jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Fiolinkonsert

Fiolinkonsert er en instrumentalkonsert med fiolin som soloinstrumentet.
Fiolinkonserten utviklet seg fra begynnelsen av 1700-tallet med utgangspunkt i concerto grosso og fikk sin klassiske utforming med tre satser, hurtig-langsom-hurtig, der den første satsen vanligvis er på sonatesatsform med to eksposisjoner – en for solisten og en for orkesteret, og den siste er en rondo.
En klassisk konsert inneholder gjerne en improvisert kadens for solistens bravuroppvisning, senere ble det vanlig å bruke utskrevne kadenser. Konserter fra senere perioder kan ha en friere utforming.
Flere berømte komponister skrev fiolinkonserter. Antonio Vivaldi skrev en mengde, «De fire årstider» er mest kjent. Mozart skrev fem, Beethoven, Brahms, Mendelssohn og Sibelius en hver.


== Se også ==
Solokonsert
Liste over fiolinkonserter


== Litteratur ==
Dagmar Glüxam: «Violinkonzert» i Oesterreichisches Musiklexikon. Onlineutgaven, Wien 2002 ff., ISBN 3-7001-3077-5.


== Eksterne lenker ==
(en) Violin concertos – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Panserkrysseren Potemkin

Panserkrysseren Potemkin (russisk: Броненосец Потёмкин, Bronenosets Potjomkin) er en sovjetisk stumfilm fra 1925 regissert av Sergej Eisenstein. Filmen skildrer en delvis autentisk hendelse fra 1905 da matroser på et russisk tsar-orlogsfartøy gjorde et mytteri av politiske grunner, noe som ble en forløper til 1905-revolusjonen. Filmen kan betegnes som en blanding av krigsfilm, dramatisert dokumentarfilm og propagandafilm. 
«Potemkin»s besetning gjorde opprør og gikk over fra å tilhøre Svartehavsflåten, til å stå på de russiske revolusjonæres side. Revolten på «Potemkin» var den første revolusjonære masseaksjonen innenfor flåten og arméen, den første gangen tsaren mistet en betydelig stridenhet til revolusjonen. Allikevel sluttet revolten med nederlag, og matrosene ble stilt for retten, ble sendt til straffarbeide eller henrettet. Til tyveårsjubiléet av den første russiske revolusjonen fikk regissøren Sergei Eisenstein i 1925 i oppgave å filmatisere mytteriet på panserkrysseren «Potemkin». Den kjente scenen på Odessatrappen, seinere også kalt Potemkintrappen, er dog ikke basert på virkelige hendelser. 
Idag er filmen offentlig eiendom.Filmen har blitt meget godtatt av anmelderne og har fått 100 % på Rotten Tomatoes.


== Rolleliste ==
(utvalg)

Aleksandr Antonov – Grigorij Vakulintjuk, en bolsjevikisk sjømann
Vladimir Barskij – befalhaver Golikov
Grigorij Aleksandrov – sjefsoffisér Giljarovskij
Ivan Bobrov – en ung sjømann
Michail Gomorov – en militant sjømann
Aleksandr Levsjin – en lavere offisér
Konstantin Feldman – studentagitatoren


== Galleri ==

		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Panserkrysseren Potemkin på Internet Movie Database 
(sv) Panserkrysseren Potemkin i Svensk Filmdatabas 
(da) Panserkrysseren Potemkin i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Panserkrysseren Potemkin på Allociné 
(nl) Panserkrysseren Potemkin på MovieMeter 
(en) Panserkrysseren Potemkin på AllMovie 
(en) Panserkrysseren Potemkin på Turner Classic Movies 
(en) Panserkrysseren Potemkin på Rotten Tomatoes 
(en) Panserkrysseren Potemkin på Metacritic 
(en) Panserkrysseren Potemkin på Box Office Mojo
Lead

Lead (tatt direkte fra engelsk for lede, uttales li:d) er en betegnelse på den viktigste stemmen innen noen amerikanskinspirerte musikkgenre:

Jazz: Den øverste eller viktigste stemmen i storbandseksjoner.
Barbershop: Den nest lyseste stemmen. Melodien ligger i hovedsak i denne stemmen.
Rock: Førstevokalisten og sologitaristen kalles henholdsvis lead-vokalist (lead singer) og lead-gitarist (lead guitarist).


