jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Sports Illustrated

Sports Illustrated er et amerikansk sportsmagasin, eid av mediegiganten WarnerMedia. Magasinet har over 3 millioner abonnenter og blir lest av anslagsvis 23 millioner mennesker hver uke, inklusive 19 millioner menn, som utgjør 19 % av den voksne mannlige befolkningen i USA.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Sports Illustrated – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Mukryan

Mukryan er et område i Kurdistan i Iran. Området inkluderer byene Mahabad, Piranshahr, Bukan, Sardasht, Oshnaviyeh og Naghadeh.
Klotar III

Klotar III (født 652, død 673) var den eldste sønnen til Klodvig II, konge av Neustria og Burgund og hans hustru Balthild. Da Klodvig døde i 658 ble han etterfulgt av Klotar, da rundt seks år gammel, med sin mor som regent. Han hadde to yngre brødre som alle ble konger: Childerik II og Teoderik III.


== Liv og virke ==
Moren styrte som regent i overensstemmelse med hennes tidligere herre, Erchinoald, som var rikshovmester (maior domus). Hans etterfølger som rikshovmester var den mektige Ebroin. Som dronningregent i sin sønn navn var hun en dyktig politiker. Hun gjorde praksisen med å selge kristne slaver forbudt og strebet etter å få satt fri barn som hadde blitt solgt i slaveri. Hun ble fjernet fra makten og gikk i kloster i Chelles en gang rundt 665 under omstendigheter som den forsiktige stilen i hennes helgenbiografi Vita S. Bathildis etterlatt i uklarhet. På den tiden hun ble antagelig fjernet var Klotar blitt myndig.Tiden da Klotar formelt var konge, men fullstendig dominert av Ebroin, var generelt en fredelig tid, uten krigføring. Likevel forteller Historia Langobardorum at tidlig på 660-tallet invaderte en frankisk hær Provence og deretter Italia. Denne styrken kom på leiren til den langobardiske kongen Grimuald ved  Rivoli i nærheten av Asta. Grimuald lot som han flyktet, frankerne plyndret leiren og feiret, og etter midnatt angrep langobardene og jaget frankerne tilbake til deres eget land.En gang mellom 657 og 661 ble han frankernes enehersker gjennom fjerningen av tronraneren Childebert den adopterte, men austrasianerne ba om en egen konge og en gang mellom 660 og 662 gav Ebroin Austrasia til en annen sønn av Klodvig II, Klotars bror Childerik II. Klotar beholdt Neustria og Burgund til han døde våren 673. 
Etter at den hellige Eligius døde i 661 forteller hans helgenbiografi (Vita Sanci Eligii), skrevet kort tid etter Klotars død, at en pest reduserte befolkningen i Frankerrikets byer. En pest på de britiske øyer gjorde det samme der i 664, i henhold til Beda.Erchinoald døde i 658 og et frankisk rådsmøte valgte Ebroin som ny rikshovmester. I 668, i henhold til Beda, hadde Ebroin full kontroll over landets utenrikspolitikk og den innenlandske sikkerheten. Beda fortalte om en reise fra Roma til Canterbury hvor erkebiskop Theodore og abbed Hadrian ble overvåket under hele reisen av Ebroins menn, noe som indikerer graden av hans makt og innflytelse under Klotar. Gitt at Liber historiae Francorum har beregnet fire år av Klotars styre, er det en mulighet for at han begynte å utvise større autoritet da han ble myndig rundt 669.
Klotar døde i 673, rundt tjue år gammel og ble begravd i Klosterkirken Saint-Denis i Paris. Selv om Ebroin forsøkte å forhindre det, kom den frankiske adelen sammen til et rådsmøte og valgte Klotars yngre bror Teoderik III som hans etterfølger. Med unntak av kanskje de aller siste årene, Klotar har blitt beskrevet som den første roi fainéant, «gjør–ingenting–konge», en betegnelse som går tilbake til Einhard, biografen til Karl den store, som beskrev merovingerkongene som konger «i ingenting annet enn i navnet.»


