jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Rasebiologi

Rasebiologi var en vitenskap som forsket på forskjeller mellom menneskeraser. Rasebiologiens blomstringstid var fra 1800-tallet frem til 1940-tallet. I dag er det stor enighet blant biologer om at rasebiologien må betegnes som misbruk av (og ikke som en fagdisiplin innen) biologien.
Grunnen til at rasebiologisk forskning ble forlatt, er fordi det ideologiske og politiske misbruket av resultatene, som resulterte i ufattelige menneskelige lidelser.
Det vitenskapsteoretiske problemet bestod i at rasebiologer ikke satte frem testbare hypoteser, men selektivt lette etter støtte for sine antakelser – antakelser som i sin tur var basert på fordommer og politiske overbevisninger. At de funnene som ble gjort på denne måten, i neste omgang ble brukt til å rettferdiggjøre politikken, gjorde ikke saken bedre.
Rasebiologiens teoretiske fundament kan sies å ha vært sosialdarwinismen, som så dagens lys i Storbritannia på 1860-tallet. Dette utløste blant annet den eugeniske forskningen som ble gjennomført i store deler av den vestlige verden i begynnelsen av 1900-tallet. Mens man i USA overveiende omtalte den som eugenikk, ble denne betegnet som rasehygiene i mange europeiske land. Det mest dramatiske eksempelet på rasebiologisk forskning var imidlertid menneskeforsøkene i nazi-Tysklands konsentrasjonsleirer.


== Raseforskning i dag ==
Forskningen som i dag skjer på etniske forskjeller mellom menneskegrupper, har lite til ingenting til felles med 18- og 1900-tallets rasebiologi, og omtales derfor heller ikke som rasebiologi. Forskningen er i hovedsak genetisk og prøver bl.a. å avdekke menneskeartens evolusjon før og etter at denne utvandret fra opphavsregionen i Afrika. Resultatene kan langt på vei sies å ha avkreftet rasebiologiens grunnantakelse:
De genetiske forskjellene mellom etniske menneskegrupper er små. I den grad humangenetikere uttaler seg om politiske konsekvenser, tar de vanligvis eksplisitt avstand fra politisk (mis)bruk av funnene.
Tvert imot har enkelte humangenetikere hevdet at det ikke fins noe vitenskapelig grunnlag for rasebegrepet.


== Se også ==
Rase
Menneskeraser
Eugenikk, rasehygiene
Hurtigminne

Hurtigminne (engelsk: cache) (uttale /kæʃ/, kæsj) er betegnelsen på en type høyhastighetsminne i datamaskiner.
En datamaskins kjørende programmer (prosesser) ligger i hovedhukommelsen (RAM). Under kjøring flyttes de aktive instruksjonene og dataene kontinuerlig over i hurtigminnet, slik at prosessoren kan hente dem derifra. Det går typisk rundt hundre ganger fortere å lese fra hurtigminne enn fra hovedhukommelsen, så flyttingen over til hurtigminnet øker maskinens regnehastighet betraktelig.
En maskins hurtigminne er begrenset, en typisk hjemmemaskin kan ha i størrelsesordenen 1-8 MB hurtigminne. Dette kommer av den høye prisen på hurtigminne. 
Om prosessoren trenger data eller instruksjoner som ikke ligger i hurtigminnet, sier man at man får en bom (miss). Da vil deler av hovedhukommelsen kopieres over i hurtigminnet. Operativsystemet vil da gjerne gjøre antagelser om hvilke data prosessoren trenger den neste tiden, slik at hele sekvenser av data vil kopieres over. Dette kan også gjøres parallelt med at prosessoren regner, slik at man minimerer tiden prosessoren må vente på nye instruksjoner.
Mange maskinarkitekturer opererer med flere nivåer av hurtigminne. De fleste nye maskiner har nå to nivåer fra ca. 1-8 MB, mens firekjerneprosessoren Phenom fra AMD har 3 nivåer hurtigminne (2 MB), der hastigheten på det primære hurtigminnet er enda raskere enn hastigheten på det sekundære hurtigminnet osv.
Verfassungsschutz

