jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Luftseilbahn Stechelberg-Mürren-Schilthorn

Luftseilbahn Stechelberg-Mürren-Schilthorn er en gondolbane i Berner Oberland i Sveits som ble ferdigstilt i 1967. Dens dalstasjon ligger i Stechelberg, ca. 900 moh, mens toppstasjonen på Schilthorn befinner seg 2970 moh. Strekningen er oppdelt i fire seksjoner, slik at man er nødt til å bytte gondol flere ganger på vei oppover. Mellomstasjonene er i landsbyene Gimmelwald og Mürren, samt ved fjellrestauranten Birg. 
I 1969 ble deler av Bond-filmen On Her Majesty's Secret Service innspilt på restauranten på Schilthorn, Piz Gloria.
Eiger

Eiger er et fjell på 3970 moh i Bern-Alpene i Sveits, mellom byene Brig i Wallis og Interlaken i Berner Oberland. Eiger er den østligste toppen i et fjellmassiv som også omfatter Mönch (4 107 moh) og Jungfrau (4 158 moh).  
Fjellet ble første gang besteget 1858. Den stupbratte og svært krevende nordveggen (Nordwand) regnes som en av de vanskeligste i hele Alpeområdet og ble ikke besteget før i 1938. I årene før var det flere forsøk med fatalt utfall som førte til at veggen fikk tilnavnet Mordwand (norsk: mordvegg). 
Jernbanestrekningen Jungfraubahn går fra Kleine Scheidegg og i tunnel gjennom Eiger og Mönch til Jungfraujoch der den ender i Europas høyest beliggende jernbanestasjon, 3 454 moh. Det er anlagt tunnelstasjoner slik at man kan nyte utsikten blant annet fra Eigers nordvegg.
Fjellkjeden med Eiger, Mönch og Jungfrau er godt synlig flere steder nordfra og området der er derfor et yndet turistmål i Bern-alpene. Massivet er nevnt i skriftlige kilder tilbake til 1200-tallet. Toppene kalles ofte «Jetten» (Eiger), «Munken» (Mönch) og «Jomfruen» (Jungfrau). Navnet Eiger kan henge sammen med det greske ordet akros som betyr «skarp» eller «spiss» eller med det tyske eigen, som betyr «egenartet».


== Eiger i populærkulturen ==
Fjellet er utgangspunkt for den amerikanske actionfilmen Iskald hevn fra 1975. Filmen bygger på Rodney William Whitakers populære spenningsroman The Eiger Sanction fra 1972. 
Det mislykkede forsøket på å klatre Eigers nordvegg som Andreas Hinterstoißer og Toni Kurz fra Berchtesgaden foretok sammen med østerrikerne Willy Angerer og Eduard Rainer i 1936 er dramatisert i den tysk-sveitsisk-østerrikske filmen Nordwand (2008) regissert av Philipp Stölzl.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Eiger – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Eiger – galleri av bilder, video eller lyd på Commons (de) Klatrerhistorie
Mea culpa

Mea culpa er latin og kan oversettes til å bety «min skyld» eller «min egen skyld».  Uttrykket stammer fra Confiteor, syndsbekjennelsen i den katolske kirken, hvori den bedende erkjenner sin skyld overfor Gud Fader:

Mea culpa, mea culpa, mea maxima culpa
(min skyld, min skyld, min meget store skyld)Det er mulig at dette liturgiske element kan være så gammelt som fra det 11. århundre. Men ifølge Adrian Fortescue er det ikke å finne kildebelagt medtatt i Confiteor før på 1500-tallet.Uttrykket er brukt som tittel på en lang rekke verk innen musikk, litteratur, bildekunst og annet.


== Se også ==
Selvkritikk


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Mea culpa – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Svein Bolling

Etter en debut som romantiker i Kunstnerforbundet i 1977 begynte Svein Bolling å fremstille byscener med enslige personer og hunder. I de senere år gikk han bort fra realismen og prøvde i sine bilder å omskape virkeligheten til poesi.
 
Svein Bolling (født 13. april 1948) er en norsk maler, bosatt i Oslo. 

I bildene fra 1990-tallet har interessen for menneskekroppen kommet tilbake, og mange av hans skikkelser er fremstilt som om de var hugget i stein. I Bollings univers kan det ofte virke som verden står stille. Mennesker eller dyr synes å stå fastfrosset i sine bevegelser, og for et øyeblikk kan tiden synes å være satt til side.