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Oxford: Merovingerside (engelsk)
HRT

HRT kan vise til:

HRT F1 – et spansk tidligere Formel 1-team
HRT – på norsk hormon-substitusjonbehandling
Hostage Rescue Team
HRT – Kroatisk radio og televisjon
Teoderik III

Teoderik III (fransk: Thierry) (født 654, død 691) var konge av Neustria (inkludert Burgund) ved to anledninger (673 og 675–691) og konge av Austrasia fra 679 til han døde. Dermed var han formelt frankernes enekonge fra 679. Han var sønn av Klodvig II og Balthild. Teoderik har blitt beskrevet som en marionetthersker, en roi fainéant. Makten bak baken var maior domus, hoffmesteren.


== Liv og virke ==
Han ble født en gang rundt 654, er den yngste sønnen til Klodvig II. Han ble plassert på tronen av hoffmester Ebroin, som til og med kan ha utnevnt ham uten støtte fra adelsmennene. Han etterfulgte sin bror Klotar III i Neustria i 673, men Childerik II av Austrasia fjernet ham kort tid etterpå før han døde i 675. Både Teoderik som Ebroin ble kronraket som munker og innestengt i et kloster. Etter at begge brødrene hans var døde, Dagobert II døde i 679, og Childerik II ble myrdet i 675 med sin kone og barn, ble Teoderik hentet ut av klosteret Saint-Denis og plassert på tronen igjen.Teoderik og Waratton, hoffmesteren i Neustria, inngikk fred i 681 med Pipin av Heristal (kalt for «Pipin den tykke»), hoffmester i Austrasia. Men da Waratton døde, gikk den nye hoffmesteren, Berthar, til krig mot Austrasia. Pipin utraderte den kombinerte hæren fra Burgund og Neustria, ledet av Berthar og Teoderik i slaget ved Tertry i 687, og la dermed grunnlaget for Austrasias dominans av den frankiske staten. Nederlaget var så gjennomgående at Teoderik måtte godta å gjøre Pipin til felles hoffmester, maior domus, av alle de tre hoffene i Austrasia, Neustria og Burgund. Pipin begynte da å kalle seg selv dux et princeps Francorum, «hertug og fyrste av frankerne». Han var verken konge eller tjener av kongen, men tok opp igjen en eldre germansk beskrivelse av sin makt, en leder (princeps) blant flere ledere (duces) og overlevde ulike marionettkonger før han døde i 714, rundt åtti år gammel.


== Familie og barn ==
Teoderik giftet seg med Klotilda, muligens datter til Ansegisel og Begga av Landen (senere helgenforklart), og hadde følgende barn:

Bertrada av Prüm (676–740)
Klodvig IV, konge (691–695)
Childebert III, konge (691–695)Og muligens:

Klodvig III, konge av Austrasia (675–676)
Klotar IV, konge av Austrasia (717–719)


== Referanser ==


== Litteratur ==
Fouracre, Paul; Gerberding, Richard A. (1996): Late Merovingian France: History and Hagiography, 640-720, Manchester University Press. ISBN 978-0-7190-4791-6.
Wallace-Hadrill, John Michael (1962): The long-haired kings: and other studies in Frankish history, Methuen. Gjenopptrykk 1982
Wood, Ian (2014): The Merovingian Kingdoms 450 – 751, Routledge. ISBN 978-1-317-87116-3. s. 221, 227, 362
Carlrichard Brühl; Theo Kölzer; Martina Hartmann (2001): Die Urkunden der Merowinger. Monumenta Germaniae Historica, Diplomata regum Francorum e stirpe Merovingica. (på tysk og latin; 2 bind). Hannover: Hahn. ISBN 978-3-7752-5464-9.


== Eksterne lenker ==
Oxfords merovingerside (engelsk)
Kongebondeåpning

Kongebondeåpning er en gruppe sjakkåpninger som karakteriseres av åpningstrekket

1. e4. (diagram 1)Dette er hvits vanligste åpningstrekk (ca. 47,9 %, eller 185 539 av 387 069 partier på Chessgames.com pr 30. april 2006). Det leder til åpent eller halvåpent spill. 

