jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Xianfeng-keiseren

Xianfeng-keiseren (kinesisk: 咸豐, pinyin: Xiánfēng, mandsju: Aixinjueluo Yizhu, født 17. juli 1831 i Beijing, død 22. august 1861 i Johol i Kina; posthumt navn: 協天翊運執中垂謨懋德振武聖孝淵恭端仁寬敏莊儉顯皇帝, Xiétiān Yìyùn Zhízhōng Chuímó Màodé Zhènwǔ Shèngxiào Yuāngōng Duānrén Kuānmǐn Zhuāngjiǎn Xiǎn; tempelnavn: 清文宗, Qing Wenzong), var den syvende av keiserne i det mandsjuiske Qing-dynastiet som regjerte over Kina, fra 1850 to 1861.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Yizhu var fjerde sønn av Daoguang-keiseren, og ble født i det gamle sommerpalasset, åtte kilometer nordvest for Beijing. Han var av den mandsjuisle klanen  Aisin Gioro-klanen. Moren var edle konsort Quan, av Niohuru-klanen, og hun ble keiserinne i 1834, og er kjent under sitt posthume navn keiserinne Xiaoquancheng. 
Yizhu viste evner innen litteratur og administrasjon som var langt overlegen sine brødres, og dette gjorde inntrykk på faren, som vel av disse grunner utså ham til sin etterfølger.


=== Keiser ===
I hans embedsperiode opplevde keiserriket en av sine verste kriser. Først var det Taipingopprøret som utvidet seg fra et regionalt problem til en landsomfattende og ytterst blodig borgerkrig, som blant annet skulle koste 20 millioner mennesker livet og legge 600 byer øde. Dertil kom «Hvite Lotus»-opprøret i Nord- og Østkina i 1851, og en rekke oppstander av etniske minoriteter i flere provinser. 
Også Den annen opiumskrig mot England (1856–1860) falt i denne keiserens periode. Etter at en fransk-britisk straffeekspedisjon inntok og raserte Beijing og særlig Sommerpalasset i byens utkant, flyktet keiseren til sitt sommerpalass i Jehol, og forble der til sin død. 
Kina ble tvunget til en rekke nye konsesjoner overfor utenlandske makter. Flere havner måtte åpnes for transkontinental handel, kineserne måtte ut med krigserstatninger på 16 millioner unser sølv, og måtte innrømme kristne misjonærer uinnskrenket adgang til å drive sin virksomhet. I 1857 måtte landet ved Aigun-traktaten avstå deler av det nordlige Mandsjuria til Russland; på dette området grunnla russerne tre år etter havnebyen  Vladivostok. 


== Referanser ==


== Litteratur ==
Wolfram Eberhard: Geschichte Chinas. Kröner, Stuttgart 1971.
John King Fairbank: Geschichte des modernen China. 1800–1985. 2. Auflage. dtv, München 1989, ISBN 3-423-04497-7.
Jacques Gernet: Die chinesische Welt. Suhrkamp, Frankfurt am Main 1988, ISBN 3-518-38005-2.
Gisela Gottschalk: Chinas große Kaiser. Pawlak, Herrsching 1985, ISBN 3-88199-229-4.
Jonathan D. Spence: Chinas Weg in die Moderne. Hanser, München 1995, ISBN 3-446-16284-4.
Bell P-39 Airacobra

Bell P-39 Airacobra var et amerikansk jagerfly utviklet av Bell Aircraft Corporation. Prototypen XP-39 fløy første gang 6. april 1939. Flyet ble produsert i et antall på til sammen 9 584 eksemplarer, hvorav 4 924 ble produsert for Sovjetunionen. Motoren var plassert bak piloten i motsetning til de fleste samtidige jagerfly og drev propellen gjennom en forlenget propellaksel mellom beina til piloten.


== Brukere ==
I forhold til samtidige jagerfly hadde Airacobra lite å stille opp med i ytelse over 25 000 fot (7600 meter), der mesteparten av luftkampene foregikk over Vest-Europa og Stillehavet i forbindelse med strategisk bombing av industri og infrastruktur. Hverken United States Army Air Force eller Royal Air Force fant maskinen formålstjenlig og pilotene likte den dårlig. På østfronten var det derimot lite strategisk bombing, og mesteparten av flyvingen foregikk som nærstøtte og taktisk bombing i lav høyde. I dette miljøet kom Airacobra til sin rett som jagerfly, og sovjetiske piloter var svært begeistret for maskinen.


