jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
George Stevens

George Stevens (født 18. desember 1904 i Oakland i California, død 8. mars 1975 i Lancaster i California) var en amerikansk regissør.
Stevens vant Oscar for beste regi to ganger for filmene En plass i solen (1951) og Giganten (1956). Han har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.


== Filmografi (utvalg) ==

1936 – Swing Time

1942 – Årets kvinne

1943 – Jo fler dess bedre

1951 – En plass i solen

1953 – Shane

1956 – Giganten


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) George Stevens på Internet Movie Database 
(sv) George Stevens i Svensk Filmdatabas 
(da) George Stevens på Filmdatabasen 
(da) George Stevens på Filmdatabasen 
(da) George Stevens på Scope 
(fr) George Stevens på Allociné 
(en) George Stevens på AllMovie 
(en) George Stevens hos Turner Classic Movies 
(en) George Stevens hos Rotten Tomatoes 
(en) George Stevens hos The Movie Database
Delbert Mann

Delbert Martin Mann jr. (født 30. januar 1920 i Lawrence i Kansas, død 11. november 2007 i Los Angeles i California) var en amerikansk regissør. 
Mann vant Oscar for beste regi med filmen Marty (1955). Han har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.


== Filmografi (utvalg) ==

1955 – Marty

1979 – Intet nytt fra Vestfronten


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Delbert Mann på Internet Movie Database 
(sv) Delbert Mann i Svensk Filmdatabas 
(da) Delbert Mann på Filmdatabasen 
(fr) Delbert Mann på Allociné 
(en) Delbert Mann på AllMovie 
(en) Delbert Mann hos Turner Classic Movies 
(en) Delbert Mann hos Rotten Tomatoes 
(en) Delbert Mann hos The Movie Database 
(en) Delbert Mann hos Internet Broadway Database
Økomarxisme

Økomarxisme er en retning innen marxismen som legger særlig vekt på kapitalismens miljøødeleggende sider. Begrepet er kontroversielt, for eksempel har John Bellamy Foster, en fremtredende marxistisk miljøteoretiker, i boka Marx' Ecology kommet med belegg for at marxismen i seg selv er en økologisk teori. Forsvarerne av begrepet, derimot, viser til den økologisk særdeles svake praksisen i Sovjetunionen, og argumenterer for at det er nødvendig både å vektlegge de økologiske sidene ved marxismen og også gå inn på økologisk kritikk av visse fortolkninger av marxismen. Et eksempel på dette er Joel Kovels bok The Enemy of Nature.
Økomarxister legger særlig vekt på at kapitalakkumulasjon, dvs. drivet etter profitt, er uforenelig med en bærekraftig utvikling. Dette skaper et bruk-og-kast-samfunn og er et system der miljøtiltak er ulønnsomt. Det skaper også et system med miljøskadelig overforbruk i den rike verden og en like miljøskadelig fattigdom i resten av verden. Økomarxisme står i motsetning til for eksempel dypøkologien ved at det ikke er produksjon og materialisme som sådan som skaper miljøproblemene, men omstendighetene dette skjer i. Ifølge økomarxister er kapitalismens endelikt og et sosialistisk samfunn betingelser for å overvinne den økologiske krisen.


== Eksterne lenker ==
Joel Kovel og Michael Lowys økososialistiske manifest
Pål Steigan: Veiskille – finnes det noen vei ut av miljøkrisa?
Terje Valen: Marxistisk renessanse – kommunistisk offensiv
Joseph L. Mankiewicz

Joseph Leo Mankiewicz (født 11. februar 1909 i Wilkes-Barre, Pennsylvania, USA død 5. februar 1993 i Bedford, New York, USA) var en amerikansk regissør.
Han har vunnet to Oscar for beste regi, med filmene Min mann eller din? (A Letter to Three Wives) og Alt om Eva (All About Eve). Han har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.


