jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Kim Småge

Anne Karin Thorhus (født 23. juni 1945 i Trondheim), kjent under pseudonymet Kim Småge, er en norsk forfatter, frilansjournalist og tekstforfatter. Hun er utdannet cand.mag. ved Universitetet i Trondheim med fagene norsk, engelsk og geografi. Hun er utdannet instruktør i Norges Dykkeforbund. Hun debuterte som forfatter under navnet Kim Småge i 1983. Småge var den første i Norge som ble omtalt som «krimdronning», og regnes som en av grunnleggerne for den feministiske krimbølgen i Norge.Gjennomgangsfigur i mange av Småges kriminalromaner er politibetjent Anne-kin Halvorsen. Bøkene refererer ofte til et felles univers rundt «Trondheim politikammer» som Småge deler med forfatterne Fredrik Skagen, Idar Lind og Anne Birkefeldt Ragde.
Småge har vært leder av Skandinaviska Kriminalsällskapet og nordisk kontakt for Asociación Internacional de Escritores Policíacos.


== Bibliografi ==
Nattdykk – kriminalroman (1983)
Origo – kriminalroman (1984)
Kainan – kriminalroman(1986)
Figurene – ungdomsbok (1986)
Interrail – ungdomsbok (1988)
Lex Love – roman (1991)
Kvinnens lange arm – noveller (1992)
Sub rosa – kriminalroman (1993)
En kjernesunn død – kriminalroman (1995)
Containerkvinnen – kriminalroman (1997)
Medaljen – lettlestbok for psykisk utviklingshemmede (1997)
Koksbiter og trollsplint – roman (1999)
Solefall – kriminalroman (2002)
Dobbeltmann – kriminalroman (2004)
Dameroman m/menn – dameroman (2016)


== Priser ==
Rivertonprisen 1983, for Nattdykk
Beste ungdomsroman 1986, for Figurene
Språklig samlings litteraturpris 1990
Glassnøkkelen 1993, for Sub Rosa
Palle Rosenkrantz-prisen 1998, for En kjernesunn død


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) NRK: Lydfiler med Kim Småge
(no) Kim Småge i NRK Forfatter
Leonid Kutsjma

Leonid Danylovytsj Kutsjma (Леонід Данилович Кучма) (født 9. august 1938 i Tsjajkine i Tsjernihiv oblast, ukrainsk SSR, USSR) er en ukrainsk politiker. Han var Ukrainas andre president, fra 1994 til og med 2005. Mellom 1992 og 1993 var han landets statsminister.
Kutsjma mottok i 1997 Den hvite ørns orden fra Polens president.


== Referanser ==
Ukrainsk hryvnja

Ukrainsk hryvnja (ukrainsk гривня, IPA: [ˈɦrɪu̯nʲɑ]) er valutaen som brukes i Ukraina. Den er delt inn i 100 kopijok (копійок).
Hryvnja har vært offisiell valuta siden 1996 da den erstattet «kupongene» (карбованець, karbovanets), den midlertidige valutaen som ble brukt etter at Ukraina forlot Sovjetunionen og ikke lenger var en del av rubelområdet.


== Referanser ==
Blandingsøkonomi

Blandingsøkonomi er en økonomisk struktur som innebærer et kompromiss mellom privat (markedsøkonomisk) og statseid (planøkonomisk) industri. Den private virksomheten skjer under betingelser som det offentlige bestemmer. 
Blandingsøkonomi er det mest utbredte økonomiske systemet. Grunnen til at det er så vidt utbredt, er at visse markeder vanskelig kan styres av privat sektor, og ønsket om et velferdssamfunn med billigere helsetilbud og skoler. Det finnes områder som ikke kan drives med overskudd, men som er viktige for samfunnet. Det er ingen privat aktør som frivillig ville startet produksjon når det er umulig å gå med overskudd. Dette er gjerne i markeder med naturlig monopol. I en blandingsøkonomi der noe er statlig styrt betaler innbyggerne skatter for at staten skal produsere visse tjenester som ikke hadde vært lønnsomt for det private. Hvis det skulle blitt drevet privat hadde det ført til store kostnader for den enkelte som valgte å bruke disse godene.