== Se også ==
Forsanger
Såner kirke

Såner kirke er en kirke fra 2000 i Såner utenfor Hølen i Vestby kommune i Akershus (Viken fylke). Menigheten i Den norske kirke dekker Hølen og Son. Den tilhører Søndre Follo prosti.
Den gamle kirken som brant ned 25. mai 1995 var en langkirke fra 1880.


== Historikk ==
Den nåværende kirken ble påbegynt i september 1999, etter at den gamle ble påtent og brant ned til grunnen. Grunnsteinen ble lagt ned 2. april 2000 av biskop Ole Christian Kvarme, og kirken vigslet 3. desember samme år, også med Kvarme. Bygget er tegnet av Stein Sole og Mette Gregersen Nortvedt i Arkitektgruppen Lille Frøen. Kirken er i mur, noe svært mange i lokalbefolkningen ønsket etter brannen.
Alter, prekestol og døpefont er laget av Sonskunstnerne Dagny og Finn Hald.
Kirken har 200 sitteplasser i skipet, og totalt 320 plasser når galleri og siderom tas i bruk. Dette er omkring halvparten av den gamle, noe som skyldes at man etter brannen valgte å åpne for å få en arbeidskirke i Son. Denne åpnet i 2014 som Son kulturkirke.


== Tidligere kirker ==
Den første kirken på stedet ble reist før 1347, da den er nevnt i et dokument som Sanæ kirkja. Man vet lite om den, utover at det var en trekirke viet til Olav den hellige. Vigselsdagen var 25. oktober, St Crispinus og Crispinianus' dag. Ved reformasjonen ble kirken anneks til Vestby sogn.
På slutten av 1500-tallet ble det reist en ny kirke på samme sted. Det er usikkert nøyaktig når den var ferdig, men et dokument fra 1622 forteller at taket da måtte repareres, så den må da ha vært noen år gammel. Da kongen solgte kirkene i 1723 ble den kjøpt av sogneprest Paul Rødder, og var i privat eie inntil kommunen tok over i 1869. Den ble utvidet på 1700-tallet, og fremstod da som en panelt tømmerkirke. Den hadde ikke tårn, men en sentral takrytter. Kirken hadde bare 350 plasser, noe som utover på 1800-tallet var for lite. Den var også i dårlig stand, og i 1879 ble den revet. En rekke kunstverk og historiske gjenstander ble brent under rivingen, fordi man ikke så noen verdi i dem. En altertavle fra før 1732, antagelig svensk, er bevart på Norsk Folkemuseum.
En ny kirke i nygotisk stil, tegnet av Dietrich Bergmann fra Moss, ble reist, også den på samme sted. Kirken ble innviet 12. mars 1880 av biskop Carl Peter Parelius Essendrop. Den hvite trekirken ble et kjent landemerke ved E6. Den 25. mai 1995, natt til Kristi himmelfartsdag, ble den påtent av to unge jenter som selv hevdet å tilhøre et satanistisk miljø.

		
		
		
		


== Kilder ==
Ivar Gudmundsen m.fl., Son Leksikon, Vestby Historielag/Cappelen, Oslo 2002


== Eksterne lenker ==
(no) «Såner kirke». Kirkesøk. Den norske kirke. 
Vestby kirkelige fellesråd
Sigrid og Håkon Christie: Såner kirke i «Norges kirker» (om den nedbrente kirken)
«Såner kirke». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Quark (tidsskrift)

Quark var et amerikansk vitenskapelig tidsskrift på 1970-tallet. Tidsskriftet stod opp fra de døde i A4-format i 2006 på initiativ av Alex Keegan. Han har fått med seg en rekke bidragsytere, som George Saunders, Tim Lott, Will Self, Peter James, Gina Ocshner, Steve Almond, Alexandra Fox, Emma Darwin, John Ravenscroft, Alice Elliot Dark, Nicky Singe, Fay Weldon, Curtis White og Andrew Miller. Planen er å gi ut fire nummer i året.


