaling eller makt, samt i Transvaal som han håpet ville komme tilbake under britisk kontroll.Selskapet ble gitt makt til å inngå avtaler med afrikanske herskere som kong Lobengula, til å opprette banker, til å eie, drive og gi eller distribuere land og til å opprette en politistyrke (British South Africa Police). Til gjengjeld gikk selskapet med på å utvikle territoriet det kontrollerte, å respektere eksisterende afrikanske lover, å tillate fri handel innenfor dets territorium og respektere alle religioner. 
Selskapet rekrutterte sin egen hær og angrep og beseiret matabelene og shonaene nord for Limpopoelven. Det var første gang britene brukte Maxim maskingevær i kamp. Selskapet eksproprierte, og i de følgende tre tiårene administrerte, et territorium som selskapet gav navnet Zambezia, og senere Rhodesia. Dette området tilsvarte det som i dag er republikkene Zambia og Zimbabwe. 
Den kongelige kontrakten ble fornyet i 1914 på betingelse av at bosettere i Rhodesia ble gitt økte politiske rettigheter. I 1922 gikk selskapet i forhandlinger med regjeringer i Unionen Sør-Afrika som ønsket å overta territoriet. Planen ble veltet av koloniens bosettere som i stedet krevde status som selvstyrt koloni i Sør-Rhodesia (dagens Zimbabwe) og som protektorat i Nord-Rhodesia (dagens Zambia).
BSAC klarte ikke å skape nok profitt til å betale sine aksjeeiere avkastning før etter at det mistet administrativ kontroll over Rhodesia i 1923. I 1933 solgte BSAC sine rettigheter til å lete etter mineraler sør for Zambezi til den rhodesiske regjeringen, men beholdt rettighetene over mineralforekomster i Nord-Rhodesia. De beholdt også selskapets eiendeler i gruver, jernbane, eiendommer og landbruk over hele det sørlige Afrika.
Selskapet ble i 1964 tvunget til å overgi sine mineralrettigheter til regjeringen i Zambia, og året etter ble BSAC slått sammen med Central Mining & Investment Corporation Ltd og The Consolidated Mines Selection Company Ltd og dannet et gruve- og industriselskap kjent som Charter Consolidated Ltd hvor eierne av BSAC eide over en tredjedel av aksjene.


== Referanser ==


== Kilder ==
Rasmussen, R. K., & Rubert, S. C., 1990. A Historical Dictionary of Zimbabwe, Scarecrow Press, Inc., Metuchen, NJ, United States of America.
Haryana

Haryana  (hindi हरियाणा, punjabi: ਹਰਿਆਣਾ,) er en delstat i det nordlige India. Den grenser i nord mot Punjab og Himachal Pradesh, i øst mot Uttaranchal og Uttar Pradesh, i syd og vest mot Rajasthan. Uttar Pradesh og Haryana omslutter hovedsstadsterritoriet.
Hovedstaden i Haryana er Chandigarh.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Haryana – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Sverkerætten

Sverkerætten var en av to ætter eller slekter som slåss om kongsmakten i Sverige mellom ca. 1130 og 1250. Navnet kommer fra den første kongen i ætten, Sverker den eldre. Sverkerætten døde ut på mannssiden i år 1222 med Johan Sverkersson. Den andre ætten var Erikætten.
Sverkerætten var tradisjonelt sett orientert mot Danmark mens Erikætten på samme vis orienterte seg mot Norge for allianser og støtte.
Under den første Sverker, kalt «den eldre» for å skille ham fra den senere Sverker den yngre, skal dyrkningen av åsatroen, eller sett fra et kristen synsvinkel, hedenske guder, ha opphørt og døde ut i Sverige. 
Det ble anlagt flere klostre på denne tiden, som Alvastra kloster i Østergøtland, Nydala kloster i Småland, Varnhems kloster og Gudhem kloster i Vestergøtland hvor munker og nonner ugifte skulle tilbringe sine liv med å tjene den kristne guden. Man begynte også å innføre bispestift. 
Et pavelig sendebud, kardinal Nicolaus av St. Alban, kom til Sverige for å innvie en erkebiskop. Men sveaerne og gøtene kunne ikke komme overens i noen av de viktige møtene for å kunne utse en erkebiskop og på hjemreisen etterlot det pavelige sendebudet Pallium (erkebispekåpen) hos biskopen i Lund.
Zé Roberto

