jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
BAE Systems AB

BAE Systems AB er et svensk forsvarsindustriselskap og en underavdeling av BAE Systems Land and Armaments, som igjen ligger under det britiske forsvarsindustrikonsernet BAE Systems. Selskapet er et morselskap for Land Systems Hägglunds AB og BAE Systems Bofors AB, and har ingen produkter på egen hånd.


== Selskaper ==


=== BAE Systems Hägglunds ===
AB Hägglund & Söner ble grunnlagt i 1899. Selskapet ble delt opp i 1988, en av de nye bedriftene ble da Hägglunds Vehicle AB, som produserte militære kjøretøy. Dette selskapet kjøpte så opp virksomheten som ble Hägglunds Moelv i 1989.
I oktober 1997 kjøpte det britiske selskapet Alvis plc Hägglunds Vehicle AB og skapte det nye selskapet Alvis Hägglunds AB. Alvis ekspanderte virksomheten innen militære kjøretøy ytterligere da de kjøpte opp GKN's armerte kjøretøy divisjon i 1998 og deretter Vickers Defence i 2002. Alle disse selskapene ble så fusjonert sammen til Alvis Vickers. I September 2004 kjøpte BAE Systems opp Alvis Vickers og fusjonerte det med RO Defence under navnet BAE Systems Land Systems. Hägglunds fikk nå nytt navn og ble kjent som Land Systems Hägglunds.
I juni 2005 kjøpte BAE Systems opp ytterligere et selskap, United Defense fra USA. Selskapet reorganiserte deretter kjøretøys-virksomheten enda en gang, nå kjent under navnet BAE Systems Land and Armaments, hvor Land Systems Hägglunds nå var en underavdeling av denne virksomheten som er basert i USA.


=== BAE Systems Bofors ===
BAE Systems Bofors AB, beliggende i Karlskoga, er en underavdeling av BAE Systems Land and Armaments.
Historien til selskapet går tilbake til Bofors, som ble grunnlagt i 1646 og begynte å produsere forsvarsmateriell i 1883. I 1999 kjøpte Saab-gruppen Celsius AB, moderkonsernet til Bofors. I forbindelse med dette oppkjøpet solgte SAAB deler av Bofors videre igjen. I september 2000 kjøpte United Defense Industries (UDI) Bofors Weapon Systems fra Saab, dette vil si at de fikk rørartilleri-avdelingen, mens Saab beholdt missil-avdelingen. Da BAE Systems kjøpte UDI i 2005 (se over) fulgte Bofors med, og som del av dette skiftet nå Bofors Defence navn til BAE Systems Bofors.


== Produkter ==


=== Beltekjøretøy ===
Hägglunds Bv206
Bv206S (Bv 308)
BvS10 (Bandvagn 410)


=== Kampkjøretøy ===
Hägglunds Pbv 302
CV90
SEP
Stridsvagn 122


=== Våpensystemer ===
40 mm Tridon
40 mm TriAD
Archer (artillerisystem)
FH 77 Howitzer
Bofors 57 mm & Bofors 40 mm automatkanon


== Referanser ==
M-60P

M-60P er et jugoslavisk amfibisk pansret personellkjøretøy.  Det ble sett første gangen offentlig for første gang på en militærparade i 1965.  


== Kilder ==
Jane's Armour and artillery 1997-98, ISBN 0-7106-1542-6
LVTP7

LVTP7 (Landing Vehicle, Tracked, Personnel, Mark 7) er et amerikansk amfibisk pansret personellkjøretøy. Det ble utviklet av FMC, og de første produksjonsvognene ble levert i 1971. Det er spesielt tilpasset landsettinger fra sjøen. De kan ha 24 tungt bevæpnede marinesoldater.


== Variasjoner ==
LVTR7 (Landing Vehicle, Tracked, Recovery, Mark 7) er en bergingsvogn med 5 mann.
LVTC7 (Landing Vehicle, Tracked, Command, Mark 7) er en mobil kommandopost med sjef, 5 radiooperatører og 4 stabspersonell.