== Eksterne lenker ==
Nye Quark
Beelzebub

Beelzebub eller Beelsebul er et annet navn på fruktbarhetsguden Ba'al som filisterne dyrket i Ekron. I senere kristne skrifter brukes det også som et annet navn for en demon.Folkegruppen og guden deres ble oppfattet som en trussel for jødene da de kom fra Egypt for å innta området Palestina. Jødiske profeter som Elia talte ofte imot Ba'alsdyrkelsen. Ifølge deres syn var Beelsebul en av mange falske guddommer. Dette gjorde de på en måte som gjorde at navnet ofte er forbundet med ordet demon, Satan eller djevel. I Det nye testamente er Beelsebul demonenes overherre og blir også likestilt med Satan.
Ba'al Zebûb kan også bety «Zebûbs herre», noe som viser til «Herre over det som kan fly». Zebub kan også bety «flue» og den østerlandske oppfatningen av djevelen som en flue- og loppegud gav opphavet til Beelzebubs tittel «Fluenes herre». Navnet ble i den konteksten brukt av William Golding i romanen Fluenes herre. Petter Dass beskrev samenes gand som ekle, mørkeblå fluer, og omtalte dem som «Beelzebubs fluer». I norrøn tro mente man at Loke brakte med seg lopper.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
 (en) Beelzebub – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Graveland

Graveland er et pagan/black metal-prosjekt fra Wrocław i Polen. Graveland ble stiftet i 1992 av Robert «Rob Darken» Fudali. Graveland regnes for å være en del av ns black metal-bevegelsen, pga. hans pan- europeiske budskap i samgtekstene.Musikken er inspirert av tidlige black metal-band som Emperor, Bathory og Darkthrone.


== Medlemmer ==


=== Dagens medlemmer ===
Robert «Rob Darken» Fudali – Vokalist, gitarist, bassist, keyboardist og trommeslager/trommeprogrammering (1992-)


=== Tidligere medlemmer ===
Maciej «Capricornus» Dabrowski – Trommeslager (1993–1999)
Grzegorz «Karcharoth» Jurgielewicz – Bassist (1993–1995) (begikk selvmord i 2004)


== Utgivelser ==


=== Studioalbum ===


=== Demoer ===


=== Annet ===


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Graveland på Discogs 
(en) Graveland på MusicBrainz 
(en) Graveland på Encyclopaedia Metallum 
(en) Graveland på Last.fm 
(en) Graveland på AllMusic
Strømbråten kapell

Strømbråten kapell er et kapell med kirkegård i Son i Akershus (Viken fylke). Det hører til Søndre Follo prosti.
Kapellet ble reist i 1924, som følge av et ønske om å ha en egen gravplass med kapell i Son; tidligere hadde man måttet bruke kirkegården ved Såner kirke, som er stedets sognekirke.
Kapellet har omkring 75 sitteplasser. Fondveggen ble utsmykket i 1954 av Erling Nordtvedt. Det er innredet bårehus i kjelleren.
Stedet hvor kirkegården ligger var tidligere danseplass for lokalsamfunnet.


== Eksterne lenker ==
Om Strømbråten kapell fra Vestby kirkelige fellesråd
Post i butikk

Post i butikk er et tilbud fra postoperatører og detaljhandelsvirksomhet rettet mot forbrukere for å kunne tilby posttjenester, primært der tidligere postkontor er lagt ned. Ofte settes det opp en liten skranke i en butikk  og personalet i butikken betjener denne skranken. Enkelte steder, blant annet i noen større kjøpesentre, er det satt av et eget rom til posttjenester, slik at det ligner et postkontor. Personalet som utfører posttjenester må ha en viss tilleggsopplæring, men er ikke ansatt av postoperatøren.


