jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Genèvesjøen

Genèvesjøen eller Genfersjøen (fransk Lac Léman, le Léman, eller Lac de Genève, tysk Genfersee) er med et areal på 582,4 km² den nest største ferskvannssjøen i Sentral-Europa etter Balatonsjøen. Denne halvmåneformede sjøen er delt, så å si på langs, slik at 234 km² (40 %) tilhører Frankrike (den søndre delen) og 348 km² (60 %) tilhører Sveits (den nordre delen). Vannføringen er dominert av elva Rhône, som alene drenerer 18 % av nedbøren i Sveits. Rhône renner inn i østenden av innsjøen, og ut i vestenden der byen Genève ligger.
Vannstanden styres av Seujet-dammen i Genève.
Innsjøen er delt inn i 3 soner:

Petit Lac, den smaleste delen vest for linjen Nyon-Yvoive.
Grand Lac, den videste delen mellom Lausanne og Evian.
Haut Lac, delen øst for linjen Rivaz-Meillerie.


== Etymologi ==
Det franske navnet for Genfersjøen, Lac Léman, stammer fra kelterne. Navnet betydde «vannet mellom fjellene». Senere ga romerne innsjøen navnet Lacus Lemanus.
En annen teori om navnet er at den greske geografen Strabon i år 63 f.kr. noterte at sjøen hadde blitt kalt limnê i flere århundrer; et navn som bare betyr «sjø» på gresk. Gallerne i romerriket oversatte dette siden til Lemanus. Navn som «Lausannesjøen» dukket opp i det andre århundre; «Genfersjøen» dukket opp på et langt senere tidspunkt i tiden rundt reformasjonen. Innbyggerne i Vaud og Savoie har imidlertid alltid brukt navnet Léman om innsjøen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lake Geneva – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Lake Geneva – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Webkameraer og vindvarsel for Genfersjøen
François Bonivard

François Bonivard eller Bonnivard (født 1496, død 1570) var en sveitsisk patriot og historiker. Livshistorien hans var inspirasjon for Lord Byrons dikt «The Prisoner of Chillon». For sin opposisjon mot Karl den tredje av Savoy ble han holdt i fangenskap i Chillon slott fra 1530 til 1536.


== Referanser ==
Velledalen

Velledalen er et dalføre i Sykkylven kommune på Sunnmøre i Møre og Romsdal fylke. Dalen er omkranset av ville fjell og breer: Råna (1586 moh.), Store Brekketinden (1578 moh.), Regndalstindane (1540 moh.), Brunstadhornet (1524 moh.), Vellesæterhornet (1510 moh.).


== Kjente personer fra Velledalen ==
Edvard Drabløs – Skuespiller og teatersjef ved Det Norske Teateret.
Arnold Weiberg-Aurdal – Tidligere stortingsrepresentant (Sp).


== Referanser ==
Siste måltid

Se Den siste nattverd for Jesu siste måltid med disipleneSiste måltid er en skikk som følges mange steder og som går ut på å gi en dødsdømt forbryter et spesielt måltid en tid før henrettelsen. Den dødsdømte får da også vanligvis ønske seg en spesiell type mat. 
En skikk med å gi dødsdømte et siste måltid er kjent fra langt tilbake i historien. Allerede i noen av oldtidens kulturer, som Oldtidens Egypt og Antikkens Hellas, kjenner man til noe slikt. 
I dag praktiseres den flere steder, ikke minst i USA. Det er særskilte bestemmelser  knyttet til skikken i de forskjellige stater. Mange stater tillater for eksempel ikke tobakk eller alkohol. I Maryland er ikke skikken stadfestet.
Ikke sjelden har det som kjente forbrytere har spist, vært gjenstand for en viss interesse i det offentlige.
Åkle

Åkle er et mønstret, vevd teppe. Ordet åkle kommer av det norrøne áklæði og betyr sengeteppe. Ordet er funnet i bruk i norske kilder fra 1300-tallet.
Kilder viser at åklær i hvert fall har vært i bruk i Norge siden middelalderen.
I Setesdal blir et åkle kalt for ei rugge i Bykle og Valle, og en brosse i Hylestad og Bygland.


