jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Den siste alliansen av alver og menn

Den siste alliansen av alver og menn var et forbund som ble dannet i J.R.R. Tolkiens fiktive verden i hans roman Ringenes Herre. Forbundet ble dannet i det andre tideverv år 3430, som en respons på trusselen fra Mordor, det svarte landet der Sauron hersket.
Konflikten, som utspilte seg på slutten av det andre tidevervet, er også kjent som Det siste forbunds krig. Dette inkluderer to store slag: Slaget ved Dagorlad og slaget ved Dommedagsberget.


== Dannelsen av forbundet ==
Sauron hadde i 1200 år kjempet mot alvene for å prøve å få herredømmet over Midgard. Han påbegynte et stort angrep på Gondor i annet tideverv år 3429, på grunn av hans frykt for de mektige eksilkongedømmene Arnor og Gondor. Han tok Minas Ithil i et overraskende angrep og ødela det Det hvite Treet, til tross for at Isildur og hans familie rømte ned Anduin-elva for å advare Elendil, høykonge over dúnedain og Gondor. Anárion klarte å holde Sauron stangen ved Osgiliath og drev hans styrker tilbake for en stund.
Som et svar på den ondskapen Sauron hadde funnet på, dannet Elendil en allianse med noldoenes (alvenes) høykonge, Gil-galad, for å stoppe Sauron en gang for alle. Det er uvisst hvor stor denne hæren egentlig var, men ifølge Tolkiens tekster besto de av «ti ganger ti tusen mann», altså rundt 100 000.


== Forbundets seier over Sauron ==
Forbundet samlet sine hærer i Arnor og marsjerte mot Mordor, der Saurons enorme orkehærer ventet på dem. I år 3434 i det annet tideverv knuste forbundet Saurons hær i slaget ved Dagorlad, og knuste svartportene. Derfra gikk de inn i Mordors mørke, og påbegynte beleiringen av Saurons festning, Barad-dûr.
Beleiringen varte i syv år, og Elendils sønn Anárion ble drept under kampene. Dette resulterte i at Sauron selv forlot festningen sin og blandet seg direkte inn i kampene, noe som førte til at både Elendil og Gil-galad falt. Elendil falt oppå sitt eget sverd, Narsil, som knakk det idet han døde. Ved å bruke et bruddstykke av farens sverd, klarte Isildur å kutte Den ene ringen av Saurons finger. Berøvet for ringens livgivende kraft, flyktet Saurons sjel, og ville ikke gjeninnta sin kropp i Midgard på tre tusen år.
Med seieren over Sauron, dødsfallene til Elendil og Gil-galad pluss enorme tap på alvenes side ble alliansen oppløst. Den Ene ringen ble ikke ødelagt av en uvillig Isildur, som senere falt under et angrep i fjellene.
Konya

Konya (eller Koniah, Konieh, Konia og Qunia; førtyrkisk navn  Iconium, Konya) er en by i Tyrkia på den anatoliske høyslette. Den hadde i 2000 en befolkning på 742 690 og er hovedstaden i provinsen Konya, som er Tyrkias største provins hva areal angår. 
Konya er en by fra antikken. Ifølge Det nye testamente skal   Apostelen Paulus ha besøkt byen. Byen regnes også som fødestedet til den legendariske helgenen Tekla av Ikonium.  
Fra 1097 til 1243 var den hovedstad for de seldsjukkiske tyrkiske sultanene av Rum, skjønt det kom midlertidig under korsfarerne Godfred av Bouillon (august 1097) og Fredrik Barbarossa (18. mai 1190).
Konya nådde høydepunktet i velde og rikdom mellom 1205 og 1239 da sultanene kontrollerte hele Anatolia, Armenia, deler av Midtøsten foruten Krim. I 1219 ble byen fylt av flyktninger fra Khoresm-riket i Persia. Da flyktet unna de fremadstormende mongolene som hadde nedkjempet sjahen av Khoresm, Muhammad II. I 1243 ble også Konya erobret av mongolene. Byen forble hovedstad for en tyrkisk marionettstat under den mongolske krigsherre Möngke Khan.
Etter sultanatet Rums fall var Konya et emirat fra 1307 til 1322, da byen ble erobret av karamanidene. I 1420 ble Karaman erobret av Det ottomanske rike og i 1453 ble Konya provinshovedstad for den ottomanske provinsen Karaman.
Både Saladin og den ottomanske sultan Selim II bygde moskéer i Konya.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(tr) Offisielt nettsted 
(en) Konya – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Konya – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Rosevindu

Rosevindu er et stort, rundt vindu som ofte kan være satt inn i kirkefronten og tverrskipgavlene. Rosevinduer ble mye brukt i kirker og katedraler i gotikken. 
Rosevinduene har som oftest glassmaleri.