== Referanser ==


== Se også ==
Planøkonomi
Sosialisme
Markedsøkonomi
Kapitalisme
Sosial markedsøkonomi
Statskapitalisme
Veslpiggen

Veslpiggen, også kalt Vesle Galdhøpiggen, ligger i Lom kommune i Innlandet. Det har en høyde på 2 368 meter over havet. Veslpiggen regnes som Norges sjette høyeste fjelltopp (når Styggedalstindane regnes som én topp). Toppen ligger i østre Jotunheimen ca. 600 meter nord-nordvest for Galdhøpiggen.


== Se også ==
Liste over Norges høyeste fjell


== Fotnoter ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Detaljert beskrivelse av Veslpiggen på peakbook.org
Utsikten fra Veslpiggen på PeakVisor.com
Tamblot

Tamblot (død 1622 på Bohol på Filippinene) var en filippinsk prest som ledet oppstand mot de spanske kolonimyndigheter på Bohol på Filippinene 1621–22.


== Biografi ==
Tamblot var en bablayan (prest) i den førkristne kult som dominerte på øya Bohol før de spanske katolske misjonærers ankomst. De to første var jesuittprestene pater Juan de Torres og pater Gabriel Sanchez, som kom den 17. november 1596 over fra naboøya Cebu til Baclayon på Bohol. De etablerte seg i Baclayon og begynte raskt med forkynnelsen av kristendommen rundt om på øya. Etter få år flyttet de innover på øya til Loboc. Det var der de grunnla Bohols første katolske menighet i 1602, fulgt av en skole i 1604 (Seminario Colegio de Indios), som utdannet det lokale lederskiktets barn.
Tamblot så forfedrenes tro truet av den nye tro som de spanske jesuittene bragte med seg, og dette synes å ha vært hans drivkraft for den motstand han organiserte. Mens de fleste jesuittene var fraværende (de var i Cebu for å feire jesuittmisjonæren Frans Xavier), fikk han med seg rundt 2 000 boholanoer på en oppstand.Da nyheten om opprøret nådde Cebu sendte borgermester Don Juan de Alcarazo en militærekspedisjon over til øya. Den 1. januar 1622 begynte en styrke bestående av 50 spanjoler og over 1 000 cebuanos sin fremrykning på øya. I slaget som fulgte, utkjempet under et voldsomt skybrudd ved Malabago nær Cortes, ble borgermesteren såret og spanjolenes styrker tvunget til retrett. Seks måneder senere forsøkte de et nytt angrep, og ble igjen slått tilbake. Da lyktes det spanske snikmordere å trenge inn i Tamblots leir og drepe ham. Nå var opprøret uten leder, og det var lett for spanjolene å nedkjempe det.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Chris Antonette P. Pugay The Revolts before the Revolution www.nhi.gov.ph
Benedicto Nijaga

Francisco L. Roxas, Benedicto Nijaga og Geronimo Medina (henrettet 12. januar 1897 i Manila, Filippinene) var tre av 13 filippinere som ble henrettet av spanjolene på Bagumbayan-feltet i Manila under den filippinske revolusjon. 
Francisco L. Roxas ble urettmessig implisert i revolusjonen og henrettet på falske premisser. Roxas var blitt oppsøkt av Benedicto Nijaga, en offiser i den spanske hær som hadde gått over til K.K.K.. Han bad om materiell støtte. Roxas ikke bare nektet, men truet med å angi Katipunan til myndighetene. Da la Katipunans leder, Andres Bonifacio, en plan for å avverge faren. For å nøytralisere Roxas og andre ilustrados som stod dem imot, ble det utarbeidet forfalskede dokumenter som skulle få det til å fremstå som om Roxas og andre rike filippinere støttet Katipunan økonomisk. Man sørget så for at politiet kom over dokumentene, og på den måten ble Roxas bragt til taushet. Nijaga var ironisk nok en annen av de som ble henrettet sammen Roxas. Også en annen offiser som var gått over til Katipunan, Geronimo Medina, var blant de tretten. 
De 13 filippinerne som ble henrettet omtales som Trece Martires de Bagumbayan, og gruppen bestod av Numeriano Adriano, Geronimo Medina, José Dizon, Domingo T. Franco, Eustacio Mañalak, Benedicto Nijaga, Ramon Padilla, Braulio Rivera, Francisco L. Roxas, Faustino Villaruel, Moises E. Salvador,  Luis Enciso Villareal og Antonio Salazar.
Geronimo Medina

