jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Grønknuten

Grønknuten er en kolle som ligger i Grønknuten naturreservat (også kalt Høg-Holleia) nordvest i Holleia, i Ringerike kommune i Buskerud. Den er 681 moh. Man trodde lenge at dette var den høyeste toppen i Holleia, men Rudskollen (712 moh.) og Spillhaugkollen (703 moh.) er høyere.
Området rundt Grønknuten dreneres av Granavollelva, som renner i sør‑sørøstlig retning og etter hvert blir til Henåa, grenseelva mellom Ringerike og Modum som krysser under riksvei 35 like sør for Nakkerud og renner ut vest i Tyrifjorden.


== Referanser ==
Barbara Hepworth

Barbara Hepworth (født 10. januar 1903, død 20. mai 1975, døpt Jocelyn Barbara Hepworth) var en av de store engelske billedhoggerne i det tyvende århundret. Hun kom litt i skyggen av sin samtidige kollega og venn Henry Moore.

Hun var født i Wakefield, West Yorkshire, og studerte kunst ved Leeds School of Art (der hun møtte Moore) og Royal College of Art. Hun hadde også et studieopphold i Italia.
Et av hennes mest prestisjefylte oppdrag var Single Form (1961-1964), et minnesmerke over Dag Hammarskjöld, FNs første generalsekretær. Verket er montert i FNs hovedkvarter i New York.
Hepworth var gift med skulptøren John Skeaping før hun ble den kjente maleren Ben Nicholsons annen kone, til de ble skilt 1951.
Hepworth ble adlet i 1965 da hun ble utnevnt til Dame Commander av Order of the British Empire. Hun hadde deretter rett til å føre tiltaleformen Dame foran sitt navn. 
Hepworth døde 72 år gammel i en brann i atelieret i St Ives, Cornwall. Branntomten ble senere restaurert og er i dag en del av Barbara Hepworth Museum. Flere av hennes arbeider blir etterhvert også å finne i Wakefield (planlagt museum til åpning 2009), hvor hun ble født. Et verk ble kjøpt inn av Stavanger Kunstforening i 1970(?). Dette verket ble solgt på auksjon hos firmaet Sothebys i London i juni 2014 for til da høyeste pris oppnådd for en av hennes skulpturer: ca.43 mill. Nkr.


== Utvalgte bilder ==

		
		


== Liste over en del av hennes verker ==


== Referanser ==


== Litteratur ==
Penelope Curtis, Barbara Hepworth. Tate Publishing, ISBN 1-85437-225-4.
Barbara Hepworth, Hepworth, Barbara: A Pictorial Autobiography. Tate Publishing, ISBN 1-85437-149-5.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Barbara Hepworth – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Barbara Hepworth – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Barbara Hepworth Museum and Sculpture Garden Arkivert 21. oktober 2007 hos Wayback Machine.
Barbara Hepworth in the Tate Collection
Yorkshire Scuplture Park
The Hepworth
De refusertes salong

De refusertes salong, eller på fransk Salon des refusés, var en utstilling i Paris for kunstnere som hadde blitt avvist av juryen ved Parissalongen, det viktigste utstillingsarrangementet for kunstnere på 1800-tallet. De refusertes salong ble arrangert flere ganger mellom 1863 og 1886.


== Historikk ==
Den første refusertes salong ble arrangert i Paris i 1863 med tillatelse fra Napoleon III og etter initiativ fra kunstnere som hadde opplevd å bli avvist gjentatte ganger av Salongjuryen, i første rekke realister og impresjonister. Det året var om lag 4000 arbeider blitt avvist. Utstillingen ble holdt i de samme lokalene og sto i to uker. De refuserte kunstnerne kunne velge om de stilte bilder eller ikke.
Den første utstillingen viste arbeider av blant andre Paul Cézanne, Camille Pissarro, James Whistler og Édouard Manet. 
På tross av at utstillingen i 1863 for det meste viste arbeider vurdert som av svak kvalitet, bidro de deltakende impresjonistene til at utstillingen ble en skandalepreget hendelse som utfordret det konservative og akademiske kunstsystemet. De refusertes salong regnes derfor av mange som den første kunstneriske avant-garde.
De refusertes salong ble senere arrangert i 1874, 1875 og 1886, frem til myndighetene trakk sin økonomiske støtte til utstillingen.