== Bruksområder ==
Åklær i Norge har blant annet vært i bruk som sengetepper, påsydd skinnfeller, som likkleder, og som pynt og isolering på vegger.Man kan også finne eksempler på at åklær tidlig ble benyttet som kirkekunst, det vil si som utsmykking i kirkerom. Fra 1900-tallet ble åklær stort sett brukt som dekorative bordtepper, sengetepper og veggpryd.


== Variasjon i mønster ==
Mønstrene på de ulike gårdene og mindre stedene hadde ofte utspring i områdets mønster. Åklærne var vevd i ulike mønstre som varierte fra sted til sted. Det kunne også være forskjellige vevteknikker, for eksempel rutevev, tavlebragd, rosengang, krokbragd, halvdreiel, skillbragd og dobbeltvev.


== Åklevevere ==
Berit Hilmo (1764–1859) åkleveverske fra Tydal i Trøndelag.
Audhild Viken, Jølster.Audhild Vikens Vevstove


== Litteratur ==
Sandstad, Anne Grete (2002): Åklær, å kle ei seng, å veve et åkle. Åkletradisjonen i Sør-Trøndelag. Trondheim. ISBN 82-92305-03-3
Wang, Marit (1983): Ruteåklær. Bidrag til en karakteristikk, ordning og plassering. Universitetsforlaget. ISBN 82-00-05955-3


== Eksterne lenker ==
Se åklær i DigitaltMuseum
Orhan I

Orhan I (født 1281 i  Reyhanli/Bilecik, død 1362 i Bursa) var den andre hersker for Det osmanske rike. Orhan erobret mesteparten av det vestlige Anatolia. Han giftet seg med datteren til den østromerske keiseren Johannes VI
med politiske hensikter. Han hjalp senere Johannes VI med å overta tronen i Østromerriket. Orhans sønn, Süleyman Paşa, erobret senere Gallipoli og gav dermed osmanene en passasje inn til Europa.


== Litteratur ==
Ferenc Majoros, Bernd Rill: Das Osmanische Reich 1300–1922. Die Geschichte einer Großmacht. Marix, Wiesbaden 2004, ISBN 3-937715-25-8.
Josef Matuz: Das osmanische Reich. Grundlinien seiner Geschichte. 4. Auflage. Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 2006, ISBN 3-534-20020-9.
Gabriel Effendi Noradounghian: Recueil d’actes internationaux de l’Empire Ottoman 1300–1789. Tome I. Paris, Neufchâtel 1897. (Reprint: Kraus, Nendeln 1978, ISBN 3-262-00527-4)
Anton Cornelius Schaendlinger: Orhan I. In: Biographisches Lexikon zur Geschichte Südosteuropas. Band 3. München 1979, S. 357–359
Bayezid I

Bayezid I (født ca. 1354, død 8. mars 1403) var sultan av Det osmanske rike fra 1389 til 1402. Han kom til makten etter at Murad I døde under slaget ved Kosovo Polje og henrettet umiddelbart sin yngre bror Yakub for å forhindre et kupp. Han skapte fred med serberne etter krigen og giftet seg med Olivera Despina, datter av prins Lazar av Serbia. Han anerkjente Stefan Lazarević, sønn av prins Lazar som leder av Serbia med visse autonome rettigheter. Det er usikkerhet rundt hans død, men det er på det rene at han døde i fangenskap etter å ha tapt bitre kamper mot Timur Lenk i slaget ved Ankara i juli 1402.
Edens hage

Edens hage (hebraisk: גַּן־עֵדֶן – gan-ʿḖḏæn) er et mytologisk sted og vakker hage der de første menneskene Adam og Eva skal ha bodd ifølge skapelsesfortellingene i Første Mosebok i Bibelen. Historien ender med at Adam og Eva spiser av Kunnskapens tre, og Gud forviser dem fra hagen.


