jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Sciences Po

Institut d'études politiques de Paris, gjerne kjent som Sciences Po Paris eller bare Sciences Po, er en grande école og grande establissement i Paris, Frankrike. Sciences Po underviser og driver forskning innen statsvitenskap, samfunnsøkonomi, sosiologi, jus og historie. 
Universitetet har en svært lav opptaksprosent, og er i Frankrike kjent som en eliteinstitusjon står sentralt i å utdanne franske samfunnstopper i offentlig sektor, næringsliv og media. Sciences Po har utdannet norges statsminister Jonas Gahr Støre.Sciences Po ble grunnlagt i 1872 av sosiologen Émile Boutmy som École libre des sciences politiques, som en høyere utdanningsinstitusjon for franske embedspersoner. Det fikk etterhvert en prominent rolle som utdanningsinstitusjon for det voksende embedsverket under Den tredje til femte franske republikk. Senere utvidet  studietilbudet utover det originale curriculumet bestående av statsvitenskap og historie for å gi et mer relevant studietilbud for studenter som ønsket seg til privat sektor. 80% av studenter fra Sciences Po søker seg i dag til næringslivet.Sciences Po er regnet som et av frankrikes fremste universiteter. I 2022 rangeres det fremst i Europa samt nummer to i verden for statsvitenskap, og får en 242. plass generelt blant verdens universiteter.


== Historie ==
Universitetet ble grunnlagt i 1872 av en gruppe prominente intellektuelle ledet av sosiologen Émile Boutmy som École libre des sciences politiques. Tradisjonelt skulle studiene føre til den såkalte concours (opptaksprøve) for de viktigste forvaltningshøyskolene i Frankrike (særlig École nationale d'administration (ENA). Senere finnes imidlertid en rekke andre studieretninger, alle innenfor samfunnsvitenskap.


== Ulike campus ==
Universitetet har hovedsete i Paris, men totalt syv campus i ulike byer tilhører skolen. Det er hovedsakelig kun master som undervises ved campus Paris. På bachelornivå har en istedenfor undervisning ved enten Reims, Poitier, Menton, Nancy, Dijon eller Le Havre. De ulike byene har samme akademiske program, men fokus på ulike verdensregioner. Så langt har skolen ambisjoner om å kutte all bachelorundervisning i Paris og heller videreutvikle den nest største campusen i Reims. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisiell side (fransk)
Nålkapselmoser

Nålkapselmoser er små, thalløse, ettårige landplanter.
Et særtrekk ved nålkapselmoser er at det bare fins én stor kloroplast per celle.
I Norge forekommer to arter, gulnål (Phaeoceros carolinianus) og svartnål (Anthoceros agrestis). Begge disse artene vokser på åpen mark i Sør-Norge, og er sjeldne. De finnes derfor i Norsk rødliste for arter. Det finnes totalt i verden ca. 80 arter, fordelt på 6 til 11 slekter, avhengig av slektsoppfattning.Nålkapselmosene er den gruppen landplanter som har mest dominerende fellestrekk med algene. 
Tidligere ble bladmoser, levermoser og nålkapselmoser sammenfattet som moser.
I dag vet man at en slik gruppe er en evolusjonær grad, og ikke utgjør en monofyletisk gruppe. Levermosene er den mest basale gruppen av landplantene, mens nålkaspelmosene er søstergruppen til karplantene.
Sporofytten er uvanlig ved at celledeling kun forekommer i bunnen, slik at den øverste delen er eldst, mens den blir yngre lengre ned. Veksten foregår derfor ved at de nye cellene dytter resten av sporofytten oppover.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Nålkapselmoser – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Nålkapselmoser i Encyclopedia of Life 
(en) Nålkapselmoser i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Nålkapselmoser hos Artsdatabanken 
(sv) Nålkapselmoser hos Dyntaxa 
(en) Nålkapselmoser hos ITIS 
(en) Nålkapselmoser hos NCBI 
(en) Nålkapselmoser hos Tropicos 
(en) Kategori:Anthocerotophyta – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Anthocerotophyta – detaljert informasjon på Wikispecies
Vadende fugler

Vadende fugler eller vadere er en ikke-systematisk gruppe med fugler som viser til en rekke ulike arter. Fellesnevneren for disse fuglene er at alle er nært knyttet til vann og typisk utformet for å vade på grunner og lignende. Et karaktertrekk er gjerne lange til svært lange ekstremiteter og lang til svært lang hals, sett i forhold til kroppsstørrelsen. Noen arter er både vadere og svømmere, for eksempel flamingoene.