== Bevæpning ==
Aircobraen hadde flere forskjellige bevæpninger gjennom produksjonen. Den var originalt utstyrt med en 37 mm automatkanon som skjøt gjennom spinneren. Skuddtakten var lav, bare tre skudd i sekundet. I den britiske versjonen som ble bestilt av RAF ble kanonen byttet ut med en Hispano 20 mm maskinkanon. De sovjetiske pilotene var derimot begeistret for den grovkalibrede kanonen, som kunne skyte med bombefly med så lite som et enkelt skudd.


== Spesifikasjoner (P-39L) ==


== Referanser ==


== Litteratur ==
Johnsen, Frederick A. Bell P-39/P-63 Airacobra & Kingcobra. St. Paul, Minnesota: Voyageur Press, 1998. ISBN 1-58007-010-8.
Juszczak, Artur and Robert Pęczkowski. Bell P-39 Airacobra (i Polsk). Sandomierz, Poland/Redbourn, UK: Mushroom Model Publications, 2003. ISBN 83-916327-9-2.
Kinzey, Bert. P-39 Airacobra in Detail, D&S Vol. 63. Carrollton, Texas: Squadron/Signal Publications, Inc., 1999. ISBN 1-888974-16-8.


== Eksterne lenker ==
Wings Palette-fargelegging
Cemex

Cemex er en av verdens største produsenter av sement. Selskapet ble etablert under navnet Cemento Hidalgo i 1906 i Monterrey i Mexico, hvor hovedkvarteret fremdeles befinner seg. Navnet Cemex er en forkortelse for Cementos Mexicanos og ble tatt i bruk etter en sammenslåing mellom Cemento Hidalgo og Cementos Portland Monterrey (stiftet i 1920) i 1931. Selskapet vokste kraftig i 1960- og 1970-årene, og ble Mexicos ledende sementprodusent på midten av 1980-tallet. Fra da av begynte selskapet å satse i resten av verden.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) CEMEX – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Cemex sitt norske nettsted
Nenetsere

Nenetsere, som også kalles juraker og jurak-samojeder, er et urfolk som holder til på den vestlige delen av den russiske taigaen, vesentlig i Nenetsk og Jamalo-Nenetsk i Russland. Nenetserne tilhører samojedene og livnærer seg for en stor del av reindrift og jakt.
Det er to distinkte grupper av nenetsere, såkalte tundranenetsere som holder til lengst mot nord og skogsnenetsere som holder til i de store skogene lenger sør. Skogsnenetserne kalles også khandejarer. Gruppene snakker henholdsvis tundranenetsisk og skogsnenetsisk, to ulike nenetsiske språk, samojediske språk som er beslektet med finsk-ugriske språk. Forskere tror den uralske språkfamiliem kan ha blitt splittet i samojediske og finsk-ugriske språk for over 5 000 år siden. Det finnes to distinkte nenetsiske språk, og relativt liten dialektforskjell innenfor hvert av de to språkene.
I Barentsregionen finnes det omkring 7 000 nenetsere. Totalt regner man med at det finnes omkring 34 000-35 000 nenetsere.


== Se også ==
Samojeder


== Eksterne lenker ==
(en) Nenets people – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Pemex

Pemex (Petróleos Mexicanos) er et meksikansk statseid oljeselskap, stiftet i 1938. Selskapet ble stiftet etter nasjonaliseringen av landets oljeressurser, gjennomført av president Lázaro Cárdenas del Río.


== Eksterne lenker ==
(es) Offisielt nettsted 
(en) Pemex – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Finn Sandmæl

Finn Sandmæl (født 1943) er en norsk arkitekt kjent for å ha tegnet boliger til flere norske kjendiser.
Sandmæl gikk på Vestheim privatskole. Han utdannet seg senere til bygningsingeniør ved NKI i Oslo (1968) og arkitekt ved California State Polytechnic University (1973).Han startet arkitekt-karrieren med korte engasjementer i Los Angeles. Etter det jobbet han seks år hos arkitekt SS Platou i Oslo før han i 1982 startet for seg selv. 
Han har blant annet tegnet huset til Olav Nils Sunde, Hallvard Flatland, Arthur Buchardt, og Kjell Inge Røkkes hytte på Oppdal. Han er også kjent for sine Yogamid-prosjekter, som handler om enorme konstruksjoner med ny teknologi.Sandmæl har markert seg som en kritiker av norsk samtidsarkitektur og i 2004 meldte han seg ut av Norske arkitekters landsforbund. Hans viktigste ankepunkt mot norsk samtidsarkitektur var det han omtalte som den rådende «statsminimalismen».Sandmæl ble gift i 1973.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Intervju med Sandmæl (estate, 1999)
Energigradtall