== Se også ==
Parisersalongen (Salon de Paris)
Independentene (Salon des indépendants)
Høstsalongen (Salon d'automne)


== Eksterne lenker ==
Tidslinje for kunstsalongene i Paris (på engelsk)
Dhafer Youssef

Dhafer Youssef (født 19. november 1967 i Teboulba) er en tunisisk musiker (vokal og oud), kjent fra flere innspillinger og samarbeid med norske musikere.  
Etter flytting  til Wien (1990) har han arbeidet med flere europeiske musikere.  
Han har medvirket på utgivelser med Bugge Wesseltoft, og trio med Paolo Fresu og Eivind Aarset.


== Utgivelser ==
Malak (Enja, 1999)
Digital prophecy (Enja, 2002) med blant annet Bugge Wesseltoft, Eivind Aarset, Rune Arnesen og Jan Bang.
Electric sufi (Enja, 2003)
Divine shadows (Jazzland, 2006) med Arve Henriksen, Eivind Aarset, Audun Erlien og Marilyn Mazur.
Abu Nawas Rhapsody (2010)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Dhafer Youssef – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Dhafer Youssef på Internet Movie Database 
(fr) Dhafer Youssef på Allociné 
(en) Dhafer Youssef på AllMovie 
(en) Dhafer Youssef på Discogs 
(en) Dhafer Youssef på MusicBrainz 
(en) Dhafer Youssef på Spotify 
(en) Dhafer Youssef på Songkick 
(en) Dhafer Youssef på Last.fm 
(en) Dhafer Youssef på AllMusic 
(en) Dhafer Youssef på Twitter 
(en) Dhafer Youssef på Facebook
Ferdinand von Hompesch zu Bolheim

Ferdinand von Hompesch zu Bolheim (født 9. november 1744 i Bolheim i Nordrhein-Westfalen, død 12. mai 1805 i Montpellier) var den 71. fyrsten og stormesteren i Malteserordenen. Han ble valgt 6. juli 1797 og gikk av 17. juli 1799.
I løpet av sin tid som stormester gav han Żabbar, Żejtun og Siġġiewi på Malta byrettigheter. Det var en vanskelig tid for ordenen. Ferdinand von Hompesch zu Bolheim måtte overgi Malta, som ordenen hadde styrt siden 1530, til general Napoléon Bonaparte da denne gikk i land med en stor styrke i juli 1798 mens han var på vei til Egypt. Ordenens lover forbød krigføring mot kristne, og mange riddere ville ikke kjempe mot franskmennene. Ferdinand von Hompesch zu Bolheim forlot Malta sammen med mange riddere uten kamp. Ordenen hadde senere midlertidig hovedkvarter i St. Petersburg, Trieste og Laibach.
Etter at han gikk av som stormester i 1799 reiste Hompesch til Østerrike og Italia. I 1804 kom han til Montpellier i Frankrike, hvor han døde fattig, 60 år gammel.


== Referanser ==


== Litteratur ==
(de) Tade Matthias Spranger: «Ferdinand von Hompesch zu Bolheim» i Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon (BBKL). Bind 20, Nordhausen 2002, ISBN 3-88309-091-3, sp. 773–778.
Michael Galea, Ferdinand von Hompesch, ein deutscher Großmeister in Malta, Valetta 1992.
Barney Kessel

Barney Kessel (født 17. oktober 1923 i Muskogee, Oklahoma, død 5. juni 2004 i San Diego) var en amerikansk jazzmusiker (gitar), kjent som en av pionerene innen elektrisk gitar, og fra drøyt seksti innspillinger.
Den Charlie Christian-inspirerte Kessel spilte med Jay McShann og andre i hjembyen, før han flyttet til Los Angeles (1942) og ble
kjent i jazzfilmen Jammin' the blues (1944).  Han ble med i orkestre ledet av Artie Shaw, Charlie Barnet og Benny Goodman, samt
i Jazz at the Philharmonic med  Norman Granz (1944–).  Videre var han  en mye brukt studiomusiker (1948–) og la gitarmusikk til
filmer med Elvis Presley og The Beach Boys.  Utover 70-tallet var han basert i London og utga pedagogisk materiell for gitar og jazz.
Kessel var også en av de første gitarister som konverterte fra swing til bebop. Han medvirket på innspillinger med Charlie Parker i 1947, der man hører at han enda spiller i en avansert swing stil. Kessel spilte i Oscar Petersons trio med Ray Brown på tidlig 1950-tall.    Han ble flere ganger kåret til beste jazzgitarist, blant annet av Down Beat, og medvirket utover 50-tallet i tiltagende grad på TV og film.
Kessel besøkte Penguin Club i Oslo som medlem av ensemblet Jazz at the Philharmonic i 1953.  Senere var han i Bergen i 1969, blant annet som medlem i Newport All Stars og i Osloklubben Down Town Key Club i 1973 med sin All American Trio der Alonzo Garibaldi trommer og John Duke bass spilte.  
Med Charlie Byrd og Herb Ellis utgjorde han på 1970-tallet «Great Guitars»,  som spilte på Musikkflekken i Sandvika i 1988.
Med Laila Dalseth og Totti Bergh Quintet, samt som medspiller til varierte besetninger ellers, var han en frontfigur ved Oslo Jazzfestival (1988).
Et hjerneslag i 1992 avkortet karrieren.