Svarer svart med 1. … e5, snakker vi om et åpent spill.
Dersom svart svarer med andre trekk enn 1. … e5, har vi et halvåpent spill.


== Reuben Fines ideelle bondeskjelett ==
I boka The Ideas Behind Chess Openings av Reuben Fine (London 1948, 8. utgave 1972), skisseres det ideelle bondeskjelettet for hvit i kongebondeåpningen (diagram 2). Fine mener at dette er målet for hvit med å spille e-bonden til e4. Ellers er hele åpningen bortkastet.
Piranshahr

Piranshahr (persisk: پیرانشهر) er en by i Vest-Aserbajdsjan-provinsen i Vest-Iran. Ifølge Irans siste folketelling, foretatt i 2016, har byen en befolkning på 95 716 personer. Hele Shahrestanen (kommunen) Piranshahr har en befolkning på 138 864. Av disse tallet bor 43 148 i drabantbyer og landlige distrikter. Et annet estimat setter folketallet i selve byen på 125 000 personer.Piranshahr er en av Irans eldste byer og dens grunnleggelse dateres tilbake til den pre-islamske æraen i Iran.Byen har vært hjem for ulike etniske grupper i løpet av sin lange historie. Av denne grunn har demografien i byen gjennomgått en rekke endringer, mens i dag utgjør kurdere flertallet av befolkningen. Piranshahr har 94 % kurdere og 6 % aserbajdsjanere.
I Piranshahr produseres det mer enn 100 forskjellige granittmaterialer i forskjellige farger og teksturer.Piranshahr er sentrum av Mukrian-distriktet.Tidligere senior visepresident i Google og nåværende styreleder i Twitter, Omid Kordestani, er fra Piranshahr, men han vokste opp i Teheran.Den tidligere profesjonelle iranske fotballspissen og treneren Khodadad Azizi er også født i Piranshahr.Den tidligere målvakten Nasser Hejazi kommer også fra Piranshahr.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Piranshahr – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Svein Bjørkøy

Svein Helge Bjørkøy (født 24. mars 1951 i Trondheim) er en norsk sanger og han har vært professor i sang ved Norges musikkhøgskole siden 1999.
Bjørkøy er utdannet cand. philol. fra Universitetet i Oslo med musikk som hovedfag. I tillegg har han sangstudier fra Italia, Danmark og USA.
Han debuterte som tenorsanger i operaen i 1980, og han fikk holde sin egen romansekonsert i 1984 med støtte fra Rikskonsertene.
Han er faren til den norske tidligere fotballspilleren John Anders Bjørkøy.
Motion Picture Association of America

Motion Picture Association of America (MPAA), opprinnelig Motion Pictures Producers and Distributors Association, er en interesseorganisasjon i USA som ble dannet for å beskytte de store studioenes interesser. Organisasjonen består av medlemmer fra de såkalte «big seven», de største studioene i Hollywood: Buena Vista (Walt Disney Company), Sony Pictures, Metro-Goldwyn-Mayer, Paramount Pictures (Viacom), Twentieth Century Fox (News Corp), Universal Studios (NBC Universal), og Warner Bros. Pictures (Time Warner). Organisasjonen har laget et velbrukt frivillig ratingsystem for filmer.


== Mål ==
MPAA sitt mål er å fremme interessen til filmindustrien gjennom lobbyvirksomhet. I de senere årene har fokus særlig på opphavsrett og strafferammene for dette, samt å utvikle nye systemer for digitale rettigheter.