Energigradtall (også kalt fyringsgraddager) er et mål på behovet for oppvarming. Utgangspunktet for beregning av energigradtall er døgnmiddeltemperaturen. Man antar at det ikke foreligger noe fyringsbehov når døgnmiddeltemperaturen overstiger 17 °C. 
Energigradtallet (eller fyringsbehovet) for et døgn defineres derfor som antall grader døgnmiddeltemperaturen ligger under 17 °C.

Ligger døgnmiddeltemperaturen på 17 °C eller høyere, blir energigradtallet 0 (ikke noe fyringsbehov).
Ligger døgnmiddeltemperaturen derimot under 17 °C, legger man til det antall grader som skal til for å komme opp i 17.


== Eksempel ==
Energigradtall for måneder og år får en ved å summere døgntallene.
Taichang-keiseren

Taichang-keiseren (kinesisk: 泰昌, født 28. august 1582 i Beijing i Kina, død 26. september 1620 samme sted) var keiser under Ming-dynastiet fra 28. august 1620 til 26. september 1620. Han var født Zhu Changluo 朱常洛 og var Wanli-keiserens eldste sønn, og regjerte bare i knapt en måned frem til sin død. Hans far var ennå ikke begravet, og de to keisere fikk et stykke på vei dele sørgeperiode og begravelse. Kontrasten var stor: Wanli-keiseren hadde gjennom et langt styre skaffet seg et storslått gravmæle, sønnen hadde intet forberedt.
I Kina er han også kjent ved sitt posthume navn Zhēndì og sitt såkalte tempelnavn, Guāngzōng.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Zhu Changluo (Taichang) var overhodet ikke blitt forberedt på å overta tronen. Hans mor var en av keiserens konkubiner. Han ble ignorert av sin far under oppveksten. Faren var fullstendig oppslukt av det luksøriøse og dekadente liv i hofftet, med dets intriger anstiftet ikke minst av konkubinen Zheng, hvis sønn var den som Wanli-keiseren klart foretrakk. 
De første tyve år av sitt liv gav faren ham ikke engang tittelen prins, selv om han var hans førstefødte. Først i 1601 fikk han denne rang, men det skulle ta tyve år til før han kunne regjere. I 1615 prøvde konkubine Zheng å få kronprinsen myrdet i hans eget palass, for slik å sikre sin egen sønns arvefølge. Men komplottet ble oppdaget. Men Wanli-keiseren forskånet Zheng, og stanset all videre etterforskning av hendelsene.


=== Keiser ===
Etter Wanli-keiserens død i 1620 besteg Taichang tronen. Ettersom hans regjeringstid bare varte i en måneds tid (28. august 1620 – 26. september 1620), skjedde det ingen reformer av regjering eller finanser. Taichang-keiseren var allerede syk idet han besteg dragetronen, og han døde under mysteriøse omstendigheter. Det oppstod mistanker om at han var blitt forgiftet av konkubine Zhengs håndlangere. To «røde piller» som han ble gitt som medisin ble sagt å ha spilt en viktig rolle. Den siste av pillene tok han ettermiddagen før han ble funnet død i sin seng.Ved hans død var ikke engang hans far Wanli-keiseren blitt gravlagt ennå, slik at sørgeperioder måtte utropes for to keisere. Ettersom han døde så raskt, var det heller ikke forberedt noe mausoleum for ham. Løsningen ble at mausoleet for usurpatoren Jingtai ble gjenoppført for ham. 
Etterfølger til Taichang-keiseren ble hans 14-årige sønn, Tianqi-keiseren.