== Filmografi (utvalg) ==
1937 – En brud i rødt (kun produsent)
1944 – En nydelig historie (kun produsent)
1942 – Årets kvinne (bare filmprodusent)
1947 – The Ghost and Mrs. Muir
1949 – Min mann eller din?
1950 – Alt om Eva


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Joseph L. Mankiewicz på Internet Movie Database 
(sv) Joseph L. Mankiewicz i Svensk Filmdatabas 
(da) Joseph L. Mankiewicz på Filmdatabasen 
(da) Joseph L. Mankiewicz på Scope 
(fr) Joseph L. Mankiewicz på Allociné 
(en) Joseph L. Mankiewicz på AllMovie 
(en) Joseph L. Mankiewicz hos Turner Classic Movies 
(en) Joseph L. Mankiewicz hos Rotten Tomatoes 
(en) Joseph L. Mankiewicz hos The Movie Database
Friedrich Krebs

Friedrich Krebs (født 9. mai 1894 i Germersheim i Tyskland, død 1961 i Frankfurt am Main) var en tysk advokat og politiker. Fra 1933 til 1945 var han overborgermester i Frankfurt am Main for NSDAP.


== Liv og virke ==
Han ble utnevnt til overborgermester etter at forgjengeren, den jødiske liberale politikeren Ludwig Landmann, gikk av 12. mars 1933. Selv om NSDAP ikke hadde noe flertall i bystyret, uteble SPDs og KPDs representanter fra avstemningen fordi partiene var forbudt. Krebs var selv ikke til stede. 
Etter at han overtok sa han opp jødiske kommuneansatte og fjernet en statue av den sosialdemokratiske politikeren Friedrich Ebert, Tysklands første president. Han utnevnte byen til «det tyske håndverks by». Som etterfølger etter Landmann innehadde han for et kort tidsrom posisjonen som forvaltningsrådsleder for HaFraBa, og forsøkte å få Frankfurt utnevnt til «gatenes by». Dette ble forhindret av generalinspektøren for gatevesenet, Fritz Todt, som forsøkte å redusere HaFraBas betydning for Autobahn-utbyggingen. Etter at Frankfurt opplevet de verste bombeangrepene den 18. og 22. mars 1944 arrangerte Krebs en kunngjøring under mottoet «Vi kapitulerer aldri!». 
Etter at krigshandlingene tok slutt i Frankfurt 28. mars 1945 flyktet Krebs, men returnerte snart til byen, og satt frem til 1952 i bystyret for Deutsche Partei. Deretter arbeidet han som advokat.


== Referanser ==
Werwolf (Führerhauptquartier)

Se Werwolf for den hemmelige tyske sabotasjeorganisasjonen
Führerhauptquartier Werwolf («Varulv») var den tyske diktatoren Adolf Hitlers eget kodenavn på Førerhovedkvarteret der han tilbrakte den tredje lengste tiden under andre verdenskrig, etter Wolfsschanze og Berghof. Det offisielle navnet var Eichenhain («Eikelund»), og det lå åtte kilometer nord for Vinnitsa i Ukraina.


== Anlegget ==

Da Hitler i 1942 planla sommeroffensiven mot Kaukasus og Stalingrad (operasjon «Blau»), ønsket han «å være nærmere spissen av angrepet», og han mente at Wolfsschanze ble for tilbaketrukket som hovedkvarter. Derfor flyttet han og resten av overkommandoen, mellom 20. juni og 16. juli, til Werwolf. Det nye anlegget var blitt påbegynt allerede i november 1941, og det besto hovedsakelig av laftede trehus (etter Hitlers ønske hadde man brukt rått tømmer istedenfor beiset, noe som gjorde at husene ble fuktige og kalde). Som Wolfsschanze lå Werwolf i et fuktig område, og myggplagen var stor.
For å opprettholde kommunikasjonen med Berlin, gikk det hver dag et tog i begge retninger, på grunn av avstanden brukte det 34 timer hver vei (dette var et raskt direktetog). I tillegg var det også en daglig flyrute mellom Berlin og Werwolf.
Hitler ga ordre om at Werwolf skulle sprenges 28. desember 1943, da de sovjetiske styrkene nærmet seg.