Han er utdannet fra Statens kunstakademi under Reidar Aulie 1970-74, debuterte på Høstutstillingen i 1972, og hadde sin første separatutstilling på Kunstnerforbundet, Oslo i 1977. Astrup Fearnley Museet viste en større utstilling i 1995, og en større retrospektiv utstilling ble viste på Lillehammer Kunstmuseum i 1997. 
Bolling er innkjøpt av Nasjonalgalleriet og de fleste norske kunstmuseer. Han har hatt utsmykningsoppdrag i Gardeleiren, Trondheim tinghus og Oslo tinghus. Han deltok i utstillingen «Reidar Aulie og hans elever» på Galleri F 15 i 1978, og var festivalutstiller under Den norske filmfestivalen i 1999. 


== Referanser ==


== Litteratur ==
Hoff, Svein Olav. Svein Bolling : reflekser og refleksjoner : malerier. Labyrinth Press, 1997. ISBN 82-7393-063-7


== Eksterne lenker ==
kik.no Kunstnernes informasjonskontor: CV
Kulturspeilet Intervju med Bolling, 2001
barokkminimalist.com Arkivert 6. desember 2006 hos Wayback Machine. Gry Solbraa: Fra mytisk representasjon til barokk minimalisme? (analytisk omtale fra utstilling i 2001)
Galleri K biografi
Slaget ved Waxhaw

Slaget ved Waxhaw (også kalt Waxhaw-massakren) var et kontroversielt slag som fant sted den 29. mai 1780 i Sør-Carolina under den amerikanske uavhengighetskrigen mellom en patriotisk styrke ledet av Abraham Buford og en hovedsakelig lojalistisk styrke ledet av Banastre Tarleton.


== Bakgrunn ==
Oberst Buford ledet en styrke på mellom 350 og 380 kontinentale soldater fra Virginia for å støtte de patriotiske styrkene i beleiringen av Charleston. Før de ankom, fikk de høre at byen allerede var tatt av britene, og de vendte tilbake til Virginia.
Men den britiske obersten Banastre Tarleton hørte at den patriotiske guvernør John Rutledge fra South Carolina reiste sammen med Buford. Tarleton var ivrig etter å ta Rutledge og forfulgte dem med en styrke på rundt 230 menn. Av disse deltok kun 150 menn i angrepet som fulgte.


== Slaget ==
29. mai 1780 tok Tarleton igjen Buford i Waxhaw i et kryss som nå er Buford i South Carolina. Guvernør Rutledge hadde på dette tidspunktet allerede forlatt Bufords avdeling.
Mens han ventet på at hans reserver skulle bevege seg fremover, sendte Tarleton kaptein David Kinlock frem for å kreve at Buford skulle overgi seg. I sitt budskap overdrev Tarleton størrelsen på sin styrke. Han hevdet at han hadde 700 menn og håpet at dette ville få Buford til å overgi seg. Buford nektet med budskapet «jeg avslår dine forslag og skal forsvare meg til det siste».
Til tross for dette, tok Buford den skjebnesvangre avgjørelsen å fortsette å marsjere fremfor å forberede seg på slaget. Da Tarletons angrep kom, ventet Buford til fienden var ti meter unna før han gav ordre om å skyte. Dette hadde minimal effekt på det angripende kavaleriet og resulterte i at mennene fra Virginia flyktet. Ifølge Tarletons rapport etter slaget, ble 113 patrioter drept, 147 såret og senere løslatt, mens 2 kanoner og 26 vogner ble erobret. Fem briter ble drept, 12 såret, mens 11 hester ble drept og 19 hester såret.


== Etterspill ==
Slaget har alltid vært kontroversielt. Etter at Tarletons menn brøt Bufords linje, slaktet de mange av patriotene som overgav seg med sine sabler. Noen kilder, som Bufords adjutant Henry Bowyer og kirurglærlingen Robert Brownfield, hevder at Buford hevet et hvitt flagg, men ble ignorert av Tarleton. I Tarletons beretning innrømmer han så godt som massakren og hevder at hesten hans ble skutt under ham under det innledende angrepet, og da hans menn som trodde han var død, angrep i «hevn som ikke enkelt holdes igjen».
Før massakren var den folkelige meningen at de sørlige statene var tapt for patriotenes sak og ville forbli lojale mot Storbritannia. Rapportene fra Waxhaw kan ha snudd denne holdningen i sør. Mange som kunne ha forblitt nøytrale, strømmet til patriotene, og «Tarleton's Quarter!» ble en samlende kamprop for patriotene. Massakren var også den direkte årsaken til at mennene på andre siden av fjellene (fra det som nå er Tennessee) dannet en frivillig styrke som knuste major Patrick Ferguson i slaget ved Kings Mountain i Nord-Carolina.


