jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Scrabster

Scrabster er et sted 2,5 km vest for Thurso nord i Skottland. Daglig fergeforbindelse med Stromness på Orknøyene (90 minutters overfart). 


== Eksterne lenker ==
(en) Scrabster – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Scrabster Harbours hjemmeside (engelsk)
North Link Ferries side om Scrabsterterminalen (engelsk)
Reconstruction of Scrabster Bishop's Palace (engelsk)
Sven Mollekleiv

Sven Mollekleiv (født 2. mars 1955 i Bergen) er tidligere president i Norges Røde Kors og nåværende «senior vice president» for samfunnskontakt og sosialt ansvar i DNV GL. Vervet som president i Norges Røde Kors var et frivillig verv.


== Utdanning og karriere ==
Sven Mollekleiv ble født i Bergen, men vokste opp på Valle i Oslo.  Han har hovedfag fra Idrettshøgskolen, var leder i Norsk Studentunion 1978–1979, var informasjonssjef i Norges Idrettsforbund fra 1984 til 1986, markedssjef i Norges Fotballforbund fra 1988 til 1991.
I 1991 ble Mollekleiv generalsekretær i Norges Røde Kors, en jobb han hadde i ti år. I løpet av de ti årene sørget Mollekleiv for å styrke og utvide Røde Kors i Norge som organisasjon. Hans arbeid førte til en styrking av frivilligheten i Norge.
I 2001 ble han direktør for samfunnskontakt i DNV GL, der han har tittelen «senior vice president», samtidig som han fortsatte sitt humanitære engasjement som frivillig president i Norges Røde Kors. Han var også styreleder i Vålerenga Fotball i perioden 2002–2006.
Mollekleiv ble valgt til president i Norges Røde Kors 3. oktober 2008, da han tok over etter Thorvald Stoltenberg. Han hadde dette vervet til 6. oktober 2017, da han ble erstattet av Robert Mood. 


== Utmerkelser ==
Mollekleiv ble i 2015 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for hans samfunnsgavnlige innsats.»


== Referanser ==
Flotta

Flotta (norrønt: Flottey, «Flatøya») er en liten øy den skotske øygruppen Orknøyene, beliggende i sundet Scapa Flow mellom øyene Hoy og South Ronaldsay. Øya er kjent for sin store oljeterminal og har fergeforbindelse med Houton på Mainland, Longhope på South Walls og Lyness og Longhope på Hoy. Øya har en befolkning på 80 innbyggere i henhold til folketelling av 2011. Disse innbyggerne er fordelt på 48 husstander. De fleste av disse er i bosetningen Whome. Kommunens barneskole er satt på langvarig pause ettersom at det ikke er noen barn i den alderen igjen på øya.


== Historie ==

På begynnelsen av 1900-tallet var øya et rolig bondesamfunn som mange andre små øyer på Orknøyene, men dens lune beliggenhet førte til tre store omveltninger på øya i løpet av århundret. I 1910 besto befolkning på 431 av to smeder, fire snekkere og tre skreddere.
Alt endret seg med ankomsten av Royal Navy i Scapa Flow ved begynnelsen av første verdenskrig da øya ble en marinebase. Slagskipet HMS «Vanguard» sank i nærheten i 1917, angivelig den verste maritime katastrofen i britiske farvann. Ved freden i 1918 ble stor utflytting av marinens personell fra basen, men ved utbruddet av den andre verdenskrig i 1939 ble øya igjen brukt som militærbase. Ved krigens slutten hadde øya gode brygger og fasiliteter, men en sakte nedadgående befolkning. Først i 1970 fikk øya ferskvann tilført fra fra Hoy.
I 1974 startet det amerikanske selskapet Occidental Petroleum byggingen av øyas oljeterminal. Dette ble den nest største store oljeterminalen som betjener den britiske andelen av Nordsjøen. Den største er Sullom Voe på Shetland.
Det tok bare to år fra byggingen begynte til den første av råoljen ble pumpet inn i terminalen, hvor tusenvis av arbeidere ble utplassert i leiren på Flotta for å fullføre anlegget da Storbritannias behov på olje vokste stadig. Flottas oljeterminal ble åpnet av energiministeren Tony Benn den 11. januar 1977.Oljeterminalen sørger for landing for rørledningssystemene til Piper- og Claymore-feltene. I tillegg gir det et trygt anlegg for mottak og omlasting av britiskprodusert olje.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Flotta, Orkney Islands – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

