jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Base

For en annen betydning av base, se Landingsrunde.En base er et kjemisk stoff som er i stand til å motta ett eller flere H+-ioner. Definisjonen ble fremsatt av danske J. Brønsted i 1924. Typisk vil dette være ioner med negativ ladning, da hydrogenionet er positivt ladet. Definisjonen «stoff» begrenses ikke bare til stoffer på makronivå (synlig fast stoff, væske, gass), men inkluderer også molekyler og ioner på mikronivå.


== Egenskaper til baser løst i vann, alkaliske løsninger ==
pH større enn 7.
Nøytraliserer en syre.
Smaker bittert.
Endrer farge på indikatorer (som lakmus, BTB, fenolftalein...) og noen plantefarger (blåklokke, rødkålsaft...). En base vil gi en annen farge enn en syre.
En baseløsning leder strøm
Føles glatte, da basiske stoffer sammen med proteiner i huden danner stoffer med egenskaper til såpe
Kan virke etsende, vær varsom med særlig øynene


== Sterke og svake baser ==
Baser klassifiseres, i likhet med syrer, som sterke og svake. Skillet mellom disse har intet med basens konsentrasjon å gjøre, men derimot med basens evne til å ta opp hydrogenioner.
En base klassifiseres som sterk dersom tilnærmet alle basepartiklene tar opp H+-ioner fra vannmolekyler. Vi sier at protolysegraden er tilnærmet 100%. Typiske sterke baser er baser basert på OH–-ioner, for eksempel NaOH (natriumhydroksid) (også kjent som kaustisk soda eller natronlut) eller Ca(OH)2 (kalsiumhydroksid). Alle sterke baser har en korresponderende svak syre (se Syre-base-par). 
En base klassifiseres som svak når protolysegraden er mindre enn 5%. Her innstilles en kjemisk likevekt.


== Syre-base-par ==
En syre og en base utgjør et syre-base-par dersom forskjellen mellom dem er nøyaktig én H+. Et eksempel er NH4+ og NH3. Vi sier at NH4+ er den korresponderende syren til basen NH3.
En sterkere syre gir en svakere korresponderende base. Og omvendt gir en svakere syre en sterkere korresponderende base.


== Alkaliske løsninger ==
Du oppnår en alkalisk løsning ved å løse en base i vann. Da blir konsentrasjonen av OH–-ioner mye større enn konsentrasjonen av H3O+. Baser løst i vann vil derfor alltid gi en pH-verdi høyere enn 7 ([H3O+] << 10-7). Reaksjonen med vann gir hydroksidioner.
Jo høyere pH-verdien er, jo høyere er hydroksidkonsentrasjonen, og jo lavere er oksoniumkonsentrasjonen.


== Basekonstanten Kb ==
Kb, er et forholdstall som angir forholdet [syre]*[hydroksidion]/[base] 
Eksempel 
NH3 + H2O = NH4+ + OH-   
Kb = [NH4+]*[OH-]/[NH3]
Eddiksyre: CH3COOH + H2O ↔ CH3COO- + H3O+
der Ka=([CH3COO-] [H3O+])/[CH3COOH]
Ammoniakk: NH3 + H2O ↔ NH4+ + OH-
der Kb=([NH4+] [OH-])/[NH3]
Ved hjelp av konstanten og en angitt konsentrasjon kan man beregne konsentrasjonene av de ion/molekyler som er involvert i uttrykket.
Basekonstantene gjør det mulig å stille opp de svake basene etter basestyrke. Det er imidlertid ikke vanlig å angi basekonstant for sterke baser, fordi her vil protolysegraden være tilnærmet 100%, og matematisk blir basekonstanten tilnærmet uendelig stor, ettersom basekonstrasjonen går mot 0.