== Eksterne lenker ==
Waxhaw-massakren
BanastreTarleton.org
Detaljert beretning om Waxhaw-massakren (.pdf fil)
Villa Grande

Villa Grande er en eiendom og et herskapshus på Bygdøy i Oslo. Villaen ble påbegynt i 1917. Under andre verdenskrig tok Quisling stedet i bruk som bolig under navnet Gimle. Villa Grande huser i dag Senter for studier av Holocaust og livssynsminoriteter (Holocaustsenteret).


== Historie ==
Huset ble påbegynt i 1917 etter tegninger av arkitektene Christian Morgenstierne og Arne Eide for Sam Eyde, grunnleggeren av Norsk Hydro. Eyde solgte prosjektet etter mindre enn ett år. Det ufullførte huset skiftet eier flere ganger, og ble til slutt overtatt av staten. 

I 1941 ble det ferdigbygget, og innredet som bolig for Maria og Vidkun Quisling, lederen i det nasjonalistiske fascistpartiet Nasjonal Samling (NS) som samarbeidet med de tyske okkupantene under krigen. I denne perioden ble villaen kalt «Gimle». 
Quisling, som samlet på antikviteter, fylte hjemmet med verdifulle gjenstander blant annet hentet fra Slottet og arresterte jøder.Paret bodde i «fører-residensen» fram til Quisling ble arrestert våren 1945. Villa Grande ble i en kort periode nevnt som nasjonalt veteran-senter, frem til Holocaustsenteret meldte sin interesse.


=== Quislings førerbunker ===
Quislings bunker ligger under Villa Grande og ble bygget under krigen for å beskytte politikeren mot bombeangrep og fungere som sykestue. Bunkeren har inngang fra kjelleren i Villa Grande og en «hemmelig» nødutgang på baksiden av bygget ut mot hagen. Bunkeren stod ferdig i 1943, er 67 m², har en 4 meter tykk betongkappe over seg og 2,4 meter tykke vegger av betong. I bunkeren var det blant annet installert moderne elektrisk anlegg, matforråd, kjøleanordninger og eget kontorrom med både utgående og interne telefonlinjer. 
Bunkeren ble stengt i mai 1945, og forfalt frem til den ble pusset opp og åpnet for publikum i 2014..

		
		
		
		


=== Etter krigen ===
Etter frigjøringen 8. mai 1945 ble Villa Grande tatt i bruk til samfunnsgavnlige formål, blant annet for å avnazifisere stedet etter Quisling.Da Maria Quisling var blitt kastet ut, overtok øverstkommanderende allierte militærmyndighet i Norge, general Andrew Thorne, sammen med sin stab Villa Grande som hovedkvarter fra 22. mai og holdt til der inntil han 31. oktober dro tilbake til Storbritannia. Kong Haakon ble invitert på middag til Villa Grande allerede 16. juni samme år, bare ni dager etter at han vendte tilbake til det frigjorte Oslo.Bygdø sykehjem, en avdeling under Ullevål sykehus flyttet inn i 1948.  I 1961 overtok statens utdanningssenter for helsepersonell under ledelse av Karl Evang.


== Kulturminne ==
Villa Grande er et kulturminne og har nummer 90331 i Riksantikvarens kulturminnebase.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Spesifikt om Villa Grande på Holocaustsenterets hjemme
KOMPLEKS 778 VILLA GRANDE, OSLO. Beskrivelse av bygningen. Del av høringsutkast til landsverneplan for Kunnskapsdepartementet. Kunnskapsdepartementets hjemmeside, 23. februar 2010 (avlest 23. februar 2010)
«Villa Grande». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Cozumel-grårev

Cozumel-grårev (Urocyon sp.), også kjent som dverggrårev og dvergtrerev, er en nyoppdaget (Cuarón m.fl., 2004) art i grårevslekten, som består av små revelignende canider i hundefamilien.