Verfassungsschutz (forfatningsbeskyttelse) betegner Tysklands føderale og statlige sikkerhetstjenester for innenriks politisk overvåkning. På grunn av landets føderale struktur, består Verfassungsschutz av både et føderalt byrå (Bundesamt für Verfassungsschutz) og i stor grad uavhengige enkeltbyråer (kalt Landesämter für Verfassungsschutz) i hver enkelt delstat. 


== Oppgaver ==
Den viktigste oppgave som tilligger Verfassungsschutz er å overvåke organisasjoner som betraktes som en trussel mot den «frihetlig-demokratiske grunnordning». Den direkte foranledning for opprettelsen av tjenestene var den kalde krigens kommunistiske trussel.
Selv om Verfassungsschutz bruker alle typer overvåkningsteknologi og infiltrasjon, baserer den for det meste sin informasjon på publikasjoner fra organisasjonene som observeres. Informasjonen samles i årlige rapporter, kalt Verfassungsschutzberichten, som er tilgjengelig for allmennheten; trolig gis det også mer detaljerte og hemmelige rapporter til regjeringen.
Verfassungsschutz har ingen politimyndighet; når de får informasjon er de avhengig av politiet eller statsadvokatene for å forfølge straffbare forhold.
Det er den til enhver tid sittende regjering (føderalt, eller i den enkelte delstat) som avgjør hvilke organisasjoner som skal overvåkes. Dette fører til at partiet Die Linke overvåkes kun i delstatene hvor partiet CDU regjerer. 
Organisasjonene Verfassungsschutz overvåker faller i fire hovedgrupper:

Venstreekstremister
Høyreekstremister (inkludert partiet NPD)
Utenlandske ekstremistorganisasjoner i Tyskland (hovedsakelig muslimske ekstremister)
Scientologi (ansett av tyske myndigheter som en autoritær, antidemokratisk kommersiell organisasjon, og ikke som en religion)Noen av Verfassungsschutz-byråene har også andre oppgaver, som beskyttelse av regjeringsrelatert informasjon, overvåkning av utenlandske hemmelige tjenester, og av organisert kriminalitet.


== Presidenter ==
1950 – 1954 Otto John
1955 – 1972 Hubert Schrübbers
1972 – 1975 Günther Nollau
1975 – 1982 Richard Meier
1983 – 1985 Heribert Hellenbroich
1985 – 1987 Ludwig-Holger Pfahls — han forsvant i juli 1999, og ble arrestert i Paris i 2004 på grunn av anklager om korrupsjon i forbindelse med et våpensalg til Saudi-Arabia mens han var statssekretær i Forsvarsministeriet i Kohl-regjeringen på 1990-tallet. Korrupsjonsanklagen ble senere frafalt.
1987 – 1991 Gerhard Boeden
1991 – 1995 Eckart Werthebach
1995 – 1997 Hansjörg Geiger
1997 – 2000 Peter Frisch
2000 – 2012 Heinz Fromm
2012 – 2018  Hans-Georg Maaßen
2018 –  Thomas Haldenwang


== Se også ==
Tysklands politiske system


== Eksterne lenker ==
(de) Offisielt nettsted 
(en) Bundesamt für Verfassungsschutz – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Ludwig-Holger Pfahls

Ludwig-Holger Pfahls (født 13. desember 1942 i Luckenwalde) er en tysk politiker (CSU). Han var president for Bundesamt für Verfassungsschutz fra 1985 til 1987, og fra 1987 til 1992 statssekretær i Forsvarsdepartementet.


== Bakgrunn, utdannelse og yrke ==
Han var sønn av en offiser, og er utdannet jurist med doktorgrad. Han virket som dommer ved Bayerisches Oberstes Landesgericht og som statsadvokat for næringslivssaker.