== Se også ==
Syre
Salt (kjemisk forbindelse)
Elektrolyse
Konsmo

Konsmo (uttales Kånsmo) (med tettstedsnavn Helle) er ei innlandsbygd og et tettsted i Audnedal i Lyngdal kommune i Agder (tidligere Vest-Agder). Helle har tidligere vært regnet som et tettsted. Konsmo var tidligere egen kommune, og er en del av Audnedal kommune fra 1964.
Konsmo kirke er korsbygd (1802) med 400 plasser. Den ble restaurert i 1952. I den kirkelige organisering er Konsmo et sogn i Nord-Audnedal prestegjeld, tilhørende Mandal prosti i Agder og Telemark bispedømme.
I Konsmo er stier fra barnevandringene i årene 1830 til 1910 holdt i hevd, og det er også reist en skulptur for å minne om hardere tider med barnearbeid i Norge.


== Historie ==
1837: Konsmo er en del av Audnedal formannskapsdistrikt sammen med Vigmostad, Spangreid og Valle.
1844: Konsmo og Vigmostad skilles ut og blir Nord-Audnedal kommue.
1911: Konsmo blir egen kommune.
1964: Konsmo blir del av Audnedal kommune sammen med Grindheim og litt av Bjelland.De eldre kommunale arkivkildene for kommunen finnes i dag hos Interkommunalt arkiv i Vest-Agder IKS (IKAVA). Dette inkluderer protokoller fra for eksempel kommunestyre, formannskap, fattigstyre, skolestyre og arkiver med blant annet personopplysninger i form av klientarkiver, skatteprotokoller og skoleprotokoller.


== Eksterne lenker ==
(no) Konsmo kommune på Arkivportalen
Barnevandringer

Barnevandringer er en type arbeidsvandringer; det betyr vanligvis regelmessige vandringer for å søke arbeid på store gårder, tilpasset sesonger i arbeidslivet. De vandrende for å søke arbeid er i dette tilfelle barn, og det dreier seg om  barnearbeid. I Norge er barnevandringer et historisk fenomen, som kan spores i flere distrikter tilbake til 1700-tallet. Spesielt godt kjent er barnevandringene på Agder gjennom 1800-tallet, ikke minst på grunn av den norske filmen Yohan – Barnevandrer fra 2010.
Barnevandringer med tilhørende barnemarkeder er også dokumentert i andre europeiske land.


== Barnevandringer på Konsmo i Vest-Agder ==
Midt på 1800-tallet var bjørn og ulv vanlige, og det var nødvendig å gjete buskapen. I begynnelsen av april, hvert år fra ca. 1830 til 1910, kom barn i alderen 7 til 15 år fra små gårder i Konsmo, Hægebostad, Kvås og Kvinesdal sammen i flokker ved Konsmo kirke for å gå til storgårdene lenger øst for å arbeide som gjetere. Målet var de rike jordbruksbygdene øst for Kristiansand: Tveit, Birkenes, Landvik, eller enda lenger østover. Ofte måtte barna gå 15–20 mil til fots. For året 1884 er det registrert at 22 barn bare fra Konsmo hadde forsømt skolen på grunn av gjeting på «Austlandet», dvs. østover.
Barna måtte også delta i annet arbeid på gården, fjøsstell, matlaging, slåttonn og snekring. Noen av barna kom til greie folk og ble godt behandlet, mens andre opplevde reine slavelivet. Først sent på høsten kunne de begi seg på hjemvei igjen.
Veiene barnevandrerne fulgte gikk på tvers av dalene. Landskapet var den gangen helt annerledes. Det fantes nesten ikke skog, og utmarka ble brukt til beitemark. Stykker av stiene barnevandrerne fulgte er fremdeles å finne, selv om mye i dag er nedbygd av veier og jernbane eller er oppdyrket og plantet til.


== Annet ==
I Konsmo finnes det også et eget barnevandringssenter med informasjon om barnevandringene, utstilling og fakta om hvordan barna hadde det på vandring.