== Beskrivelse ==
Cozumel-grårev, som har fått navn etter øya Cozumel i Karibien, på østkysten av Yucatán-halvøya sør i Mexico, har eller hadde en størrelse som utgjorde ca. 60–80 % av gråreven på fastlandet, men det er usikkert om den fortsatt eksisterer. Om den gjør det, så finnes det tre arter i denne slekten.
Arkeologiske beviser indikerer at Cozumel-gråreven har ekistert på øya minst siden Mayafolket ankom for mellom 500 og 1 500 år siden, trolig tidligere. Det eksisterer imidlertid ikke verken en taksonomisk eller morfologisk beskrivelse av arten, som savner de etterlatenheter som er nødvendig for å få dette gjort. De data som eksisterer baserer seg på 37 subfossile beinrester etter i alt 12 voksne individer som er funnet i forbindelse med utgravninger av bosetninger etter Mayafolket. Disse indikerer at arten er en dvergart (med en maksimal størrelse på 60-80 % av grårev). Estimater antyder at en differensiering mellom Cozumel-gråreven og grårev kan ha startet for mellom 1 000 og 130 000 år siden, noe som igjen antyder at denne arten har levd isolert fra denne i minimum 5 000–13 000 år (trolig mye lenger).


== Annet ==
Cozumel-gråreven, eller dverggrårev og dvergtrerev som den også kan kalles, er fortsatt ikke vitenskapelig beskrevet. Derfor har den heller ikke blitt vurdert for IUCNs rødliste av SSC.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Artikkelen har ingen egenskaper for arter i Wikidata
Gregorio Lazzarini

Gregorio Lazzarini (født i 1655 i Venezia, død 10. november 1730 i Villabona) var en maler fra Italia.Han er egentlig bare kjent for å være lærer til Giovanni Battista Tiepolo.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Gregorio Lazzarini – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Giovanni Domenico Tiepolo

Giovanni Domenico Tiepolo, også Giandomenico Tiepolo (født 30. august 1727, død 3. mars 1804), var en italiensk kunstner, sønn av Giovanni Battista Tiepolo og bror av Lorenzo Tiepolo.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Giovanni Domenico Tiepolo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Oppreisning

Oppreisning er et juridisk begrep som har to distinkte betydninger.
I erstatningsretten er oppreisning en betegnelse på at erstatning tilkjennes for en ikke-økonomisk skade. Dette reguleres i skadeserstatningsloven § 3-5, som fastsetter de nærmere vilkår. Det er et vilkår at det enten er snakk om skade på person, eller overtredelse av visse straffebud. Særlig praktisk her er bestemmelsene om sedelighetslovbrudd, trusler og legemskrenkelser. Det er videre et vilkår for å få tilkjent oppreisning at gjerningsmannen har handlet forsettlig eller grovt uaktsomt. Hensikten med oppreisning er å gi den forulempede en gjenopprettelse for skader som ikke kan verdsettes i penger, for eksempel psykiske belastninger og ærekrenkelser. Straffeprosessloven § 447 inneholder særlige regler om oppreisning for personer som er pågrepet eller fengslet for lovbrudd det senere viste seg at vedkommende var uskyldig i (justismord). I slike saker kan oppreisningsbeløpene ofte komme opp i store beløp, et eksempel er Liland-saken der oppreisning ble tilkjent med ti millioner kroner. Regler om oppreisning finnes også i enkelte andre særlover, se som eksempel åndsverkloven § 55 første ledd annet punktum. 
I prosessretten og forvaltningsretten betegner oppreisning at man får behandlet en klage (eventuelt anke eller kjæremål) til tross for at en frist som er satt for dette egentlig er oversittet. En forutsetning er at man godtgjør at en selv eller noen som representerer en ikke kan lastes for oversittelsen, eller at det foreligger «særlige grunner» for at klagen likevel blir prøvet. Et lignende prinsipp finnes i straffeprosessloven for anke og kjæremål.


== Referanser ==


== Se også ==
Billighetserstatning
Lorenzo Baldissera Tiepolo

Lorenzo Baldissera Tiepolo (født 8. august 1736 i Venezia, død 1776 i Madrid) var en italiensk maler, sønn av Giovanni Battista Tiepolo og bror av Giovanni Domenico Tiepolo.


== Referanser ==
Taddeo Zuccari

Taddeo Zuccaro eller Taddeo Zuccari (født 1. september 1529 i Sant'Angelo in Vado, død 1. eller 2. september 1566 i Roma) var en italiensk maler i manierismen, i hovedsak virksom i Roma, og bror av Federico Zuccari.


== Liv og verk ==
Zuccaris mest betydningsfulle verk er kanskje freskeutsmykningene i Villa Farnese, Caprarola, samt i Sala Regia, Vatikanet.
Zuccari viser tydelig inspirasjon fra Rafael og Michelangelo i freskene (1553–1556) i Cappella Mattei i kirken Santa Maria della Consolazione i Roma; særlig i «Korsfestelsen».