Flotta, Undiscovered Scotland
Flotta webguide
Flottas historie
John Milton

John Milton (født 9. desember 1608, død 8. november 1674) var en engelsk poet, polemiker, en lærd intellektuell og embetsmann for det engelske samveldet under Oliver Cromwell. Han er mest kjent for sitt episke dikt Det tapte paradis (Paradise Lost). Han skrev på engelsk, latin og italiensk i en tid med religiøs spenning og politisk uro. Hans poesi og prosa reflekterte dyp overbevisning og adresserte samtidens stridsemner, blant annet Areopagitica, en lærd avhandling som fordømte sensur av tekster før de var utgitt.
Miltons verdenssyn ble utviklet på bakgrunn av omfattende lesning, reiser og personlige erfaringer fra studentdagene på 1620-tallet og til den engelske revolusjonen. Som en av de første opplysningsfilosofene fikk han stor innflytelse over hele Europa, men det var også mye strid om ham. I en av samtidens biografer ble han omtalt som «elsket av mange, hatet av andre». Milton døde fattig og som en marginal figur i Englands intellektuelle liv, men sto til det siste fast på de politiske valg han hadde gjort. Samuel Johnson priset Det tapte paradis. William Hayleys biografi fra 1796 kalte ham for «den største engelske forfatter». Hans innflytelse på engelsk litteratur har vart fram til moderne tid, skjønt hans navn dalte etter kritikk fra T.S. Eliot og F.R. Leavis. Han har generelt forblitt ansett «som en av de framragende forfattere i engelsk språk og som en tenker av verdensbetydning.»


== Referanser ==


== Litteratur ==
Masson, David (1859): The Life of John Milton and History of His Time, bind 1. Cambridge.
McCalman, Iain. et al. (2001): An Oxford Companion to the Romantic Age: British Culture, 1776–1832. Oxford: Oxford University Press.


== Eksterne lenker ==
Flere digitale faksimiler av Miltons verker ved John Geraghty
«The masque in Milton's Arcades and Comus» ved Gilbert McInnis
Miltons hus
(en) Verker av John Milton i Prosjekt Gutenberg
Nettsted dedikert Milton
Fara (øy)

Fara (norrønt: Færey) er en liten øy uten større vegetasjon i den skotske øygruppen Orknøyene, som ligger i sundet Scapa Flow mellom øyene Flotta og Hoy. 
Den største nedtegnede bosetningen hadde Fara i folketellingen av 1891 med 76 innbyggere i 15 bosetninger, men var blitt helt fraflyttet ved 1965. Øyas navn Fara er avledet fra norrøne Færey, og må ikke forveksles med Faray som ligger nær Eday. Den har navn etter sauedrift som har vært aktivt på øya i tusen år, som også på andre gamle norrøne områder som har avsatt seg i stedsnavnene, eksempelvis Færøyene.

En omfattende innledende undersøkelse av Universitetet i Bradford i 1982 idenbtifiserte et lite antall arkeologiske steder, flere tufter og husmannsplasser og landbruksdetaljer fra 1700- og 1800-tallet, foruten en stor samling av strukturer tilknyttet militære aktiviteter under andre verdenskrig. Undersøkelsen identifiserte også to særskilte arkeologiske steder som potensielt betydningsfulle: en mulig norrøn gård med et tradisjonelt tilknyttet kapell ved østkysten og en inngjerding som kan være et eldre, førhistorisk hus.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Kart over Fara Arkivert 27. mai 2007 hos Wayback Machine.
Kvik Halden Fotballklubb

Kvik Halden Fotballklubb (stiftet 19. juni 1906 som Fotballklubben Kvik Fredrikshald) er en norsk fotballklubb fra Halden. Klubben ligger i 2. divisjon og spiller sine hjemmekamper på Halden Stadion. Drakten har røde og hvite vertikale striper, mens buksene er blå. På vinterstid har Kvik Halden de fleste treninger på det nyanlagte kunstgressanlegget på Strupe.