== Filmatisering ==
Den norske filmen Yohan – Barnevandrer fra 2010 omhandler arbeidsvandringen av barn på Sørlandet mellom Vest- og Aust-Agder på 1800-tallet.I forbindelse med lanseringen av filmen ble det åpnet en barnevandringssti på 136 km gjennom 9 kommuner i Vest- og Aust-Agder.


== Litteratur ==
Gabriel Øidne. Barnevandringer I Vest-Agder heimbygdkunnskap. Flekkefjord 1955
Barnevandringer, Eide forlag, Bergen, 2001, ISBN 82-514-0623-4, utgitt med stønad fra Norsk kulturråd
Paul Sveinall: Ut, opp og fram. Barnvandring på Agder. 1720 - 1920 . Agder historielag. 2021.


== Eksterne lenker ==
http://www.barnevandring.no Arkivert 26. januar 2019 hos Wayback Machine.
https://web.archive.org/web/20170703074435/http://www.ikava.no/
Espen Haavardsholm

Espen Linge Haavardsholm (født 10. februar 1945 i Oslo) er en norsk forfatter. 
Han debuterte som 21 åring med novellesamlinen Tidevann (1966) og fikk sitt gjennombrudd med Zink (1971) og har senere utgitt romaner, dikt, essay, biografer m.m. Blant de mest sentrale romanverkene er trilogien om Nils Hå. Som biograf har han blant annet skrevet om Aksel Sandemose (1988), om motstandsmannen og morfaren Martin Linge (1993) og Johan Borgen (2000).Haavardsholm var en av de sentrale forfatterne rundt det litterære tidsskriftet Profil på slutten av 1960-tallet og begynnelsen av 1970-tallet. I 1977 fullførte han filologisk embetseksamen (cand. philol.) med norsk hovedfag ved Universitetet i Oslo.
Han ble tildelt Aschehougprisen i 2006.Hans to noveller Zink og Istykker var utgangspunkt for filmen Det andre skiftet fra 1978.


== Familie ==
Han er sønn av psykolog Borger Haavardsholm (1919–2007) og psykiater Kari Gunhild Abigael Vogt Linge (1918–2003), datter av motstandsmannen Martin Linge. På farssiden var han nevø av forfatter Haavard Haavardsholm (1924–1981), mens kunstneren Frøydis Haavardsholm var kusina til farfaren. Espen Haavardsholm var i sitt første ekteskap gift med forfatteren Liv Køltzow.  


== Politikk ==
Haavardsholm var et aktivt medlem av AKP(m-l).


== Bibliografi ==
1966 Tidevann (novellesamling)
1968 Munnene (roman)
1969 Kartskisser (essaysamling)
1970 Den avskyelige snømannen (novellesamling)
1971 Zink (lesestykker)
1973 Grip dagen (diktsamling)
1975 Historiens kraftlinjer (roman)
1978 Boka om Kalle og Reinert (roman)
1980 Drift (roman)
1981 Svarte fugler over kornåkeren (historier)
1983 Store fri (roman)
1986 Roger, Gult (roman)
1988 Mannen fra Jante (portrett av Aksel Sandemose)
1990 Huleskyggen (roman)
1993 Litteraturhistorie for den videregående skolen
1993 Martin Linge – min morfar (biografi)
1994 Ikke søkt av sol (roman)
1995 Taushetens pris (essaysamling)
1996 Det innerste rommet (roman)
1996 Essays i utvalg (essaysamling)
1998 Italienerinnen (roman)
2000 Øst for Eden (En biografi om Johan Borgen)
2001 Lilit (roman)
2002 Noveller om ungdom (novellesamling)
2004 Gutten på passbildet (roman)
2006 Tjue (roman)
2008 Bildet på baksiden (roman)
2010 Et rom i flammer (biografier og memoarer, Oktober)
2011 Besøk på Ekely (roman)
2012 Dødsøyeblikket (noveller, Oktober)
2014 Til Nuuk (roman, Oktober)
2015 Svarte natta (noveller, Oktober)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
NRK: Lydfiler med Espen Haavardsholm
Espen Haavardsholm i NRK Forfatter
Guri Kulås: For forfattar og 75 års jubilant Espen Haavardsholm ligg vona for framtida i praktiske løysingar, ikkje i idear. - Portrettintervju i Klassekampen 10. februar 2020
Digitaliserte bøker av Haavardsholm og om Haavardsholm hos Nasjonalbiblioteket
Liste over øyer i Norge