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Taddeo Zuccari – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Arendals Tidende

Arendals Tidende er en lokalavis i Arendal. Den kommer ut to ganger i uken, tirsdag og fredag. Mandager utkommer Arendals Tidende som vanlig avis, mens det hver fredag kommer ut et glanset magasin.   
Avisa dekker Arendal kommune og ble etablert høsten 2005, da med prøveutgaver. Fra 1. januar 2006 kom avisen ut som abonnementsavis. Høsten 2015 feiret Arendals Tidende 10 år.   
Arendals Tidende er et politisk uavhengig presseorgan som arbeider etter Vær Varsom-plakaten. Redaktør er Grete Aronsen Husebø. Kulturredaktør er Linda Christensen. Avisen ble startet med Nils Petter Vigerstøl som redaktør, Morten Kraft overtok etter ham.  
Styret i Arendals Tidende begjærte seg selv konkurs 25. april 2012. Etter konkursen gikk avisen inn i et større samarbeid med Tvende Media og flyttet inn i nye lokaler i Havnegaten. Før konkursen ble avisen produsert fra Arendal jernbanestasjon. Avisen fungerte da som agent for NSB og hadde arbeidsgiveransvaret for en tidligere NSB-ansatt. Dette gjorde at stasjonen fortsatt var bemannet i ukedagene, og at venterommet holdt åpent i helgene. 
I april 2007 fikk Arendals Tidende Landslaget for Lokalaviser (LLA) sin idépris for sommershowet Pearls of Arendal. 
I 2009 ble avisen en av opplagsvinnerne på Agder.


== Opplag ==
Bekreftede netto opplagstall fra Norsk Opplagskontroll og Landslaget for Lokalaviser.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Arendals Tidende
Il Sodoma

For byen Sodoma, se Sodoma og Gomorra.Sodoma eller Il Sodoma, egentlig Giovanni Antonio Bazzi (født i 1477 i Vercelli, død 15. februar 1549 i Siena), var en italiensk maler, tilhørende Sienaskolen. Ifølge Vasari, som tydeligvis avskydde ham, fikk han sitt navn på grunn av sin homoseksualitet. Han anvendte den imidlertid som sin signatur.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Hans far var skomakeren Giacomo Bazzi, moren var Angelina di Niccolò da Bergamo. I 1490 ble Sodoma gitt i lære til Vercellis den gang ledende mester i malerkunsten, Martino Spanzotti, kalt Martino di Casale. Der fikk han sine første erfaringeri syv år.


=== Kunstner ===
I 1498 reiste Sodoma til Milano Det var kort etter at Leonardo da Vinci, som arbeidet der, hadde fullført sitt fresco-secco-verk «Nattverden».  Hvorvidt Sodoma noensinne møtte da Vinci personlig, vites ikke. Men uansett ble han sterkt influert av hans stil.  
I 1501 dro han til Siena. Takket være sine fremragende forretnings- og familieforbindelser til handelshuset Spannocchi fikk Bazzi snart oppdrag fra byens ledende kretsert. Hans verker der omfatter en rekke fresker, påbegynt av Signorelli i klosteret Monte Oliveto, og den merkelige «Sankta Katarinas stigmatisering» i kirken San Domenico. 
I 1508 kaltes Sodoma til Roma for i Vatikanet å male et av pavens privatrom, Stanza della Segnatura. I 1512 kom han til Roma for annen gang og utførte da for Agostino Chigi den berømte Alexander-fresken i Villa Farnesina.


=== «Den hellige Sebastian» ===

Dette maleriet på lerret, som prises av Vasari, er dobbelsidig malt med den hellige Sebastian på fremsiden og Madonna med helgen på baksiden. Den ble opprinnelig anvendt som prosesjonsfane av Confraternita di San Sebastiano («Sankt Sebastians broderskap») i Camollia nær Siena. Kunstverket stammer fra Sodomas senere virksomhetsperiode. Typisk for Sodomas maleri er det forklarende blikket hos hovedpersonen samt figurene som befinner seg i halvdunkelt lys.