Francisco L. Roxas, Benedicto Nijaga og Geronimo Medina (henrettet 12. januar 1897 i Manila, Filippinene) var tre av 13 filippinere som ble henrettet av spanjolene på Bagumbayan-feltet i Manila under den filippinske revolusjon. 
Francisco L. Roxas ble urettmessig implisert i revolusjonen og henrettet på falske premisser. Roxas var blitt oppsøkt av Benedicto Nijaga, en offiser i den spanske hær som hadde gått over til K.K.K.. Han bad om materiell støtte. Roxas ikke bare nektet, men truet med å angi Katipunan til myndighetene. Da la Katipunans leder, Andres Bonifacio, en plan for å avverge faren. For å nøytralisere Roxas og andre ilustrados som stod dem imot, ble det utarbeidet forfalskede dokumenter som skulle få det til å fremstå som om Roxas og andre rike filippinere støttet Katipunan økonomisk. Man sørget så for at politiet kom over dokumentene, og på den måten ble Roxas bragt til taushet. Nijaga var ironisk nok en annen av de som ble henrettet sammen Roxas. Også en annen offiser som var gått over til Katipunan, Geronimo Medina, var blant de tretten. 
De 13 filippinerne som ble henrettet omtales som Trece Martires de Bagumbayan, og gruppen bestod av Numeriano Adriano, Geronimo Medina, José Dizon, Domingo T. Franco, Eustacio Mañalak, Benedicto Nijaga, Ramon Padilla, Braulio Rivera, Francisco L. Roxas, Faustino Villaruel, Moises E. Salvador,  Luis Enciso Villareal og Antonio Salazar.
Moises E. Salvador

Numeriano Adriano, Moises E. Salvador, Faustino Villaruel, Luis E. Villareal og Ramon Padilla (henrettet 12. januar 1897 i Manila, Filippinene) var fem av 13 filippinere som ble henrettet av spanjolene på Bagumbayan-feltet i Manila under den filippinske revolusjon. 
De var alle medlemmer av Jose Rizals ikkevoldelige reformforening La Liga Filipina. Denne foreningen falt sammen da Rizal ble arrestert i juli 1892 og deportert til Mindanao. Da den  trådte sammen igjen for å reorganisere seg, ble den i stedet splittet i to grupper. Radikalerne sluttet seg til Andres Bonifacio og Katipunan; de konservative til Cuerpo de Compromisarios som ble ledet av Domingo T. Franco. Denne Cuerpo er av historikere blitt beskrevet som «langsom og vankelmodig» – «den fortsatte å eksistere bare i sine grunnleggeres tanke». 
De ble like fullt henrettet, selv om det ikke er lett å se at de har spilt noen rolle i forbindelse med revolusjonen. 
De 13 filippinerne som ble henrettet omtales som Trece Martires de Bagumbayan, og gruppen bestod av Numeriano Adriano, Geronimo Medina, José Dizon, Domingo T. Franco, Eustacio Mañalak, Benedicto Nijaga, Ramon Padilla, Braulio Rivera, Francisco L. Roxas, Faustino Villaruel, Moises E. Salvador, Luis Enciso Villareal og Antonio Salazar.
Olaf Heitkøtter

Olaf Heitkøtter (født 26. mars 1928 på Otta, død 11. oktober 2013) var en norsk fjelloppsynsmann i Lesja og naturfotograf. Han begynte som fjelloppsynsmann i 1950 og var den første norske heltidsansatte fjelloppsynsmannen.Olaf Heitkøtter og broren Normann Heitkøtter ble i 1997 tildelt Den Norske Friluftslivprisen. Sammen med den tredje broren, Fredrik, var de initativtakere til opprettelsen av Rondane nasjonalpark, landets første. Faren, Peter Heitkøtter, var tysk, fra Münster i Westfalen, og han reiste til Norge for å unngå militærtjeneste ved opptrappingen til første verdenskrig.