== Norge ==
Ordningen ble etablert  under dette navnet i Norge i 2001, men ordningen har eksistert i ulike former, som oftest som brevhus i mer enn 100 år her i landet. Ordningen finnes også blant annet i Storbritannia og i Tyskland.
Posten Norge har per 1. juli 2011 179 postkontorer[trenger oppdatering] og omtrent 1 250 Post i butikk.Den 27. april 2012 fikk Posten grønt lys av Jens Stoltenbergs andre regjering til å omgjøre ytterligere 149 postkontor til Post i butikk. Samtidig forsvinner bankplikten. Etter en slik eventuell reform vil det være 30 postkontorer igjen i Norge. I 2020 vedtok Posten Norge å legge ned 25 av de resterende postkontorene, slik at det kun består postkontor i Oslo og på Svalbard.


== Referanser ==
Hollendertiden

Hollendertiden er i Norges historie en betegnelse på perioden fra omkring 1500 til omkring 1800/1850, spesielt i forbindelse med kysthistorie på Sørlandet, Østlandet og på Vestlandet helt opp til Nordmøre. 
Nederland ble på 1500- og 1600-tallet den ledende skipsbyggernasjonen på det europeiske kontinentet. Å beholde denne posisjonen fordret tilgang på store mengder tømmer av god kvalitet; for å lage skipsplanker er det nødvendig med lange, rette trær med nok spenst til å kunne bøyes og nok rigiditet til å tåle hardt vær. Nederland var fattig på egnet skog, mens Norge hadde store mengder tømmer som kunne kjøpes til en rimelig pris. Dermed startet en omfattende handel mellom Nederland og norske ladesteder. 
I Nederland trengtes også tømmer til fundamenter under store bygninger. Amsterdam er bokstavelig talt bygd på norsk tømmer. 
Hollenderne hadde også med seg varer for salg. Keramikk var en viktig vare, ganske sikkert er det slik at noe av keramikken hadde flytende innhold da varene ankom norske havner. 
I tillegg til at skogeiere og sagbrukseiere kunne tjene godt på handelen, kom den også ladestedene til gode på en svært direkte måte, ettersom det var eksporttoll på tømmer. Tollinntektene fra tømmereksport var mange steder enorme, og annen handel og industri vokste opp som følge av velstanden. Mange av ladestedene kunne derfor klare seg godt økonomisk også etter at tømmereksporten ble borte. 


== Referanser ==


== Litteratur ==
Margit Løyland Hollendartida i Norge 1550-1570 Spartacus 2012 ISBN 9788243006850
Sølvi Sogner "Og skuta lå i Amsterdam-" : et glemt norsk innvandrersamfunn i Amsterdam 1621-1720 Aschehoug 2012 ISBN 978-82-03-39067-8
Wilhelm Peters

For den tyske zoologen, se Wilhelm Peters (zoolog)
Wilhelm Peters (født 1851, død 1935) var en norsk maler og illustratør. 
Han fikk i årene 1867–1870 undervisning hos tegnelærer David Arnesen, og plass på J.F. Eckersbergs Malerskole i Christiania (Peters 1914, s. 13). Han ble tidlig illustratør, og ble oppdaget av kong Karl IV som fikk ham sendt til Kungliga Konsthögskolan i Stockholm sammen med medstudenten Axel Ender. Etter studiene i Sverige reiste han til Roma, og studerte under Antonio Piccinni fra 1873 til 1876. Gjennom stipender fikk han anledning til å reise mye, både i Norge og i andre land. 
Peters' debut som maler kom på Høstutstillingen i 1882. Fra 1884 til 1923 var han overlærer ved Statens håndverks- og kunstindustriskole, med dekorativt maleri som fagområde. Han bosatte seg i Son, som en av de første av en lang rekke kunstnere som har valgt å slå seg ned der. Et av hans mest kjente malerier viser Frelsesarmesoldater som går forbi Thornegården i Son. Senere flytter han til Drøbak, Bråtan syd i byen der han bor til sin død. Huset hans ligger der den dag i dag i det som heter Petersbakken.


== Trivia ==
Wilhelm Peters illustrerte Henrik Jægers Ibsens-biografi, som kom ut til dikterens 60 års dag i 1888.
På P.S. Krøyers kjente maleri «Kunstnerfrokost» fra 1883 sitter Peters som nummer to fra venstre.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Peters, Wilhelm 1914: Hvad jeg saa og hvem jeg mødte. Kristiania.