== Politisk karrière ==
Fra 1974 arbeidet Pfahls i det nye bayerske miljøverndepartementetet og i 1976 ble han parlamentarisk sekretær i Det bayerske statskanselli, hvor Franz-Josef Strauss oppdaget ham og gjorde ham til sin personlige sekretær da han ble statsminister i 1978. Fra 1981 var Pfahls sjef for statsministerens kontor, og i 1982 ble han sjef for den såkalte «Grundsatzabteilung» i statskanselliet.
I 1985 ble Pfahls utnevnt til president for Bundesamt für Verfassungsschutz. Forsvarsminister Manfred Wörner (CDU) kalte ham til det føderale forsvarsdepartementetet som statssekretær på forslag fra Strauss i 1987. Han var ansvarlig for rustningskontroll, anskaffelse og eksport av våpen.
På grunn av manglende innbetaling av partikontingent ble han strøket fra CSUs medlemslister i 2000.


== Korrupsjonsanklager i forbindelse med våpensalg ==
Det er blitt fremsatt påstander om at Pfahls skal ha tatt imot flere millioner mark i smørepenger fra våpenlobbyister. Konkret er Pfahls blitt anklaget for korrupsjon og skatteunndragelse i forbindelse med et våpensalg til Saudi-Arabia. I 1999 utstedte statsadvokaten i Augsburg en arrestordre på ham. Riksadvokaten i Bayern overprøvet denne beslutningen; noe som knapt er skjedd tidligere. I mellomtiden reiste Pfahls til Taiwan og holdt seg borte fra Tyskland i de neste fem årene. Hans spor forsvant i Taipei 6. juli 1999, og det kan synes som han har bodd i Hongkong. Den daværende statsadvokaten i Augsburg utelukket ikke at Pfahls var blitt advart på forhånd av venner i den bayerske justistjenesten.Men den 13. juli 2004 ble han arrestert i Paris og utlevert til Tyskland 20. januar 2005. 3. august samme år ble han fritatt for skyld i korrupsjonsanklagen, etter at tidligere kansler Helmut Kohl tok på seg ansvaret for våpenhandelen med Saudi-Arabia. Pfahls ble isteden 12. august dømt for å ha skaffet seg fordeler og for skatteunndragelse til en minimal fengselsstraff på to år og tre måneder. 1. september ble han løslatt, da man tok høyde for tiden han hadde sittet i varetekt siden han ble arrestert i Frankrike.
I oktober 2005 avslørte en fjernsynskanal at Pfahls under sin langvarige flukt var blitt støttet av de franske sikkerhetstjenester Direction de la surveillance du territoire og Direction Générale de la Sécurité Extérieure, som hadde hjulpet ham å passere ubemerket forbi personkontroller på lufthavner. Motivet synes å være å unngå å røre opp i den pågående Elf-skandalen og Leuna-affæren, som han også var innviklet i, og kan også forklares med politisk og personlig vennskap mellom franske og tyske konservative.