== Lederskap ==
I 1922 ble Will H. Hays innsatt av studioene som den første presidenten av Motion Picture Producers and Distributors of America. Hays var tidligere sjef i postverket og valgkampanjeleder for president Warren G. Harding. Han sto bak Production Code i 1930. Hayes gikk av 1945, og ble erstattet av Eric Johnston. Navnet ble da forandret til Motion Picture Association of America. Johnston var president gjennom den vanskelige svartelisteperioden i Hollywood, og beholdt stillingen til sin død i 1963. Ralph Hetzel virket som midlertidig leder frem til 1966. Mellom 1966 og 2004 var Jack Valenti president for gruppen, og har i USA blitt nærmest synonym med organisasjonen takket være sin lange ledertid og høye medieprofil. Han trakk seg tilbake 1. september 2004 i en alder på 82, og fikk Dan Glickman, tidligere landbruksminister under Bill Clinton, som sin etterfølger.


== Kritikk ==
Noen av MPAA sine handlinger har vært kontroversielle. Blant annet har aldersgrensene deres mottatt mye kritikk. Det er vanlig for unge under 17 å få tilgang til filmer med R-sensur, og dermed blir denne sensuren undergravd. Mens en NC-17-sensur blir sett på som en kommersiell død for en film. Mange, deriblant filmkritiker Roger Ebert, har tatt til orde for et nytt system. 
Systemet fører til at mange filmmakere og studioer klipper og redigerer filmene sine slik at de passer inn i de forskjellige sensurgruppene. Volds- og sexscener kan bli klippet bort for å komme under NC-17, men man kan også krydre en film opp fra  G til PG for å vekke interessen hos eldre barn.


== Sensursystemet ==
Det er i dag fem graderinger:

G — General audiences: Alle kan se filmer
PG — Parental guidance suggested: Noe innhold kan være uegnet for unge barn
PG-13 – Parents strongly cautioned: Noe innhold kan være uegnet for barn under 13
R — Restricted: Unge under 17 må ha følge av foreldre eller foresatte
NC-17: Ingen under 17 har adgang (erstattet X-ratingen)Når systemet ble innført i 1968, besto det av fire graderinger:

G: Tillatt for alle
M: Anbefalt for modne og voksne publikummere.
R: Alle under 17 må ha følge av en foresatt
X: Ikke tillatt for noen under 18


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Motion Picture Association – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Jack Fjeldstad

Jack Fjeldstad (født 24. mars 1915 i Kristiania (dagens Oslo), død 4. september 2000) var en 
norsk skuespiller og sceneinstruktør.
Hans innsats i rollen som Jan Baalsrud i Ni liv (regi og manus Arne Skouen) førte blant annet til at filmen ble nominert til Oscar. Filmen er tidligere kåret til beste norske film.


== Bakgrunn og virke ==
Jack Fjeldstad debuterte som skuespiller i 1939 som «Trygve» i Ansikt til ansikt av Arne Skouen på Søilen Teater. I 1941 debuterte han på filmlerretet som kelner i Den forsvundne pølsemaker Denne filmen har fått betegnelsen «Norges største lattersuksess». Fjeldstad vekslet i det meste av karrieren mellom teateret og filmen. Han hadde et langt yrkesliv ved Nationaltheatret, og han var også tilknyttet Det norske teatret. Der fikk han Kritikerprisen for tittelrollen i Harold Pinters Vaktmesteren.
Jack Fjeldstad var den første teatersjef ved Hålogaland teater, men han trakk seg etter knapt ett år da det ikke var mulig å drive teater uten organisasjon og skuespillere. Han har også vært ansatt ved Folketeateret, Carl Johan Teatret og Stavanger Teater. Han ble utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden i 1985 for sin innsats for norsk scenekunst og kulturliv. Han ble hedret med en spesiell ærespris under Amanda-utdelingen i 1987.
Han var gift med Inger Sofie Berg (født 1926) og far til skuespilleren Kjersti Fjeldstad (født 1952).