== Hitlers opphold i Werwolf ==
Denne tabellen er basert på dagboksnotater til offiserer i Hitlers stab.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Franz W. Seidler og Dieter Zeigert: Die Führerhauptquartiere – Anlagen und Planungen im Zweiten Weltkrieg ISBN 3-7766-2154-0


== Eksterne lenker ==
(en) Werwolf (Wehrmacht headquarters) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Goebbelsbarna

Goebbelsbarna er betegnelsen på Josef og Magda Goebbels' seks barn, og som ble drept av sin mor i Førerbunkeren 1. mai 1945. Joseph Goebbels var propagandaminister i det nazistiske Tyskland fra 1933 til 1945 og blant Adolf Hitlers nærmeste medarbeidere.
I forkant av drapene hadde SS-legen Helmuth Kunz forsøkt å overtale foreldrene å sende barna til et sykehus under Røde Kors' beskyttelse, men de nektet dette utfra begrunnelsen om at de var jo Goebbels' barn.
Barna hadde lagt seg og Kunz ga da dem en morfininjeksjon hver slik at de skulle sovne, med begrunnelse at dette var en slik sprøyte «barn og soldater nå må ha». Men Kunz klarte ikke å forgifte barna og Magda fikk da tak i Hitlers personlige lege, dr. Ludwig Stumpfegger som assiserte henne mens hun etter omtrent ti minutter forgiftet barna ved å åpne munnen og knuse giftampullen mellom tennene på de sovende barna. Den eldste, Helga hadde i de siste dagene før drapene vært urolig og spurt hva som skulle skje. Kvestelser på kroppen og stygge skrammer i ansiktet kan tyde på at hun har satt seg til motverge og at de måtte bruke vold.
Barna hadde tidligere vært profilert i propagandaen som en del av Goebbels «perfekte nasjonalsosialistiske familie».
Alle hadde fornavn som begynte på bokstaven H, som en oppkalling etter Hitler. 


== Barna ==
Helga Susanne, «Helga», født 1. september 1932. Den 12 årige Helga var den eldste og farens favoritt. Hun hadde arvet hans hårfarge og øyne.
Hildegard Taudel, «Hilde», født 13. april 1934. 11 år gamle Hilde lignet også sin far og var den mest ryddige og ordentlige av dem. Faren kalte henne «lille mus».
Helmut Christian, «Helmut», født 2. oktober 1935. 9 årige Helmut var eneste gutt og en drømmerisk gutt som ikke hang helt med på skolen, men så fram til å kunne begynne i Hitler-Jugend. Hadde tannregulering.
Hedwig Johanna «Hedda», født 19. februar 1937. Hedda var forelsket i farens adjutant SS-Hauptsturmführer Günter Schwägermann fordi han hadde glassøye.
Holdine Kathrin, «Holde», født 1. mai 1938. Holde ble drept dagen før 7-årsdagen og var den som ble mest ertet av de andre.
Heidrun Elisabeth «Heide», født 20. oktober 1940. Lille Heide var bare 4 år og familiens kjæledegge.Magda var gift med industriherren Günther Quandt fra 1921 til 1929, og hadde fra dette ekteskapet sønnen Harald. Han tjenestegjorde som løytnant i Luftwaffe under krigen og satt i krigsfangenskap ved krigens slutt. Slik ble han det eneste familiemedlemmet som overlevde krigen. Han ble en ledende industrimann i etterkrigstidens Tyskland, men døde i 1967 da hans privatfly falt ned over Italia. Han etterlot seg fem barn.