== Referanser ==
Slettebø leir

Slettebø leir ble bygget opp av tyskerne under den andre verdenskrig i Egersund i Eigersund kommune. Området der leiren lå heter Slettebø, derav navnet Slettebø leir. Etter krigen har området blitt benyttet til institusjonen Bakkebø.
En dramatisk hendelse under krigen var Operasjon Freshman: To trekk- og to glidefly tok av fra en base i Skottland. De skulle ødelegge tungtvannsanlegget på Vemork. Det ene glideflyet styrtet i Ryfylkeheiene. Den andre enheten med glidefly og trekkfly styrtet på Helleland. Mannskapet på sju i trekkflyet ble drept umiddelbart. 14 av soldatene i glideflyet overlevde og ble tatt til fange. De ble ført til leiren på Slettebø og skutt.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Operasjon Freshman», Hå kulturhistorie
Planbeskrivelse ror Reguleringsplan 11-11 Bakkebø-området, med flyfoto og kart for området
Laling

Laling, også kalt hjaling, hauking, huving, kauking og, gukko, er en form for signalsang, et rop for å gi seg til kjenne over lang avstand, særlig brukt på fjellet. Vanligvis blir det regnet til setertradisjonen.Ropet kunne være individuelt utformet slik at det ikke bare var et rop om kontakt, men også kunne fortelle hvem man var. Ropet kan ha en form for tekst, men er like gjerne uten ord. Karakteristisk er stort melodiomfang og veksling mellom bryst- og falsettstemme. Laling er i slekt med jodling i Sveits og Østerrike. Ouverturen Hjalarljod av Eivind Groven har bakgrunn i fenomenet hjaling.
Laling er en blanding av roping og sang, men skal ikke forveksles med med lokk. Lokk handler om kommuniksajon mellom mennesker og dyr, mens laling dreier seg om kommunikasjon mellom mennesker.  Huving ble brukt i skogen og i fjellet for å komme i kontakt med andre folk, for eksempel andre gjetere eller folk på nabosetra, og for å gi beskjeder over lengre avstander. Enkelte huvere hadde også sin egen «kjenningsmelodi», jamfør pausesignalet og kjenningssignalet.


== Referanser ==
Roland Emmerich

Roland Emmerich (født 10. november 1955 i Stuttgart i Baden-Württemberg i Vest-Tyskland) er en tysk filmregissør. Han har selv skrevet manuset og historien i mange av filmene han regissert.


== Produksjon ==
Stonewall (2015)
Anonymous (2011)
2012 (2009)
10,000 BC (2008)
The Day After Tomorrow (2004)
Godzilla (1998)
Independence Day (1996)
Stargate (1994)
Universal Soldier (1992)
Moon 44 (1990)
Joey (1985)
Das Arche Noah Prinzip (1984)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Roland Emmerich på Internet Movie Database 
(sv) Roland Emmerich i Svensk Filmdatabas 
(da) Roland Emmerich på Filmdatabasen 
(da) Roland Emmerich på Scope 
(fr) Roland Emmerich på Allociné 
(en) Roland Emmerich på AllMovie 
(en) Roland Emmerich hos Turner Classic Movies 
(en) Roland Emmerich hos Rotten Tomatoes 
(en) Roland Emmerich hos The Movie Database
Henåa