== Eksterne lenker ==
(en) Rose windows – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Rose windows – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Hvordan lage et rosevindu
Thomas Bernhard

Thomas Bernhard (født 9. februar 1931 i Heerlen, død 12. februar 1989 i Gmunden) var en østerriksk romanforfatter og dramatiker. Han er kjent for sin krasse fordømmelse av alt småborgerskap, og spesielt det østerrikske. Han var også sterkt kritisk til den østerrikske kulturen etter krigen, og mente det meste ved den var falskt.


== Liv ==
Thomas Bernhard var uekte sønn til Herta Fabjan (1904–1950) og snekkeren Alois Zuckerstätter (1905–1940), men vokste stort sett opp hos besteforeldrene under det nasjonalsosialistiske Tysklands regime. Han tok utdanning innen klassisk musikk, men valgte i stedet forfatteryrket. 
Etter oppveksten hos bestefaren i krigens år, og en påfølgende vanskelig periode ved en katolsk skole, kom han til hektene gjennom en jobb i en dagligvareforretning i et arbeiderklassestrøk. Årene 1949-51 var han innlagt på sanatorium for en lungesykdom.
Barndommen og ungdommen har han gjort rede for i sine fem erindringsromaner, Årsaken (1975), Kjelleren (1976), Pusten (1981), Kulden (1981) og Et barn (1982), som kom ut i Norge på 1990-tallet på Gyldendal forlag.


== Verk ==
Bernhards romaner og skuespill kretser rundt temaene ensomhet, sykdom og død, men har ofte også et sentralt politisk aspekt. Hans tekster har en høyst original komposisjon. Han utelot fullstendig avsnitt- og kapittelinndelinger, og benyttet seg hyppig av gjentagelser.Gjentakelsen er en av grunnsteinene i den verdenen Bernhards romanfigurer lever i. Setningene har en flytende og musikalsk form, og alt dette gjør at leseren lett blir oppslukt av teksten. Samtidig bidrar hans hang til overdrivelser til at humoren og alvoret i hans historier flettes sammen.
Bernhards sterke kritikk av den østerrikske stat og negative utleveringer av faktiske personer gjorde ham til en omdiskutert og upopulær forfatter i hjemlandet, og han ble flere ganger saksøkt og hans bøker sensurert. I utlandet ble han derimot mottatt som en stor forfatter som mange unnet Nobelprisen. Interessen for Bernhards litteratur har vært økende de siste årene. 
Mange av Bernhards bøker er oversatt til norsk, og flere av hans skuespill er satt opp på norske scener, blant annet ble Teatermakeren satt opp på Rogaland teater i 1999 og i Oslo i 2004. I Tyskland blir han satt opp av Claus Peymann ved Berliner Ensemble (1990), en regissør som for øvrig figurerer i de tre dramolettene Claus Peymann kauft sich eine Hose und geht mit mir essen, ennå ikke oversatt til norsk. Blant hans viktigste romaner er Amras (1962), Ja (1978), Billigspiserne (1980), Wittgensteins nevø (1983), Havaristen (1983), Trær som faller (1984), Utslettelse (1986) og Gamle mestere (1985), alle oversatt til norsk. Utslettelse ble skrevet før Gamle Mestere, men da den var tenkt som en pensjonsinntekt, kom den ut senere.


== Priser og utmerkelser (utvalg) ==
1970 – Georg Büchners pris


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Offisielt nettsted 
(en) Thomas Bernhard – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Thomas Bernhard på Internet Movie Database 
(no) Thomas Bernhard hos Sceneweb 
(en) Thomas Bernhard hos The Movie Database
Coming of Age