== Omtale i Bibelen ==
Herren Gud plantet i gammel tid en hage i Eden. Der satte han mennesket han hadde formet. Og Herren Gud lot alle slags trær vokse opp av jorden, forlokkende å se på og gode å spise av, og midt i hagen livets tre og treet til kunnskap om godt og ondt. En elv går ut fra Eden og vanner hagen. Derfra deler den seg i fire greiner. Den første heter Pisjon. Det er den som går rundt hele landet Havila, der det finnes gull. Gullet i det landet er godt. Det er bedolah-kvae og onyks-stein der. Den andre elven heter Gihon. Det er den som går rundt hele landet Kusj. Den tredje elven heter Hiddekel. Det er den som går øst for Assur. Og den fjerde elven er Eufrat. Så tok Herren Gud mennesket og satte det i Edens hage til å dyrke og passe den.

Teksten forteller videre at Gud forbød mennesket å spise av kunnskapens tre. Guddommen laget så en «hjelper av samme slag», det vil si dyr og fugler som mennesket ga navn. Deretter bygde Gud en kvinne av mannens ribbein mens han sov. Mannen bestemte at hun skulle kalles kvinne, og bibelteksten sier at mannen skal holde fast ved sin kvinne, og de to skal være én kropp. 
I kapittel 3 forteller Første Mosebok videre at kvinnen, som Gud seinere ga navnet Eva «for hun ble mor til alle som lever», ble fristet av den listige slangen. Kvinnen spiste av kunnskapens tre og lokket også mannen til å smake på frukten. Etter dette lovbruddet, som i seinere teologi blir kalt syndefallet, forbannet Gud slangen, straffet kvinnen med smertefulle fødsler, lot mannen herske over kvinnen, forbannet også jorden og lot mannen nære seg av den med strev og slit. Gud lagde klær til Adam og Eva, drev dem så ut fra Edens hage og satte to kjeruber og et flammende sverd øst for Eden til å vokte veien til hagen, «det tapte paradis». 


== Beliggenhet ==
Bibelhistorikere har hatt mange forslag til hvor tekstforfatterne har ment at Eden lå, men de er ikke blitt enige. De fire elvene som omtales, er Pisjon, Gihon, Hiddekel og Eufrat. Noen har hevdet at Pisjon er identisk med Nilen, mens Josefus mente Pisjon var Ganges. Elva Gihon har ofte blitt tolket som Karkheh eller Karun, to elver som deler sitt utløp med Tigris og Eufrat i Iran. Hiddekel er Tigris. Kusj kan være Kongedømmet Kusj, et oldtidsrike i Nildalen og dagens Sudan. Havila har av mange blitt forbundet med et sted i det sørlige Arabia. Assur  kan tolkes som Assyria, området ved Tigris hvor oldtidens assyriske folk bodde.


== Se også ==
Paradis
Gullalderen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Garden of Eden – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Garden of Eden – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Historien i Bibelen om Adam og Eva i Edens hage
Aslak Hætta

Aslak Jacobsen Hætta, nordsamisk  Jáhkoš-Ásslat (født 24. januar 1824, henrettet 14. oktober 1854) var en av opprørslederne for det samiske Kautokeino-opprøret i november 1852. Han var gift med Marith Persdatter Kurak og de hadde to barn.
Han ble dømt til døden for mord på handelsmannen Carl Johan Ruth og henrettet ved halshugning, 30 år gammel. Mons Aslaksen Somby var den andre som ble henrettet. Både Sombys og Hættas hodeskaller ble levert til Det Kongelige Frederiks Universitet i Christiania (Oslo). Hættas hodeskalle ble byttet mot to inuittskaller i 1856 og ført til Københavns Universitet. Sombys hodeskalle ble oppbevart ved  ved  anatomiske institutt ved Universitetet i Oslo. Hodeskallene ble tilbakelevert og gravlagt i Kåfjord i Alta i 1997.