== Bibliografi ==
Reinheimen. Fra en fjelloppsynsmanns dagbok (1974)
Bli med til Trolltjønn (1980)
I lyset fra mitt bål (1985)
De gav oss en arv (1990)
Langs nære stier (1992)
Vernetanker i vassdragsnatur (1994)
Et liv i norsk natur (2004)


== Referanser ==
Ramon Padilla

Numeriano Adriano, Moises E. Salvador, Faustino Villaruel, Luis E. Villareal og Ramon Padilla (henrettet 12. januar 1897 i Manila, Filippinene) var fem av 13 filippinere som ble henrettet av spanjolene på Bagumbayan-feltet i Manila under den filippinske revolusjon. 
De var alle medlemmer av Jose Rizals ikkevoldelige reformforening La Liga Filipina. Denne foreningen falt sammen da Rizal ble arrestert i juli 1892 og deportert til Mindanao. Da den  trådte sammen igjen for å reorganisere seg, ble den i stedet splittet i to grupper. Radikalerne sluttet seg til Andres Bonifacio og Katipunan; de konservative til Cuerpo de Compromisarios som ble ledet av Domingo T. Franco. Denne Cuerpo er av historikere blitt beskrevet som «langsom og vankelmodig» – «den fortsatte å eksistere bare i sine grunnleggeres tanke». 
De ble like fullt henrettet, selv om det ikke er lett å se at de har spilt noen rolle i forbindelse med revolusjonen. 
De 13 filippinerne som ble henrettet omtales som Trece Martires de Bagumbayan, og gruppen bestod av Numeriano Adriano, Geronimo Medina, José Dizon, Domingo T. Franco, Eustacio Mañalak, Benedicto Nijaga, Ramon Padilla, Braulio Rivera, Francisco L. Roxas, Faustino Villaruel, Moises E. Salvador, Luis Enciso Villareal og Antonio Salazar.
Faustino Villaruel

Numeriano Adriano, Moises E. Salvador, Faustino Villaruel, Luis E. Villareal og Ramon Padilla (henrettet 12. januar 1897 i Manila, Filippinene) var fem av 13 filippinere som ble henrettet av spanjolene på Bagumbayan-feltet i Manila under den filippinske revolusjon. 
De var alle medlemmer av Jose Rizals ikkevoldelige reformforening La Liga Filipina. Denne foreningen falt sammen da Rizal ble arrestert i juli 1892 og deportert til Mindanao. Da den  trådte sammen igjen for å reorganisere seg, ble den i stedet splittet i to grupper. Radikalerne sluttet seg til Andres Bonifacio og Katipunan; de konservative til Cuerpo de Compromisarios som ble ledet av Domingo T. Franco. Denne Cuerpo er av historikere blitt beskrevet som «langsom og vankelmodig» – «den fortsatte å eksistere bare i sine grunnleggeres tanke». 
De ble like fullt henrettet, selv om det ikke er lett å se at de har spilt noen rolle i forbindelse med revolusjonen. Om Faustino Villaruel kan anføres at han var far til Filippinenes første kvinnelige frimurer, Rosario Villaruel. 
De 13 filippinerne som ble henrettet omtales som Trece Martires de Bagumbayan, og gruppen bestod av Numeriano Adriano, Geronimo Medina, José Dizon, Domingo T. Franco, Eustacio Mañalak, Benedicto Nijaga, Ramon Padilla, Braulio Rivera, Francisco L. Roxas, Faustino Villaruel, Moises E. Salvador,  Luis Enciso Villareal og Antonio Salazar.
Luis Enciso Villareal