== Kilder ==
I Hitlers bunker, Joachim Fest, N.W.Damm&Søn 2005 ISBN 82-04-11149-5
Berlin – Nederlaget 1945, Antony Beevor, N.W.Damm&Søn 2004 ISBN 82-04-09992-4
Michael Curtiz

Michael Curtiz (født som Manó Kertész Kaminer 24. desember, 1886 i Budapest, Ungarn, død 10. april 1962 i Hollywood, California, USA) var en ungarsk-amerikansk regissør.
Han ble kjent for en rekke filmer med Errol Flynn i hovedrollen opp gjennom 1930-årene, men huskes nok best for Casablanca (1942). Curtiz var meget produktiv og rakk å instruere mer enn 180 filmer, heriblant også King Creole (1958) med Elvis Presley.Han vant i 1943 en Oscar for beste regi med Casablanca.Curtiz giftet seg med Lili Damita i 1925, men ble skilt et år senere.Han har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.


== Filmer i utvalg ==
1933 – Et vokskabinett
1935 – Kaptein Blood
1938 – Robin Hoods eventyr
1942 – Casablanca
1942 – Yankee Doodle Dandy
1950 – Ung mann med trompet
1954 – Egypteren Sinuhe
1958 – Det kom en fremmed


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Michael Curtiz på Internet Movie Database 
(sv) Michael Curtiz i Svensk Filmdatabas 
(da) Michael Curtiz på Filmdatabasen 
(da) Michael Curtiz på danskefilm.dk 
(da) Michael Curtiz på Scope 
(fr) Michael Curtiz på Allociné 
(en) Michael Curtiz på AllMovie 
(en) Michael Curtiz hos Turner Classic Movies 
(en) Michael Curtiz hos The Movie Database
Afrikanske flagg

Dette er en oversikt over internasjonale, overnasjonale og nasjonale flagg som brukes i Afrika.


== Internasjonale og overnasjonale flagg ==

		


== Øst-Afrika ==

		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		


== Sentralafrika ==

		
		
		
		
		
		
		
		


== Nord-Afrika ==

		
		
		
		
		
		
		
		
		
		


== Sørlige Afrika ==

		
		
		
		


== Vest-Afrika ==
Daniele De Rossi

Daniele De Rossi (født 24. juli 1983) er en italiensk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er hovedtrener for SPAL.De Rossi er et produkt av ungdomssystemet til AS Roma (der Danieles far, den tidligere Roma-spilleren Alberto De Rossi er trener). Han debuterte på førstelaget i oktober 2001.
I gruppespillkampen mot USA i VM 2006 ble De Rossi utvist for å ha plantet albuen i ansiktet til Fulham-spissen Brian McBride. I etterkant av hendelsen beklaget De Rossi seg overfor McBride.
Han ble i 2009 kåret til Årets italienske spiller i Serie A.
Den 31. mai 2017 skrev han under en ny toårskontrakt med Roma til den 30. juni 2019.


== Landslaget ==
De Rossi var med på Italias lag som tok bronsemedaljene under OL 2004 i Athen, og han spilte for Italia under VM 2006 i Tyskland.
Han ble tatt ut i Italias EM-tropp til EM i Frankrike 2016.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Daniele De Rossi – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Daniele De Rossi – Olympedia 
(en) Daniele De Rossi – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(it) Daniele De Rossi – Italias olympiske komité 
(en) Daniele De Rossi – FIFA 
(en) Daniele De Rossi – UEFA 
(fr) Daniele De Rossi – LÉquipe 
(en) Daniele De Rossi – Transfermarkt 
(en) Daniele De Rossi – Transfermarkt (manager) 
(en) Daniele De Rossi – national-football-teams.com
Lúcio

Lucimar da Silva Ferreira, også kjent som «Lúcio», (født 8. mai 1978 i Brasília) er en brasiliansk fotballspiller som spiller midtstopper for Brasiliense Futebol Clube. Tidligere har han blant annet spilt for Bayer Leverkusen og Bayern München.