== Tabellen ==


== Historikk ==
På slutten av 1800-tallet fantes det flere fotballklubber i Halden, eller Fredrikshald som byen den gang het. I 1904—05 dannet alle klubbene i byen Halden Idrætsforening. Når den foreningens hovedfokus ble rettet mot friidrett, etablerte de fotballinteresserte medlemmene Fotballklubben Kvik Fredrikshald 19. juni 1906 på Os i Halden, og Edvard Sem jr. ble valgt til formann.

Klubbens glansdager var i 1910- og 1920-årene, da Kvik var et av Norges beste lag, og hadde flere landslagsspillere i sine rekker. Kvik ble Norgesmestre i 1918, etter ha slått Brann 4–0 på Marienlyst i Drammen. I tillegg spilte klubben cupfinaler i 1915 og 1922, begge endte med tap mot Odd. I samme periode nådde klubben semifinalen i 1913, 1916, 1917, og 1927.
Etter etableringen av nasjonalt seriespill (Hovedserien) i 1948, har Kvik aldri spilt høyere enn nest øverste nivå. Dette gjør Halden til den nest største byen i Norge (bak Arendal) som aldri har hatt en klubb i toppdivisjonen i fotball for menn. Det nærmeste klubben har vært en plass i toppdivisjonen var i 1951, da den spilte kvalifisering om opprykk, men tapte. Siden har Kvik for det meste spilt på tredje og fjerde nivå, men hadde en liten renessanse på 1980-tallet med seks strake sesonger i den nest øverste divisjonen i årene 1980—85, samt en snarvisitt i 1988.
I 1997 slo Fotballklubben Kvik Halden seg sammen med Halden Fotballklubb og dannet dagens fotballklubb, Kvik Halden Fotballklubb. Hjemmedrakten er tatt fra FK Kvik Haldens originale drakt og bortedrakten er tatt fra Halden Fotballklubbs originale drakt.
I 2005-sesongen rykket Kvik ned fra 2. divisjon, og spilte deretter fem år i 3. divisjon. Klubbens tredje opprykkskvalifisering på fire år endte i et skuffende tap 24. oktober 2009 — da haldenserne røk ut på bortemål mot Vestfold-laget Ørn Horten. I 2010-sesongen ble det imidlertid opprykk. Kvik Halden vant igjen sin 3. divisjonsavdeling, og i opprykkskvalifiseringen slo laget ut Eik-Tønsberg og rykket opp til 2. divisjon. Returen til 2.divisjon endte med 5.-plass i både 2011, 2012 og 2013, en 10.-plass i 2014 og en 3.-plass i 2015. I 2015 spilte Kvik fjerde runde i NM for første gang siden 1937. Etter en omlegging av seriesystemet, rykket klubben i 2016-sesongen igjen ned på fjerde nivå (tredje divisjon). Etter 2018-sesongen rykket Kvik opp til 2. divisjon, etter en 1-2 seier i siste kamp borte mot Vestfossen. 


== Spillerstall ==
Per 1. juli 2021 har Kviks A-lag i herrefotball følgende spillere:


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Offisielt nettsted 
(en) Kvik Halden – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
«Fortet Supporters»
Harald Sohlberg

Harald Oskar Sohlberg (29. november 1869 i Kristiania, død 19. juni 1935) var en norsk, nyromantisk billedkunstner. Han arbeidet med oljemaleri, akvarell, tegning, litografi og radering. 