Snipefugler (Scolopaci) eller vadefugler (Limicoli), er en underorden av vade-, måse- og alkefugler (Charadriiformes)
Flamingoer (Phoenicopteridae), en familie av fugler som består av typiske vadere
Hegrefamilien (Ardeidae), en familie av fugler som består av typiske vadere
Ibisfamilien (Threskiornithidae), en familie av fugler som består av typiske vadere
Lofugler (Charadrii), en underorden av vade-, måse- og alkefugler (Charadriiformes)
Riksefugler (Rallidae), en familie av fugler
Riksetrane (Aramus guarauna), en art av fugl, typisk vader
Storker (Ciconiidae), en familie av fugler som både vader og svømmer
Tranefamilien (Gruidae), en familie av vadefugler knyttet til våtmarkVannfuglene og dere trekkruter og leve- og hekkeområder beskyttes av Agreement on the Conservation of African-Eurasian Migratory Waterbirds (AEWA). AEWA er utviklet under rammeverket til Bonnkonvensjonen (CMS) og administrert av FNs miljøprogram (UNEP). Avtalen beskytter mer enn 250 arter.


== Se også ==
Svømmefugler
Vannfugler


== Referanser ==
AIM-9 Sidewinder

AIM-9 Sidewinder er et kortdistanse luft-til-luft-missil som brukes av jagerfly og kamphelikoptre.  Det er oppkalt etter en giftig klapperslange som jakter på varmblodige bytter ved hjelp av infrarøde sensor-organer. Sidewinder var den første virkelige effektive luft-til-luft-raketten, og er fremdeles i tjeneste i luftforsvar i flere land blant annet i det norske luftforsvaret. Blant annet blir den produsert ved Nammo på Raufoss i Oppland. Sidewinder er det mest brukte missilet i vesten, med mer enn 110 000 eksemplarer produsert for det amerikanske forsvaret og 27 andre land, hvorav rundt 1 % har blitt brukt i kamp.
AIM-9 Sidewinder ble for første gang brukt i kamp av USA under Vietnamkrigen. Siden den tid er våpensystemet blitt utviklet og fornyet mange ganger, og det produseres fremdeles.


== Historie og utvikling ==
Missilet var designet til å være enkelt å oppgradere. Det har blitt sagt at designmålet for den originale sidewinder var å produsere en pålitelig og effektiv missil med «elektronisk kompleksitet til en bordradio og mekanisk kompleksitet til en vaskemaskin» – mål som ble møtt i de tidlige variantene av missilet.
Den amerikanske marinen holdt et femtiårsjubileum til ære for det i 2002. Boeing vant en kontrakt i mars 2010 for å støtte Sidewinder-operasjoner fram til 2055 og garantere at våpensystemet holdes i tjeneste fram til da. US Air Forces talsperson sa at på grunn av dets lave kostnad, varierte bruksområder og pålitelighet er det fullt mulig at sidewinder vil brukes i det amerikanske luftforsvaret gjennom det 21. århundre. Andre land har imidlertid byttet ut modellen med nyere kort-distanse missiler, bl.a har Storbritannia og Australia begynt å innføre ASRAAM-missiler i stedet, mens Tyskland og Norge har byttet ut samtlige missiler til fordel for IRIS-T.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Triumfbuen

For informasjon om flere liknende byggverk, se artikkelen Triumfbue. Triumfbuen er også tittelen på en roman av Erich Maria Remarque. 
Triumfbuen, egentlig Arc de triomphe de l'Étoile, (norsk: «Stjernens triumfbue») er et monument på Place Charles de Gaulle i Paris, i Champs-Élysées' vestlige ende. Plassen het tidligere Place de l'Étoile (norsk: «Stjerneplassen») etter dens sirkelrunde form med tolv avenyer radielt i hver sin retning.
Triumfbuen ble påbegynt i 1806 under Napoleon som et monument over ham selv og den franske arméen, men ble ikke fullført før under Louis-Philippe i 1836. Innvendig har buen inngravert navnene på franske generaler og slagsteder. Utvendig domineres dekoren av relieffet La Marseillaise av François Rude. Den ukjente soldats grav ligger under Triumfbuen. Bygningen er 50 meter høy.
Det er trapper i alle fire hjørner av bygningen. I den øvre delen er det to store etasjeflater og takterrasse som er åpen for besøkende. Det er utstilt bilder og modeller som viser triumfbuens historie.