== Meritter ==
Bayern MünchenBundesliga (3): 2004-2005, 2005-2006, 2007-2008
DFB-Pokal (3): 2005, 2006, 2008
DFB-Supercup (3): 2004, 2007, 2008InternazionaleSerie A (1): 2009–2010
Coppa Italia (2): 2009-2010, 2010-2011
Mesterligaen (1): 2009/2010
Supercoppa Italiana (1): 2010
VM for klubblag (1): 2010JuventusSupercoppa Italiana (1): 2012BrasilVM i fotball (1): 2002
Confederations Cup (2): 2005, 2009


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lucimar da Silva Ferreira – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(de) Lúcio – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Lúcio – Olympedia 
(en) Lúcio – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Lúcio – FIFA 
(en) Lúcio – UEFA 
(fr) Lúcio – LÉquipe 
(en) Lúcio – Transfermarkt 
(en) Lúcio – national-football-teams.com 
(en) Lúcio – WorldFootball.net 
(en) Lúcio – Soccerbase.com 
(de) Leverkusen Who's who
Victor Fleming

Victor Fleming (født 23. februar 1889 i Pasadena, California, død 6. januar 1949 i Phoenix, Arizona) var en amerikansk regissør.
Fleming ble født i Pasadena, California, muligens av indiansk avstamming, og viste tidlig en teknisk begavelse. Mens han arbeidet som en bilmekaniker møtte han regissøren Allan Dwan som lot han arbeide som kameraassistent. Han utviklet også en interesse for fly og i anledningen sine filmer ble han kjent med folk på flyplassen i Los Angeles, blant annet Moye Stephens. Fleming steg raskt til posisjonen som filmfotograf og arbeidet både med Dwan og D. W. Griffith. Han regissert sin første film i 1919, When the Clouds Roll By.
Mange av Flemings stumfilmer var aksjonfilmer, ofte med Douglas Fairbanks i hovedrollen, eller western, og med sin hardføre holdning og kjærlighet til utendørsaktiviteter ble han karakterisert som «mannfolkenes regissør». Men han viste seg også som effektiv regissør av kvinner. Under hans regi vant Vivien Leigh Oscar for beste kvinnelige hovedrolle. Ni skuespillere som opptrådte i filmer av Fleming ble nominert til Oscar.
Han vant selv en Oscar i 1939  for beste regi med filmen Tatt av vinden (Gone with the Wind). Han har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.
Flemming er gravlagt på Hollywood Forever Cemetery i Hollywood. 


== Filmografi som regissør (utvalg) ==

1919 – When the Clouds Roll By

1929 – Vargens sang

1933 – Bombshell

1935 – Dagens skandale

1937 – På de store banker

1939 – Trollmannen fra Oz (medregissør)

1939 – Tatt av vinden


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Victor Fleming på Internet Movie Database 
(sv) Victor Fleming i Svensk Filmdatabas 
(da) Victor Fleming på Filmdatabasen 
(fr) Victor Fleming på Allociné 
(en) Victor Fleming på AllMovie 
(en) Victor Fleming hos Turner Classic Movies 
(en) Victor Fleming hos Rotten Tomatoes 
(en) Victor Fleming hos The Movie Database
Unni Wikan

Unni Wikan (født 18. november 1944 i Ibestad) er professor emerita i sosialantropologi ved Universitetet i Oslo.
Wikan ble født på Ibestad og vokste opp i Harstad. Hun studerte sosiologi ved Universitetet i Oslo 1965–1966 og sosialantropologi ved Universitetet i Bergen 1967–1968. Hun har også studert arabisk ved American University in Cairo (1968–1969). Wikan ble dr. philos ved Universitetet i Oslo i 1980 og ble utnevnt til professor i 1987. Hun ble tildelt Fritt Ords Pris i 2004.
Hun har forsket på kjønn og kultur i Oman og har foretatt feltarbeid i Indonesia og Bhutan. Wikan har også utgitt flere bøker og har publisert en rekke artikler i ulike fagtidsskririfter.Wikan har vært gjesteprofessor ved flere utenlandske universiteter:

Harvard University, Dept. of social medicine, Boston, 1987 og 1999–2000
Beersheba universitet, Dept. of anthropology i Israel, 1989
École des hautes études en sciences sociales (EHESS), Dept. of history, Paris, 1996
London School of Economics (LSE), Dept. of social anthropology, 1997Wikan deltar ofte i offentlig debatt om fremmede kulturer. Hun er spesialist på islam og Midtøsten og har blant annet skrevet flere artikler om folkeopprøret i Egypt i 2011.Wikan er medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi.
Hun var gift med sosialantropologen professor Fredrik Barth (1928-2016).