Henåa eller Henoa er primærelva i Henåavassdraget og renner gjennom deler av Holleia. Elva drenerer til Tyrifjorden ved Henåvika (Henovika), som ligger i Søndre Tyrifjorden naturreservat, på grensen mellom Ringerike og Modum kommuner i Viken.
Elveløpet danner grense mellom de to kommunene i mesteparten av sitt løp. Fra kilde til utløp er elva 28,7 km lang, og vassdraget har et nedbørfelt på 113,96 km². Middelvannføringen ved munningen er 0,96 m³/s.Henåa dannes der Granavollelva/Løkelva og Sørlielva renner sammen, cirka 3 km nord for Gravermoen. Elva, som renner i sør‑sørøstlig retning, krysser under riksvei 35 ved Fjellsag i Kølabonn, like sør for Nakkerud. Den renner videre ut i Henovika, vest i Tyrifjorden. De største sideelvene er Tverrelva, Løkelva og Sørlielva. Elveløpet har flere høler eller små tjern, og bunnforholdene er dominert av stein, blokker og noe fast fjell.
Elvene og bekkene som senere danner Henåa har sine kilder i området rundt Grønknuten naturreservat i Høg-Holleia. Den nedre delen av elva brukes som gyte- og oppvekstområde av innsjøørret som vandrer opp fra Tyrifjorden. Elva har også en god stamme av stasjonær elveørret og abbor. Dessuten finnes det en bestand av edelkreps der.


== Referanser ==
Buddenbrooks

Buddenbrooks, med undertittelen En families forfall, er den første store romanen og et av hovedverkene til den tyske forfatteren Thomas Mann. Den var utslagsgivende for at han fikk Nobelprisen i litteratur i 1929. 
Romanen ble utgitt i 1901, da Mann var 26 år gammel. Den følger en rik kjøpmannsfamilie i Lübeck gjennom fire generasjoner og handler om denne familiens gradvise forfall. Buddenbrooks regnes som en av de viktigste samfunnsromaner på tysk og betraktes som et portrett av det tyske høyborgerskapet fra 1800-tallet frem til begynnelsen av 1900-tallet. I boken griper Mann sterkt tilbake til personer og hendelser fra hans egen familiehistorie og familietradisjon.


== Referanser ==
Rudskollen

Rudskollen er en kolle som ligger på Holleia i Ringerike kommune i Buskerud, innenfor det området som kalles Høg-Holleia (synonymt med Grønknuten naturreservat). Det har en høyde på 712 meter over havet og er det høyeste punktet på Holleia.


== Referanser ==
Bårnås

Bårnås (Baarnaas i gamle kilder) er ei lita grend og et tidligere stoppested langs Bergensbanen i Soknedalen i Ringerike kommune, cirka 5 km sør for Sokna. Området har fått navn etter gården med samme navn, som ligger under Bårnåsåsen (240 moh) langs riksvei 7 og bredden av elva Sogna. Bårnåsåsen består som en steil sørvendt klippevegg og ligger omtrent halvveis mellom Veme og Sokna.


== Grenda ==
Bårnås tilhører Lunder sogn i Den norske kirke og sogner til Sokna skole. Stedet er mest kjent for sin nærhet til Holleia og den farlige avkjøringen fra riksvei 7 til Bårnås bru, ei bru som fører over til sørsiden av Sogna og grenden Tranby langs fylkesvei 177 til Bjerke ved Sokna. Avkjøringen ligger i en skarp kurve, med Bergensbanen og den stupbratte Bårnåsåsen like på oversiden. Fra Bårnås er det mulig å ta seg med bil nesten inn til Klomshue på Holleia.
I tidligere tider fantes det kolonialbutikk her, men denne er for lengst nedlagt. En elektrisk butikk som fantes på stedet ble flyttet til Hønefoss, der den fortsatt drives.
Området rundt Bårnås bru har i alle år vært svært utsatt for flom.


== Gården ==
Bårnås nevnes ikke i gamle diplomer og jordebøker før i 1723, men den er nok betydelig eldre enn dette. Den ligger under et framskytende berg i en åskam, slik at navnet nok har med dette å gjøre. Navnet er således trolig sammensatt fra de norrøne uttrykkene bergn og áss, altså berget i åsen i betydningen gården under berget i åsen. Gården er i dag delt i søndre og nordre Bårnås. Søndre Bårnås grenser til Nordre Gardhammar i Ytre Soknedalen. Bårnås har gårdsnummer 138 i Ringerike.


== Se også ==
Tranby


== Referanser ==
James Pickens jr.