== Produksjon ==
Sohlberg har en stor produksjon å vise til (ofte er det forskjellige versjoner av det samme motivet), og han regnes blant våre mest kjente malere. Maleriene finnes i privat eie og i gallerier rundt i hele verden. Ved 150-årsdagen for hans fødsel utga Posten Norge i 2019 to frimerker med hans selvportrett og med gatemotiv fra Røros.

		
		
		


=== Vinternatt i Rondane ===
Harald Sohlbergs mest kjente bilde er Vinternatt i Rondane. Det lagde han i flere utgaver og både som oljemaleri og fargelitografi. Den første utgaven av Vinternatt i Rondane ble til i 1901. Hovedutgaven, det vil si det store oljemaleriet i Nasjonalgalleriet, ble imidlertid ikke ferdig før vinteren 1913–1914, etter at det var påbegynt i 1911. Siden arbeidet han videre med motivet som fargelitografi, og også en maleriutgave i de siste leveårene. Til sammen finnes det, i tillegg til alle litografiene, 20 utgaver av bildet, de fleste i vannfarger eller i blandet teknikk på papir.

		
		


== Litteratur ==
Stenseng, Arne (1963). Harald Sohlberg: En kunstner utenfor allfarvei. Gyldendal. 
Bjerke, Øivind Storm (1991). Harald Sohlberg: Ensomhetens maler. Gyldendal. ISBN 8252535399. 
Østby, Leif (1936). Harald Sohlberg. Gyldendal. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Harald Sohlberg – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
http://www.nittedalsporten.no/index.php/harald-sohlberg-1869-1935
verk av Harald Sohlberg hos fotoarkiv ovaering.no
Alistair Carmichael

Alistair Morrison Carmichael (født 15. juli 1965 i Islay, Skottland) er en skotsk politiker, bosatt på Orknøyene. Han representerer Orknøyene og Shetland i det britiske parlamentet. Han ble valgt inn i 2001 og er medlem av Liberaldemokratene.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Alistair Carmichael – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Alistair Carmichael på Twitter 
Alistair Carmichael på Facebook 
(en) Alistair Carmichael hos Hansards parlamentsdebatter 
Alistair Carmichael MP Arkivert 13. juni 2011 hos Wayback Machine. offisiell hjemmeside
Alistair Carmichael MP profil på hjemmesiden til Liberaldemokratene
Alistair Carmichael MP profil på hjemmesiden til de skotske Liberaldemokratene
Xenofanes

Xenofanes (fra byen Kolofon) (født ca. 570 f.Kr, død ca. 485 f.Kr) var en gresk filosof. Ifølge Aristoteles var han den første som lærte at alt utgjør en stor enhet. Han grunnla den eleatiske skolen i filosofi.
Etter legenden skal Xenofanes ha hatt Parmenides som sin lærer, men som med så mye annet rundt hans liv er også dette langt fra sikkert. I de kun 38 fragmentene vi har av Xenofanes' verker, opptrer han med flere forskjellige meninger som krysser hverandre. Det er mulig han ikke søkte en enhet i sin egen filosofi, men opptrådte mer som den som spør enn den som svarer. En av de få tingene som går igjen er at han er kritisk til den antropomorfistiske polyteismen som Homer og Hesiod stod for.
Bhagavadgita

Bhagavadgita (sanskrit भगवद्गीता, «Herrens Sang») er  et av de mest leste og respekterte hellige skriftene i hinduismen. Teksten er antagelig skrevet ca. 200 år f.Kr. 
Bhagavadgita er på 700 vers, og er 6. bok av det store indiske eposet Mahabharata som har rundt 100 000 dobbeltvers.