== Referanser ==
Ella Marie Hætta Isaksen

Ella Marie Hætta Isaksen (født 25. april 1998) er en norsk, samisk musiker fra Tana. I 2016 vant Isaksen Sámi Grand Prix med sin selvskrevne sang «Luoddaearru» og i 2017 vant hun Liet International med samme sang. I 2017 var Isaksen med på å starte bandet ISÁK. I oktober 2018 vant hun NRK-programmet Stjernekamp.I 2015 var hun fylkesleder i miljøvernorganisasjonen Natur og Ungdom (NU), og hadde ble ansatt som kampanjesekretær høsten 2017. Hun ble valgt inn i NUs sentralstyre i januar 2018, hvor hun satt i et halvår.
I 2019 mottok hun Brobyggerprisen fra Norske kirkeakademier.Hun spiller også hovedrollen i filmen Ellos eatnu – La elva leve fra 2022. Filmen er basert på de virkelige hendelsene fra Alta-aksjonen og kampen for samiske rettigheter på slutten av 1970-tallet.


== Bibliografi ==
Derfor må du vite at jeg er same. Oslo: Cappelen Damm. 2021. ISBN 9788202659721. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Ella Marie Hætta Isaksen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Ella Marie Hætta Isaksen på Internet Movie Database
Mons Aslaksen Somby

Mons Aslaksen Somby (født 14. februar 1825, henrettet 14. oktober 1854) var en av lederne for det samiske «Kautokeino-opprøret» i november 1852. Under opptøyene ble handelsmannen Carl Johan Ruth og lensmann Lars Johan Bucht drept og sogneprest Fredrik Waldemar Hvoslef pisket. Broren til Mons, Ole Aslaksen Somby, døde etter skadene i opptøyene noen dager etter han ankom til arresten i Alta. Mons Aslaksen Somby var gift med Inger Johannesdatter Hætta, de hadde en sønn sammen.  
Somby ble dømt til døden og henrettet ved halshugning, 29 år gammel.I filmatiseringen av historien om Kautokeino-opprøret i 2008 hadde Nils Peder Gaup rollen som Mons Somby.


== Familie som medvirket i «Kautokeino-opprøret» ==
Kone, Inger Johannesdatter Hætta
Far, Aslak Olsen Somby
Mor, Inger Monsdatter Siri
Bror, Ole Aslaksen Somby
Søster, Marit Aslaksdatter Somby


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Klassekampen: Hva forårsaket opprøret? av Ole Henrik Magga, professor ved Sámi allaskuvla/Sámi University College
NRK: – Bakgrunnen for 1852-opprøret må bli vektlagt
Dom av 6. august 1854
Kyrkjebok Kautokeino 1852, skrivet av sokneprest Hvoslef
Niillas Aslaksen Somby

Niillas Aslaksen Somby (født 4. desember 1948)  er norsk-samisk kulturarbeider og samepolitisk aktivist. Han har de siste tiårene arbeidet som skribent/forfatter, fotograf og journalist. 


== Biografi ==
Niillas A. Somby var medlem av Samisk aksjonsgruppe. Han er først og fremst kjent som en av de syv samene som sultestreiket utenfor Stortinget i 1979 i forbindelse med Alta-konflikten og som deltaker i sprengningsforsøket i Alta i 1982.


=== Hodeskalle-saken ===
Siden 1980-tallet har Niillas A. Somby vært engasjert i arbeidet med å få utlevert levningene til halshogde Mons Somby fra Anatomisk Institutt ved Universitetet i Oslo. Mons Somby var en av opprørerne fra Kautokeino-opprøret og ble halshugget i 1854.  Niillas A. Somby er selv etterkommer etter Mons Somby, og fikk sammen med den øvrige Somby-slekta overlevert levningene av Mons Somby i 1996.Somby og kampen for tilbakelevering av levningene til Mons Somby er tema for regissør Paul Anders Simmas film «Gi oss skjelettene tilbake».


