jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Heterofili

Heterofili er en betegnelse på en seksuell orientering som innebærer at en person blir seksuelt tiltrukket av det motsatte kjønn. Blant mennesker er heterofili ansett for å være den vanligste seksuelle orienteringen (mens hos for eksempel dvergsjimpansen er bifili muligens det vanligste)
Ordet heterofili kommer av de greske ordene heteros som betyr ulik, og philos som betyr venn.Ordet streit brukes ofte i dagligtale for å omtale heterofile, i motsetning til skeiv for homofile og bifile. Heterofili og uttrykket heteroseksualitet brukes ofte om hverandre, men sistnevnte gir sterkere konnotasjoner til en ren seksuell tiltrekning. 


== Begrepets historie ==
Begrepet heteroseksualitet ble opprinnelig tatt i bruk av homoaktivisten Karl Maria Kertbeny i 1868 for å beskrive en «sykelig pervers» tiltrekning til det motsatte kjønn, og som motsetning til homoseksualitet, som den gang ble brukt om en tilsvarende tiltrekning til personer av samme kjønn. I det 20. århundre ble uttrykket heteroseksualitet og senere heterofili tatt i bruk, spesielt av homobevegelsen, for å referere til seksualitet mellom personer av forskjellig kjønn, og som motsetning til uttrykkene homoseksualitet og homofili. Før det 20. århundre ble det ikke brukt noen spesiell betegnelse på det som ble oppfattet som vanlig seksualitet, og også idag er bruken av begrepene heterofili og heteroseksualitet gjerne begrenset til sammenhenger hvor det er nødvendig å skille dem fra homofili.


== Se også ==
Heteronormativitet
Homofili


== Referanser ==
James Charles McGuigan

James Charles McGuigan (født 26. november 1894 i Hunter River, Prince Edward Island i Canada, død 6. april 1974 i Toronto) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Toronto (1934–1971).
Han ble kreert til kardinal av Pius XII i 1946, med Santa Maria del Popolo som tittelkirke.
Han deltok under konklavet 1958 som valgte Johannes XXIII, og konklavet 1963 som valgte Paul VI til nye paver, og han var også med under Annet Vatikankonsil 1962–1965.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Alessandro Mattei (1744-1820) *1767
Kardinal Pietro Francesco Galleffi (1770-1837) *1819
Kardinal Giacomo Filippo Fransoni (1775-1856) *1822
Kardinal Carlo Sacconi (1808-1889) *1851
Kardinal Edward Henry Howard (1829-1892) *1972
Kardinal Casimiro Gennari (1839-1914) *1881
Erkebiskop Pellegrino Francesco Stagni, O.S.M. (1859-1918) *1907
Erkebiskop Henry Joseph O'Leary (1879-1938 *1913
Kardinal James Charles McGuigan (1894-1974) *1930


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Great Barrier Island

Great Barrier Island er en mindre øy i nærheten av Nordøya på New Zealand. Den ligger 88 km nordøst for Auckland i den ytre delen av Haurakigolfen. På maorisk kalles den Aotea som betyr «hvit sky». Dens offisielle navn er Great Barrier Island (Motu Aotea).


== Geografi ==
Øya er 35 km lang målt fra nord til sør. Den beskytter Haurakigolfen mot stillehavsstormer fra øst. Innseilingen til golfen kan gjøres gjennom to sund, ett på hver side av øya. Colville Channel skiller øya fra Coromandelhalvøya i sør, mens Craddock Channel går mellom øya og den mindre Little Barrier Island i vest.
Med et areal på 285 kvadratkilometer er Great Barrier Island New Zealands fjerde største øy.