Handlingen er lagt rett før det avgjørende slaget i Mahabharata. Bhagavadgita skildrer samvittighetskvalene hos prins Arjuna, idet han skal gå til kamp mot sine slektninger på sletta Kurukshetra. Hans vognfører viser seg å være guden Krishna, en avatara av Vishnu, som legger ut for ham om at den fysiske verden er forgjengelig, men at sjelen (atman) lever videre selv om legemet dør. Krishna belærer Arjuna om forskjellen mellom de felles etiske normer, og de etiske normene Arjuna er forpliktet på som medlem av krigerklassen; og verket understreker betydningen av å gjøre sin plikt på den plass man har fått i verden uten å skjele til handlingens frukter.
I Bhagavadgita drøftes tre ulike veier til frigjøring (moksha): 

Handlingens vei (karma yoga, eller karma marga)
Erkjennelsens  eller kunnskapens vei (jnna marga)
Hengivenhetens eller kjærlighetens vei (bhakti yoga, bhakti marga).Teksten anbefaler kjærlighetens vei.
Verket har en lang og variert virkningshistorie, og har blitt tolket på flere ulike måter. Frigjøringshelten Bal Gangadhar Tilak (1856–1920) leste den som en oppfordring til væpnet opprør med de britiske kolonimyndighetene, mens Mahatma Gandhi (1869–1948) brukte Bhagavadgita som inspirasjon for sin ikkevoldsfilosofi.
«Det er nå vanlig å skille mellom tre meningsnivåer i Mahabharata og Bhagavadgita. På ett nivå handler teksten om en ødeleggende krig mellom to brødregrupper. På et annet nivå handler den om en konflikt mellom det rette, dharma, og det urette, adharma, det gode mot det onde. På et tredje plan handler Bhagavadgita om kampen mellom menneskets lavere og høyere vesen, dvs kampen mellom egoistiske og åndelige verdier. Det var dette tredje nivået som var viktig for Gandhi.»Bhagavadgita var den første teksten på sanskrit som ble oversatt til en europeisk språk, til engelsk av Charles Wilkins i 1785. 


== Norske utgaver ==
Bhagavad Gita. Den vidunderlige samtalen om yoga. Oversettelse fra sanskrit til norsk og med innledning av Lars Christian Ims. Futhark forlag, 2020. ISBN 978-82-7594-012-2.
Bhagavadgita og andre hinduistiske skrifter. Utvalg og innledning ved Knut A. Jacobsen; oversatt av Jens Braarvig mfl. Serien Verdens Hellige Skrifter. Bokklubben, 2001. ISBN 82-525-4101-1.
Bhagavadgita. Oversatt av Jens Braarvig ; med forord av Per Kværne. Gyldendal, 1982. ISBN 82-05-13334-4 Senere opplag på Universitetsforlaget, ISBN 978-82-00-02918-2 fulltekst fra bokhylla.no
Bhagavadgita, den opphøydes sang. Forkortet og oversatt av Sissel Lange-Nielsen. Norlis forlag, 1971
Et utvalg fra Bhagavadgita er presentert i antologien Det står skrevet, redigert av Tor Åge Bringsværd. Pax forlag, 1997. ISBN 82-530-1921-1


== Referanser ==
Gardasjøen

Gardasjøen (italiensk: Lago di Garda) er Italias største innsjø. Den ligger nord i Italia på grensen mellom Lombardia og Veneto og med den nordlige delen i Trentino. Sjøen ble utgravd i løpet av siste istid av isbreer i Alpene. Det er bratte fjellsider både på østsiden og vestsiden. I sørenden begynner det store slettelandet nord for Po.
Sjøen er et stort turistmål. Det er hoteller og badesteder langs hele kysten. I nordenden ligger Riva del Garda, og helt i syd ligger Sirmione på en halvøy. 
Langs kysten ligger flere befolkningssentre. I provinsen Brescia finner vi Sirmione, Desenzano del Garda, Salò, Gardone Riviera. I Verona finner vi Peschiera del Garda, Lazise, Bardolino, Garda, Torri del Benaco og Malcesine. I Trento finner vi Riva del Garda.