== Filmografi ==
1936 – Lenkene brytes – Jan Heien
1938 – Det drønner gjennom dalen – Streikebryter
1939 – Gryr i Norden
1941 – Den forsvundne pølsemaker – En kelner
1942 – Jeg drepte! – Bagge, doktor
1949 – Gategutter – Styggen
1951 – Alt dette - og Island også – En mann
1952 – Andrine og Kjell
1953 – Selkvinnen
1957 – Ni liv – Jan Baalsrud (nominert til Oscar-prisen)
1960 – Det store varpet – Jon
1965 – Lianbron – Eigil Thomsen
1966 – Skrift i sne – Journalisten
1972 – Fleksnes Fataliteter – Hr. Lie
1979 – Arven
1987 – Etter Rubicon
1989 – Kamilla og tyven II – Herr Ording
1991 – Kvitebjørn kong Valemon
1993 – Gull og grønne skoger


== Jack Fjeldstads roller ved Nationaltheatret ==
1939 – Driftekaren – Paal
1950 – Leirplassen – Toten
1950 – Karusell – En Hovmester
1960 – Den som vil seire – Petros, Partisanoffiser
1960 – Gull og grønne skoger – Ivan Petrovitsj Vosmibratov
1961 – Erasmus Montanus – Jeppe Berg, Erasmus' Far
1961 – Reisen til Julestjernen – Julemannen
1962 – Mannen fra igår – Frode Henriksen
1962 – Svart Mandag – Cates


== Diskografi ==
Harmoni: Polarskibet Fram (1967)
Colargol: Jeg er bjørnen Colargol (1974)
Jahn Teigen & Herodes Falsk: Teigen synger Falsk (1975)
Colargol: I Eventyrskogen og på Nordpolen (1975)
Veslemøy Solberg, Anne-Marie Giørtz & Kaia Huuse: Jenter fra Jante – Tonesatte dikt av Aksel Sandemose (1999)


== Referanser ==


== Litteratur ==
Alf H. Madsen (1994). Ti liv – historien om Jack Fjeldstad. Oslo: Aschehoug. s. 294. ISBN 8203260403. 


== Eksterne lenker ==
(en) Jack Fjeldstad på Internet Movie Database 
(no) Jack Fjeldstad hos Nationaltheatret 
(no) Jack Fjeldstad hos Sceneweb 
(sv) Jack Fjeldstad i Svensk Filmdatabas 
(da) Jack Fjeldstad på Filmdatabasen 
(en) Jack Fjeldstad hos The Movie Database
Seann William Scott

Seann William Scott (født 3. oktober 1976) er en amerikansk skuespiller, kjent for sin rolle som Steve Stifler i American Pie.
Scott vokste opp som den yngste av syv søsken, og bestemte seg tidlig for å bli skuespiller. Som 12-åring var han på sin første audition for en rolle i Baywatch, men fikk ikke rollen. Han gikk ut av Park High School, for så å flytte til Los Angelses for å forfølge en skuespillerkarriere. Han ble oppdaget av et talentbyrå, og fikk en rolle i videoen til Aerosmiths Hole in my Sole-video. 
Suksessen kom først i 1999, da Scott hadde rollen som Steve Stifler i American Pie, en rolle som han spilte i de tre oppfølgerne også. Rollene etter American Pie har ofte vært i komedier og actionfilmer. 
Fra 2018 kan vi se ham i en av hovedrollene i TV-serien Lethal Weapon som er basert av filmserien Dødelig våpen
Scott er en stor fan av Kevin Smith-filmen Mallrats, og fikk en cameorolle i Jay and Silent Bob Strike Back. Han spiller også mot Smith i filmen Southland Tales av Richard Kelly, regissøren av Donnie Darko.
Scott er en nær venn av Ashton Kutcher, som også er skuespiller.