Liste over øyer i Norge omfatter større øyer i Kongeriket Norge. Norges øyer i saltvann utgjør 85 360 km² (Bouvetøya, Peter I Øy  og øyene på kysten av Dronning Maud Land inngår ikke i Kongeriket og inngår således ikke i dette arealet).


== Svalbard, Jan Mayen og Norges biland ==
Svalbard og Jan Mayen inngår i Kongeriket Norge, men ettersom disse øyene er adskilt fra fastlandet av store åpne havområder, er det naturlig å skille disse ut fra en oversikt over Norges største øyer.


== Største øyer ==
Nedenstående liste gir de største øyene i Norge med tilhørighet til fylke. Listen er ikke fullstendig for mindre øyer (særlig mindre enn 50 km²). Tall for areal er varierende og usikre. Areal angitt med to desimaler er målt på N50 kartdata ved hjelp av GIS (geografisk informasjonssystem).


== Øyer 100–200 km² ==


== Øyer 50–100 km² ==


== Øyer 20–50 km² ==


== Øyer 10–20 km² ==


== Øyer 1–10 km² ==


== Fotnoter ==
Jan Mayen er ikke formelt underlagt Nordland fylke, men administreres av Fylkesmannen i Nordland.
Fylkets største delte øy.
Fylkets største øy.
Kalles også Kjerkøy.
Kalles også Otrøya.
Norges største øy i ferskvann.
Norges største fluviale øy (øy i elv).
Høyden på Kvitøyjøkelen er målt på toppen av iskappen.
Øy i ferskvann (Innlandsøy).
Innlandsøy i ei elv (fluvial øy).


== Se også ==
Norges geografi


== Eksterne lenker ==
http://kartverket.no/Kunnskap/Fakta-om-Norge/Storste-oy/Tabell/
Infrastruktur

Infrastruktur er den underliggende strukturen som trengs for å få samfunnet til å fungere mer eller mindre effektivt. Dette innbefatter blant annet veier og gater, flyplasser, havner (og farleder med fyrtårn, sjømerker osv.), jernbaner, kraftforsyning, telekommunikasjonsmidler (inkl. bredbånd), vann- og avløpsnett (kloakkanlegg) og avfallshåndtering.
Infrastrukturen må overvåkes, styres og vedlikeholdes. Det siste blir mer og mer aktuelt etter som infrastrukturen blir eldre, og i land som Norge er mange bekymret for et voksende vedlikeholdsetterslep. I 2010 ble dette beregnet til over 800 milliarder kr for offentlige bygg og anlegg. For nasjonale infrastrukturer i Norge er myndighetsansvaret fordelt på de enkelte transportetatene som Statens vegvesen, Jernbaneverket, Kystverket og Avinor.
På en skala (1-7) for infrastrukturens kvalitet topper Sveits (6,7), Singapore og Tyskland (6,6) og Frankrike (6,5). Sist ligger Tsjad (1,5). Norge er nr. 20 (5,5).En byregion har vi dersom infrastrukturen er så bra at landlige steder (eller andre byer) rundt byen kan benytte seg av byens servicetilbud og jobbe der, jf. pendling.