== Befolkning og kommunikasjon ==
Øyas fastboende befolkning på rundt 900 bor primært på tettstedene langs kysten. De største av disse er Tryphena, Okupu, Whangaparapara og Claris.
Great Barrier Island har to småflyplasser, en ved Claris (Kaitoke) og en kalt Okiwi. Det er også beskyttende havner ved Port FitzRoy, Tryphena, Whangaparapara, og Okupu. Om sommeren er det fast passasjerfergeforbindelse til Tryphena, men fraktbåter går jevnlig hele året. Fly bruker om lag 30 minutter fra Auckland til Claris, mens hurtigfergene tar rundt 3 timer.
Øyas største bebygde område, Tryphena Harbour, ligger helt sør.
Great Barrier Islands befolkning har minket kraftig de senere årene, selv om husprisene har steget. Verdistigningen har vært spesielt stor i området rundt Kaitoke, hvor hvite sandstrender nær varmekilder og flyplass har skapt et ferieparadis.


== Utdanning ==
Det er tre grunnskoler på øya, men ingen videregående skoler. Elever må derfor enten forlate øya for videre utdannelse på fastlandet, eller gjennomføre studiene via New Zealand Correspondence School, en korrespondanseskole.  


== Historie ==
På nordenden av Great Barrier Island sank skuta SS «Wairarapa» 29. oktober 1894. 135 døde i en av de verste ulykkene i New Zealands historie. 


== Styresmakt ==
Formelt er Great Barrier Island en del av Auckland City, men øya har enkelte særlover for å forenkle dagliglivet. Dette gjelder også andre mindre øyer som Chathamøyene og Stewart Island.


== Eksterne lenker ==
Webside med lenker, informasjon og bilder av Great Barrier Island (engelskspråklig)
Portal for overnatting og besøksinformasjon. Siden har kart og fotogarfier av øya (engelskspråklig)
Paul Émile Léger

Paul Émile Léger (født 26. april 1904 i Valleyfield i Canada, død 13. november 1991 i Montréal) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Québec (1950–1968).
Han ble kreert til kardinal av Pius XII i 1953.
Han deltok under konklavet 1958 som valgte Johannes XXIII, og konklavet 1963 som valgte Paul VI til nye paver, og han var også med under Annet Vatikankonsil 1962–1965.
Etter sin avgang i 1968 dro han til Yaoundé i Kamerun i Afrika for å virk som misjonær ved et leprosarium. Han vendte tilbake til hjemlandet i 1974.
Han deltok under konklavet august 1978 som valgte Johannes Paul I, og konklavet oktober 1978 som valgte Johannes Paul II til nye paver.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba  (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santorio  (1532-1602) *bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale  (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Erkebiskop Enrico Enríquez (1701-1756) *1743
Erkebiskop Manuel Quintano Bonifaz (1698-1774) *1749
Kardinal Buenaventura Córdoba Espinosa de la Cerda (1724-1777) *1761
Kardinal Giuseppe Maria Doria Pamphilj (1751-1816) *1785
Pave Pius VIII (1761-1830) *1816
Pave Pius IX (1792-1878) *1829
Kardinal Alessandro Franchi (1819-1878) *1873
Kardinal Giovanni Simeoni (1816-1892) *1875
Kardinal Antonio Agliardi (1832-1915) *1896
Kardinal Basilio Pompilj (1858-1931) *1911
Kardinal Adeodato Giovanni Piazza (1884-1957) *1930
Kardinal Paul-Émile Léger (1905-1991) *1950


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
George Bernard Flahiff

George Bernard Flahiff (født 26. oktober 1905 i Paris nær Hamilton i Canada, død 22. august 1989 i Toronto) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Winnipeg 1960–1982. Han var med under Annet Vatikankonsil 1962–1965.
Han ble kreert til kardinal av Paul VI i 1969.
Han deltok under konklavet august 1978 som valgte Johannes Paul I, og konklavet oktober 1978 som valgte Johannes Paul II til nye paver.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Gerald Emmett Carter