== Eksterne lenker ==
(en) Wilhelm Peters (1851–1935) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Verk av Wilhelm Peters på nasjonalmuseet.no
Om Wilhelm Peters fra Akershus kulturnett
Vanlig vortesvin

Vanlig vortesvin (Phacochoerus africanus) er en art i svinefamilien som er hjemmehørende i Afrika og finnes fra Mauritania til Etiopia, sør til Namibia og det østre Sør-Afrika. Dette vortesvinet er også kjent som nordlig vortesvin, siden det også har en mer sørlig slektning; ørkenvortesvinet (P. aethiopicus).
Vortesvin har en nær sylindrisk kropp med et meget stort hode med ansiktsvorter, mest iøynefallende hos hannene. De har støttenner og også noen velutviklede hjørnetenner i underkjeven. Kroppslengden er på 110-135 cm, skulderhøyden ca. 70 cm, halen 40 cm, vekten 40-110 kg. De holder gjerne halen rett opp når de løper. 

Vortesvinet trives på både åpen og bevokst savanne, gressbevokste stepper og i semi-ørken. Rundt Kilimanjaro finner man arten i høyder på opp mot 3 000 moh.


== Underarter ==
P. africanus (vortesvin)
P. a aeliani (eritreisk vortesvin)
P. a africanus (nordlig vortesvin])
P. a massaicus (sentralafrikansk vortesvin)
P. a sundevallii (sørlig vortesvin)


== Eksterne lenker ==
(en) vanlig vortesvin i Encyclopedia of Life 
(en) vanlig vortesvin i Global Biodiversity Information Facility 
(en) vanlig vortesvin hos Fossilworks 
(en) vanlig vortesvin hos ITIS 
(en) vanlig vortesvin hos NCBI 
(en) Kategori:Phacochoerus africanus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Phacochoerus africanus – detaljert informasjon på Wikispecies
Heikki Ikola

Heikki Ikola (født 9. september 1947 i Jurva) er en tidligere finsk skiskytter.
Sammen med landsmannen Juhani Suutarinen knivet Ikola i 1970- og 1980-årene mot de dominerende russiske skiskytterne.I VM 1975 i Antholz ble han verdensmester både på stafett og 20 kilometer. VM-tittelen på normaldistansen forsvarte han to ganger: i Vingrom 1977 og Lahtis 1981.


== Eksterne lenker ==
(de) Heikki Ikola – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Heikki Ikola – Olympedia 
(en) Heikki Ikola – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Heikki Ikola – databaseOlympics.com (arkivert)
Paavo Puurunen

Paavo Puurunen (født 28. august 1973 i Kuhmo i Kajanaland) er en finsk skiskytter.
Puurunen debuterte i verdenscupen i 1995/96-sesongen. Den beste sammenlagtplasseringen er fra 1997/98-sesongen, da han ble nummer 13. Han vant sitt eneste verdenscuprenn i Pokljuka i 2001, i selveste verdensmesterskapet, på 20 km.
Hans eneste andre verdenscupmedalje, bronse på jaktstart, kom også i et verdensmesterskap, i VM 2003 i Khanty-Mansijsk.
Under OL i Torino 2006 tok han fjerdeplass på fellesstarten, hans fremste olympiske resultat. I ordinære verdenscuprenn har Puurunen aldri blitt bedre enn nummer seks.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Paavo Puurunen – Olympedia 
(en) Paavo Puurunen – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Paavo Puurunen – FIS (langrenn) 
(en) Paavo Puurunen – IBU 
(en) Paavo Puurunen – TheSports.org
Bukkehornkløver