Coming of Age er et progrockalbum utgitt på henholdsvis CD i 1998 og VHS i 2000 fra bandet Camel. Utgivelsen er et dobbeltalbum med konsertopptreden fra «The Billboard Live Club», Hollywood i California den 13. mars 1997. Utgangspunktet for denne utgivelsen er turnéen fra albumet Harbour of Tears (1996), som blir spilt i sin helhet.
Den første delen av utgivelsen er en generell oppsummering er før øvrig fra flere tidligere utgitte album enn Harbour of Tears. Det har en kombinasjon mellom eldre og nyere låter, og starter med en dramatisk åpning fra «Lunar Sea» utgitt på albumet Moonmadness (1976). Så fortsetter «Hymn to Her» fra I Can See Your House from Here (1979), før delen nærmest avsluttes med den sterkt gitarpregede «Ice» fra samme album.
Den andre delen kombinerer låter fra utgivelsene Dust and Dreams (1991) og Harbour of Tears, som begge mer eller mindre følger samme tema. Harbour of Tears skildrer emigrasjon fra Irland til USA, mens Dust and Dreams fremstiller portrettet av forflytning vestover under den amerikanske depresjonen. Majoriteten av denne delen er likevel av Harbour of Tears siden det var bandets nyeste utgivelse fra året før. Coming of Age kom også ut på formatet VHS i 2000, mens den kom ut på formatet DVD i 2002. 


== Sporliste ==
CD 1 (61.27)

«Lunar Sea» (8.57) – Peter Bardens, Andrew Latimer
«Hymn to Her» (6.34) – Andrew Latimer, Jan Schelhaas
«Rhayader» (2.53) – Peter Bardens, Andrew Latimer
«Rhayader Goes to Town» (5.03) – Peter Bardens, Andrew Latimer
«Preparation» (3.19) – Andrew Latimer
«Dunkirk» (5.05) – Peter Bardens, Andrew Latimer
«Drafted» (4.28) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«Docks» (3.54) – Susan Hoover
«Beached» (4.00) – Susan Hoover
«Spirit of the Water» (3.09) – Peter Bardens
«Ice» (9.40) – Andrew Latimer
«Sasquatch» (4.18) – Andrew LatimerCD 2 (63.14)

«Milk n' Honey» (3.23) – Andrew Latimer
«Mother Road» (4.29) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«Needles» (2.30) – Andrew Latimer
«Rose of Sharon» (5.09) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«Irish Air» (0.57) – Tradisjonell
«Irish Air» (Reprise) (2.27) – Tradisjonell
«Harbour of Tears» (3.16) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«Cóbh» (0.52) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«Send Home the Slates» (4.04) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«Under the Moon» (1.46) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«Watching the Bobbins» (7.38) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«Eyes of Ireland» (3.13) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«Running from Paradise» (5.39) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«End of the Day» (2.44) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«Coming of Age» (7.38) – Susan Hoover, Andrew Latimer
«The Hour Candle» (7.20) – Susan Hoover, Andrew Latimer


== Personell ==
Andrew Latimer – Gitar, fløyte, keyboard, vokal
Colin Bass – Bassgitar, keyboard, vokal
Foss Patterson – Keyboard, bakgrunnsvokal
Dave Stewart – Trommer


== Eksterne lenker ==
(en) Coming of Age på Discogs 
(en) Coming of Age på MusicBrainz
Kling Klang

Kling Klang er det tyske bandet Kraftwerks private musikkstudio.
Navnet er hentet fra et spor på albumet deres Kraftwerk 2. Opprinnelig lå studioet i Mintropstraße 16 i Düsseldorf, men ble i 2009 flyttet til Meerbusch-Osterath, ca. 10 Kilometer vest for Düsseldorf. Mintropstraße 16 lå midt i Red Light District i Düsseldorf i Tyskland.
Kraftwerks grunnleggere, Ralf Hütter og Florian Schneider leide først et rom for å benytte det som øvelokale i 1970. Fasilitetene utviklet seg til stadighet, og i 1975 var studioet så omfattende at de spilte inn et helt album der (Radio-Activity). Studioet ser ikke ut til å ha fått navnet Kling Klang før i 1976.
Gruppen har til tider referert til studioet som sitt moderskip, og ofte sett på studioet som et instrument i seg selv. På Computer World-turnéen i 1981 tok Kraftwerk praktisk talt hele studioet med seg verden rundt.
Sandnessjøen og Omegn Cykleklubb

Sandnessjøen og Omegn Cykleklubb (SOCK) ble startet 31. august 1985 på Dønna av bl.a. Jonny Edvardsen, Roy Hansen og Geir Bausta. På 1980-tallet var SOCK en av Nord-Norges største sykkelklubber.
Mot slutten av 1990-tallet dabbet syklemiljøet i Sandnessjøen av. Fra 1998 og frem til 2004 var SOCK så å si uten aktivitet. Men i 2004 ble klubben startet igjen av bl.a. Cato Årnes, Karl Einar Kjeldesand, Tommy Edvardsen og Henny Kristiansen.
Av syklister som har sin ungdomstid fra SOCK kan bl.a nevnes Olav Aleksander Benjaminsen, som senere ble sportsdirektør for Team Coop Østerhus (Team Coop) og Daniel Årnes som sykler for Team Joker Fule of Norway (Joker Icopal).