== Referanser ==
LVT-5

LVT-5 var en serie med amerikanskproduserte amfibiske kjøretøyer. En variant er LVTP-5, som er et pansret personellkjøretøy. LVT-5 ble utviklet av Ingersoll, og de første produksjonsvognene ble levert i 1952. Det er spesielt tilpasset landsettinger fra sjøen. Totalt ble det produsert 1 124 enheter.


== Eksterne lenker ==
(en) LVTP-5 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Jagdpanzer Jaguar 1

Jagdpanzer Jaguar 1 er en tysk amfibisk rakettpanserjager.  Den ble utviklet av Thyssen Henschel, og de første produksjonsvognene ble levert i 1967. Fra 1978 til 1982 ble 316 utrangerte Raketenjagdpanzer 2 konvertert til Jaguar 1 ved å skifte ut rakettsystemet SS.11 med HOT utskytningsrør og oppgradering av pansringen. I perioden 1993 til 1995 fikk vognene ny optikk og et varmesøkende kamerasystem ble montert.
Hägglunds Pvrbv 551

Hägglunds Pansarvärnsrobotbandvagn 551 er en svensk amfibisk rakettpanserjager.  Den ble utviklet av Hägglund & Söner, og de første produksjonsvognene ble levert i 1984.  


== Historie ==
Da Ikv 102 og Ikv 103 ble erstattet med Ikv 91 fra 1975 til 1978 så man muligheten til å benytte chassiene fra Ikv 102/103 som basis for de panserjagerne som man hadde til hensikt å utstyre panserbrigadene med. Ombyggingen bestod av et helt nytt overbygg på det gamle chassiet, samt ny motor og girkasse av samme type som i Hägglunds Bv206. Arbeidet ble utført i årene 1984 til 1986 ved Hägglund & Söner i Örnsköldsvik.


== Besetning ==
Besetningen består av vognfører, skytter, lader og vognkommandør. Vognfører og vognkommandør sitter lengst foran i vognen. På midten av vognen er det to store takluker som skytter og lader sitter under ved forflytning. Når vognene klargjøres for skyting åpnes lukene og rakettlavetten heises opp over vogntaket. Skytter og lader er ikke beskyttet av vognens pansring når dette skjer.


== Bevæpning ==
Vognen har en utskytningsrampe for Robot 55 TOW. TOW er en halvautomatisk styrt panservernrakett med praktisk skuddavstand 65 til 3000 meter, rekkevidden avhenger av hvilken modell som brukes, men er på maksimalt 3750 meter.


== Varianter ==
Luftvärnsrobotbandvagn 701 (Lvrbbv 701) er søstervognen til Pvrbbv 551. Vognene er stort sett like, det eneste som er forskjellig er bevæpningen. Lvrbbv 701 er beregnet på luftmål og er bevæpnet med Robot 70.
M901

M901 er en amerikansk amfibisk rakettpanserjager.  Den er basert på M113-chassis.  Den er eller har vært i tjeneste i USA, Egypt, Hellas, Marokko, Portugal, Thailand og Tyrkia. For Norge del ble 126 stk M901 rakettpanserjagere kjøpt og bygd om til M113A2 standard i 1995.


== Varianter ==
M901
Bestykket med M220A1 TOW.
M901A1
Bestykket med M220A2 TOW 2.
M901A3
Bestykket med M220A2 TOW 2 og har motor og styring fra M113A3.


== Se også ==
M981 FISTV (Fire Support Team Vehicle) ildledningsvogn ble laget for å ligne M901 ITV og ikke tiltrekke seg unødvendig oppmerksomhet på slagmarken.
NM142 lignende norsk modell


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
M901 - Tracked Armoured Anti-tank Missile launcher based on M113A1 - bilder (engelsk)
Jagdpanzer Kanone 90mm

Jagdpanzer Kanone 90mm er en tysk amfibisk kanonpanserjager.  Den ble utviklet av Thyssen Henschel, og de første produksjonsvognene ble levert i 1965.
ASU-85

ASU-85 er en sovjetisk kanonpanserjager.  Den kom i tjeneste i 1960, og ble brukt i luftbårne avdelinger.