		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Lake Garda – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Lago di Garda – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Webkamera ved Gardasjøen
Busby Babes

The Busby Babes var en gruppe unge Manchester United-spillere som regjerte i engelsk fotball i 1950-årene. Navnet fikk de på grunn av deres lave gjennomsnittsalder, og manageren sir Matt Busby.
Busby Babes var bemerkelsesverdige ikke bare på grunn av sin lave alder, men også det faktum at de var fra egen ungdomsatsing, noe som var uvanlig på den tiden. Betegnelsen, angivelig først benyttet av Manchester Evening News-journalisten Tom Jackson, refererer vanligvis til laget som vant ligamesterskapet 1955-56 og 1956-57, med en gjennomsnittsalder på henholdsvis 21 og 22 år.
Åtte Busby Babes døde i en flyulykke i München i 1958, deriblant Duncan Edwards.  Den siste av de overlevende spillerne, Bobby Charlton, la opp i 1975.


== Se også ==
Manchester Uniteds historie (1945-1969)
Flyulykken i München
Matt Busby
Det flaviske dynasti

Det flaviske dynasti var en serie med tre romerske keisere, som hersket fra år 69 til 96. Selv om perioden for de flaviske keiserne var relativt kort, ble navnet populært, og ble et vanlig element i romerske navn for ettertiden. Det besto  av Vespasian (69–79); Titus (79–81), eldste sønn av Vespasian; og Domitian (81–96), yngste sønn av Vespasian, yngre bror av Titus.
Dynastiet kom til makten under borgerkrigen i 69, kjent som året med de fire keiserne. Etter at Galba og Otho i rask rekkefølge, ble Vitellius keiser halvveis inn i året 69. Hans krav på tronen ble raskt utfordret av legionene stasjonert i de østlige provinsene. De erklærte isteden deres egen kommandant Vespasian som keiser. Det andre slaget ved Bedriacum endret maktbalansen i favør av styrkene til Vespasian, som ankom Roma den 20. desember. Den påfølgende dagen erklærte det romerske senatet Vespasian som keiser av Romerriket, således begynte det flaviske dynasti. Til tross for at det var kortvarig, var det flere betydelige historiske, økonomiske og militære hendelser som skjedde i dets tid.
Det flaviske dynast, i motsetningen til det julo-claudiske dynasti før dem, var av italiensk lavadel, ikke fra aristokratiet i Roma. De gjenopprettet stabiliteten i Romerriket som følge av vanstyret til Nero (styrte i 54–68) og innbyrdeskrigen som hadde ført til ødeleggelse i riket, og særlig i selve Italia. Det flaviske dynasti var en periode med vellykte kriger, store byggeprosjekter, og katastrofer: utbruddet til Vesuv i 79 begravde Pompeii og andre byer langs breddene av Napolibukten. Det berømte Colosseum ble påbegynt under Vespasian og dedikert av hans sønn Titus i 80. Triumfen i den jødisk-romerske krig og den påfølgende ødeleggelsen av Jerusalem i 70 ble senere feiret i en av de mest berømte monumentene i romersk kunst, Titusbuen i Forum Romanum. Templum Gentis Flaviæ («tempelet til gens Flavia») var det største dynastiske monument som ble reist av Domitian, og som karakteristisk nok ble den siste flaviske keiser. Det flaviske dynastiet ble avsluttet den 18. september 96 da Domitian ble myrdet. Han ble etterfulgt av rådgiveren og den langvarige tilhengeren av det flaviske dynastiet, Marcus Cocceius Nerva, som således opprettet det nerva-antoninske dynasti.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Grainger, John D. (2003): Nerva and the Roman Succession Crisis of AD 96–99. London: Routledge. ISBN 0-415-28917-3.
Jones, Brian W. (1992): The Emperor Domitian. London: Routledge. ISBN 0-415-10195-6.
Jones, Brian W.; Milns, Robert (2002): Suetonius: The Flavian Emperors: A Historical Commentary. London: Bristol Classical Press. ISBN 1-85399-613-0.


== Eksterne lenker ==
(en) Flavian dynasty – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Det severanske dynasti

Det severanske dynasti var en rekke med romerske keisere. Det hersket i 193-235 e.Kr., med et avbrudd i 217-218. Det var det siste dynastiet av Principatet før krisen på 200-tallet.