=== Brusprenging i Alta ===

Niillas A. Somby, John-Reier Martinsen og en ukjent tredjemann deltok i 1982 i et forsøk på å sprenge ei bru i Alta. Sabotasjen ble gjennomført etter at norsk Høyesterett i 1982 besluttet at regjeringens vedtak om å demme opp Altaelva var lovlig og kunne iverksettes. Sprengningsforsøket mislyktes da sprengstoffet detonerte ved et uhell. Somby skadet et øye og en arm i forbindelse med eksplosjonen. Armen måtte senere amputeres. Han uttalte til NRK senere:«Når det ikke nytter med sultestreik, argumenter eller demonstrasjoner er det bare et språk myndighetene forstår. Det er deres eget språk.»Somby og Martinsen ble siktet for ildspåsettelse etter straffelovens §148, med 21 års fengsel som strafferamme. Etter et halvt år i varetektfengsel, rømte Somby til Canada der han og familien ble holdt skjult av ulike indianerstammer. De ble til slutt utvist fra Canada. To år og tre måneder etter flukten var Somby og familien igjen tilbake i Norge. Siktelsen for sprengningen var nå redusert til ødeleggelse av offentlig eiendom og ulovlig oppbevaring av sprengstoff. Han ble dømt til ett års fengsel, hvorav syv måneder betinget. Ettersom Somby allerede hadde sonet fem måneder, ble han satt fri.
Brua i Øvre Stilla har i ettertid blitt hetende Sombybrua på folkemunne, selv om navnet ikke er offisielt godkjent. 20. mars 2022 markerte Nordting at det var gått 40 år siden hendelsen ved brua, ved å sette opp veiskilt på norsk og samisk. Dette førte til fornyet debatt om hvorvidt «Sombybrua» burde bli bruas offisielle navn.


== Se også ==
Sultestreiken foran Stortinget i 1979
Sultestreiken i Oslo og Stockholm i 1981
Alta-konflikten
Folkeaksjonen mot utbygging av Alta-Kautokeinovassdraget


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Sametinget hedrer terror», artikkel i Dagbladet 26. november 2002
Nils Alstrup Dahl (1911–2001)

For andre personer med samme og lignende navn, se Nils Alstrup DahlNils Alstrup Dahl (født 25. juni 1911 i Vestre Aker, død 2001 i Oslo) var en norsk teolog.
Etter examen artium ved Bergen katedralskole i 1929 begynte han å studere teologi ved Universitetet i Oslo, ble cand.theol. 1934, universitetsstipendiat og professor 1942, med Det nye testamente som fagområde. I 1965 ble han utnevnt til professor ved Yale-universitetet. Han var redaktør for Norsk kirkeblad 1954–57.


== Verker ==
Das Volk Gottes (1941)
Forelesninger til Matteusevangeliet (1949, 1954)
Rett lære og kjetterske meninger (1953)
Kurze Auslegung des Epheserbriefs (1965)
Hebreerbrevet (1974)
The Crucified Messiah and Other Essays (1974])
Jesus in the Memory of the Early Church (1976)
Studies in Paul (1977)
Jesus the Christ (1991)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==

(no) Publikasjoner av Nils Alstrup Dahl (1911–2001) i BIBSYS
Kort biografi ved Det teologiske fakultet, UiO
Reisaelva

Reisaelva (nordsamisk: Ráiseatnu, kvensk: Raisinjoki) er ei elv i Nordreisa kommune i Troms og Finnmark fylke. Den har utspring fra innsjøen Ráisjávri og renner derfra rundt 120 kilometer i nordvestlig retning gjennom Reisadalen til munningen i Reisafjorden ved kommunesenteret Storslett. Reisavassdraget ble i 1986 varig vernet mot kraftutbygging gjennom Verneplan III for vassdrag.Navnet kan komme av det norrøne verbet rísa, som betyr «stige», antagelig fordi elva stiger eller reiser seg brått.


== Geografi ==
Elvas øverste løp ligger i Reisa nasjonalpark. Fra Ráisjávri (444 moh) renner først elva vestover gjennom et typisk viddelandskap. Ved Ráisvuopmi skjærer elva seg ned i ei trang kløft. Den renner sammen med Njállajohka fra sør, og snur mot nordvest og deretter nord. Elva skjærer seg stadig dypere ned i den omkringliggende vidda, og danner den imponerende Imofossen.
Reisaelva snur nå igjen mot nordvest, og her begynner den egentlige Reisadalen. Elva passerer den 269 meter høye Mollisfossen, Troms fylkes høyeste, som faller ned i dalen fra øst. I denne midtre delen veksler elva mellom slakke, langstrakte strykpartier og bredere, innsjølignende utvidelser. Dalen er her ubebodd, og landskapet stort sett helt uberørt.
Nedenfor Bilto er dalen bredere, og elva blir roligere og bredere. Det ligger store jordbruksområder langs elva, spesielt på de siste drøye 10 kilometrene før utløpet. Det drives også utstrakt skogsdrift i denne delen av dalen. Elva munner ut i Reisafjorden rundt 2 km nord for Storslett.
Reisautløpet naturreservat ble opprettet i 1995 og ble ramsarområde i 2011.