== Litteratur ==
Gunston B., 'Army Weapons', in: Bonds R. (ed.), Soviet War Power, (Corgi 1982), p. 203-204
Zaloga, Steven J., Hull, Andrew W. and Markov, David R. (1999). Soviet/Russian Armor and Artillery Design Practices: 1945 to Present. Darlington Productions. ISBN 1-892848-01-5
Solyankin, A.G, Zheltov, I.G and Kudryashov, K.N. (2010). Otechestvenniye Bronirovanniye Mashiny - XX Vek, Tom 3: 1946-1965, "Tsejkhgauz". ISBN 978-5-9771-0106-6.


== Eksterne lenker ==
(en) ASU-85 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) ASU-85 – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Type 60

Type 60 er en japansk kanonpanserjager.  Den ble utviklet av Komatsu, og de første produksjonsvognene ble levert i 1960.
Infanterikanonvagn 91

Infanterikanonvagn 91 er en svensk amfibisk kanonpanserjager. Den ble utviklet av Hägglund & Söner med en del felles deler med Hägglunds Pbv 302, og de første produksjonsvognene ble levert i 1975. Den var i tjeneste for det svenske forsvaret i perioden 1976–2002.


== Historie og utvikling ==
Infanterikanonvagn 91 ble utviklet av svenske Hägglund & Söner for den svenske hæren. De første prototypene sto klare i 1969, mens produksjonen gikk fra 1975 til 1978.
Prototyper på Ikv 91 med 105 mm kanon ble fremstilt. Verken Ikv 91 eller varianter har blitt eksportert fra Sverige.


== Teknisk ==
Kanonen har 90 mm kaliber og er spesielt utviklet for kjøretøyet av Bofors. For å skape mindre rekylkrefter enn andre våpen av samme kaliber har den lavt utskytningstrykk. Dette begrenser imidlertid rekkevidden, og også hvilke typer ammunisjon den kan avfyre. Et HEAT-prosjektil til bruk mot stridsvogner ble utviklet, og også et HE-prosjektil til bruk mot feltbefestninger og andre upansrede mål. Kanonen er riflet, lades manuelt på tradisjonell måte og kan eleveres fra -10° til +15°.  En 7,62 mm mitraljøse sitter koaksial med hovedskytset, og ytterligere en 7,62 mm mitraljøse er montert på vognkommandørens kuppel til bruk mot fly.
Motoren er en Volvo Penta TD120A sekssylindret turbodiesel som yter 330 hk ved 2 200 omdreininger i minuttet.


== Kilder ==
Foss, Christopher; Jane's AFV Recognition Handbook, Jane's, ISBN 0-7106-1043-2


== Eksterne lenker ==
(en) Infanterikanonvagn 91 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Infanterikanonvagn 91 – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Creusot-Loire 155mm Mk 3

Creusot-Loire 155mm Mk 3 er en fransk selvdrevet haubitser.  Den ble utviklet av Atelier de Construction Roanne, og er basert på AMX-13 stridsvognchassis.
2S4

2S4 Tyulpan («tulipan») er en tidligere sovjetisk selvdrevet bombekaster.  Den kalles SM-240 av den russiske hæren.  Den ble sett offentlig for første gang i 1975. 2S4 ble, i likhet med haubitsen 2S7 Pion, opprinnelig klassifisert som M1975 av vestlige observatører.


== Historie og utvikling ==
2S4 kom i tjeneste med sovjethæren i 1975.  Den inngikk da på front- eller armé-nivå i regimenter på mellom 34 og 56 skyts hver.
Systemet hadde blitt utviklet på tidlig 1970-tall av Uraltransmasj, mens selve bombekasteren, kalt 2B8, kom fra Perm maskinfabrikk.  Navnet under utviklingen var Objekt 305.