Numeriano Adriano, Moises E. Salvador, Faustino Villaruel, Luis E. Villareal og Ramon Padilla (henrettet 12. januar 1897 i Manila, Filippinene) var fem av 13 filippinere som ble henrettet av spanjolene på Bagumbayan-feltet i Manila under den filippinske revolusjon. 
De var alle medlemmer av Jose Rizals ikkevoldelige reformforening La Liga Filipina. Denne foreningen falt sammen da Rizal ble arrestert i juli 1892 og deportert til Mindanao. Da den  trådte sammen igjen for å reorganisere seg, ble den i stedet splittet i to grupper. Radikalerne sluttet seg til Andres Bonifacio og Katipunan; de konservative til Cuerpo de Compromisarios som ble ledet av Domingo T. Franco. Denne Cuerpo er av historikere blitt beskrevet som «langsom og vankelmodig» – «den fortsatte å eksistere bare i sine grunnleggeres tanke». 
De ble like fullt henrettet, selv om det ikke er lett å se at de har spilt noen rolle i forbindelse med revolusjonen.  
De 13 filippinerne som ble henrettet omtales som Trece Martires de Bagumbayan, og gruppen bestod av Numeriano Adriano, Geronimo Medina, José Dizon, Domingo T. Franco, Eustacio Mañalak, Benedicto Nijaga, Ramon Padilla, Braulio Rivera, Francisco L. Roxas, Faustino Villaruel, Moises E. Salvador, Luis Enciso Villareal og Antonio Salazar.
Stordabrua

Stordabrua er ei hengebru over Digernessundet, mellom Digernesklubben på Stord og øya Føyno.Lengden er på 1076 meter med et hovedspenn på 677 meter. Brutårnene rager 97 meter over vannflaten og seilingshøyden er 18 meter. Stordabrua inngår i Trekantsambandet og er en del av Europavei 39. Brua ble åpnet den 30. april 2001.5. desember 2019 omkom en person i fra Litauen på Stordabrua i en trafikkulykke.


== Se også ==
Bømlabrua
Spissøybrua
BømlafjordtunnelenListe over broer i Norge
Liste over broer i Norge etter lengde


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Stordabrua - Bruer.no
Webkamera på Stordabrua
Bømlabrua

Bømlabrua er ei hengebru over Spyssøysundet mellom Nautøy og Spyssøya i Bømlo og Stord kommuner i Hordaland. 


== Konstruksjon ==
Lengden er 998 meter med et hovedspenn på 577 meter. Brutårnene er rager 105 meter over vannflaten, og seilingshøyden er 36 meter. Bømlabrua inngår i Trekantsambandet som del av fylkesvei 542. Brua ble åpnet den 30. april 2001.Hengebrua er en bygd med en tilfartsdel som hviler på 7 pilarer på den ene siden og en kort tilfartsdel på den andre siden, uten pilarer.
Brua har to kjørefelt og et fotgjengerfelt.
Tårnene og pilarene er bygd med betong klatreforskaling.
Selve brobanen hviler på et kassetverrsnitt i stål. Kassen har en bredde på 13 meter og en høyde på 2,6 meter. Hovedkablene er forankret direkte til fjell.


== Manglende vedlikehold ==
I mars 2022 ble det kjent at det var oppdaget kritiske skader på bærekablene grunnet fukt. Vestland fylkeskommune satte av 85 millionar kroner til avfuktingsanlegg på broen, samt på Stordabrua.


== Se også ==
Spissøybrua
Stordabrua
BømlafjordtunnelenListe over broer i Norge
Liste over broer i Norge etter lengde


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Structurae om Bømlabrua
AAS-JACOBSEN AS om bømlabrua
Trekantsambandet – offisiell side
scandion.no om Trekantsambandet
Hydrofoilbåt