== Bruk ==
Reisaelva er ei av landets beste lakseelver. Den er også populær for turer med kano og elvebåt.
Europavei 6 krysser elva ved Storslett, og fylkesvei 865 går langs elva fra Storslett til Bilto.
Gjennom Verneplan III for vassdrag ble vassdraget varig vernet mot framtidig kraftutbygging, og vernet er senere styrket gjennom etableringen av Reisa nasjonalpark. Før vernevedtakene var det dog gjennomført en del mindre inngrep i vassdraget. I Kildalselva, ei sideelv som munner ut like ved Storslett, ble Kildalen kraftverk utbygd på slutten av 1950-tallet, og på 1960-tallet ble den øvre delen av Mollešjohka ble overført til Aboelva i Kvænangen i forbindelse med utbyggingen av Kvænangsbotn kraftverk, noe som reduserte vannføringen i Mollisfossen med rundt 15%.


== Sideelver ==
Reisaelva har en lang rekke sideelver, hvorav de største er:

Njállajohka
Geatkejohka (kv. Ahmajoki)
Avaelva (kv. Aavajoki, sa. Avvejohka)
Molliselva (kv. Mollisjoki, sa. Mollešjohka)
Kiepa-autsielva (kv. Kiepa-autsinjoki, sa. Giebajohka)
Saraelva (kv. Saarajoki, sa. Čárajohka)
Buntaelva (kv. Puntanjoki, sa. Buntajohka)
Røyelelva (kv. Roijalonjoki)
Kildalselva (kv. Sammaljoki)


== Referanser ==
Malcolm IV av Skottland

Malcolm IV av Skottland eller Máel Coluim mac Eanric (født ca. 1141, død 9. desember 1165) var skottenes konge og den eldste sønnen til Henrik av Skottland (død 1152) og Ada de Warenne, datter av William de Warenne, 2. jarl av Surrey og Elizabeth de Vermandois. Han etterfulgte sin bestefar på farsiden, David I av Skottland, i 1153. Som from, skrøpelig og kysk ble han kjent som «Malcolm jentungen» og døde ugift og barnløs i 1165.
Etter at farens tidlige død ble Malcolm utpekt som tronarving til sin bestefar, kong David. Da han etterfulgte på den skotske tronen i 1153 ble han kronet i Scone. I 1157 møtte han Henrik II av England ved Chester hvor de ratifiserte Chester-traktaten og hvor Malcolm oppga Skottlands krav til områdene Cumberland, Westmorland, Northumbria og Carlisle.
Han døde i desember 1165 ved Jedburgh etter tolv års regime, og ble etterfulgt av sin langt mer handlekraftige og stridslystne bror Vilhelm.
De er ikke mye kunnskap etterlot om Malcolm, men han synes å ha vært en svak og ineffektiv monark. Han var også den siste skotske monark som hadde gælisk navn. I henhold til legenden etterlot han en datter som han forlovet bort til Henrik, prins av Capua, på sitt dødsleie, men det er ikke riktig. Malcolm hadde ingen direkte arving.


== Referanser ==


== Litteratur ==
E. A. Freeman, The Norman Conquest, vols. iv. and v. (1867 — 1879), and The Reign of William Rufus (1882);
W. F. Skene, Celtic Scotland (1876–1880);
E. W. Robertson, Scotland under her Early Kings (1862);
Andrew Lang, History of Scotland, vol. i. (1900).
Magnus Magnusson, Scotland: Story of a Nation, 2001
Halvor Moxnes