Gerald Emmett Carter (født 11. mars 1912 i Montréal i Canada, død 6. april 2003 i Toronto) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Toronto 1978–1990.
Han ble kreert til kardinal av Johannes Paul II i 1979.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba  (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santorio  (1532-1602) *bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale  (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Erkebiskop Enrico Enríquez (1701-1756) *1743
Erkebiskop Manuel Quintano Bonifaz (1698-1774) *1749
Kardinal Buenaventura Córdoba Espinosa de la Cerda (1724-1777) *1761
Kardinal Giuseppe Maria Doria Pamphilj (1751-1816) *1785
Pave Pius VIII (1761-1830) *1816
Pave Pius IX (1792-1878) *1829
Kardinal Alessandro Franchi (1819-1878) *1873
Kardinal Giovanni Simeoni (1816-1892) *1875
Kardinal Antonio Agliardi (1832-1915) *1896
Kardinal Basilio Pompilj (1858-1931) *1911
Kardinal Adeodato Giovanni Piazza (1884-1957) *1930
Kardinal Paul-Émile Léger (1905-1991) *1950
Kardinal Gerald Emmett Carter (1912-2003) *1962


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Paul Grégoire

Paul Grégoire (født 24. oktober 1911 i Verdun i Montréal i Canada, død 30. oktober 1993 i Montréal) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Montréal 1968–1990.
Han ble kreert til kardinal av Johannes Paul II i 1988.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba  (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santorio  (1532-1602) *bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale  (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Erkebiskop Enrico Enríquez (1701-1756) *1743
Erkebiskop Manuel Quintano Bonifaz (1698-1774) *1749
Kardinal Buenaventura Córdoba Espinosa de la Cerda (1724-1777) *1761
Kardinal Giuseppe Maria Doria Pamphilj (1751-1816) *1785
Pave Pius VIII (1761-1830) *1816
Pave Pius IX (1792-1878) *1829
Kardinal Alessandro Franchi (1819-1878) *1873
Kardinal Giovanni Simeoni (1816-1892) *1875
Kardinal Antonio Agliardi (1832-1915) *1896
Kardinal Basilio Pompilj (1858-1931) *1911
Kardinal Adeodato Giovanni Piazza (1884-1957) *1930
Kardinal Paul-Émile Léger, P.S.S. (1904-1991) *1950
Kardinal Paul Grégoire


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Konklavet 1939

Konklavet 1939 ble innkalt etter Pius XIs død 10. februar 1939. Det åpnet 1. mars i Det sixtinske kapell, og allerede neste dag, i den tredje avstemningen, ble kardinal Eugenio Pacelli valgt, og tok navnet Pius XII.
Pacelli var den første kardinalstatssekretær siden 1667 (Klemens IX) som ble valgt til pave, den første camerlengo siden Leo XIII i 1878, den første medlem av den romerske kurie siden Gregor XVI i 1831 og den første romer siden Klemens X i 1670.


== Papabile ==
Nevnt som papabile (godt tenkelige paveemner) var August Hlond av Gniezno-Poznań, Karl Joseph Schulte av Köln, den franske kuriebiskopen  Eugène-Gabriel-Gervais-Laurent Tisserant, Ildefonso Schuster av Milano, Adeodato Giovanni Piazza av Venezia, Maurilio Fossati av Torino, og til og med Massimo Massimi, foruten den alment mest tippede Eugenio Pacelli. Utsiktene for en ikke-italiensk pave ble ansett som bedre enn ved mangfoldige tidligere pavevalg.


== Forløp ==
Det var 62 kardinaler ved Pius XIs død, og alle deltok i konklavet. Det er senere blitt hevdet på grunnlag av en rekke indiskresjoner at kardinal Pacelli fikk 35 stemmer allerede ved første avstemning, og  40 i annen. Under tredje avstemning fikk han 48 stemmer, seks flere enn de to tredjedelsr som avgjorde valget. Andre kardinaler som mottok stemmer var i alle fall Elia Dalla Costa, Luigi Maglione og kanadieren Jean-Marie-Rodrigue Villeneuve.