== Se også ==
Navnene inngravert på Triumfbuen


== Litteratur ==
Thomas W. Gaehtgens: Napoleons Arc de Triomphe. Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 1974, ISBN 3-525-82363-0.
Ernst Seidl: La Grande Arche in Paris – Form, Macht, Sinn. Kovač, Hamburg 1998, ISBN 3-86064-702-4.
Dominique Fernandes, Gilles Plum, Isabelle Rouge: L'arc de triomphe de l'Étoile. Éditions du patrimoine, Paris 2000, ISBN 2-85822-202-9.
Anne Muratori-Philip: L’Arc de Triomphe. Éditions du Patrimoine, Centre des Monuments Nationaux, Paris 2007, ISBN 978-2-85822-969-7.


== Eksterne lenker ==
(fr) Offisielt nettsted 
(en) Arc de Triomphe de l'Étoile – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Kallisthenes

Kallisthenes (gresk: Καλλισθένης; født ca. 360, død 327 f.Kr.) fra Olynthos var en gresk historiker, nevø og elev av Aristoteles, hvis anbefalinger fikk ham til å delta Aleksander den stores krig i Asia som hans personlige historiker.
Han sensurerte Aleksanders adopsjon av orientalske skikker, og arbeidet særlig mot underkastende dyrking. Etter å ha kraftig fornærmet kongen på denne måten, ble han anklaget for å stå bak en forrædersk konspirasjon og kastet i fengsel, hvor han døde av tortur eller sykdom. Hans melankolske slutt ble husket gjennom en spesiell biografi av hans venn Theofrastos, som han ble kjent med under et besøk i Athen. 
Kallisthenes skrev en beretning om Aleksanders ekspedisjon, et historieverk om Hellas fra Antalkidas-freden (387) til fønikerkrigen (357), et verk om fønikerkrigen og andre arbeider, som alle har gått tapt.
Det romantiske livet til Aleksander, grunnlaget for alle aleksandrinske romanser i middelalderen, oppsto i det ptolomeiske rike i Egypt gjennom den hellenistiske epoken, men dets nåværende form tilhører 200-tallet. Dets forfatter er vanligvis kjent som pseudo-Kallisthenes, selv om det i den latinske oversettelsen av Julius Valerius Aleksander Poliemius (på begynnelsen av 300-tallet) blir tilskrevet en viss Aesopos. Aristoteles, Antisthenes, Onesikritos og Arrianos har også blitt kreditert med forfatterskap.


== Eksterne lenker ==
«Callisthenes», Pothos.org
«Callisthenes of Olynthus» Arkivert 14. mai 2011 hos Wayback Machine., Livius.org
«Alexander the Great: the 'good' sources – Official propaganda: Callisthenes» Arkivert 14. mai 2011 hos Wayback Machine., Livius.org
Marino Carafa di Belvedere

Marino Carafa di Belvedere (født 29. januar 1764 i Napoli i Italia, død 5. april 1830) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie.
Han ble utnevnt til kardinal i februar 1801 av pave Pius VII, med San Nicola in Carcere som tittelkirke.
Han ble aldri ordinert, mottok heller ikke de lavere vigsler. Han oppgav i 1807 kardinalsverdigheten på grunn av at hans familie ikke hadde etterkommere, ble prins av Acquaviva og giftet seg med Marianna Gaetani dell'Aquila d'Aragona.
Andre kardinaler i samme slekt var Filippo Carafa della Serra (kreert 1378), Oliviero Carafa (1467), Carlo Carafa (1555); Diomede Carafa (1555), Alfonso Carafa (1557), Antonio Carafa (1568), Decio Carafa (1611), Pier Luigi Carafa (1645), Carlo Carafa della Spina (1664), Fortunato Ilario Carafa della Spina (1686), Pierluigi Carafa (1728), Francesco Carafa della Spina di Traetto (1773), og Domenico Carafa della Spina di Traetto (1844).


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Antonio Felice Zondadari den yngre

Antonio Felice Zondadari (den yngre) (født 14. januar 1740 i Siena i Italia, død 13. april 1823 i Siena) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie og det pavelige diplomati. Han var blant annet nuntius i Flandern, og senere erkebiskop av Siena 1795–1823.
Han ble bispeviet 21. november 1785, av kardinal Francesco Saverio de Zelada, og medkonsekrerende erkebiskop Orazio Mattei og erkebiskop Francesco Saverio Cristiani, O.E.S.A.
Han ble utnevnt in pectore til kardinal i februar 1801 av pave Pius VII, publisert i desember 1801.
Han ble utnevnt av Napoleon til kapellan for hans søster Elisa Bonaparte, prinsesse av Lucca og Piombino. Han deltok ved det gallikanske konsil i 1811.
I samme slekt var kardinal Antonio Felice Zondadari den eldre (kreert 1712).