James Pickens jr. (født 26. oktober 1954 i Cleveland i Ohio) er en amerikansk skuespiller. Han er blant annet kjent for sin rolle som dr. Richard Webber i TV-serien Grey's Anatomy.
I tillegg til dette har Pickens også spilt i en rekke filmer og TV-serier. Blant TV-seriene er Lyon's Den, der han spilte mot Kyle Chandler som medvirket i to episoder i sesong 2 av Grey's Anatomy.
Pickens kalles Jim i dagliglivet, og har vært skuespiller i over 25 år. Han er gift med Gina, de har vært gift i mange år, trolig siden midten av 1980-tallet. De har en sønn og en datter sammen. På sin fritid liker Pickens å drive med hester og det som på engelsk kalles «roping».


== Eksterne lenker ==
(en) James Pickens jr. på Internet Movie Database 
(da) James Pickens jr. på Scope 
(fr) James Pickens jr. på Allociné 
(en) James Pickens jr. på AllMovie 
(en) James Pickens jr. hos The Movie Database
Klomshue

Klomshue er kolle på Holleia i Ringerike kommune i Buskerud. Den har en høyde på 608 meter over havet. Kollen ligger øst i det området som defineres som Høg-Holleia. Den enkleste måte å komme til Klomshue på er med bil fra Bårnås i Soknedalen. Man kan også ta seg dit fra Tyristrand via Grytingen, men dette er en bomvei.


== Referanser ==
Grytingen

Grytingen er et vann på Holleia i Ringerike kommune i Viken. Den ligger i Skjærdalsvassdraget, nord for Væleren og sør for Klomshue. Man kan ta seg dit via bomvei fra Tyristrand. Vannet blir regnet som en del av drikkevannskilden Væleren da vann fra Grytingen renner videre til Lysingen, deretter via Svartvannselva fra Svartvann og ut i Væleren.
Grytingen er privateid og fiske er derfor ikke tillatt selv om en har kjøpt fiskekort for området.


== Referanser ==
Eriekanalen

Eriekanalen (del av New York State Canal System) er en kanal i delstaten New York i Amerikas forente stater, som løper fra Hudsonelven til Eriesjøen, og forbinder De store sjøer med Atlanterhavet.  
Kanalen er 584 km lang, og ble bygget i tidsrommet 1817–1825. Kanalen er en viktig ferdselsåre, og var en viktig bidragende faktor for den kommersielle og industrielle utvikling av delstaten New York.
De amerikanske kanaler ble for noen tiår frem til utviklingen av jernbanenettet helt vesentlige for landets utvikling. Helt siden den tid da de britiske koloniene ved østkysten ekspanderte innover i landet, ble transportproblemene en kilde til stor bekymring. Dette var ikke unikt for Amerika, for mange steder var muskelkraft hovedmåten å få transportert gods på. Utnyttelse av navigerbare elver var mange steder den åpenbare løsning, men i Nord-Amerika var veien vestover vanskeliggjort av fjellkjeden Appalachene som steg opp mange steder bare 640 km inn i landet, og lå som en 2400 km lang bom mot Vesten. Det var bar fem steder der man kunne frakte varer med muldyr og andre trekkdyr og vogner. Man kunne der seile opp elver så langt det gikk, omlaste til vogner eller trekkdyr, passere fjellene, og så omlaste til båter på elver i innlandet. 
Planer om å utvikle kanalforbindelser mellom elvene forelå tisdli. Det første forslaget til en slik kanal rundt Appalachenes nordlige utløperer kom i 1699, men først i 1798 ble selskapet Niagara Canal Company etablert og forberedelsene igangsatt. Den første seksjonen stod klar i 1819, og hele kanalen ble åpnet den 26. oktober 1825.
Paul Andreas Kaald

Paul Andreas Kaald (født 12. juni 1784, død 24. juni 1867) var en norsk kaperkaptein fra Trondheim. Han var en av de største norske kaperkapteinene fra kapertiden. Hans første tokt var i 1808. Det andre toktet i 1808 ble avbrutt da skipet ble tatt utenfor Skottland. Han kom tilbake til Trondheim i 1810. Tre år senere, i 1813, dro han nok en gang ut på tokt. Briggen «Anna Bruun» seilte ut med 14 kanoner og et mannskap på 60. Dette var en av de største kaperskipene som seilte ut fra en norsk havn. Toktet var svært vellykket og gjorde Kaptein Kaald til en rik mann.


== Familien ==
Han ble døpt 4. juli i Vår Frues kirke. Hans far var stavangermannen Albert Hansen Kold og hans mor var Jonetha Paulsdatter Kroppe. Faren hadde tre barn fra forrige ekteskap og fikk tre barn også med sin nye kone. Faren døde da Paul Andreas var fem år og moren giftet seg deretter med overtollbetjent Peder Olaus Høysager. De fikk fem barn. Paul Andreas hadde altså tre helsøsken og ni halvsøsken. Aldersforskjellen i søskenflokken var over 50 år.