== Utvalgt filmografi ==
Movie 43 (2013)
Istid 4: Kontinenter på avveie (2012)
American Pie: Reunion (2012)
Planet 51 (2009) (voice)
Istid 3 (2009) (voice)
Coxblocker (2009)
Ball's Out: The Gary Houseman Story (2008)
Role Models (2008)
The Promotion (2008)
Mr. Woodcock (2007)
Trainwreck: My Life as an Idiot (2007)
Istid 2 (2006) (voice)
Southland Tales (2006)
The Dukes of Hazzard (2005)
Welcome to the Jungle (2003)
American Wedding (2003)
Bulletproof Monk (2003)
Old School (2003)
Stark Raving Mad (2002)
American Pie 2 (2001)
Jay and Silent Bob Strike Back (2001)
Evolution (2001)
Dude, Where's My Car? (2000)
Road Trip (2000)
Final Destination (2000)
Nox (videospill) (2000) (voice)
American Pie (1999)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Seann William Scott – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Seann William Scott på Internet Movie Database 
(sv) Seann William Scott i Svensk Filmdatabas 
(da) Seann William Scott på Filmdatabasen 
(da) Seann William Scott på Scope 
(fr) Seann William Scott på Allociné 
(en) Seann William Scott på AllMovie 
(en) Seann William Scott hos Rotten Tomatoes 
(en) Seann William Scott hos The Movie Database 
(en) Seann William Scott hos Behind The Voice Actors 
(en) Seann William Scott fan side
Hugo Schuchardt

Hugo Schuchardt (født 4. februar 1842 i Gotha, død 21. april 1927 i Graz) var en tysk språkforsker, med romanske språk som spesialfelt. Han forsket også på baskisk og kreolspråk.
Schuchardt studerte klassisk og romansk filologi i Jena og Bonn. I 1864 tok han doktorgraden på et arbeid om vulgærlatin.
På ei tid da kreolspråk vanligvis blei avskrevet som «dårlig» eller «degenerert» språk,  var Schuchardt blant de første som på vitenskapelig grunnlag penkte på at kreoler er fullverdige språk  og verdige objekter for vitenskapelig undersøkelse.
I sin utforskning av kreolspråk pekte han på fellestrekk ved utviklinga deres, og var tidlig ute med å stille det svært viktige spørsmålet om årsaken til det.
Schuchardt var også tidlig ute blant språkforskerne som interesserte seg for det som nå kalles planspråk, den gangen oftere kunstige, internasjonale språk – på tysk Weltsprache.  
Han viste at Volapüks tendens til å sammentrekke ord i kortformer (som det engelske animal til nim)  også er kjent i såkalt naturlige språk (f.eks. i norsk, automobil til bil, omnibus til buss) og at slike volapükismer er vanlige i kreolspråk.
Schuchardt tok opp den samfunnsmessige sida ved spørsmålet om slike språk ville slå gjennom eller ikke. Ifølge ham er det avgjørende ikke om et planspråk er angivelig lingvistisk fullkomment. Det er viktigere om sterke sosiale krefter stiller seg bak det. Han hevda at Volapük kunne tenkes å slå gjennom dersom en stor internasjonal organisasjon, som Den sosialistiske internasjonalen, stilte seg bak det. (Dette blei seinere sitert av Louis Couturat uten at han nevnte at Schuchardt brukte nettopp Sosialistinternasjonalen som eksempel.)
Schuchardt var en av de berømte forskerne som underskreiv oppropet for Delegasjonen for antakelse av et internasjonalt hjelpespråk, en organisasjon starta etter verdensutstillinga i Paris i 1900 for å utforske dette. Han skreiv en kommentar til organisasjonen, men spilte ellers ingen stor aktiv rolle.
Schuchards kommentarer, der han også reiste viktige spørsmål som fortsatt blir diskutert, gjør at han regnes som en pioner innafor interlingvistikken: Den vitenskapelige utforskninga av planspråk som Volapük og Esperanto.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Liste over forelesninger ved Universitetet i Leipzig (vintersemestret 1870 til vintersemestret 1872)
Yog Maya