== Bibliografi ==
Fattigfolk i Cairo, Gyldendal 1976 og 1995; oversatt til engelsk og japansk
Behind the Veil in Arabia: Women in Oman, Johns Hopkins University Press, 1980, pocketutg. University of Chicago Press, 1995
I morgen, hvis Gud vil: Kvinneliv i Cairos bakgater, Universitetsforlaget, 1983
Managing Turbulent Hearts: A Balinese Formula for Living, University of Chicago Press, 1990
Mot en ny norsk underklasse, Gyldendal, 1995
Tomorrow, God Willing: Self-Made Destinies in Cairo, University of Chicago Press, 1996
Generous Betrayal: Politics of Culture in the New Europe, University of Chicago Press, 2002, under oversettelse til russisk
For ærens skyld: Fadime til ettertanke, Universitetsforlaget, 2003, oversatt til svensk, dansk og portugisisk, under oversettelse til tyrkisk
Medmennesker: 35 år i Kairos bakgater, Pax, 2004


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Unni Wikan i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
(no) Publikasjoner av Unni Wikan i BIBSYS
Sindre Bangstad Individets ukrenkelige verdighet. Om forfatteren og aktivisten Unni Wikan Arkivert 16. april 2016 hos Wayback Machine. Minibiografi i Prosa 02|07
Napoleon II av Frankrike

Napoleon II (født 20. mars 1811, død 22. juli 1832) var sønn av Napoléon Bonaparte og hans andre hustru, Maria Louise av Østerrike.
Han ble ved sin fødsel utnevnt til konge av Roma. Ved begge tronfrasigelser prøvde faren å sikre sin sønn tronfølgen, men forgjeves. Barnet ble brakt til sin morfar, keiser Franz av Østerrike, og ble med tiden hertug av Reichstadt. Han døde av tuberkulose 21 år gammel.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Napoleon II of France – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Napoleon II – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Napoleon II Bonaparte på Historiesajten
Kule (ammunisjon)

Kule er navnet på prosjektilet i en patron. 
Kulene kom som ammunisjon med de første skytevåpnene. I begynnelsen var kulen en rund klump (derav sitt navn) av bly, siden kom jern og stål. Skytevåpenet ble ladet ved at krutt ble helt inn i løpet og kulen sluppet ned, for så å bli «pakket sammen» ved hjelp av en lang metallstav. På midten av 1800-tallet ble det vanlig å sette kulen inn i en hylse med krutt (patron), og formen ble avlang. For våpen som pistol og maskinpistol forble den avrundet i tuppen, mens den for rifler og maskingevær er blitt konisk (spisset i front), for å minske luftmotstanden og gi bedre gjennomslagskraft. Den store hovedvekten av kuler er i dag en helmantlet variant (blykjerne med en kobberomslutning), men det finnes fortsatt varianter kun i bly.
Varianter av helmantlet er panserbrytende og sporlys. Sistnevnte inneholder magnesium, som er lettantennelig og gir en lysende prosjektilbane for å vise hvor skuddet går i mørket. Panserbrytende har en kjerne av stål eller wolfram (wolframkarbid), noe som gir muligheten for å trenge gjennom pansrede kjøretøy.
Agfa