== Deltakere ==
Gennaro Granito Pignatelli di Belmonte
Donato Sbarretti Tazza
Tommaso Pio Boggiani O.P.
Enrico Gasparri
Francesco Marchetti Selvaggiani
Angelo Maria Dolci
William Henry O'Connell
Alessio Ascalesi C.PP.S.
Adolf Bertram
Michael von Faulhaber
Denis Dougherty
Francisco de Asís Vidal Barraquer
Karl Joseph Schulte
Giovanni Battista Nasalli Rocca di Corneliano
George William Mundelein
Alessandro Verde
Lorenzo Lauri
Jozef-Ernest van Roey
Augustyn Hlond S.D.B.
Pedro Segura Saenz
Jusztinian Gyorg Seredi O.S.B.
Alfredo Ildefonso Schuster O.S.B.
Manuel Goncalves Cerejeira
Eugenio Pacelli
Luigi Lavitrano
Joseph MacRory
Jean Verdier P.S.S.
Sebastião Leme da Silveira Cintra
Raffaele Carlo Rossi O.C.D.
Achille Liènart
Pietro Fumasoni Biondi
Federico Tedeschini
Maurilio Fossati O.Ss.C.G.N.
Carlo Salotti
Jean-Marie-Rodrigue Villeneuve O.M.I.
Elia dalla Costa
Theodor Innitzer
Ignace-Gabriel I Tappouni
Enrico Sibilia
Francesco Marmaggi
Luigi Maglione
Carlo Cremonesi
Alfred-Henri-Marie Baudrillart I.O.S.F.N.
Emmanuel-Celestin Suhard
Karel Kaspar
Santiago Luis Copello
Isidro Gomá Tomás
Pietro Boetto S.J.
Eugène Tisserant
Adeodato Giovanni Piazza O.C.D.
Ermenegildo Pellegrinetti
Arthur Hinsley
Giuseppe Pizzardo
Pierre-Marie Gerlier
Camillo Caccia Dominioni
Nicola Canali
Domenico Jorio
Vincenzo LaPuma
Federico Cattani Amadori
Massimo Massimi
Domenico Mariani
Giovanni Mercati


== Referanser ==
Konklavet 1903

Konklavet 1903 ble innkalt etter Leo XIIIs død 20. juli 1903. Det åpnet 31. juli i Det sixtinske kapell. På den femte dagen, i den syvende avstemningen, ble kardinal Giuseppe Sarto valgt og tok navnet Pius X.
Det var 64 kardinaler ved Leo XIIIs død. 62 av disse deltok i konklavet, mens to ikke kunne møte.
Under prosessen presenterte kardinal Jan Puzyna et veto fra keiser Frans Josef I av Østerrike-Ungarn mot kardinal Mariano Rampolla del Tindaro. Denne keiserlige innblandingen ble sterkt mislikt av de andre kardinalene, og avstemningen fortsatte uten at man tok hensyn til vetoet. 


== Kardinalelektorer ==
Luigi Oreglia di Santo Stefano
Serafino Vannutelli
Vincenzo Vannutelli
Mario Mocenni
Francesco di Paola Satolli
Antonio Agliardi
José Sebastião Neto O.F.M.
Alfonso Capecelatro I.O.S.F.N.
Benoit-Marie Langenieux
James Gibbons
Mariano Rampolla del Tindaro
François-Marie-Benjamin Richard
Pierre-Lambert Goosens
Anton Josef Gruscha
Angelo Di Pietro
Michael Logue
Kolos Ferenc Vaszary O.S.B.
Georg von Kopp
Adolph-Ludovic Perraud I.O.S.F.N.
Victor-Lucien-Sulpice Lécot
Giuseppe Sarto
Ciriaco María Sancha y Hervás
Domenico Svampa
Andrea Carlo Ferrari
Girolamo Maria Gotti O.C.D.
Salvador Casañas y Pagés
Achille Manara
Domenico Ferrata
Serafino Cretoni
Giuseppe Prisco
José Martín de Herrera y de la Iglesia
Pierre-Hector Coullie
Guillaume-Marie-Joseph Labouré
Giovanni Battista Casali del Drago
Francesco di Paola Cassetta
Gennaro Portanova
Giuseppe Francica Nava di Bontife
François-Desiré Matthieu
Pietro Respighi
Agostino Richelmy
Alessandro Sanminiatelli-Zabarella
Sebastiano Martinelli O.E.S.A.
Casimiro Gennari
Lev Skrbensky z Hriste
Giulio Boschi
Jan Puzyna
Bartolomeo Bacilieri
Carlo Nocella
Beniamino Cavicchioni
Andrea Aiuti
Emidio Taliani
Sebastián Herrero y Espinosa de los Monteros
Johannes Katschthaler
Antonius Hubert Fischer
Luigi Macchi
Andreas Steinhuber S.J.
Francesco Segna
Raffaele Pierotti O.P.
Francesco Salesio Della Volpe
José de Calasanz Vives y Tutó O.F.M.Cap.
Luigi Tripepi
Felice Cavagnis