== Teknisk ==

Skroget til 2S4 er en avart av det som brukes i 2K11 Krug (SA-4 Ganef).  Vognføreren og vognkommandøren sitter framme til venstre i skroget.  Mannskaps- og ammunisjonsrommet er bak i kjøretøyet.
Skroget er helsveiset og beskytter mannskapet mot splinter og håndvåpenammunisjon.
Den 240 mm glattløpede bombekasteren er montert oppå skroget, og svinges hydraulisk ned bak for å komme i skyteposisjon.  Den kan eleveres fra +50 til +80° og 10° til høyre og venstre.  Inne i skroget bæres 20 granater i to tønneformede magasiner.  Prosjektilet og drivladningen lades separat gjennom en luke i taket.  To typer granater er i vanlig bruk.  Den ene er den høyeksplosive 3OF-864 på 130 kg med maksimal rekkevidde på 9 560 m, og den andre er et annet høyeksplosivt prosjektil med hjelperakett og en rekkevidde på 18 000 m.  Det veier 228 kg.  Vognkommandøren har en PKT mitraljøse ved luken sin.
Motoren er montert framme til høyre i skroget, og er av type V-59, en V-12 dieselmotor på 520 hk.  850 liter diesel kan bringes med.


== Litteratur ==
Jane's Armour and artillery 1997-98, ISBN 0-7106-1542-6


== Eksterne lenker ==
(en) 2S4 Tyulpan – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Produsentens beskrivelsesside (engelsk)
Armscontrol.ru (engelsk)
GlobalSecurity.org (engelsk)
M110

M110 er en amerikansk, selvdrevet haubitser.  Den ble utviklet av Pacific Car and Foundry, og de første produksjonsvognene ble levert i 1962. Disse har i senere tid blitt erstattet av M109 i det amerikanske forsvaret og har blitt eksportert til den britiske, spanske og greske hæren. I Spania og Helles er de fortsatt i bruk.
Utfyllende informasjon:

Skuddhastighet: To ladninger per minutt
Rekkevidde på prosjektil: 16 800 m, 30 000 m med rakettdrevet prosjektil.
2S5 Giatsint

2S5 Giatsint er en selvdrevet kanon utviklet i den tidligere Sovjetunionen.
2S5 bruker samme chassis og skrog som 2S3 Akatsija, men har som hovedbestykning en 2A37 152 mm kanon. 2S5 Gaitsint ble først tatt i bruk av Sovjetunionen i 1974 og er fremdeles i bruk i Finland.


== Eksterne lenker ==
(en) Military Today - 2S5 Giatsint
(en) FAS.org - 2S5 Giatsint-S 152-mm Self-Propelled Gun
(en) 2S5 Giatsint-S – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
M107

M107 er en amerikansk selvdrevet kanon.  Den ble utviklet av Pacific Car and Foundry, og de første produksjonsvognene ble levert i 1962.
122 mm haubitser M1938 (M-30)

122 mm haubitser M1938 (M-30) var en sovjetisk haubitser som var i produksjon fra 1938-1955.
Kina produserte et stort antall på lisens med betegnelsen Type 54 og Type 54-1.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Lüdeke, Alexander (2008). Våpnene som avgjorde andre verdenskrig : skipene - flyene - panservognene - de upansrede kjøretøyene - artillerivåpnene - håndvåpnene - spesialvåpnene. Parragon Books Ltd. ISBN 978-82-7822-707-7.
Bandkanon 1

Bandkanon 1 er en svensk selvdrevet artillerivogn. Den ble utviklet av Bofors, og de første produksjonsvognene ble levert i 1967. Vognen er kjent for å ha den største rekyldrevne kanonen i verden med sine 155 mm, og en svært høy skuddtakt. 
Med en granat ladd i kanonen og ytterlige fjorten i magasinet, kunne vognen avfyre hele 15 granater i løpet av 45 sekunder, noe som ble en verdensrekord. Vognens skrog var basert på Stridsvagn 103, noe forlenget og med ett ekstra løpehjul på hver side.  


== Varianter ==
Bandkanon 1A
Opprinnelig utgave.
Bandkanon 1C
Oppgradert drivverk og ildledningssystem på 1980-tallet. Den store ammunisjonsheisen som var montert bakerst ble fjernet fra denne modellen for å spare vekt og gjøre vognen noenlunde mer mobil i felt.