== Karriere ==
Han dro til sjøs da han var 14 år og tok styrmannseksamen i 1803. Han mønstret på «Sara Marie» som forliste ved Nederland og var med «Magdalena & Benedicte» på flere turer i Middelhavet. Etter dette begynte han med kapertrafikk 24 år gammel, siden Napoleonskrigene gjorde han arbeidsledig.
Det første toktet var med sluppen «Den Kjække» i 1808. Kaptein på toktet var Sigismund Richelieu. Toktet var vellykket og Kaald førte et av skipene tilbake til Norge. «Den Kjække» ble imidlertid tatt av engelskmenn. Med hjelp fra rederen Johan Christian Vogelsang fikk han rustet «Eliza» til et nytt tokt. Kaald kalte det nyrustede kaperskipet «Den Flinke». Skipet ble tatt ved Skottland og Kaald havnet i fengsel i Edinburgh. Der ble han i to år.
Han vendte tilbake til Trondheim i 1810 og la ut på et tredje tokt i 1813. Briggen «Anna Bruun» seilte ut med 14 kanoner og et mannskap på 60. Toktet var svært vellykket og gjorde Kaptein Kaald til en rik mann.


== Etter krigen ==
Den 18. juli 1812 giftet han seg med hitterværingen Willadine Kjerstine Stub. Syv av deres ni barn vokste opp. Da krigen var over i 1814, stoppet kaperiet. Kaald kjøpte skonnerten «Isabella» og la ut på reise i Nordsjøen. Han var reder for skipet fra 1828. Skipet forsvant i 1834. I 1835 flyttet han til Hitra og slo seg ned på gården Grindvik. Der levde han av handel og gårdsdrift til han døde i 1867, 73 år gammel. Han ligger begravd på Fillan kirkegård, der hans kone også ligger.


== Annet ==
Han tok bergensk skipperborgerskap i 1808. Han byttet dette i et trondhjemsk i 1817, før han i 1835 byttet dette i et handelsborgerskap.
Han etterlot seg skipsjournaler fra kapertoktene og en dagbok fra fengselstiden i Skottland.
Paul Andreas Kaald har fått en vei oppkalt etter seg på Ladehammeren i Trondheim. Gaten går i en sløyfe ut fra Ladehammerveien. Veien har fått navnet Kaptein Kaalds vei.
Hans etterkommere lever i Norge og Skottland den dag i dag.
Som kaperkaptein kan man kalle han en ‘statsautorisert sjørøver’.


== Kilder ==
Familien Kaalds slektstre


== Eksterne lenker ==
Adressa om Kaptein Kaald
Stortingsvalget 1921

Stortingsvalget 1921 ble avholdt i Norge mandag 24. oktober 1921 som direkte valg til det 71., 72., og 73. ordentlige Storting.


== Valgordning ==
Dette var det første stortingsvalget i Norge som ble avholdt ved forholdstallsvalg. I tidligere valg hadde det vært flertallsvalg i enmannskretser. D'Hondts metode ble benyttet. Dette ga bedre mulighet for mindre partier til å oppnå representasjon på Stortinget, og det ble ikke lenger mulig å stille som kandidat uten partitilknytning. Det var 29 valgkretser – 18 landkretser og 11 valgsogn for kjøpstedene. Mandal var for første gang kjøpstad, og flere av de andre kjøpstedene hadde fått utvidet areal. Tallet på stortingsrepresentanter økte med 24 til 150, hvorav 100 fra landdistriktene og 50 fra kjøpstedene. Stemmerettsalderen var senket til 23 år, mot tidligere 25 år.
I Vestfold fylke ble det holdt omvalg 13. mars 1922. Omvalget endret ikke mandatfordelingen.


== Politikk ==
Otto Albert Blehrs andre regjering (Venstre) var utnevnt noen måneder før valget, og ble sittende.


== Resultat ==


=== Valgkretsene ===


==== Mandatfordeling og endringer fra 1918 ====


== Se også ==
Liste over stortingsrepresentanter 1922–1924


== Referanser ==


== Kilder ==
Hvem Hva Hvor 1940 (Oslo, 1939)
Statistisk sentralbyrå
Norges offisielle statistikk