== Referanser ==
Music From the Film More

Soundtrack from the Film More, også bare kalt More, er et filmmusikk-album fra det britisk bandet Pink Floyd. Det kom ut i 1969 og er musikk til filmen More regissert av Barbet Schroeder. Det var det første albumet fra bandet der Syd Barrett ikke medvirket.
Albumet kom ut midt i bandets mest eksperimentelle periode og bærer preg av at bandet søkte mot forskjellige stilretninger. Det kommer tydelig frem allerede på albumets to første spor. «Cirrus Minor» er en rolig låt som innledes av fuglelyder, mens «The Nile Song» kanskje er den hardeste rockelåten Pink Floyd noen gang har spilt inn. Den perkusjon- og pianobaserte «Up The Khyber» og «A Spanish Piece» der en lespende David Gilmour nærmest hvisker sammen med sin akustiske gitar blir regnet som noe av det mest originale Pink Floyd har laget.
Bandet brukte ikke mer enn åtte dager på å spille inn albumet. I tillegg er noen av versjonene på platen annerledes enn musikken som høres i filmen. Blant annet synges det kanskje mest kjente sporet på More, «Cymbaline», av Roger Waters på filmversjonen mens David Gilmour er vokalist på albumversjonen. Forøvrig er More det eneste albumet der Gilmour er hovedvokalist på samtlige sanger bortsett fra de seks instrumentallåtene.
«Cymbaline» ble fremført på konserter rundt 1970. I tillegg var «Green is the Colour» en del av bandets uutgitte prosjekt «The Journey» som ble spilt live en rekke ganger. «More Blues» regnes som inspirasjonen til blueslåten Pink avsluttet mange konserter med fra 1970 til 1972.
Albumet havnet på 9.-plass på den britiske salgslisten, mens den bare fikk beskjedne plasseringer i USA. Synet på albumet er like sprikende som innholdet. Mens enkelte fans og kritikere mener at albumet er det mest undervurderte bandet har gitt ut, synes andre at More er det svakeste i Pink Floyd-katalogen.


== Sporliste ==
«Cirrus Minor» (Waters) – 5:18
«The Nile Song» (Waters) – 3:26
«Crying Song» (Waters) – 3:33
«Up the Khyber» (Mason/Wright) – 2:12
«Green Is the Colour» (Waters) – 2:58
«Cymbaline» (Waters) – 4:50
«Party Sequence» (Waters, Wright, Gilmour, Mason)- 1:07
«Main Theme» (Gilmour/Waters/Wright) – 5:28
«Ibiza Bar» (Waters, Wright, Gilmour, Mason) – 3:19
«More Blues» (Waters, Wright, Gilmour, Mason) – 2:12
«Quicksilver» (Waters, Wright, Gilmour, Mason) – 7:13
«A Spanish Piece» (Gilmour) – 1:05
«Dramatic Theme» (Waters, Wright, Gilmour, Mason) – 2:15


== Personell ==
David Gilmour – vokal, gitarer
Nick Mason – trommer, perkusjon, lydeffekter
Roger Waters – bass, perkusjon, lydeffekter, kor
Richard Wright – keyboard, kor


=== Studiopersonell ===
Brian Humphries – Lydtekniker


== Eksterne lenker ==
(en) Music From the Film More på Discogs 
(en) Music From the Film More på MusicBrainz 
(en) Music From the Film More på AllMusic
Roland Utbult

Roland David Utbult (født 24. mai 1951 på Öckerö i Västra Götalands län) er en svensk kristen sanger, forfatter og riksdagsmann. Ved Riksdagsvalget i 2010 ble han valgt inn som representant for Kristdemokraterna, som er søsterpartiet til Kristelig Folkeparti i Norge. (2005 – 2009 var han medlem i Folkpartiet.) Fra 2020 ble han kultur- og idrettspolitisk talsmann for Kristdemokraterna.


== Biografi ==
Som musiker har Roland Utbult blant annet samarbeidet med Oslo Gospel Choir, Tomas Ledin, Andraé Crouch, Per-Erik Hallin, Triple & Touch, Gladys del Pilar, Janne Schaffer, Bandmaskinen og Sveriges Radios symfoniorkester. Utbult har medvirket i TV-serien Minns du sången och hans sanger «Om Sommaren» og «Längtan till havet» lå begge fem uker på Svensktoppen sommeren 1998 respektive 2003.
Utbult har før sin tid som heltidspolitiker arbeidet på "Göteborgs räddningsmission" med arbeide blant hjemløse, samt på Erikshjälpen. Sammen med avisen Dagen har han stiftet "Utbult-stipendiet", som deles ut årlig til en musiker som forløpig ikke har fått sitt gjennobrudd.
Etter å ha vært bosatt mange år i Uddevalla flyttet han tilbake til Öckerö i 2017.