Zé Roberto, egentlig José Roberto da Silva Júnior, (født 6. juli 1974) er en brasiliansk tidligere fotballspiller. Han har en fortid i Portuguesa, Real Madrid, Flamengo, Bayer Leverkusen,  Bayern München og Santos
Ze Roberto spilte for Brasil under VM 1998, og var også med i troppen til VM 2006 i Tyskland, der han blant annet scoret et mål i åttendedelsfinalen mot Ghana.
Han ble hentet tilbake gratis til Bayern München før sesongen 2007/08. Bayern München stilte som krav at han måtte legge opp som landslagsspiller, for å kunne konsentrere seg fullt og helt om Bayern München.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Zé Roberto – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Zé Roberto på Instagram 
Zé Roberto på YouTube 
(de) Zé Roberto – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Zé Roberto – FIFA 
(fr) Zé Roberto – LÉquipe 
(en) Zé Roberto – Transfermarkt 
(en) Zé Roberto – national-football-teams.com 
(en) Zé Roberto – WorldFootball.net 
(en) Zé Roberto – FootballDatabase.eu 
(de) Zé Roberto – fussballdaten.de 
(en) Zé Roberto – Soccerway 
(en) Zé Roberto – PlaymakerStats.com 
(de) Leverkusen who's who
Sonja Hagemann

Sonja Agnes Weyergang Hagemann (født 6. september 1898 i Oslo, død 17. oktober 1983) var en norsk litteraturhistoriker og litteraturkritiker.
Hagemann var Dagbladets første barnebokkritiker, en beskjeftigelse hun hadde fra 1946 til 1971. Hun foreslo selv for avisen at den burde innføre litteraturkritikk av barnebøker, og hun hadde som uttrykt mål å utvikle en faglig fundert kritikk av barnebøker. Hun er fremfor alt kjent for det banebrytende trebindsverket Barnelitteratur i Norge. Det første bindet kom i 1965, det siste ble ugitt i 1974. 
Hagemann mottok i 1980 Norsk kulturråds ærespris.


== Bibliografi ==
Hvorfor leser vi? – sakprosa (1947)
Henrik Wergelands hustru, Amalie Sofie Bekkevold  – sakprosa (1960)
Jørgen Moe, barnas dikter – sakprosa (1963)
Hjertets geni. Henrik Wergelands diktning for barn – sakprosa (1964)
Barnelitteratur i Norge inntil 1850 – avhandling (1965)
Mummitrollbøkene. En litterær karakteristikk – sakprosa (1967)
Jeg er så glad hver julekveld. En bok om Marie Wexelsen, salmedikter og opprører – sakprosa (1968)
Elling Holst. Norske barnerims plass i den fellesnordiske tradisjon – sakprosa (1969)
Barnelitteratur i Norge 1850-1914 – sakprosa (1970)
Barnelitteratur i Norge 1914-1970 – sakprosa (1974)
Henrik Wergelands mor, Alette Dorothea Thaulow – sakprosa (1976)
Klassisk barnelitteratur. Før oss – 1 og 2, veiledning for lærere – lærebok (1977)
De tegnet for barna. Norske kunstneres illustrasjoner i bøker for barn – sakprosa (1986) (posthumt utgitt)


== Se også ==
Sonja Hagemanns barne- og ungdomsbokpris


== Referanser ==
Himachal Pradesh

Himachal Pradesh (hindi: हिमाचल प्रदेश) er en delstat nordvest i India. Den grenser i nord og nordvest mot Jammu og Kashmir, i øst mot Tibet, i sydøst mot Uttaranchal, i syd mot Uttar Pradesh og Haryana, i sydvest mot Punjab.
Mesteparten av delstaten ligger over 6 700 meter over havet. Fordi 40% av delstaten består av skog, gir det grunnlag for trevareindustri.
Hovedstad er Shimla som under britisk styre var kjent som Simla og fungerte som sommerhovedstad.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Himachal Pradesh – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Himachal Pradesh – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Zippo

Zippo er et registrert varemerke for lightere som er blitt produsert siden 1932 av Zippo Manufacturing Company i mer enn 400 millioner eksemplarer. Grunnmekanismen har i prinsippet ikke blitt endret siden de første lighterne ble laget, men selv skallet, som er platt og rektangulært forekommer i tusentalls forskjellige farge- og motivvarianter.
Hvis lighteren etterfylles med (nafta) og man bytter ut veke og ildstålet (en liten stift av auermetall) regelmessig, kan en Zippo fungere i mange år, og selskapet tilbyr en livstidsgaranti – hvis en Zippo-lighter går i stykker lover selskapet å enten reparere den eller bytte den ut gratis.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Zippo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Zippo – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
David Montgomery