Hydrofoilbåt  (egentlig vannvingebåt) er en båt med hydrofoil, to bæreplan eller vinger ned i vannet – ett forut og ett akter. Når båten øker farten, løftes selve skroget ut av vannet ved hjelp av de skråstilte vingene. 
Takket være liten vannmotstand kan hydrofoilbåter holde høy hastighet. Masjhastigheten lå gjerne rundt 30 knop. Båtene ble bygd i lettmetall (aluminium) på grunn av vektbesparelsen. Hydrofoilbåtene hadde sin storhetstid fra 1960 og utover. Båtene ble satt inn i passasjertrafikk en rekke steder langs kysten, spesielt i lukkede farvann. I en periode var det hydrofoilruter langs hele kysten fra Oslofjorden til Troms.
Den første hydrofoilbåten i rutetrafikk langs norskekysten var HF «Vingtor». Den tilhørte Sandnæs Dampskibs-Aktieselskab (SDA) og ble satt i trafikk 15. juli 1960 på ruten Stavanger – Bergen. SDA og Det Stavangerske Dampskibsselskab (DSD) hadde fått konsesjon på denne ruten i 1959.
I perioden 1961 til 1971 ble det bygd en rekke hydrofoilbåter på lisens også i Norge. Mest kjent er kanskje verftet Westermoen Hydrofoil a/s i Mandal. 
Hydrofoilbåtene var belemret med en rekke driftstekniske problemer, de var lite økonomiske i drift og kaiene de skulle legge til ved måtte modifiseres for å gi plass til foilene. I en periode ble luftputebåter prøvd som alternativ, men også disse viste uregelmessigheter. 
Det ble etter hvert Westamaranen – en to-skrogs katamaranbåt utviklet ved Westermoen Hydrofoil som viste veien videre for hurtigbåttrafikken i Norge.
Iglesia ni Cristo

Iglesia ni Cristo (INC, tagalog for Kristi Kirke) er en religion med kristen karakter som er oppstått på Filippinene. Trossamfunnet har sin egen helt særegne kirkearkitektur med smale og spisse spir. Trossamfunnet forstår seg selv som i skarp opposisjon til Den katolske kirke, men retter også teologisk kritikk mot de protestantiske kirker. 


== Beskrivelse ==

Iglesia ni Cristo (noen ganger skrevet Iglesia ni Kristo) ble grunnlagt av Felix Manalo den 27. juli 1914. Den forstår seg som egentlig opprettet av Jesus Kristus, og begrunner dette med bibelske profetier som den fortolker slik. Trossamfunnet har, til tross for sin betydelige tallmessige størrelse, en stram organisasjon som gjør seg gjeldende i hele medlemsmassen gjennom forskjellige former for tett sosial rettledning og personlig oppfølgning. Dette gjelder også, om enn ofte i klart mindre grad, i de filippinske utenlandsmiljøer der INC har et nærvær. 
På Filippinene har INC en relativt stor politisk innflytelse fordi trossamfunnets anbefalinger i forbindelse ved valgene i meget høy grad blir fulgt av medlemsmassen. 
Iglesia ni Cristo har mer enn 200 menigheter i 84 land utenfor Filippinene. Trossamfunnet oppgir ikke samlet medlemskapsstatistikk, men det anslås at det omfatter rundt seks millioner personer, de aller fleste av filippinsk bakgrunn. 
INC er antagelig det nest største trossamfunnet på Filippinene etter Den katolske kirke (dersom man ikke summerer de forskjellige forgreningene av Iglesia Filipina Independiente, som i så fall ville innta annenplassen).
Noen av læresetningene for Iglesia ni Cristo er:

Det er bare én sann Gud, og det er Faderen (Joh. 17,1 og 3)
Jesus Kristus var et menneske (ikke Gud) sendt av Gud for å være mellommann mellom mennesker og Gud (1 Tim 2,5)
Bibelen alene er grunnlaget for åndelig rettledning
Man må være utvalgt og utsendt (Rom 10,15) av Gud for å forkynne Kristi evangelium
Felix Manalo er utsendt av Gud for å gjenopprette den opprinnelige Kristi Kirke som er omtalt i Apg 20,28, det var han som den eneste i moderne tid ble gitt myndighet til å forkynne Bibelens lære og budINC har sitt hovedkvarter i nabolaget New Era i bydelen Diliman i Quezon City, og administreres nå (pr. desember 2004) av de folkevalgte etterfølger, sønnesønnen Eduardo V. Manalo, som tok over etter at faren, tidligere valgte etterfølger Eraño Manalo døde i 2009. Trossamfunnet eier og driver New Era University og New Era Hospital (begge nær hovedkvarteret i Diliman), og har egne radiostasjoner.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(es) Offisielt nettsted 
(en) Iglesia ni Cristo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons The Iglesia Ni Cristo, Innlegg i SacredTribesJournal's Encyclopedia of New Religious Movements (PDF; 135 kB)
Hans Fredrik Grøvan