== Diskografi ==


=== Studioalbum ===
1975: Roland Utbult – LP/MC (Nyutgave på CD 1995)
1977: Solklart – LP/MC (Nyutgave på CD 1995)
1979: Du är musiken – LP/MC
1981: En stor glädje (med Anders Andersson, Charlotte Höglund, Tina Lundberg og Sacré Choeur) (LP)
1982: På din sida – LP/MC (Nyutgave på CD 1993)
1984: Till vår Gud – LP/MC (Nyutgave på CD 1993)
1984: Fylt av liv (med Elisabeth Ødegård, Roland Utbult og Kjell Fjalsett) (LP)
1986: Ansikte mot Gud – LP/MC (Nyutgave på CD 1997)
1988: Den första kärleken – LP/CD/MC
1993: Längtan – CD/MC
1994: Sjung sjung Halleluja – CD/MC
1995: Stilla natt, heliga natt – CD/MC Julealbum
1996: Se dig om – CD/MC
2003: Små nycklar – CD
2005: PsalmFestival CD
2009: Roland Utbults bästa
2014: Mix (minialbum, CD)
2020: I Jesu armar sammen med Evelina Gard (Spotify)
2020: Längs Vägen (CD)


=== Singler ===
1972: «True Gospel Creation»
1978: «Sten Tuff» / «Kom och Se»
2003: «Längtan till havet»
2003: «Ett land att leva i» / «Du»
2006: «Så skimrande var aldrig havet» / «Längtan till havet» / «Ett land att leva i»
2010: «Stockholm» / «O, hur saligt att få vandra» / «Omkring tiggaren från Luossa»


=== Samlingsalbum ===
1982: Kom och se (LP)
1991: En sång inom Mig! (CD)
1995: Roland Utbult / Solklart (CD)
1998: Milstolpar 1 (3xCD)
2003: Milstolpar 2 (3xCD)
2016: Milstolpar 1 & 2 (6xCD)


== Bibliografi ==
1985: Jim
1994: Horisont
2000: Milstolpar – notebok (alle 50 sangene fra CD-boksen med samme navn)
2009: Milstolpar 2 – notebok (alle 50 sangene fra CD-boxen med samme navn)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(sv) Offisielt nettsted 
(en) Roland Utbult – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(sv) Roland Utbult på Twitter 
(sv) Roland Utbult hos Sveriges riksdag 
(no) Portrettintervju i magasinet Krigsropet
Svein Mathisen

Svein «Matta» Mathisen (født 30. september 1952, død 27. januar 2011) var en norsk fotballspiller, journalist og fotballeder. 
Bortsett fra et kort proffopphold i den skotske klubben Hibernian FC spilte «Matta» hele sin karriere i Start i Kristiansand. Han ble norsk seriemester i 1978 og 1980 og spilte 25 kamper (to mål, mot Sverige i 1979 og mot Sveits i 1980) for det norske landslaget. Han klarte imidlertid aldri å prestere på samme høye nivå på landslaget som han gjorde på klubbnivå. Han mottok Norges Fotballforbunds gullklokke etter kampen mot Danmark 26. september 1984, en kamp som også ble hans siste landskamp.
«Matta» ble benyttet som offensiv midtbanespiller eller ren spiss. Han var en kreativ spiller som ble en stor publikumsfavoritt i Kristiansand. Til sammen spilte «Matta» 327 seriekamper i øverste divisjon og scoret 106 mål. Begge deler er klubbrekord, og da han la opp i 1989, hadde «Matta» rekorden for antall spilte kamper i den norske eliteserien. Denne rekorden har senere blitt slått av Ola By Rise, Daniel Berg Hestad, Roar Strand, Erik Hoftun og Bjørn Johansen. Hans 106 seriemål utgjorde 19% av alle Starts mål (563) i eliteserien fra 1969 til 89. Mathisen hadde sterke offensive egenskaper og var en av de farligste spissene i norsk klubbfotball, men hadde sin svakhet i hodespill og defensivt spill.Han ble kåret til Årets spiller av VG i 1978. I 1998 ble han utnevnt til æresmedlem av Start.
Etter karriereslutt ble «Matta» mediemann på fulltid. Han var først journalist i Fædrelandsvennen, før han ble sportsredaktør i samme avis. Deretter gikk veien til NRK Radiosporten, før han meldte overgang til TV 2 som ekspertkommentator, en stilling han hadde i over 10 år. I 2007 vendte han tilbake til Start som sports- og mediedirektør, senere betegnet sportssjef. 
Mathisen døde i januar 2011 av kreft, en diagnose han fikk sommeren 2010. Han var sønn av Alf Mathisen og far til Start-spiller Jesper Mathisen.
I november 2011 kom boka om Svein Mathisen, en bok som ifølge omtalen handler om "driblekongen, muntrasjonsrådet og familiefaren Svein Mathisen". Mathisen begynte selv å skrive før han ble syk, mens sønnen Jesper har fullført prosjektet.