== Keisere av dynastiet ==
Septimius Severus (193-211)
Geta (211)
Caracalla (211-217)
(Macrinus, keiser 217-218, tilhørte ikke dynastiet)
Heliogabalus (218-222)
Alexander Severus (222-235)


== Familietre ==


== Litteratur ==
Swain, Simon; Harrison, Stephen & Elsner, Jas (2007): Severan culture, Cambridge, CUP
Handy, Markus (2009): Die Severer und das Heer, Berlin: Verlag Antike, Studien zur Alten Geschichte, s. 10


== Eksterne lenker ==
The Severan Women, kvinnene i det severanske dynasti
Sinsenkrysset

Sinsenkrysset i Oslo er en treplans trafikkmaskin og et av Norges mest kjente veiknutepunkter. Det forbinder Ring 3 med riksvei 4 (Trondheimsveien). Bydelsgrensene til Nordre Aker, Bjerke, Sagene og Grünerløkka møtes i krysset. Sinsenkrysset ble Norges mest trafikkerte veikryss med over 100 000 motorkjøretøy i døgnet da rivingen av Bispelokket var ferdig i 2013. I tillegg er det holdeplasser for trikk, T-bane og buss i nærheten.


== Historie ==
Navnet Sinsen kommer av norrønt sinn for vei og vin for eng.
Krysset har utviklet seg betraktelig, fra å ha en kiosk midt i krysset til et veianlegg i tre plan med rundkjøring i midten, samt trikketrasé. Gårdsnavnet  Sinsen er kjent fra 1343, men er trolig eldre; det er ett av flere -vin-navn i området. Bygging av Trondheimsveien startet på 1600-tallet, i området fra det som nå heter Carl Berner og nordover gjennom gården Sinsen. Sinsenkrysset ble etablert i 1870. Trafikken gjennom krysset var dominert av varetransport av planker og bygningmateriell fra distriktene.Alt i 1936 uttrykte Aftenposten bekymring over de stadige kollisjonene i krysset - og spurte om ikke en rundkjøring kunne løse floken. Trondheimsveien skulle riktignok utvides til 8½ m nord og sør for broen. Men krigen gjorde at andre hensyn kom i forgrunnen. Krysset, som lå i Aker til byutvidelsen i 1948, forble et vanlig kryss frem til godt ut på 1950-tallet, Trafikken i området økte, og krysset ble en trafikk-kork. Sinsenkrysset som rundkjøring ble åpnet 5. september 1957, noen uker etter Norges første store rundkjøring ved Fredrikstadbrua den 18. august 1957. Denne er også med betydelig større diameter. Trikketrasseen mot Grefsen ble lagt under veien mot Muselunden. Disse tiltakene økte kapasiteten og skapte bedre flyt – en stund. Men biltrafikken fortsatte å øke, særlig etter at bilrasjoneringen opphørte i 1960. Kryssets kapasitet var sprengt allerede i 1962 da Store Ringvei (nå Ring 3) åpnet som firefeltsvei fra Økern til Sinsenkrysset. Utbyggingen i flere plan begynte da Trondheimsveien i 1970 ble lagt som bru over rundkjøringen i 1970, og i 1991 ble trikkesporet lagt under krysset. I 1994 ble krysset påbygget med enda et plan, da Store Ringvei ble lagt under rundkjøringen.
I  2013 ble Ring 3 på østsiden av Sinsenkrysset lagt i tunnel, Lørentunnelen fram til Økern.
I løpet av en gjennomsnittlig dag passerer over 100 000 biler krysset.
Begrepet «Nord for Sinsenkrysset» beskriver at alt nord for dette krysset ble ansett som landsbygd. Det dukket opp i revyer på 1960-tallet. Hovedveien nordfra endte i Sinsenkrysset før E6-motorveien gjennom Djupedalen ble åpnet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Om geologien i Sinsenkrysset, fra geoportalen.no
Reguleringsplaner vedrørende Sinsenkrysset