Agfa-Gevaert N.V., også kjent som bare Agfa, er et belgisk-tysk konsern som utvikler og produserer analoge og digitale produkter innen fotografi og bildebehandling. Selskapet var i mange tiår en av de største produsentene av fotografisk film og laboratorieutstyr, men solgte ut filmproduksjonen i 2004. Selskapet har hovedkvarter i Mortsel i Belgia.
Agfa (forkortelse for Aktiengesellschaft für Anilinfabrikation) ble grunnlagt av Paul Mendelssohn-Bartholdy (sønn av Felix Mendelssohn-Bartholdy) og Carl Alexander von Martius i 1867. Fra 1925 samarbeidet Agfa med BASF og Bayer og inngikk i IG Farben. I 1964 fusjonerte Agfa med belgiske Gevaert & Co. til Agfa-Gevaert.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Agfa-Gevaert – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Finn Sivert Nielsen

Finn Sivert Nielsen (født 6. mars 1955) er en norsk sosialantropolog. Han er mag.art. fra Universitetet i Oslo og har jobbet som lektor ved Københavns Universitet og førsteammanuensis ved Universitetet i Tromsø. Nielsen jobber regionalt med Russland, tidligere Sovjetunionen, USA og Europa og har gjort feltarbeid i Leningrad (1978, 1983) og San Francisco (1989–90). Tematisk jobber han bl.a. med modernitet og postmodernitet; urban, økonomisk, symbolsk og historisk antropologi; identitet, multikulturalisme, makt, kropp, teknologi; teorihistorie, metodespørsmål og generell samfunnsteori. Han har vært med til å oppbygge det omfattende nettverket NECEN (Nordic and East/Central European Network for Qualitative Social Research) for nordiske og østeuropeiske antropologer. Finn Sivert Nielsen redigerer den nettbaserte, flerspråklige og antropologiske tekstdatabasen AnthroBase. Han har sammen med Thomas Hylland Eriksen utgitt antropologiens historie: Til verdens ende og tilbake. Antropologiens historie, som er oversatt til flere språk. Hans innføringsbok i antropologisk feltarbeid Nærmere kommer du ikke... er populær lesning blant studenter på lavere grad.


== Bibliografi (utvalgt) ==
1987: The Eye of the Whirlwind. Russian Identity and Soviet Nation-building: Quests for Meaning in a Soviet Metropolis, Oslo: Magistergradsavhandling, Institutt for sosialantropologi, Universitetet i Oslo (originalmanuskript på engelsk; revidert versjon publisert på russisk i 2004, fullstendig engelsk versjon med ytterligere materiale publisert på AnthroBase, 2007).1989: Samfunnsordninger og Samfunnsmoral. Under hvilke samfunnsordninger fremmes den kollektive samfunnsmoral? En komparativ sosialantropologisk analyse, Oslo: Prosjekt Alternativ Framtid (AF2).1996: Nærmere kommer du ikke... Håndbok i antropologisk feltarbeid, Bergen: Fagbokforlaget.2000: med Olaf Smedal (red): Mellom himmel og jord. Tradisjoner, teorier og tendenser i sosialantropologien, Bergen: Fagbokforlaget.2000: "Den sosiale forvaltning av ting. Økonomisk antropologi", i Finn Sivert Nielsen & Olaf Smedal (red): Mellom himmel og jord. Tradisjoner, teorier og tendenser i sosialantropologien, Bergen: Fagbokforlaget.2001: med Thomas Hylland Eriksen: Til verdens ende og tilbake. Antropologiens historie fra de tidligste tider til 2000, Bergen: Fagbokforlaget; English edition: (2001): A History of Anthropology, London, Pluto Press.2002 med Inger Sjørslev (red): Folkets repræsentanter. Et antropologisk blik på Folketinget, Århus: Aarhus universitetsforlag og Magtudredningen.2003: ГлазБури: Русская идентичность и советское национальное строительство; поиски смысла в советской метрополии. Перевод на русский язык: Александра Ливанова и Екатерина Прохорова. [Russian edition of (1987): The Eye of the Whirlwind), Санкт-Петербург: Алетей.


== Eksterne lenker ==
Finn Sivert Nielsens hjemmeside
AnthroBase
Dictionary of Anthropology
NECEN
Fjellet i Norge om sommeren