== Litteratur ==
Frederick W. Mote: Imperial China 900–1800. Harvard, Cambridge 2003, ISBN 0-674-44515-5
Ann Paludan: Chronicle of the Chinese Emperors. Thames & Hudson, London 1998, ISBN 0-500-05090-2
Denis Twitchett, Frederick W. Mote: The Cambridge History of China. Bind 7. The Ming Dynasty 1368–1644. Del 1. University Press, Cambridge 1988, ISBN 0-521-24332-7


== Referanser ==
Stig Andersen

Karl Gustav Stig Andersen (født 1946) er en norsk kunstskribent og kortfilmregissør. 
Andersen er utdannet cand.mag. fra Universitetet i Oslo med kunsthistorie mellomfag, etnografi mellomfag og teori og historie ved Arkitekthøgskolen i Oslo (grunnfag).  
Han var leder for Norsk Billedhoggerforenings Skulpturkontor fra 1974 til 1977. Han ble ansatt i NRK Fjernsynet i 1979 og har arbeidet med kulturprogram som spesialfelt. I 1995 ble han prosjektredaktør i NRK2. Fra 1998 ble han ansatt som direktør i Utsmykkingsfondet. Da åremålet der gikk ut, gikk han over til en stilling som produsent og regissør i Nordisk Film. 
I 2018 utgav han Munch-dokumentaren Munch i helvete. Den ble utgitt i to versjoner. En knapt timelang fjernsynsversjon for NRK og en 72 minutter lang «festivalversjon».Andersen huskes også for sine utfall mot kunsten til kunstnerparet Aune Sand og Marianne Aulie og mot Vebjørn Sands malerier av Stein Erik Hagen og Mille-Marie Treschow.


== Referanser ==
Hongzhi-keiseren

Hongzhi-keiseren (kinesisk: 弘治, født 30. juli 1470, død 8. juni 1505) var keiser av Kina under Ming-dynastiet, og regjerte mellom 1487 og 1505. Han var født Zhu Youtang 朱祐樘, og var sønn av Chenghua-keiseren. 
I Kina er han også kjent under sitt posthume navn Jìngdì og sitt såkalte tempelnavn, Xiàozōng.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Prins Zhu hadde en dramatisk barndom, født i 1470 da konkubine Wan forfulgte alle barne til Chenghua-keiseren med dødelig misunnelse. Den unge prins Zhu Youtang overlevde bare fordi keiserinnen klarte å skjule ham og hans mor. Først da han var fem år ble hans eksistens åpenbart for keisderen, som så utpekte ham til tronfølger. Som kronprins viste han tidlig gode evner, og ble undervist av de beste lærere, som gav ham en grundig forståelse av konfucianismen. Med stor stolthet kunne hans far keiseren tale om hans store intelligens.


=== Keiser ===
Etter at han i 1487 etterfulgte sin far på keisertronen, utviklet hans regjeringsstil seg til et eksempel til etterfølgelse. Hans regjering orienterte seg strikt eller konfucianske idealer, han var en dyktig og arbeidsom keiser. 
Hongzhi-keiseren samarbeidet tett med sine ministre og embedsmenn, reduserte skattetrykket, sparte på statens utgifter, og foretok gode valg når han utpekte sine rådgivere. Keiseren krevde av sine medarbeidere at de skulle være helt åpne i sin kritikk av hans person og av hans embedsførsel, og dette førte til en godt fungerende regjering og en styrkelse av Ming-herrskapet både innad og utad. 
Han bortviste korrupte hoffevnukker, fikk slutt på evnukkenes innflytelse i statsanliggender og avsatte 3 000 personer som hadde våget å kjøpe sine embeder av konkubine Wan. 
I manufakturindustrien fortsatte han i sin fars fotspor. Luksusindustrien forsatte å vokse, en trend som hadde begynt allerede under Chenghua-keiseren. Innbyggertallene i byene vokste kraftig. Som en følge av dette vokste det frem et stadig større og mer velstående kinesisk borgerskap, som skulle nå et høydepunkt på 1500-tallet. Hongzhi-keiseren skulle på grunn av sin vellykkede og mønstergyldige regjering stadig sammenlignes av Hongwu- og Yongle-keiserne, og hans tid skulle bli kalt Ming-eraens sølvalder.
Hongzhi-keiseren giftet seg bare én gang, med keiserinne Zhang, og hadde ingen konkubiner. Dermed er han den eneste monogame voksne keiseren i Kinas historie. Han ble etterfulgt av sin sønn, Zhengde-keiseren.
Han var et familiemenneske som avskydde enhver intrige ved hoffet og bekjempet alt som tenderte i den retning. Han døde i 1505 og etterlot seg en eneste sønn, prins Zhu Houzhao, som etterfulgte ham som keiser. En annen sønn og datter hadde dødd i barndommen.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Frederick W. Mote: Imperial China 900–1800. Harvard, Cambridge 2003, ISBN 0-674-44515-5
Ann Paludan: Chronicle of the Chinese Emperors. Thames & Hudson, London 1998, ISBN 0-500-05090-2
Denis Twitchett, Frederick W. Mote: The Cambridge History of China. Bd 7. The Ming Dynasty 1368–1644. Del 1. University Press, Cambridge 1988, ISBN 0-521-24332-7
Zhengtong-keiseren