Yog Maya (født mellom 1861 og 1864, død 1942) var ei kvinne  fra Bhojpur-området i de østlige åsene i Nepal, som blei leder for en hinduistisk inspirert protestbevegelse mot diskriminering og kasteundertrykking..
Som ung enke kjente hun den tradisjonelle hinduismens kvinnefiendtlige undertrykkelse av enker på kroppen. Hun nekta å godta det, og på begynnelsen av forrige århundre tok hun initiativet til en protestbevegelse mot mange former for religiøs og sosial undertrykking.
Hun starta en kampanje for rettferdighet og sannhet (Satya Dharma Bhichha), og mot fattigdom, undertrykkelse og urettferdighet – for Dharma Rayja.
Yog Maya sammenfatta sin kritikk av Rana-herskernes mangel på rettferdighet og  medfølelse med de fattige  i et dikt, som fungerte som hennes program.
Den ikke-voldelige protestbevegelsen hennes mobiliserte tusener av tilhengere. 
Rana-diktaturet tillot ingen former for politisk bevegelse eller opposisjon, og Yog Maya blei fengsla i 1939. 
Da hun slapp ut, leda hun et  massesjølmord sammen med 59 tilhengere som drukna seg i Arun-elva i 1942.
Narayan Man Bijukche

Narayan Man Bijukche (også transkribert som Bijukchhe), alias kamerat Rohit, (født 1940) er en kommunistleder i Nepal. Han har sida 1970-tallet vært leder av Nepal Mazdoor Kizan Party.
Bijukche kommer fra en høykaste-familie fra newar-nasjonaliteten i Bhaktapur.
Han var medlem av NKP (Pushpa Lal), men brøyt med partileder Pushpa Lal Shresta bl.a. fordi han syntes partiet ikke var prokinesisk nok.
Grunnlaget for hans nye parti blei lagt  blant bønder av newar-nasjonalitet ved å skape en organisasjon som forsvarte deres juridiske rettigheter i tvister om jord. Ut fra dette bygde han ut organisasjonen i Bhaktapur til han kunne stifte NMKP på 1970-tallet.
Rohit gikk tidlig inn for å bruke de formelle mulighetene for å stille angivelig partiløse kandidater under Panchayat-demokratiet, som var det offisielle navnet på det kongelige diktaturet fra 1962 til 1990. NMKPs massive støtte blant newarier i Bhaktapur gjorde at partiet kunne ta over byregjeringa før 1980. Etter 1980 var NMKP blant de første venstrepartiene som fikk mandat i den formelt partiløse nasjonalforsamlinga.
NMKP deltok i den breie venstrefronten ULF i 1990, men stilte sjøl til parlamentsvalget i 1991. NMKP har aldri profilert seg som et newar-parti, og i 1994 fikk det 4 representanter, to av dem utafor Kathmandudalen. Men ved parlamentsvalget i 1999 beholdt det bare et mandat fra Bhaktabur, der Rohit blei gjenvalgt.
Under det maoistiske opprøret har NMKP gått mot unntakslover og tiltak for å styrke undertrykkelsen av befolkninga. Partiet er offisielt revolusjonært og bygger på marxismen-leninismen Mao Zedongs tenkning, men mener at tida for væpna revolusjon ennå ikke er inne.
NMKP er medlem av Sjupartialliansen for demokrati i Nepal, som danna regjering etter at kong Gyanendras diktatur. Høsten 2005 kritiserte Rohit 12-punktsavtalen mellom Sjupartialliansen og NKP (Maobadi) (som var forhandla fram av de to største partiene Nepals Kongressparti og UML  for å gå inn for FN-kontrollerte valg, noe han sa kan true Nepals sjølstendighet.
Alliansen ønsker at alle partiene skal være med i den nye regjeringa, men Bijukche har gitt beskjed om at NMKP ikke vil delta.
Dette kan skyldes at ifølge grunnlova av 1990 må alle regjeringsmedlemmer være medlemmer av parlamentet. Partiets eneste mulige minister er derfor Rohit sjøl, som må velge mellom å være talsperson i parlamentet og minister. Det kan også uttrykke et ønske om at NMKP skal kunne stå friere til å være venstre-opposisjon mot den nye regjeringa i og utafor parlamentet. 


== Se også ==
NKP (Pushpa Lal)
Nepal Mazdoor Kizan Party
Pushpa  Lal Shresta
United Left Front (Nepal 1989)
Sjupartialliansen for demokrati i Nepal
Kronologi over kommunismen i Nepal