David Montgomery (født 6. november 1948 i Bangor i Nord-Irland) er en britisk medieinvestor. 
Fra 1973 til 1976 arbeidet han som redaktør for avisen The Daily Mirror. I 1976 gikk han over til The Sun, der han ble frem til 1980. Senere arbeidsgivere inkluderte Sunday People, News of the World (1982 – 1987) og Today (1987 – 1991). Ved siden av sin journalistiske yrkeskarriere, var han forretningsfører for den private TV-stasjonen "Satellite Television PLC" (1986 – 1991) og "London Live TV" (1991/92).
I 1990-årene ble han kjent som forretningsfører for Mirror Group. Etter at mediebaronen Robert Maxwell døde under uklare omstendigheter i 1991, overtok Montgomery 1992 ledelsen av det britiske avishuset. Til tross for synkende opplag lyktes det Montgomery å øke børsverdien kraftig, blant annet gjennom innsparingstiltak og nedbemanning. De tøffe forretningsmetodene gav ham tilnavnet «Rommel». Han trakk seg i 1999 etter uenighet med styret.
I dag er Montgomery best kjent som investor via selskapet Mecom. Han eier aviser i flere europeiske land. I 2003 kjøpte han irske Local Press Group, som han solgte to år senere. I Tyskland overtok han Berliner Zeitung i oktober 2005. I Norge ble Montgomerys navn med ett kjent da det i juni 2006 ble kjent at Orkla hadde besluttet å selge mediedivisjonen, Orkla Media, til Montgomerys Mecom.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
"Ich bedrohe Sie nicht." Intervju med David Montgomery i Berliner Zeitung, 26. oktober 2005 (tysk).


=== Nett-TV ===
Et kritisk blikk på Montgomery på Dagsrevyen i 2006 (26. juni 2006, NRK)
Ryfoss

Ryfoss et lite bygdesentrum i Vang kommune i Valdres i Innlandet fylke. 
I Ryfoss ligger blant annet Fossevang hotell og Ryfoss Misjonshus.

Severdigheter}}
Høre stavkirke ligger 2 km nord for Ryfoss.
Ryfossen (Vang) 


== Referanser ==
Erikætten

Erikætten var den ene av to ætter eller slekter som kjempet om kongsmakten i Sverige mellom 1130 og 1250. Navnet på ætten kommer fra den første kongen, Erik den hellige. Den andre ætten var Sverkerætten.
Erikætten støttet Varnhems kloster og mange av ættens medlemmer er begravd der.
Eriksættens siste konge var Erik Eriksson den lespete og halte som døde barnløs i 1250 og med ham døde ætten ut på mannssiden. Eriks søstersønn, Valdemar Birgersson, sønn av Birger Jarl, arvet kronen, som i sin tur ble med vold overtatt av Valdemars bror Magnus Ladulås.
Varnhems kloster

Varnhems kloster i Varnhem, Vestergøtland i Sverige, ble grunnlagt i 1150 av cisterciensermunker fra Alvastra kloster i Østergøtland. Klosteret i Varnhem ble støttet av Erikætten og mange av ættens medlemmer er begravd ved klosteret. 
I 1234 ble klosteret herjet av brann og ble lagt i ruiner, en katastrofe som gikk over i en vekst- og blomstringsperiode ettersom Birger Jarl og middelalderens velholdne stormenn tok initiativ til å finansiere en oppbygging av klosteret, denne gangen vakrere og prektigere enn tidligere.
Klosterets eiendommer ble konfiskert i 1527 og klosterbygningene ble brent av danske tropper i 1566 under Den nordiske syvårskrig. Kirken ble bygget opp igjen i løpet av 1600-tallet av Magnus Gabriel De la Gardie, som anla et familiemausoleum der, men de øvrige klosterbygningene fikk forfalle. Kirken ble restauret grundig mellom 1911 og 1923 og mellom 1921 og 1929 ble det gjort arkeologiske utgravninger i hele den sentrale delen av klosteret. Videre utgravninger ble utført i 1976 og 1977.
I dag gjenstår kun Varnhems kirke, idyllisk omgitt av ruiner. Antallet turister som besøker Varnhem er mangedoblet takket være Jan Guillous bøker om Arn.
Cistercienserordenen fulgte den samme grunnplan for alle klostrene de bygde, noe som betyr at uansett hvilken klosterruin man finner kan man lett lokalisere de ulike rommene og salene.
Klosterkirken har følgende eldre antikviter:

Altertavle: 1706
Alteroppsats: 1673
Benkinnredning: 1672
Døpefont: 1200-tallet
Lektere: 1673
Prekestol: 1673Kjente personer begravd på Varnhem