Zhu Qizhen (kinesisk: 朱祁鎮, født 29. november 1427 i Beijing, død 23. februar 1464) var en keiser under Ming-dynastiet i Kina. Han satt på keiserkronen i to perioder: Først som Zhengtong-keiseren 正統 mellom 1435 og 1449, og deretter som Tianshun-keiseren 天順 fra 1457 til 1464. Han var sønn av Xuande-keiseren.
Han er dessuten kjent under sitt posthume navn, Ruìdì, og sitt såkalte tempelnavn, Yīngzōng.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Zhu Qizhen var sønn av Xuande-keiseren Zhu Zhanji og hans annenhustru, keiserinne Sun. 


=== Keiser første gang ===
Ved begynnelsen av Zhengtong-keiserens tid var Ming-dynaastiet på et høydepunbkt i rikdom og stabilitet, noe som i stor grad skyldtes Xuande-keiserens kompetente styre. Zhengtong-keiseren var bare åtte år da han tok over. Han ble Ming-dunastiets første barnekeiser. Naturligvis var hen ikke særlig selvstensdig, men lot seg i høy grad influere av andre, særlig av evnukken Wang Zhen. Zhengtong-keiseren var helt avhengig av Wang for råd og ledelse.


=== Fangenskap og husarrest ===
I 1449 ble han i forbindelse med slaget ved festningen Tumu tatt til fange av mongolene under Esen Khan. Han vant Esen Khans vennskap, og i og med at det dessuten var kommet en annen keiser på hans trone hadde han også mindre verdi for mongolene. Dermed ble han løslatt i 1450. 
Den avsatte Ming-keiseren kom imidlertid ikke tilbake til makt. Hans lillebror Zhu Qiyu, som hadde tatt over tronen under navnet Jingtai-keiseren, satte ham og hans familie i husarrest innen Den forbudte by, i stor isolasjon.


=== Keiser annen gang ===
Etter syv år syknet Jingtai-keiseren hen, og i 1457 bestemte den avsatte Zhengtong seg til handling. Ved et palassopprør styrtet han broren og inntok atter tronen. Nå hadde han imidlertid en ny devise, og derav det nyer navn Tianshun-keiseren. 
Keiserens mongolske fangenskap førte til at trusselen fra nord fikk mer oppmerksomhet og Den kinesiske mur ble en prioritet; den ble utbygd og forsterket. Zheng Hes vidløftige sjøekspedisjoner, som var blitt gjenopptatt under hans forgjenger, ble nå stanset for godt, på grunn av manglende ressurser.
I Zhengtong-keiserens regjeringstid begynte staten å bygge ut et skolevesen, som spredte  neokonfucianismens lære til folket.
Før Zhengtong keiseren døde avskaffet han øvelsen for at konkubinene i haremet skulle bli drept og gravlagt sammen med sin keiser i hans testament i 1464.
Etter en annen embedstid på syv år døde den nye gamle keiser i en alder av bare 37 år i 1464.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Goodrich Luther Carrington, Fang Chaoying, red. (1976). Dictionary of Ming biography 1368-1644. New York: Columbia U.P. 
Frederick W. Mote: «The T'u-Mu Incident of 1449», i Chinese Ways in Warfare, redigerd av Edward L. Dreyer, Frank Algerton Kierman og John King Fairbank, s. 243-72. Cambridge, MA: Harvard University Press, 1974.
David M. Robinson: «Politics, Force and Ethnicity in Ming China: Mongols and the Abortive Coup of 1461,», i Harvard Journal of Asiatic Studies , Volume 59: Number 1, June 1999: 79–123.
Cervecería Cuauhtémoc Moctezuma