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Francesco Saverio de Zelada (1717-1801) *1766
Kardinal Antonio Felice Zondadari den yngre (1740-1823) *1785


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Lorenzo Litta

Lorenzo Litta (født 23. februar 1756 i Milano i Italia, død 1. mai 1820 i Montefalvio ved Sabina) var en av den katolske kirkes kardinaler. Litta var tilknyttet Den romerske kurie og det pavelige diplomati. Han var blant annet nuntius i Polen og senere erkebiskop av Siena 1795–1823.
Han ble utnevnt in pectore til kardinal i februar 1801 av pave Pius VII, publisert i september 1801.
Han var prefekt for Indekskongregasjonen 1803 til franskmennene utviste ham i 1809 og internerte ham i Saint-Quentin og senere i Fontainebleau og til slutt i Nîmes. Han ble prefekt for Kongregasjonen for troens utbredelse i 1814.
I samme slekt var kardinal Alfonso Michele Litta (kreert 1664).


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Luigi Valenti Gonzaga (1725-1808) *1764
Kardinal Lorenzo Litta (1756-1820) *1793


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Michelangelo Luchi

Michelangelo Luchi (født 20. april 1744 i Brescia, død 29. september 1802 i Subiaco) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie.
Han ble utnevnt in pectore til kardinal i februar 1801 av pave Pius VII, publisert i september 1801, med Santa Maria della Vittoria som tittelkirke.
Han ble prefekt for Indekskongregasjonen i august 1802.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Selevkos IV Filopator

Selevkos IV Filopator (gresk: Σέλευκος Δʹ Φιλοπάτωρ; født ukjent – død 175 f.Kr.) var en konge av det hellenistiske Selevkideriket i tiden 187–175 f.Kr. Han var andre sønn og etterfølger av Antiokos III den store og Laodike III. Hans egen hustru var hans søster Laodike IV som han fikk tre barn med: de to sønnene Antiokos, Demetrios I Soter og datteren Laodike V.


== Økonomiske vanskeligheter ==
Det riket Selevkos IV arvet besto av Syria (som da også omfattet Kilikia i nord og Judea i sør), Mesopotamia, Babylonia, Media og Persia.
Selevkos var forhindret av økonomiske vanskeligheter til å utøve en ambisiøs politikk, skapt delvis ved store utgifter i krigen som hans far hadde drevet og ved at han måtte betale krigserstatning til Romerriket. Han forsøkte først og fremst ved hjelp av diplomatiske virkemidler å styrke riket. I 178 f.Kr. giftet han bort sin datter Laodike V til Perseus, konge av Makedonia. Det ble vurdert av Eumenes II av Pergamon som en antiromersk handling. For å berolige romerne sendte Selevkos sin sønn Demetrios som gissel til Roma. Til gjengjeld kunne hans bror Antiokos IV Epifanes reise tilbake til hjemlandet. 


== Jerusalem ==
 
I et forsøk for på å samle inn penger for å betale romerne, sendte han en gang rundt i 175 f.Kr. sin minister og rikskansler  Heliodoros til Jerusalem, jødenes hellige sted, for å ta tempelskattene. Andre Makkabeerbok forteller at Heliodoros gikk inn i tempelet i Jerusalem, men måtte snu da tre åndelige vesener, som siden har blitt tolket som engler, manifesterte seg selv som mennesker. I Israel Museum i Jerusalem finnes det en gresk inskripsjon på en stele som er datert til 178 f.Kr. hvor det nevnes at Selevkos utpekte Heliodoros som hans visekonge med ansvar for templene i Judea. Mens denne delen av inskripsjonen kommer fra handel med oldtidsgjenstander, ble det i 2005 funnet ytterligere et fragment fra den samme inskripsjonen i kjelleren av et hellenistisk hus i Maresha i Sjefela.Uansett hva som var den egentlige årsaken til at Heliodoros åpenbart ikke fikk med seg jødenes religiøse skatter, etter han var kommet tilbake fra Judea, deltok Heliodoros i en sammensvergelse mot kongen. Den 3. september 175 f.Kr. ble Selevkos IV Filopator myrdet av Heliodoros, og ministeren tok deretter tronen i eget navn.