== Eksterne lenker ==
SOCKs websider
Johann Fredrik I av Sachsen

Johann Fredrik I (Johann Friedrich, kalt «der Großmütige») (født 30. juni 1503 i Torgau, død 3. mars 1554 i Weimar), av den ernestinske linje av Wettinslekten, var kurfyrste (1532–1547) og hertug (1547–1554) av Sachsen. 


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Johann FridrikI. var eldste sønn av den saksiske kurfyrst Johann av Sachsen] (1468–1532) av hans første ekteskap med Sophie (1481–1503), datter av hertug Magnus II zu Mecklenburg. Johann Fredrik giftet seg den 9. februar 1527 i Torgau med Sibylle (1512–1554), datter av hertug Johann III av Jülich-Kleve-Berg, som han året før hadde forlovet seg med.


=== Som fyrste ===
Som sin onkel og far før ham støttet han reformasjonen, og stod i spissen for den protestantiske fyrstealliansen, Schmalkalden-forbundet.
Under den schmalkaldiske krig ble han under slaget på Lochauer Heide tatt til fange. Etter å ha først blitt dømt til døden ble han benådet etter forbønn fra tallrike innflytelsesrike fyrster (bl.a. hans fetter Moritz av Sachsen, som hadde deltatt i krigen på den katolske keiserens side) og isteden dømt til livsvarig fengsel og fratatt kurverdigheten, mens han mistet de fleste av sine land til Moritz. Etter fem års fangenskap ble han løslatt, og residerte sine siste år i Weimar.
Allerede under sitt fangenskap lot han grunnlegge den «høye skolen» i Jena, som erstatning for det tapte landsuniversitetet i Wittenberg. Høyskolen ble først i 1558, etter hans død, opphøyet til universitet av keiser Ferdinand I.


=== Etterkommere ===
Johann Friedrich var siden 1526 forlovet og ble i 1527 gift med Sibylle av Jülich-Kleve-Berg (1512–1554). De hadde følgende barn

Johann Fredrik II av Sachsen (1529–1595)
Johann Wilhelm I av Sachsen-Weimar (1530–1573),
Johann Fredrik III av Sachsen (*1538)
Johann Ernst (*1535), død som barn


== Referanser ==


== Litteratur ==
Joachim Bauer og Birgitt Hellmann (red.): Verlust und Gewinn. Johann Friedrich I., Kurfürst von Sachsen. (= Bausteine zur Jenaer Stadtgeschichte. 8). Weimar u. Jena 2003. ISBN 3-89807-058-1
Georg Mentz (red.): Johann Friedrich der Grossmütige 1503-1554. Festschrift zum 400jährigen Geburtstage des Kurfürsten namens des Vereins für Thüringische Geschichte und Altertumskunde. (= Beiträge zur neueren Geschichte Thüringens. 1). Jena 1903.
Bernhard Rogge: Johann Friedrich, Kurfürst von Sachsen, genannt "der Großmütige". Eine Gedenkschrift zur 400jährigen Wiederkehr seines Geburtstages. Halle a.S. 1902.


== Eksterne lenker ==
Artikkel i Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon (Verlag Traugott Bautz)
Liste over sykkelklubber i Norge

Dette er en liste over norske sykkelklubber som er registrert hos Norges Cykleforbund pr. 2019. Opplysningene er hentet fra idrettens sentrale register.