== Eksterne lenker ==
(2011). Bandkanon.
Persson, Mats (2000). Pansarfordon.
Wennberg, Robert (1998). Bandkanonvagn 1A.
N/A, (1998). Artilleri och Granatkastare - Bandkanon 1 A.
2S7

2S7 Pion («peon») er en sovjetisk selvdrevet haubits med kaliber på 203 mm. Den het SO-203 i sovjetisk tjeneste. Den har også vært i tjeneste i bl.a. Tsjekkoslovakia.


== Historie og utvikling ==
2S7 kom i tjeneste som SO-203 i 1976, og var den største beltedrevne kanonen i verden. Den deler flere komponenter med stridsvognene T-72 og T-80. Den er utviklet for å kunne slå ut viktige fiendtlige mål slik som kommandoplasser. Den avfyrer høyeksplosive sprenggranater, både konvensjonelle og rakettassisterte, men kan også levere atomgranater og granater med kjemisk nyttelast.Den fikk, i likhet med bombekasteren 2S4 Tyulpan, NATO-designasjonen M1975 etter året den først ble sett av vestlige observatører.
2S7M Mialka er en videreutvikling av 2S7 Pion som ble tatt i bruk i 1983. Denne har kapasitet til å frakte åtte granater (det dobbelte av 2S7 Pion), og har en forbedret skuddtakt (2,5 granater/minutt mot 1,5 granater/minutt for 2S7 Pion).


== Teknisk ==
Vognføreren sitter framme, i en pansret førerkabin. Kjøretøyet ellers er åpent, altså uten beskyttelse av noe slag for kanonmannskapet.
Løpet er et 203 mm 2A44, og kjøretøyet stabiliseres av en hydraulisk spade som senkes bak før avfyring. Maksimal elevasjon på skytset er 60°. Det kan traverses 30° i side. Rekkevidden er 37,5 km med konvensjonell ammunisjon og 47,5 km med rakettassisterte granater. Ammunisjonen er av type med separat drivladning og granat, og en hjelpeanordning for lading er montert på høyre side av skroget. Kanonen har plass til opp til fire granater. Ytterlige fire blir transportert med et medfølgende ammunisjonskjøretøy. Kanonen bemannes av et mannskap på syv, med ytterligere syv mann på ammunisjonskjøretøyet.


== Referanser ==


== Kilder ==
Foss, Christopher; Jane's AFV Recognition Handbook, Jane's, ISBN 0-7106-1043-2


== Galleri ==

		
		


== Eksterne lenker ==
FAS.org om 2S7 (engelsk)
GlobalSecurity.org om 2S7 (engelsk)
Creusot-Loire 105mm Mk 1

Creusot-Loire 105mm Mk 1 er en fransk selvdrevet haubitser.  Den ble utviklet av Atelier de Construction Roanne og satt i tjeneste rundt 1968.
M-50 (artilleri)

M-50 er en israelsk selvdrevet haubitser.  Den ble utviklet på 1950-tallet med chassis fra M4 Sherman påmontert en fransk Model 50 155 mm haubitser.
(en) M-50 155 mm self-propelled howitzer – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Soltam L-33

Soltam L-33 er en israelsk selvdrevet haubitser. Den ble utviklet på 1960-tallet og var basert på skroget og drivverket til M4A3E8 Sherman.
M44

Se M44 (kjøpesenter) for kjøpesenteret på BryneM44 er en amerikansk selvdrevet 155 mm haubitser. Den ble utviklet like etter andre verdenskrig, og ble senere erstattet i tjeneste av M109. Den ble tatt fram på chassiset til stridsvognen M41 Walker Bulldog. M44 tjenestegjorde også som divisjonsartilleri i Bundeswehr. Den var blant det siste av selvdrevet artilleri uten pansring for mannskapet.
Haubitseren var montert åpent på toppen av skroget, og kunne eleveres fra -5 til +65°, og 30° i side fra midtlinjen.  Motoren var, i motsetning til på M41, flyttet fram i skroget for å gi plass til mannskapene rundt haubitseren. Den var en seksylindret bensinmotor fra Continental.