== Landskamper ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Svein Mathisen – Transfermarkt 
(en) Svein Mathisen – national-football-teams.com 
(en) Svein Mathisen – EU-Football.info 
(no) Svein Mathisen – Norges Fotballforbund 
Svein Mathisen er død NRK Sørlandet 27. januar 2011
Svein Mathisen 1952-2011 www.ikstart.no - Minneord fra kolleger
Trond Pedersen

Trond Pedersen (født 10. februar 1951 i Kristiansand) er en tidligere norsk fotballspiller. Han var i mange år høyreback på Start og det norske landslaget. 
Pedersen spilte 41 kamper med flagget på brystet, og var blant annet med på den sensasjonelle seieren over England i 1981. Han mottok Norges Fotballforbunds gullklokke etter kampen mot Portugal 9. mai 1979.
På klubbnivå ble Pedersen seriemester med Start i 1978 og 1980. Han spilte 269 kamper i eliteserien mellom 1969 og 1984. Dette tallet var norsk rekord inntil det ble slått av hans tidligere lagkamerat Svein Mathisen noen år senere. I dag ligger Pedersen på 18.-plass på denne adelskalenderen.
Pedersen var hovedtrener for Start i sesongene 1997 og 1998. Han har senere vært trener for Vindbjart og Donn.
I 1998 ble han utnevnt til æresmedlem av Start.


== Landskamper ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Trond Pedersen – Transfermarkt 
(en) Trond Pedersen – national-football-teams.com 
(en) Trond Pedersen – FootballDatabase.eu 
(en) Trond Pedersen – EU-Football.info 
(no) Trond Pedersen – Norges Fotballforbund
Steinar Pedersen (fotballspiller)

Steinar Pedersen (født 6. juni 1975) er en norsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er sportslig leder for Vålerenga Fotball Damer.Han er fra bydelen Hellemyr i Kristiansand


== Spillerkarriere ==
Pedersen begynte sin karriere i Start, og har også vært innom Borussia Dortmund, Lillestrøm, IFK Göteborg og Strømsgodset.
I 1997 ble han den første nordmann som vant Champions League da han spilte for Borussia Dortmund. Dette til tross for at han fikk lite spilletid i den tyske klubben, og ikke var på banen i finalen.  
I sine yngre dager spilte Pedersen en rekke kamper for det norske U21-landslaget. Han har spilt én kamp for A-landslaget. 