Bukkehornkløver (Trigonella foenum-graecum) er en plante i erteblomstfamilien. Planten vokser omkring Middelhavet og i Sør-Asia. Den har lysegrønne blader, hvite blomster og kan bli 60 cm høy. Særlig plantens frø er populært som krydder i indisk og thailandsk matlaging, og er en viktig ingrediens i de fleste karriblandinger. Plantens blader (tørkede og friske) brukes også som krydderurt.
Bukkehornkløverfrø treffer man oftest på i tørket tilstand. De er gullige og rombeformete og meget harde. Frøene inneholder blant annet stoffet sotolon, som er kraftig aromatisk og hovedansvarlig for den karakteristiske karrilukten. Selv inntak av ganske små mengder bukkehornkløverfrø kan gi kraftig lukt fra svette og urin. Bukkehornkløver kan gi alvorlige allergiske reaksjoner hos mennesker med allergi mot planter i erteblomstfamilien, deriblant peanøtter.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) bukkehornkløver i Encyclopedia of Life 
(en) bukkehornkløver i Global Biodiversity Information Facility 
(no) bukkehornkløver hos Artsdatabanken 
(sv) bukkehornkløver hos Dyntaxa 
(en) bukkehornkløver hos ITIS 
(en) bukkehornkløver hos NCBI 
(en) bukkehornkløver hos The International Plant Names Index 
(en) bukkehornkløver hos Tropicos 
(en) Kategori:Trigonella foenum-graecum – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Trigonella foenum-graecum – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Trigonella foenum-graecum – detaljert informasjon på Wikispecies
Georg Winter

Georg Winter (født 1941 i Hamburg) er en tysk forretningsmann og miljøøkonom. Han regnes som grunnlegger av prinsippene for miljøbevisst bedriftsledelse.
Winter er opprinnelig utdannet jurist  med doktorgrad i 1973. Fra 1972 var han direktør for det familieeide firmaet Ernst Winter & Sohn Norderstedt GmbH & Co. Allerede fra begynnelsen av sitt virke som bedriftsleder gjorde han miljøvern til et av sine viktigste anliggender. Han utformet den såkalte «Winter-modellen» for miljøbevisst bedriftsledelse, som han også gjennomførte i sin egen bedrift. Winter viste hvordan miljøvern kunne integreres i produktutvikling, marketing og materialanskaffelse. I 1984 grunnla han Bundesdeutsche Arbeitskreis für Umweltbewusstes Management, som flere hundre bedrifter etterhvert har sluttet seg til.
Fra 1987 trakk han seg tilbake fra ledelsen av familiebedriften og viet sin tid utelukkende til miljøvern. Samme år skrev han boken Das umweltbewusste Unternehmen (Miljøbevisst bedriftsledelse), som regnes som et standardverk innen miljøbevisst tenkning i bedrifter. I 1991 grunnla han Internationale Netzwerk für Umweltbewusstes Management, som 25 næringslivsorganisasjoner tilhører. Han mottok Umweltpreis der Bundesstiftung Umwelt i 1995.
Han tok også initiativet til Haus der Zukunft, et hus som åpnet i 1998 og som gir plass til almennyttige organisasjoner som er aktive i krysningspunktet mellom næringsliv og miljøvern.
Fra 2002 har Winter engasjert seg for organisasjonen Sustainable Management for All Local Leaders.


== Referanser ==


== Litteratur ==


=== Miljøvern ===
Georg Winter: Das umweltbewußte Unternehmen. Ein Handbuch der Betriebsökologie mit 22 Check-Listen für die Praxis. Beck Verlag, München 1987 ISBN 3-406-32153-4, utgitt på norsk under tittelen Miljøbevisst bedriftsledelse, Cappelen 1991 ISBN 82-02-13219-3
Hopfmann, Jürgen/Winter, Georg (red.): Zukunftsstandort Deutschland : das Programm der umweltbewussten Unternehmer Droemer Knaur, 1997
Georg Winter (Hrsg.): Ökologische Unternehmensentwicklung : Management im dynamischen Umfeld. Springer Verlag, Berlin 1997
Georg Winter: Das umweltbewusste Unternehmen : die Zukunft beginnt heute. im Selbstverlag, München 1998 ISBN 3-406-32153-4


=== Lyrikk ===
Georg Winter: Der Trödelbarde oder Die Schau der seltsamen Dinge. 1986


=== Andre verk ===
Georg Winter: Zungenbrecher, Goldmann Verlag, München Jan. 2007, ISBN 3-442-15460-X
Georg Winter: Zungenbrecher, Hörbuch, Random House Audio, München Dez. 2006, ISBN 3-86604-473-9