Hans Fredrik Grøvan (født 1. november 1953 i Kristiansand) er en norsk politiker (Kristelig Folkeparti). Han var stortingsrepresentant for Vest-Agder fra 2013 til 2021.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn og utdannelse ===
Han er utdannet cand.polit med hovedfag i pedagogikk og har arbeidet som grunnskolelærer, rektor og amanuensis. Han har for eksempel jobbet som høyskolelektor på Høyskolen i Finnmark (1983-84) og akademirektor på NLA Høgskolen Bergen (1984-89). I pedagogisk sammenheng har han også hatt styreverv i Fjellhaug bibelskole og Fjellhaug Internasjonale Høgskole, NLA Høgskolen, NLA Høgskolen Bergen, NLA Mediehøgskolen Gimlekollen og Høyskolen i Agder.


=== Politisk arbeid ===
Han ble valgt som stortingsrepresentant fra Vest-Agder etter stortingsvalget i 2013. Han representerte Kristelig Folkeparti, og var fra januar 2019 parlamentarisk leder for partiets stortingsgruppe. Grøvan var sentral i revideringen av grunnloven i 2014.  Grøvan var vararepresentant på Stortinget for KrF i Vest-Agder 2001-05 og 2009-13.Den 1. desember 2016 ble Grøvan valgt som førstekandidat for Vest-Agder KrF til stortingsvalget 2017. Vennesla-ordfører Torhild Bransdal, Kvinesdal-ordfører Per Sverre Kvinlaug og formannskapsmedlem i Kristiansand kommunestyre Tove Welle Haugland følger på de neste plassene.Av verv i partiorganisasjonen var han nestleder Vest-Agder KrF fra 2000 til 2006 og fylkesleder fra 2011 til 2013.Han har tidligere vært ordfører i Lyngdal kommune 1995–2007 og medlem av Lenvik kommunestyre 1979-83.


=== Annet ===
Han var styreleder i Agder Energi 2002-05. Grøvan har også hatt en stilling som prosjektleder ved Senter for livsmestring (2007-10) og vært daglig leder i Lister nyskaping. I 2011-2015 var han styreleder for Beit Skandinavia, et gjestehus i Haifa som jobber for gode relasjoner mellom Israel og Norge.


== Stortingskomiteer ==
2013–17: medlem i Transport- og kommunikasjonskomiteen
2013–19: medlem i Kontroll- og konstitusjonskomiteen
2017–21: medlem i Utdannings- og forskningskomiteen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Hans Fredrik Grøvan – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(no) Hans Fredrik Grøvan hos Stortinget 
(no) Hans Fredrik Grøvan hos Norsk senter for forskningsdata 
(en) Hans Fredrik Grøvan hos Europarådets parlamentarikerforsamling
Anne Brit Stråtveit

Anne Brit Stråtveit (født 22. april 1947 i Farsund, Vest-Agder) er en norsk politiker (KrF). Hun ble innvalgt på Stortinget fra Vest-Agder i 1997. Hun stilte ikke til gjenvalg i 2001 fordi hennes mann var alvorlig syk. Han døde forholdsvis kort tid senere.
Hun var medlem av Lyngdal kommunestyre og formannskap fra 1995-97 og igjen i perioden 2003-07.
Anne Brit Stråtveit arbeidet som rådgiver ved Berge ungdomsskole i Lyngdal fram til hun ble pensjonert. 


== Stortingskomitéer ==
1997–2001 medlem i Forsvarskomitéen
1997–2001 medlem i Kirke-, utdannings- og forskningskomitéen


== Eksterne lenker ==
(no) Anne Brit Stråtveit hos Stortinget 
(no) Anne Brit Stråtveit hos Norsk senter for forskningsdata