== Myrdet ==
Den virkelige arvingen til riket, Demetrios I av Soter, Selevkos’ sønn, oppholdt seg på samme tid som gissel i Roma, og kongedømmet ble isteden tatt av den yngre broren til Demetrios I, Antiokos IV Epifanes. Han klarte å fortrenge Heliodoros og en liten sønn av Selevkos, også kalt for Antiokos. Sistnevnte var i navnet overhodet av Selevkideriket i noen få år inntil Antiokos IV Epifanes fikk ham drept i 170 f.Kr. Det er indikasjoner at Antiokos IV Epifanes også giftet seg med Selevkos’ enke Laodike V.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Seleucus IV Philopator, oppslag i historisk kildebok av Mahlon H. Smith
Carlo Crivelli (kardinal)

Carlo Crivelli (født 20. mai 1736 i Milano i Italia, død 19. januar 1818 i Milano) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet den romerske kurie.
Han ble utnevnt in pectore til kardinal i februar 1801 av pave Pius VII, publisert i mars 1802 og prefekt for Indekskongregasjonen i august 1802. Crivelli var kardinal Ignazio Michele Crivellis nevø (kreert 1759).


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Kardinal Gasparo Carpegna (1625-1714) *1670
Kardinal Fabrizio Paolucci (1651-1726) *1685
Kardinal Francesco Barberini den yngre (1662-1738) *1721
Kardinal Angelo Maria Quirini (1680-1755) *1723
Kardinal Ludovico Calini (1696-1782) *1730
Kardinal Carlo Crivelli (1736-1818) *1775


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Giuseppe Maria Spina

Giuseppe  Maria Spina (født 11. mars 1756 i Sarzana i Italia, død 13. november 1828 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet den romerske kurie.
Det var han som gav pave Pius VI de siste sakramenter før han døde i Valence i Frankrike den 29. august 1799. Han ble utnevnt in pectore til kardinal i februar 1801 av pave Pius VII, publisert i mars 1802. Han var erkebiskop av Genova 1802–1816, og senere prefekt for Den apostoliske signatur 1824–1828. Han deltok ved konklavet 1823 som valgte pave Leo XII.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1649-1730) *1724
Kardinal Enrico Enríquez (1701-1756) *1743
Kardinal Manuel Quintano Bonifaz (1698-1774) *1749
Kardinal Francisco Antonio de Lorenzana y Butrón (1722-1804) *1765
Kardinal Giuseppe Maria Spina (1756-1828) *1798


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Grand Palais

Grand Palais er en bygning i Paris, på sørsiden av paradegaten Champs-Élysées, som inneholder museer og utstillingslokaler for bildende kunst. Bygningen ble sammen med Petit Palais reist til Verdensutstillingen i 1900.
Arkitektonisk er bygningen en særegen blanding av nyklassisistisk fasade i stein og smijernsdekorasjoner i art noveau-stil. Den har et buet glasstak og sentral kuppel i glass med bærende konstruksjoner i jern.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Grand Palais – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Grand Palais – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Michele di Pietro

Michele di Pietro (født 18. januar 1747 i Albano i Italia, død 2. juli 1821 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie. Fra 1800 var han titulærpatriark av Jerusalem.
Han ble utnevnt in pectore til kardinal i februar 1801 av pave Pius VII, publisert i august 1802, med Santa Maria in Via som tittelkirke.
Han ble ført til Frankrike sammen med kardinal Ercole Consalvi i desember 1809 og forvist til Semur fordi han ikke ville overvære Napoleons bryllup med Maria Louise. Han ble holdt fengslet i festningen i Vincennes fra slutten av 1810 fordi han sendte den pavelige ordre til presteskapet i Paris om ikke å anerkjenne kardinal Jean-Siffrein Maury som erkebiskop der. Han ble satt fri i januar 1813, men arrestert på nytt i april fordi han ble ansett som ansvarlig (sammen med kardinal Pacca) for å ha overtalt pave Pius VII til å trekke seg fra sin overenskomst med Napoleon. Han var en av de mest fremstående av «de svarte kardinaler» (så kalt fordi de ble nektet av Napoleon å kle seg i den røde kardinalsfarge).Han var onkel til kardinal Camillo di Pietro (kreert 1853).


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Henry Benedict Mary Clement Stuart of York (1725-1807) *1758
Kardinal Michele di Pietro (1747-1821) *1794


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church