== Varianter ==
M44
M44A1
Med innsprøytningsmotor.
BVP M80A

BVP M80A er en jugoslavisk amfibisk stormpanservogn.  Den ble sett av vestlige observatører første gang i Kairo i 1984.  Det er en videreutviklinga av M-980, senere klassifisert i Vesten som M-80.  


== Kilder ==
Jane's Armour and artillery 1997-98, ISBN 0-7106-1542-6
Steinbruvannet

Steinbruvannet er et badevann i Lillomarka nord for Oslo.
Vannet ligger i et populært rekreasjonsområde nedenfor Røverkollen, i kort avstand fra Ammerud og Romsås. Det er gode turmuligheter inn i marka herfra, både for vandrere, syklister og skigåere.

I perioden fra 1936 til 1971 var Steinbruvannet drikkevannskilde og derfor stengt for bading og fisking. I forbindelse med reguleringen ble det i 1936 demmet opp en badedam sør for vannet.Steinbruvannet ble demmet opp før 1800. Det finnes innskrifter på steiner i silhuset på dammen der det står «Monsen 1795», «1875» og «1935». Den naturlige «steinbrua» i sundet i nord, hvor en etter sigende kunne hoppe fra stein til stein, ble satt under vann. Men vannet har beholdt navnet selv om det på gamle kart kan stå Seinbrødvann. På det eldste kartet man vet om, fra 1757 (Cirkumferenskart for Gotthaltske KaaberWerk) står det Stenbrovand. - Fordi "brua" ikke har vært synlig på lange tider, ble det laget andre forklaringer på navnet: Steinbruddvann - det fins noen små steinbrudd på østsiden. «Stemmern» har også vært et populært navn blant folk som trodde det riktige navnet var Stemmerudvannet (uttaleforskyvning av Stenbruvann) -.Bergensveien ble nedlagt i 1873 og kunne dermed settes under vann i 1875. I dag kan man se rester av den gamle Bergensveien litt under normal-vannflaten.
I 2003 ble det konstatert at vannet hadde en god bestand av edelkreps. Det ble vurdert som viktig å sikre en jevn vannstand. Likevel ble vannstanden senket med fem meter høsten 2013, på grunn av rehabilitering av demningen i sørenden. En gammel "steinbru" ble da gangbar igjen. (Steinbrua var antageligvis en demning, bl.a. fordi det fortsatt fins rester av torv-tetting på nordøst-siden - se det siste bildet nedenfor!) - Vannstanden vil normaliseres i løpet av våren 2014.
Det er to godkjente bålplasser ved vannet, hvor bål kan tennes hele året.Den russisk-ortodokse menigheten «Hellige Olga» i Oslo bruker Steinbruvann som en del av Theofania-feiringen på nyåret. Til minne om Jesu dåp i Jordan-elven dykker menighetens medlemmer seg tre ganger (for Treenigheten, som i deres tro første gang åpenbarte seg trettende dags jul) i Steinbruvann. Presten ber Gud gjøre vannet hellig, et gullkors dyppes i det, og et gullkar med vann fra Steinbruvann tas med til bruk ved ulike sakramenter i det kommende året.Referanser om bl.a. navnet og "steinbrua" (antageligvis en DEMNING fra 1700-tallet) - se artikkel av Tron Hummelvoll i årboka for 2014 for Groruddalen Historielag (forsidebilde og 1.artikkelen)


== Galleri ==


== Se også ==
Liste over innsjøer i Oslo


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Steinbruvannet – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Steinbruvann – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Aurbakken, Erik, «Gårdene ved Grorudbekken – navn og beliggenhet», Akersdølen Medlemsblad, Nr 2. 2003.  (hentet 18. juli 2006).
NVE.no: Dybdekart over Steinbruvannet
Oslo kommune, vann og avløpsetaten: Rehabilitering av Steinbruvanndammen
Akers Avis Groruddalen: Den gamle Bergensveien Arkivert 29. oktober 2013 hos Wayback Machine.
Ankerskogen svømmehall

Ankerskogen svømmehall ligger i Hamar og er en av Norges største svømmehaller. Da den ble åpnet 24. april 1981 var den også Nord-Europas største.
Svømmeanlegget har fire bassenger: Ett hovedbasseng og ett mindre basseng som brukes til svømming og badeaktiviteter, ett handikappbasseng med varmt vann og et barnebasseng hvor det er grunt. Det høyeste stupetårnet er ti meter. Aktiviteter i anlegget omfatter lek, velvære, svømming, stup, vannaerobic, vannspinning, vanngym, babysvømming, dykking, kajakkpadling osv. Anlegget framstår som et badeland og har i tillegg utearealer for soling, uteaktiviteter, grilling osv.