Knut Eriksson av Sverige
Erik Knutsson av Sverige
Erik Eriksson den lespete og halte
Birger jarl, hans hustru Mechtild av Holstein og hans tidligdøde sønn Erik Birgersson av Sverige.
Bjørn Näf, ridder, riksrådsmedlem og lærer for Magnus Ladulås.
Magnus Gabriel De la Gardie, død 1686


== Eksterne lenker ==
FMIS Varnhem 94:1–Riksantikvarieämbetet
Alvastra kloster

Alvastra kloster i Alvastra i Østergøtland ble grunnlagt i 1143 av munker fra Cistercienserordenen i Clairvaux i Frankrike. Disse ble invitert av kong Sverker den eldre og hans norske hustru Ulvhild Håkonsdatter.


== Historie ==
Munkene fra samme orden og samme følge grunnla sannsynligvis parallelt Nydala kloster i Småland. Klosteret i Alvastra kom med tiden til å grunnlegge ytterligere tre klostre i Sverige: Varnhems kloster, Julita kloster og Gudsberga kloster.
I 1312 ble klosterbygningene herjet av brann og det skjedde på nytt på begynnelsen av 1400-tallet. Den hellige Birgitta og hennes ektemann levde en stund i klosteret på midten av 1300-tallet, og det er trolig at Birgitta ble inspirert av cisterciensermunkenes ordensregler da hun senere formulerte sine egne klosterregler.
Ved reformasjonen ble klosterets eiendommer konfiskert av den svenske kronen. Vinteren 1567-68 ble blant andre Alvastra plyndret og brent av lensherren på Varberg slott, Daniel Rantzau. Inntoget i Västergötland var en gjengjeldelse for den svenske invasjonen av Varberg.
I den andre halvdelen av 1500-tallet ble det hentet stein fra klosterbygningene for å oppføre Vadstena slott og Viningsborg på Visingsö. De første arkeologiske undersøkelsene fant sted i 1893, og mellom 1917 og på midten av 1950-tallet ble det foretatt utgravninger.


== Bygningene ==
Selve hjertet i det store klosteranlegget er kirken, hvis vestparti og sydlige tverrskipsgavl med sakristi er vel bevart. Kirken består av kalkstein fra Omberg og arkitekturen er enkel, i tråd med ordenens uvilje mot utsmykninger. Bygningen ble oppført under ledelse av franske mestere og med hjelp av folk fra nærheten. Østgøtene tok til seg de nye teknikkene, særskilt måten man hugget stein på, og brukte dem i sine egne sognekirker. 


== Kilder ==
Regner, Elisabeth, Den reformerade världen. Monastisk och materiell kultur i Alvastra kloster från medeltid till modern tid. Stockholm Studies in Archaeology 35 (diss). 2005.
Alvastra klosterruin Riksantikvarieämbetet
Berliner Zeitung

Berliner Zeitung er en tysk dagsavis som utgis i Berlin. Avisen som ble grunnlagt i 1945, hadde i 2016 et opplag på ca. 101 000 solgte aviser. Avisens redaksjon holder til i Haus des Berliner Verlages i Karl Liebknechtstrasse 29.
Berliner Zeitung ble stiftet i det som var den sovjetiske okkupasjonssone, og deretter DDR. Avisen ble inntil Tysklands gjenforening i 1990, ikke utgitt i Vest-Berlin. 
Berliner Zeitung eies av mediegruppen M. DuMont Schauberg (MDS) i Köln. Berliner Zeitung er den største abonnementsavisen i regionen Berlin-Brandenburg.


== Referanser ==
Lionel Scaloni

Lionel Sebastián Scaloni (født 16. mai 1978 i Rosario) er en argentinsk fotballtrener of tidligere fotballspiller som er landslagstrener for Argentina. 
På grunn av sin italienske avstamning har han også italiensk pass. 
Hans bror er den tidligere fotballspilleren Mauro Scaloni.
Scaloni kom til Deportivo La Coruña fra Estudiantes i 1998. Han ble utlånt til West Ham United i januar 2006, og debuterte i Premier League mot Sunderland 4. februar 2006. 
Scaloni ble overraskende tatt ut i Argentinas tropp til VM 2006 i Tyskland.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lionel Scaloni – FIFA 
(fr) Lionel Scaloni – LÉquipe 
(en) Lionel Scaloni – Transfermarkt 
(en) Lionel Scaloni – Transfermarkt (manager) 
(en) Lionel Scaloni – national-football-teams.com 
(en) Lionel Scaloni – WorldFootball.net 
(en) Lionel Scaloni – Soccerbase.com 
(en) Lionel Scaloni – FootballDatabase.eu 
(en) Lionel Scaloni – Soccerway 
(en) Lionel Scaloni – FBref
Lighter