== Fraværende kardinaler ==
Pietro Geremia Michelangelo Celesia O.S.B., alvorlig syk
Francis Patrick Moran, for lang reisevei fra Australia
FIM-92 Stinger

FIM-92 Stinger er et passivt infrarødt innkommende/søkende luftvernmissil. Den er lett å bære og enkel å operere. Missilet kan skytes fra skulderen av en enkel operatør og bygget for å angripe fly på en avstand av opp til 4 800 meter og på en høyde fra 180 meter til 3 800 meter. Klassifisert som bakke-til-luft-missil, men kan skytes fra helikopter.
Det blir laget av Raytheon Missile Systems og under lisens av Dornier i Tyskland. Raytheon kaller missilet et MANPADS (Man-Portable Air-Defense System (Bærbart luftvernsystem). Det blir brukt av militæret i USA og mange andre land. Rundt 70 000 enheter har blitt produsert.
Missilet er 1,52 m langt og 70 mm i diameter med 100 mm finner. Det veier 10,1 kg. Stinger blir skutt ut av en liten løftmotor som presser det fra sikker avstand fra operatøren før hovedmotoren, en fast drivstoffs, to-stegs motor, som akselererer det til høyeste hastighet på 2,2 mach (750 m/s). Sprengladningen er på 3 kg og sprer en mengde små prosjektiler som skytes ut ved hjelp av en lunte som antennes enten ett lite stykke fra målet eller ved anslag.
Under den kalde krigen ble en del Stingermissilerer eksportert til den afganistanske motstandsbevegelsen.


== Eksterne lenker ==
Mil Mi-24

Mil Mi-24 (NATO-kallenavn: Hind) er et stort helikopter for kamp og troppetransport med kapasitet til 8 fullt utrustede soldater inkludert piloter. Helikopteret er blitt brukt siden 1976 av det sovjetiske luftforsvaret, dets etterfølgere, og over 30 andre nasjoner.
Dets NATO-navn er Hind og varianter blir identifisert med en ekstra bokstav. Eksport-versjonene, Mi-25 og Mi-35, er kalt Hind D og Hind E. Sovjetiske piloter kalte helikopteret «krokodillen».
Hind er basert på tropptransporthelikopteret Mil Mi-8 (NATO-kallenavn: Hip).
Erik Solér

Erik Francisco Solér (født 6. august 1960 i Oslo) er en norsk tidligere fotballspiller. Han har også vært spilleragent og investor i Start. Han spilte 39 kamper for det norske landslaget, og var blant annet med på seieren over Italia i 1985.


== Biografi ==
Solér vokste opp på Lillestrøm med norsk mor og spansk far. Faren flyttet tidlig tilbake til Spania og moren ble aleneforsørger. Med forbildet Tom Lund i naboblokka ble det naturlig for Solér å begynne med en fotballkarriere i Lillestrøm SK. De første årene var han midtbanespiller, men han ble senere omskolert til høyreback. Solér forlot Lillestrøm i 1984, og hadde et kort opphold i Eik-Tønsberg før han ble proff i Hamburger Sportverein. Etter én og en halv sesong i tysk fotball returnerte Solér til Norge og signerte for Brann. Han hadde også et opphold i danske AGF Aarhus før han avsluttet karrieren med et nytt opphold i Lillestrøm. Han ble dansk cupmester for Aarhus i 1988 og scoret i finalen.
På siste halvdel av 1990-årene var Solér, som er utdannet psykolog, en av Norges mest profilerte spilleragenter. To av hans mest kjente klienter var Erik Mykland og Steffen Iversen. Han sluttet som agent i 2003 da han kjøpte seg inn i Start. Han jobber også som ekspertkommentator i Viasat 4. Den 7. desember 2009 ble han presentert som general manager og sportsdirektør for New York Red Bulls i Major League Soccer en jobb han hadde frem til 2014.
Fra 2018 er Solér sportssjef i Norsk Toppfotball.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Erik Solér – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Erik Solér på Internet Movie Database 
(de) Erik Solér – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Erik Solér – Transfermarkt 
(en) Erik Solér – national-football-teams.com 
(en) Erik Solér – WorldFootball.net 
(de) Erik Solér – fussballdaten.de 
(en) Erik Solér – EU-Football.info 
(no) Erik Solér – Norges Fotballforbund 
(en) Erik Solér – FBref  Wikiquote: Erik Solér – sitater
Vidar Davidsen