== Referanser ==
Yield management

Yield Management vil på norsk være prosessen med å forstå, forutse og reagere på konsumentenes handlinger, slik at en virksomhet kan maksimere salgsinntekten. Firmaer som benytter seg av Yield Management har gjerne IT-systemer til hjelp. Systemet går ut på at man periodisk betrakter gods- og tjenestetransaksjoner som allerede har blitt utført og gods- og tjenestetransaksjoner som blir utført på et senere tidspunkt. Systemet tolker og analyserer også informasjon og statistikk om hendelser, både i fortid og framtid. Eksempel på dette kan være høytider, men i den senere tid har man valgt å også inkludere de terroristangrepene som har skjedd. Andre faktorer som systemet tolker og analyserer, er informasjon om konkurrentene (også priser), faktorer som kjennetegner de forskjellige årstidene og andre faktorer som påvirker salget. Når alle de nødvendige faktorene er analysert, får man en prognose for framtidig etterspørsel. Denne kan være en god pekepinn for hvordan markedet blir. Siden total etterspørsel normalt overskrider hva en enkelt bedrift klarer å produsere i den perioden som er analysert, prøver modellen å optimalisere bedriftens produktmengde, slik at man får en inntektsoptimalisering. Denne optimaliseringen prøver å besvare følgende spørsmål: ”Gitt at vi har en budsjettlinje, hva vil den optimale produkt-/tjenestemiksen for oss å fremstille og selge i perioden for å maksimere forventet inntekt være?”


== Optimalisering ==
Optimalisering ved hjelp av denne modellen kan hjelpe bedriften til å justere prisen og fordele kapasiteten mellom markedsegmenter slik at den får maksimalt utbytte av forventet inntekt. Optimalisering kan gjøres på forskjellige plan (eksempel fra flymarkedet):

Optimalisering av varer (et sete på et fly)
Optimalisering av parti (alle seter på et fly)
Optimalisering av marked (salg fra Trondheim og Bergen for et fly som har ruten Trondheim – Bergen – Oslo)
Totalt sett (alle ruter for et flyselskap)Yield Management passer spesielt bra for bedrifter som selger produkter som på et eller annet tidspunkt blir usalgbare, for eksempel flyseter etter flyets avgang. 
Selve prisjusteringen vil si at man opererer med høyere priser i perioder når prisfølsomheten er lav (f.eks rushtider, høytider, etc.) enn når prisfølsomheten er høy (perioder med lite trafikk). På denne måten kan man altså styre etterspørselen, og man får større salgsinntekter når betalingsvilligheten er større.
Carlos Filipe Ximenes Belo

Carlos Filipe Ximenes Belo (født 3. februar 1948 i Wailakama, Øst-Timor) er mest kjent som Biskop Belo, en katolsk biskop i Øst-Timor.  Han studerte filosofi og teologi i Portugal og Roma, ble ordinert til prest (1980), returnerte til Øst-Timor som lærer (1981).  I 1983 ble han biskop, og siden kjent for sitt ikke-voldelige arbeid for menneskerettigheter i et land der de okkuperende indonesiske myndigheter fôr hårdt ad med det timoresiske folk.  Han har overlevd to forsøk på likvidering, og mottatt Nobels fredspris sammen med José Ramos-Horta (1996).  Grunnet sviktende helse trakk Belo seg fra politikk og arbeidet som biskop, og begynte i 2004 som misjonær i Mosambik.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Marcantonio Colonna (1724-1793) *1762
Kardinal Hyacinthe-Sigismond Gerdil (1718-1802) *1777
Kardinal Giulio Maria della Somaglia (1744-1830) *1788
Kardinal Carlo Odescalchi (1785-1841) *1823
Kardinal Costantino Patrizi Naro (1798-1876) *1828
Kardinal Lucido Maria Parocchi (1833-1903) *1871
Pave Pius X (1835-1914) *1884
Pave Benedikt XV (1854-1922) *1907
Pave Pius XII (1835-1958) *1917
Kardinal Eugène-Gabriel-Gervais-Laurent Tisserant (1884-1972) *1937
Pave Paul VI (1897-1978) *1954
Kardinal Agostino Casaroli (1914-1998) *1967
Erkebiskop Francesco Canalini (1936- ) *1986
Biskop Carlos Filipe Ximenes Belo


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Nobels fredspris 1996 hos Nobelprize.org
(en) Carlos Filipe Ximenes Belo hos Nobelprize.org i forbindelse med tildelingen av Nobels fredspris 1996
José Ramos-Horta

José Ramos-Horta (født 26. desember 1949 i Dili i  Portugisisk Timor) er en politiker fra Øst-Timor. Han ble valgt til landets president i april 2022,og tiltrådte 20. mai.  Han var også president i Øst-Timor fra 2007 til 2012. 


== Bakgrunn ==
José Ramos-Hortas far var en deportert portugisisk politisk aktivist og moren timoresisk. Han fikk sin første skolegang på en katolsk misjonsskole i den lille landsbyen Soibada. Ramos-Horta studerte en periode jus i USA før han returnerte til Øst-Timors frigjøringskamp fra kolonimakten Portugal i 1968. Han arbeidet som journalist og korrespondent.  Etter frigjøringen i 1975, var han utenriksminister i ni dager, før Indonesia okkuperte landet.  
José Ramos-Horta studerte internasjonal jus i Haag i Nederland i 1983 og tok master i fredsstudier ved Antioch College i Yellow Springs i Ohio i USA året etter.