== Trenerkarriere ==
Før 2014-sesongen ble han ansatt som trener i Jerv, som nettopp hadde rykket opp til 2. divisjon. I sin første sesong ledet han laget til nok et opprykk. I 2015 tok han laget til en 5. plass i 1. divisjon og kvalifisering til Eliteserien. I kvalifiseringen til Eliteserien møtte de Start. Kvalifiseringen endte med tap 2-4 og Jerv ble værende i 1. divisjon i 2016.
Før 2016-sesongen tok han over som hovedtrener i nettopp Start. I Pedersens første sesong rykket de ned fra Eliteserien. Året etter var de med i toppen av 1. divisjon, og laget lå på andreplass da Pedersen i september 2017 fikk sparken. Pedersen var kritisk til den sportslige ledelsen og uenig i begrunnelsen til at han fikk sparken da laget lå på opprykksplass med fem kamper igjen av sesongen.2. august 2018 tok Pedersen over som ny hovedtrener for Arendal Fotball. I september 2020 ble det kjent at han var enig med klubben om at han fratrådte som hovedtrener med umiddelbar virkning.25. november 2020 ble han hovedtrener i dameklubben Amazon Grimstad FK, med en kontrakt over tre år.31. januar 2022 ble det kjent at han hadde signert en kontrakt på to år som assistenttrener for Vålerenga Fotball Damer. Før 2023-sesongen gikk han over i rollen som sportslig leder i klubben.


== Familie ==
Hans far Erik Ruthford Pedersen har både spilt og vært trener i Start, mens broren Kjetil Ruthford Pedersen har spilt for Start og en rekke andre klubber, samt trent Mandalskameratene. Pedersen er svoger av Marius Johnsen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Steinar Pedersen (footballer) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Steinar Pedersen på Internet Movie Database 
(en) Steinar Pedersen – Transfermarkt 
(en) Steinar Pedersen – Transfermarkt (manager) 
(en) Steinar Pedersen – national-football-teams.com 
(en) Steinar Pedersen – WorldFootball.net 
(en) Steinar Pedersen – FootballDatabase.eu 
(en) Steinar Pedersen – EU-Football.info 
(no) Steinar Pedersen – Norges Fotballforbund 
(en) Steinar Pedersen – FBref
Bård Borgersen

Bård Borgersen (født 20. mai 1972) er en norsk tidligere fotballspiller fra bydelen Vågsbygd i Kristiansand. Han var en stor og sterk midtstopper, som spilte ti kamper for det norske landslaget. I landslagssammenheng huskes Borgersen kanskje best fra sin debut i en VM-kvalifiseringskamp mot Armenia i 2001 hvor han scoret to mål. 
På klubbnivå spilte Borgersen sist for Start. Han la opp etter 2011-sesongen, men fortsatte i klubbens støtteapparat med ansvar for talentsatsing i tillegg til å være trener for klubbens andrelag.
I september 2015 ble han ansatt som midlertidig trener for A-laget da Mons Ivar Mjelde ble løst fra kontrakten.Det var også i Start at han begynte sin karriere på toppnivå, men i sin første periode i klubben fikk han lite spilletid og dro til Bryne og videre til Odd Grenland. Det var i sistnevnte klubb at han skapte seg et navn i norsk toppfotball, og han var blant annet med på å vinne cupen i 2000 som Odd-spiller.
I 2002 dro Borgersen til den danske klubben Aalborg, som han representerte i fire sesonger (to hele og to halve sesonger) før han returnerte til Start foran 2005-sesongen. I sin comebacksesong for moderklubben var han med på å vinne sølv i Eliteserien og mottok Kniksenprisen som årets forsvarsspiller.
Borgersen har skrevet boken Bli en bedre fotballspiller (ISBN 9788272861680), som ble utgitt på Akilles i 2006.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Bård Borgersen – Transfermarkt 
(en) Bård Borgersen – national-football-teams.com 
(en) Bård Borgersen – FootballDatabase.eu 
(en) Bård Borgersen – EU-Football.info 
(no) Bård Borgersen – Norges Fotballforbund 
(en) Bård Borgersen – FBref