Cervecería Cuauhtémoc Moctezuma er et meksikansk bryggeri. Det ble stiftet i Monterrey den 8. november 1890. Navnet kommer fra sammenslåingen av bryggeriene Cervecería Cuauhtémoc og Cervecería Moctezuma. «Cervecería» betyr «bryggeri» på spansk. Cuauhtémoc og Moctezuma er kjente aztekiske herskere.
Bryggeriet står for en stor del av Mexicos ølproduksjon og en del av produktene blir også eksportert. Rundt 90 % av Cervecería Cuauhtémoc Moctezumas produksjon blir solgt i Mexico, 8 % blir eksportert til USA, mens 2 % blir eksportert til resten av verden. Bryggeriet har frem til 2010 vært eid av FEMSA og var en del av FEMSA Cerveza. I løpet av 2010 vil bryggeriet inngå i Heineken-kjeden.


== Produkter ==
Bohemia
Carta Blanca
Dos Equis («XX»)
Indio
Noche Buena (meksikansk juleøl)
Sol
Superior
Tecate


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Cuauhtémoc Moctezuma – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Jingtai-keiseren

Zhu Qiyu (kinesisk: 朱祁鈺, født 21. september 1428 i Beijing i Kina, død 14. mars 1457 samme sted) var keiser av Kina under Ming-dynastiet mellom 1449 og 1457, med keisernavnet Jingtai-keiseren 景泰.  I Kina går han dessuten under kortformen av sitt posthume navn Jingdi (景帝, Jǐngdì) og sitt såkalte tempelnavn, Daizong (代宗, Dàizōng). 


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Han var sønn av Xuande-keiseren og av hans keriserlige hustru Xiao Yi.


=== Keiser ===
Han kom til makten etter at hans eldre bror (Zhengtong-keiseren) hadde mislykkes på slagmarken og ble holdt i fangenskap i et år av mongolene. Broren ble løslatt da mongolene fikk vite at en ny keiser var blitt innsatt. Slik sett må det sies at Zhu Qiyus overtakelse ble den direkte grunn til at Zhengtong-keiserne ble løslatt.
Men Jingtai-keiseren betraktet seg videre som rettmessig keiser. I stedet for å tre til side og slippe til sin løslatte eldre bror, lot han brorer fengsle, sammen med hele hans familie. Ogsp tronfølgeren (eller Zhongteng) lot han fengsle (i bevoktet husarrest), og utpekte i stedet sin egen sønn til tronarving. Den tidligere Zhengtong-keiseren innvilget han en provisorisk tittel som «store keiser».
Jingtai-keiseren ble i det meste ledet i sitt styre av den syktige minister Yu Qian. Det var med ham som rådgiver at han styrte landet. Han satte i stand Keiserkanalen, gav Gulelven bedre diker, og fremmet handelsen. Ved dette ble Ming-dynastiets makt styrket. 


=== Fall fra makten, død og begravelse ===
I 1457 ble han alvorlig syk og svevet i livsfare. Etter at hans sønn rett før hadde dødd under mysteriøse omstendigheter, motsatte han seg å utpeke noen ny arving. I denne situasjon selvutnevnte hans arresterte bror Zhengtong-keiseren til etterfølger, og avsatte sin bror i et palassopprør. Dermed -  i 1457 - besteg broren på nytt tronen, denne gangen under navnet Tianshun-keiseren. 
Zhu Qiyu døde en måned etterpå. Sannsynligvsi ble han myrdet av sine egne evnukket, etter ordre fra Tianshun-keiseren. Jingtai-keieren ble betraktet som  usurpator og ble ikke innrømmet noen ærerik begravelse som keiser. Hans bror lot ham ikke begrave i de keiserlige Ming-gravene nord for Beijing, men utenfor gravområdet. 
Han fikk en enkel fyrstegrav; det påbegynte keisermausoleet ble senere benyttet for Taichang-keiseren. Hans posthume navn ble også forkortet til fem skrifttegn, i stedet for de sedvanlige sytten, for å markere hans nedgraderte status.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Frederick W. Mote: Imperial China 900–1800. Harvard, Cambridge 2003, ISBN 0-674-44515-5
Ann Paludan: Chronicle of the Chinese Emperors. Thames & Hudson, London 1998, ISBN 0-500-05090-2
Denis Twitchett, Frederick W. Mote: The Cambridge History of China. Bd 7. The Ming Dynasty 1368–1644. Del 1. University Press, Cambridge 1988, ISBN 0-521-24332-7