== Politisk fredsaktivist ==
Han flyktet til Sydney (Australia) og arbeidet ved Universitetet i New South Wales en periode. Ramos-Horta fungerte som talsmann for motstandsbevegelsen, og gjennom å grunnlegge The Revolutionary Front for an Independet East Timor (FRETILIN) kjempet han mot okkupasjonsmakten Indonesia.  I 1993 ble Raftoprisen gitt til det timoresiske folk, representert ved Ramos-Horta. I 1996 mottok han Nobels fredspris sammen med biskop Carlos Filipe Ximenes Belo for sitt arbeide for menneskerettigheter i hjemlandet. 


== Politisk karriere ==
José Ramos-Horta har siden vært utenriksminister i hjemlandet fra 2002 til 2006, og statsminister i perioden fra 2006 til 2007. Ramos-Horta stilte til valg som landets nye president i 2007, der han etter å ha blitt nummer to i første runde, i andre runde vant en overlegen seier med 69 prosent av stemmene. Han tiltrådte 20. mai.
Ramos-Horta ble skutt i magen under et attentat 11. februar 2008, men overlevde angrepet. Alvorlig skadet ble han sendt til Darwin i Australia for medisinsk behandling, og returnerte først til Øst-Timor 17. april.Ramos-Horta stilte til valget som ble avholdt 17. mars 2012 for å fortsette en periode til som president. Han fikk imidlertid tredjeplass i første valgomgang med 19,43% av stemmene, bak kandidatene Francisco Guterres med 27,28 % og Taur Matan Ruak med 24,17 %. Ramos-Horta annonserte at han hadde tapt og kom til å gå av.
Taur Matan Ruak vant andre valgomgang og overtok som president 20. mai 2012.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) José Ramos-Horta – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) José Ramos Horta – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) José Ramos-Horta på Internet Movie Database 
(en) José Ramos-Horta – Olympedia 
(en) José Ramos-Horta på Facebook 
(en) Nobels fredspris 1996 hos Nobelprize.org
(en) José Ramos-Horta hos Nobelprize.org i forbindelse med tildelingen av Nobels fredspris 1996
(en) BBC: Profile: Jose Ramos-Horta 
(no) VG: José Ramos-Horta: Øst-Timors milde frihetskjempe
Dili

Dili er hovedstaden i landet Øst-Timor. Den ligger på nordkysten av øya Timor. Dili ble etablert i 1520 av portugisiske kolonibyggere, og gjort til hovedstad i Portugisisk Timor i 1596. I 1999 ble byen i stor grad ødelagt under frigjøringskampen. Byen huser 150 000 av landets 800 000 innbyggere og er landets viktigste havneby, flyplassbase og handelssentrum.
Xanana Gusmão

Kay Rala Xanana Gusmão (født José Alexandre Gusmão, 20. juni 1946 i Manaututo, Portugisisk Timor) er en politiker fra Øst-Timor. Han var Øst-Timors president fra 2002 til 2007 og deretter statsminister fra 2007 til 2015.
Gusmão gikk på jesuittisk skole, hadde førstegangstjeneste i den portugisiske hær (1968-1971), deltok i ikke-voldelig frigjøringsarbeid (1971-1974) før kortvarig arrest i 1975.  Under Indonesisk styre var Gusmao sentral i arbeidet med å synliggjøre overgrepene mot det timoresiske folk og fikk for dette Sakharovprisen (1999) og Sydneys Fredspris (2000).  Etter å ha vært med i den FN-ledete interimregjeringen ble han i 2001 valgt til president. Han tiltrådte samtidig med at Øst-Timor fikk sin selvstendighet 20. mai 2002. Han stilte ikke til gjenvalg i 2007. Gusmão fikk 6. august 2007 i oppdrag av landets nye president José Ramos Horta å stable på beina en ny regjering, og to dager senere ble han tatt i ed som ny statsminister. Den 16. februar 2015 ble han etterfulgt av Rui Araujo i statsministerposten.I 2017 ble han tildelt den sørafrikanske Ordenen O.R. Tambos følgesvenner i gull.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
BBC: Profile: Xanana Gusmao