Vidar Terje Davidsen (født 4. januar 1958) er en norsk tidligere fotballspiller, fotballtrener, og ekspertkommentator i TV.


== Biografi ==
Davidsen hadde sin landslagsdebut 9. august 1979 i en landskamp mot Finland (1–0, Davidsen scoret målet). Han har spilt 46 A-landskamper for Norge, og scoret fem landslagsmål. Han scoret ett av målene da Norge slo Italia 2-1 på bortebane i Lecce i 1985.
Davidsen startet sin spillerkarriere i Bærum, og var senere 4 år i Frigg før han signerte for Vålerenga i 1980 hvor han spilte i 7 sesonger.  Han var med å vinne cupen i sin debutsesong i 1980 og var en markant midtbanespiller og kaptein for Vålerenga. Han ble seriemester med Vålerenga i 1981, 1983 og 1984. Davidsen er Vålerengas mestvinnende fotballspiller gjennom tidene.
Davidsen forlot Vålerenga etter 1986-sesongen, og spilte ett år for Lillestrøm. Han har internasjonal trenerlisens UEFA Pro og var hovedtrener i : 
Bærum 1988-1990 opprykk til 2. divisjon
Strømmen 1991.
Frigg 1992.
Vålerenga 1993-1997. Opprykk til Tippeligaen i 1993. Nedrykk 1996. Opprykk til Tippeligaen og Cupmester 1997.
G19 landslaget 1998.
Lyn 1998-2001. Opprykk til Tippeligaen i 2000.
Strømsgodset  2003-2004
Han jobbet i 21 år (frem til juni 2018) som ekspertkommentator for Viasat.(Sist oppdatert 18. juli 2006)
Vidar Davidsen var styreleder i Vålerenga Fotball i 2002. Det året ble klubben cupmester med Kjetil Rekdal som trener.

* Kun seriekamper.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Offisielt nettsted 
(en) Vidar Davidsen på Internet Movie Database 
(en) Vidar Davidsen – Transfermarkt 
(en) Vidar Davidsen – national-football-teams.com 
(en) Vidar Davidsen – EU-Football.info 
(no) Vidar Davidsen – Norges Fotballforbund
José María Caro Rodríguez

José Maria Caro Rodriguez (født 23. juni 1866 i San Antonio de Petrel, Pichilemu ved Rancagua i Chile, død 4. desember 1958 i Santiago de Chile) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Santiago de Chile 1939–1958.
Han ble kreert til kardinal av pave Pius XII i 1946.
Han deltok ved konklavet 1958 som valgte pave Johannes XXIII.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Alessandro Mattei (1744-1820) *1767
Kardinal Pietro Francesco Galleffi (1770-1837) *1819
Kardinal Giacomo Filippo Fransoni (1775-1856) *1822
Kardinal Carlo Sacconi (1808-1889) *1851
Kardinal Edward Henry Howard of Norfolk (1829-1892) *1872
Kardinal Mariano Rampolla del Tindaro (1843-1913) *1882
Kardinal Rafael Merry del Val y Zulueta (1865-1930) *1900
Kardinal Enrico Sibilia (1861-1948) *1908
Kardinal José María Caro Rodríguez (1866-1958) *1912


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church