=== Fasiliteter ===
Hovedbassenget er på 50 × 25 meter og har 10 baner.
Trenings og konkurransebasseng på 25 meter.
Stupeanlegg:
10 meter, 2 × 7,5 meter, 5 meter, 2 × 3 meter, og to stupebrett på 2 × 1 meter. Eget bobleanlegg i stupedelen for «mykere landing». Bassengdybde er 5 meter i stupedelen.
Øvrige fasiliteter:
Varme/terapibasseng. Plaskebasseng for barn med sklier. Boblebad. Sklie, 65 meter med 7,5 meters fall. Badstuer og solarium. Treningstilbud i vann, i sal og utendørs. Uteanlegg med joggestier/skiløyper og fotballbaner. Ankerskogen Kafé med småretter og forfriskninger. Treningssenter. Kafé.
I tilknytning til svømmehallen ligger en tennishall som har flere tennis- og badmintonbaner.
Anlegget har rundt 250 000 besøkende hvert år.


=== 2011 - 2014 Rehabilitering og utbygging ===
En rehabliliterings- og bygningsprosess startet i oktober 2011 og sluttet i januar 2014. Planleggingen startet i 2006. Det ble etablert et treningssenter, badeland, velværeavdeling og nye terapibasseng. Det ble bygget et nytt 25 meters basseng med heve-/senkebunn tilpasset svømmeopplæring og svømmetrening. Før 50- meters bassenget ble tappet for vann og rehabilitert var 25 meters bassenget tatt i bruk. Anlegget hold åpent gjennom nesten hele byggeperioden.


== Bilder ==

		
		
		
		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Ankerskogen svømmehall – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Illustrert Vitenskap

Illustrert Vitenskap er et internasjonalt populærvitenskapelig tidsskrift som utgis av Bonnier Publications International i Danmark, Finland, Hellas, Island, Norge, Sverige, USA, Latvia og Litauen. Under samme navn utgis også en versjon med historie som tema, Illustrert vitenskap Historie.
Bladet ble startet i 1984, og har helt siden den gang vært blant Nordens ledende tidsskrift innen vitenskap, natur og teknikk. Bladet har et samlet opplag på ca. 350 000 (2005).
I 1999 mottok bladet den danske Genius-prisen for god formidling av vitenskap.


== Opplag ==
Bekreftede netto opplagstall for norske utgaver, fra Mediebedriftenes Landsforening:
Illustrert vitenskap2011: 54 660
2012: 48 805
2013: 45 699
2014: 43 663
2015: 38 966
2016: 34 943
2017: 30 425
2018: 28 003
2019: 24 926Illustrert vitenskap Historie2012: 25 017
2013: 24 857
2014: 23 524
2015: 21 185
2016: 19 722
2017: 18 285
2018: 17 065
2019: 15 693


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Tidsskriftets norske hjemmeside
Tidsskriftets svenske hjemmeside (svensk)
Tidsskriftets danske hjemmeside (dansk)
RegClim

RegClim er kortnavnet på et koordinert forskningsprosjekt for utvikling av scenarier for klimautvikling i Norden, omkringliggende havområder og deler av Arktis ved en global oppvarming. Prosjektet har blant annet beregnet scenarier for norsk klma fram mot midten, og mot slutten av det 21. århundre. Lenken nedenfor gir tilgang til en rekke av resultatene på popularisert form. I prosjektet studeres også hva som kan skje med Golfstrøm-systemet, samt hvordan partikkelforurensninger (f.eks. sot) kan påvirke klima.


== Eksterne lenker ==
RegClim