== Utvalgte verker ==
«Den hellige Sebastian» (1525)
«Kristus i helvetes forgård» (omkring 1530-1534)
«Abrahams offer» (1542)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Sodoma – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Sienaskolen

Sienaskolen var en italiensk malerskole som blomstret fra 1200-tallet til 1400-tallet og som i en viss tid stod like høyt som den florentinske skolen. Den var imidlertid mer konservativ enn denne, og la mer tyngde på den dekorative skjønnhet og eleganse som kjennetegner sengotikken.
Sienaskolens mest betydningsfulle forgjengere inkluderer Duccio, hvis verker vitner om bysantinsk innflytelse. Dennes elev Simone Martini, brødrene Pietro og Ambrogio Lorenzetti, Taddeo di Bartolo og hans elev Domenico di Bartolo, Sassetta og Matteo di Giovanni. På 1500-tallet var manieristene Beccafumi og Sodoma virksomme der.


== Liste over kunstnere ==


=== 1251–1300 ===
Guido da Siena


=== 1301–1350 ===
Duccio di Buoninsegna
Segna di Buonaventura
Niccolò di Segna
Simone Martini
Lippo Memmi
Naddo Ceccarelli
Ambrogio Lorenzetti
Pietro Lorenzetti
Bartolomeo Bulgarini


=== 1351–1400 ===
Bartolo di Fredi
Andrea Vanni
Francesco di Vannuccio
Jacopo di Mino del Pellicciaio
Niccolò di Bonaccorso
Niccolò di Ser Sozzo
Luca di Tommè
Taddeo di Bartolo
Andrea di Bartolo
Paolo di Giovanni Fei


=== 1401–1450 ===
Benedetto di Bindo
Domenico di Bartolo
Giovanni di Paolo
Gregorio di Cecco
Martino di Bartolomeo
Mestere av Osservanza Triptyk
Pietro di Giovanni d'Ambrogio
Priamo della Quercia
Sano di Pietro
Sassetta (Stefano di Giovanni)
Lorenzo di Pietro (Vecchietta)


=== 1451 - 1500 ===
Nicola di Ulisse
Matteo di Giovanni
Benvenuto di Giovanni
Carlo di Giovanni
Francesco di Giorgio Martini
Neroccio di Bartolomeo de' Landi
Pietro di Francesco degli Orioli
Guidoccio Cozzarelli
Bernardino Fungai
Pellegrino di Mariano
Andrea di Niccolò
Pietro di Domenico


=== 1501–1550 ===
Girolamo di Benvenuto
Giacomo Pacchiarotti
Girolamo del Pacchia
Domenico Beccafumi
Il Sodoma (Giovanni Antonio Bazzi)
Riccio Sanese (Bartolomeo Neroni)


=== 1601–1650 ===
Francesco Vanni
Ventura Salimbeni
Rutilio Manetti


== Se også ==
Bolognaskolen
Luccheseskolen
Ferraraskolen
Den florentinske skolen


== Referanser ==
Timothy Hyman; Sienese Painting, Thames & Hudson, 2003 ISBN 0500203725.


== Eksterne lenker ==
(en) Sienese School of painting – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Vercelli

Vercelli er en by i provinsen Vercelli i regionen Piemonte i Italia. Vercelli ble grunnlagt i 49 f.Kr.. Byen er en av de eldste i Italia. Vercelli ligger på posletten, mellom Torino og Milano.
Den er mest kjent for Vercelli katedralen, Basilica di Sant'Andrea, Vercellis synagogen og Sacro Monte di Varallo, et sted for pilegrimsreiser. Sacro Monte di Varallo er på UNESCO sin verdensarvliste. 


== Bemerkelsesverdige personer fra Vercelli ==
Sodoma, maler


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(it) Offisielt nettsted 
(en) Vercelli – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Vercelli – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Villa Farnesina

Villa Farnesina (opprinnelig Villa Chigi) er en villa i bydelen Trastevere i Roma, like ved Palazzo Farnese på andre siden av Tiber. Villaen ble oppført i 1508–1511 av Baldassare Peruzzi, sannsynligvis etter tegninger av Rafael, for Agostino Chigi, vennen til paven Julius II. Kardinal Alessandro Farnese kjøpte villaen i 1580, hvoretter den tilhørte familien så lenge de levde, og etter familien fikk den sitt navn.
Villa Farnesina huser et flertall interessante malerier, blant annet Rafaels freske Galateas triumf (1511). Havnymfen Galatea ses farende på et skjell dratt av delfiner. Galateas triumf utgjør, sammen med Sandro Botticellis Venus fødsel og Våren, renessansens fremste skildringer av antikkens gullalder.


== Eksterne lenker ==
(it) Offisielt nettsted 
(en) Villa Farnesina (Rome) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Images of the Villa Farnesina, Rome, Italy (engelsk)