En lighter, fyrtøy eller sigarettenner er et håndholdt apparat for å lage ild ved behov. De fleste variantene er drevet av butangass eller bensin og antennes av gnister fra metall som gnis mot auermetall. Noen lightere har elektrisk tenning. 
Lightere brukes oftest til å tenne sigaretter med. De finnes i mange ulike former og farger.
I Norge ble det fra mars 2008 påbudt med barnesikring på alle typer lightere.
Lightere får man kjøpt i dagligvarebutikker, kiosker, etc.


== Se også ==
Fyrstikk


== Eksterne lenker ==
(en) Lighters – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Lighter – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Åelva (Andøy)

Åelva er ei elv i Andøy kommune i Nordland. Elva er utløp fra Ånesvatnet på Andøya og renner ut i havet ved Å. Åelva har et fall på ca. 10 meter. Vassdragets nedbørsfelt er 50,5 km². Elva er ei kort, men brukbar lakseelv. I 2005-sesongen ble det tatt over 1000 laks, hvorav 58 var over 3 kg. (Kilde: Avisa Vesterålen)


== Eksterne lenker ==
NVE om Åelva
Cicinho

Cícero João de Cézare (født 24. juni 1980), også kjent som Cicinho, er en brasiliansk tidligere fotballspiller. 
Han har tidligere spilt for Real Madrid og Sao Paulo. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Cícero João de Cézare – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Cicinho – FIFA 
(fr) Cicinho – LÉquipe 
(en) Cicinho – Transfermarkt 
(en) Cicinho – national-football-teams.com 
(en) Cicinho – WorldFootball.net 
(en) Cicinho – FootballDatabase.eu 
(en) Cicinho – Soccerway 
(tr) Cicinho – Mackolik.com 
(en) Cicinho – Tyrkias fotballforbund 
(en) Cicinho – Sambafoot
Strømsild

En strømsild (Argentina sphyraena) er en langsmal laksefisk med stor øyne, beskrevet av Linnaeus i 1758. Strømsild blir også lokalt kalt stavsild eller sølvfisk, og inngår i slekten Argentina, og i familien gullaksfisker. Den er utbredt fra Gibraltar til Norge og Island, samt i Middelhavet øst til Adriaterhavet.


== Referanser ==
Indre Hafstad

Indre Hafstad er en del av byen Førde og strekker seg fra Bruland i øst til sentrum i vest. Området er fortsatt sterkt preget av jordbruk, men store utbygginger er på gang. Næringsparken Kronborg ligger på Indre Hafstad.
Alevtina Koltsjina

Alevtina Pavlovna Koltsjina (russisk: Алевтина Павловна Колчина; født 11. november 1930 i landsbyen Pavlovsk i Perm kraj, død 1. mars 2022) var en russisk langrennsløper. Hun konkurrerte for Sovjetunionen i 1950- og 1960-årene, og deltok i tre vinter-OL og vant seks medaljer. Koltsjina deltok også flere ganger i Holmenkollen, og vant 10 km tre ganger (1961–1963) og 5 km en gang (1966). Hun var gift med langrennsløperen Pavel Koltsjin, som tok gull på stafetten og to individuelle medaljer i OL i 1956.
Koltsjinas største suksess kom i ski-VM, der hun vant 3 medaljer på 10 km (gull i 1958 og 1962, sølv i 1966), tre gullmedaljer på stafetten (1958, 1962 og 1966), og to medaljer på 5 km (gull i 1962 og 1966).
Koltsjina mottok Holmenkollmedaljen i 1963 (sammen med ektemannen, Astrid Sandvik og Torbjørn Yggeseth). Koltsjina var den tredje kvinnen og den første kvinnelige langrennsløperen som ble tildelt Holmenkollmedaljen.
Alevtina Koltsjinas sønn, Fjodor Koltšin, har vært OL-deltaker i kombinert.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Alevtina Koltsjina – Olympedia 
(en) Alevtina Koltsjina – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Alevtina Koltsjina – FIS (langrenn) 
Holmenkollenvinnere siden 1892
Holmenkollmedaljen
Helgåsmarka

Helgåsmarka er et skogområde i Naustdal. Området er ofte brukt til orienteringsløp. Helgåsmarka er preget av myr og våtland.