Halvor Moxnes (født 13. september 1944 i Stokke) var professor i teologi ved Universitetet i Oslo.
Han tok artium ved Hamar katedralskole i 1961 og tok den teologiske embedseksamen i 1971. Fra 1973 var han universitetsstipendiat og tok doktorgraden i 1978. Deretter fulgte opphold ved Yale, Duke University, Tübingen og Cambridge. Fra 1984 har han vært professor. Han var tilknyttet Det norske institutt i Roma mellom 1990 og 1991. Moxnes ble utnevnt til æresdoktor ved Københavns Universitet i 2005.Moxnes forsker særlig på Det nye testamente, familie, seksualitet og kjønnsroller, kulturell kontekst for bibelfortolkning, den historiske Jesus og sosialantropologi og bibeltolkning.
Moxnes har frontet homofiles rettigheter både i Kirken og ellers i norsk samfunnsliv.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Halvor Moxnes i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
(no) Publikasjoner av Halvor Moxnes i BIBSYS
Hjemmeside ved UiO
Bjelkarøy

Bjelkarøy (offisielt Bjelkarøyna) er en øy i Øygarden kommune i Vestland fylke. Den har ca. 15 fastboende. 
Bjelkarøy har fergeforbindelse til Klokkarvik, Lerøy og Hjellestad. Sund kommunestyre har vedtatt reguleringsplan for bro mellom Bjelkarøy og Lerøy.
Navnet Bjelkarøyna ble fastsatt i 1999. Skrivemåten Bjelkarøy er den som vanligvis benyttes, men er ikke godkjent.


== Referanser ==
Liste over land som kun grenser til ett annet land

Dette er ei liste over land som kun grenser til ett annet land. Lista inkluderer ikke biland, omstridte og ikke anerkjente land. Den tar heller ikke hensyn til grenser til havs, selv om det ikke er internasjonalt farvann mellom landene. 


== Fullstendig omringa innlandsstater (enklaver) ==
Lesotho, med Sør-Afrika. 909 km grense.
San Marino, med Italia. 39 km grense.
Vatikanstaten, med Italia. 3,2 km grense.


== Halvøyer ==
Qatar, med Saudi-Arabia. 60 km grense.
Sør-Korea, med Nord-Korea. 238 km grense.
Danmark, med Tyskland. 68 km grense.


== Delvis omringa, med sjøtilgang ==
Gambia, med Senegal. 740 km grense.
Monaco, med Frankrike. 4,0545 km grense.


== Deler ei lang grense ==
Canada, med Amerikas forente stater. 8 893 km grense.
Portugal, med Spania. 1 214 km grense.


== Deler ei øy ==
Den dominikanske republikk grenser kun til Haiti, med 360 km grense (på Hispaniola).
Haiti grenser kun til Den dominikanske republikk, med 360 km grense (på Hispaniola).
Brunei grenser kun til Malaysia, med 381 km grense (på Borneo, der en del også tilhører Indonesia).
Papua Ny-Guinea grenser kun til Indonesia, med 820 km grense (på Ny-Guinea).
Øst-Timor grenser kun til Indonesia, med 228 km grense (på Timor).
Irland grenser kun til Storbritannia, med 360 km grense (på øya Irland).
Storbritannia grenser kun til Irland, med 360 km grense (på øya Irland). (Ang. Storbritannia: se også under.)


== En grense, men også en bru eller tunnel til ett annet land ==
Danmark, har Øresundsbrua
Storbritannia, har Kanaltunnelen


== Ingen naturlig landgrense, men en bru eller tunnel til ett annet land ==
Bahrain, har en bru til Saudi-Arabia
Singapore, har to bruer til Malaysia


== Se også ==
Enklave og eksklave
Liste over innlandsstater
Liste over enklaver
Øystat
Bjorøy

Bjorøy (offisielt Bjorøyna) er en øy i Øygarden kommune i Vestland fylke. Bjorøy er en bynær øy som har opplevd en kraftig vekst i befolkningen etter at fastlandsforbindelsen kom i 1996. Folketallet var 1201 i 2019. I tillegg nybygde hus har mange fritidseiendommer blitt omgjort til helårsboliger. Det går bru fra Bjorøy til naboøya Tyssøy. Bjorøytunnelen forbinder øya med Bergen. Før tunnelen åpnet var det fergeforbindelse fra Bjorøyhamn til Alvøen i Bergen.


== Referanser ==