== Eksterne lenker ==
http://www.inem.org
http://www.baumev.de
http://www.dr-georg-winter.de
Jim Doyle

Jim Doyle (født 23. november 1945 i Washington, DC) er en politiker fra USA. Han representerer demokratene, og var guvernør i Wisconsin fra 2003 til 2011.
Doyle har en doktorgrad i jus fra Harvard University. Han var statsadvokat i Dane County fra 1977 til 1982, og gikk deretter over i privat praksis.
I 1990 ble Doyle Attorney General i Wisconsin (tilsvarende norsk justisminister). Han ble gjenvalgt i 1994 og 1998. I denne perioden gjorde han seg bemerket med flere søksmål mot tobakksindustrien.
I guvernørvalget i 2002 vant Doyle over motkandidaten Scott McCallum, den sittende guvernøren. Han ble da statens første guvernør fra Det demokratiske parti siden 1986.
Doyle ble gjenvalgt i guvernørvalget i 2006, etter å ha slått den republikanske kongressmannen Mark Green. Doyle fikk 53% av stemmene, mot Greens 45%.


== Referanser ==
Gubben og katten

Gubben og katten (svensk: Pettson och Findus) er hovedpersonene i en serie barnebøker av den svenske forfatteren Sven Nordqvist.Den gamle, vimsete gubben Pettersen og hans hyperaktive, snakkende katt Findus som bor på et lite, avsidesliggende småbruk. Bøkene har blitt bearbeidet til videospill, tegneserie, teaterforestillinger, kinofilmer og tv-serie.


== Bøker i serien ==
Årstall for norsk utgave

Pannekakerøre, 1984
Fisketuren, 1988
Gubben og katten får julebesøk, 1989
Kakling i kjøkkenhagen, 1990
Revejakten, 1991
Gubben og katten på telttur, 1992
Nissemaskinen, 1995
Gubben og katten og hanespetaklet, 1996
Da katten Findus var liten, 2001


== Filmer i serien ==
1999 – Gubben & Katten – Et år med Pettersen og Findus
2000 – Gubben & katten II – Findus drar til månen
2003 – Gubben & Katten – Nissemaskinen
2009 – Gubben & Katten – Glemligheter
2014 – Gubben og katten – Masekråker og bestevenner
2016 – Gubben og Katten – Tidenes gladeste jul
2018 – Gubben og Katten – Findus flytter ut


== Referanser ==
Makassarstredet

Makassarstredet er sundet mellom de indonesiske øyene Sulawesi og Borneo. Sundet forbinder Javasjøen og Floressjøen i sør med Celebessjøen i nord. Sundet har fått navn etter havnebyen Makassar sørligst på Sulawesi.
Balisjøen

Balisjøen er farvannet nord for de indonesiske øyene Bali og Lombok, ut til Kangeanøyene. Balisjøen grenser til Javasjøen i nord og Floressjøen i øst. Den regnes som en del av Stillehavet, og danner Stillehavets grense mot Indiahavet gjennom sundet mellom Bali og Lombok (Selat Lombok).
Molukksjøen

Molukksjøen (indonesisk: Laut Maluku) er et havområde i Indonesia, vest i Stillehavet.  mellom den indonesiske øygruppa Molukkene og Sulawesi. Molukksjøen omgis av Celebessjøen i nord, og Bandasjøen og Seramsjøen i sør. Rundt sjøen ligger øyene Halmahera i nordøst, Buru og Seram midt i, og Sulawesi i vest. Talaudøyene avgrenser sjøen i nord, selv om den tektoniske platen som har fått navn etter sjøen, Molukkerplaten, strekker seg nordover forbi øyene.
Seramsjøen

Seramsjøen er et havområde i den indonesiske øygruppa Molukkene. Seramsjøen betegner farvannet mellom øyene Aru, Seram, Buru, Obi og Ny-Guinea. Seramsjøen grenser mot Arafurasjøen i øst, Bandasjøen i sør og vest, og Molukksjøen og Halmaherasjøen i nord.