== Bærekraftig infrastruktur ==
Bygging og vedlikehold av infrastrukturen krever store ressurser. Ofte har valget av infrastruktur avgjørende betydning for helse og miljø, og slike spørsmål er ofte svært omstridt. Eksempler fra Norge er privatbilisme kontra kollektivtransport og sykkel, fly/høyhastighetstog, gasskraftverk/vindturbiner/energieffektivisering, kraftmaster kontra jordkabler eller sjøkabler.
Hensikten med forskningen innen bærekraftig infrastruktur er å danne grunnlaget for å utvikle nye strategier og teknologier for konstruksjon av bygninger og tilhørende infrastruktur, tilpasset forventede klimaendringer og fremtidige behov for redusert utslipp og gjenbruk av ressurser.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Forskning – Forskning innen bærekraftig infrastruktur
Janteloven

Janteloven er en tekst skrevet av forfatteren Aksel Sandemose i 1933, og ble først presentert i verket En flyktning krysser sitt spor. Denne teksten gir et godt bilde av «menneskenes iboende ondskap og evne til å trykke hverandre ned», som Aksel Sandemose mente preget menneskene fra deres første samhandling.
Janteloven lyder slik:
Du skal ikke tro at du er noe.
Du skal ikke tro at du er like så meget som oss.
Du skal ikke tro du er klokere enn oss.
Du skal ikke innbille deg du er bedre enn oss.
Du skal ikke tro du vet mere enn oss.
Du skal ikke tro du er mere enn oss.
Du skal ikke tro at du duger til noe.
Du skal ikke le av oss.
Du skal ikke tro at noen bryr seg om deg.
Du skal ikke tro at du kan lære oss noe.Senere i boken kommer Sandemose opp med et 11. bud: Du tror kanskje ikke at jeg vet noe om deg? 
Sandemose sa dette om Jante: «Jante og Nykøbing er den samme by, så længe det gælder omridsene, naturen, de døde ting. Menneskene kan man lige så godt henføre til Ribe eller Arendal». I den kommenterte utgaven av romanen fra 1955 skriver Sandemose i forordet (s.13) om Jante: «Det viser seg kanskje best ved at mange har kjent igjen sitt eget hjemsted, -notorisk er det hendt med folk fra Arendal, Kristiansund, Tromsø og Viborg.»


== Andre jantelover ==
Mange land har formulert prinsipper som har samme effekt som janteloven. For eksempel i Australia og New Zealand har høy valmue-syndromet (engelsk: tall poppy syndrome), som går ut på at blomster som vokser høyere enn omkringliggende blomster blir kuttet ned. Japansk kultur har et ordtak for at "spiker som stikker opp må slås ned".


== Se også ==
Høy valmue-syndromet (tall poppy syndrome), beslektet uttrykk


== Referanser ==
Nettverk

Nettverk er et system av samhandlende komponenter. Slike systemer kan ha vidt forskjellige formål og karakteristika. Noen eksempler:


== Infrastruktur ==
Datanettverk (flere datamaskiner koblet sammen i nettverk).
Kraftdistribusjonsnett (elektrisitetsdistribusjon)
Rørnett (vannforsyning, kloakk, gassforsyning, gass- og oljetransport).
Telekommunikasjonsnett
Transportnett som sammenbindinger av endepunkter i vei, jernbanestrekninger, båtruter, flyruter


== Teknologi ==
Digitalt nettverk – en sammenkopling av digitale (binære) nettverk, for realisering av kombinatorisk eller sekvensiell logikk.
Elektrisk krets
Kunstig nevralt nettverk, struktur for å modellere biologiske nettverk av nerveceller.


== Annet ==
Biologisk nevralt nettverk, en gruppe nerveceller (nevroner) som utfører en spesifikk funksjon
Kringkastingsnettverk, medieorganisasjon som distribuerer innhold fra en sentralisert kilde
Næringsvev eller næringsnett, innen biologi et nettverk av næringskjeder
Sosialt nettverk og forretningsnettverk og entreprenørnettverk, retninger innen fagfeltene sosiologi og økonomi
Kriminelt nettverk
Nettverksbygging eller nettoppbygging, uformelle møter mellom mennesker, for eksempel i Gutteklubben Grei
Seksuelt nettverk


== Se også ==
Nevralt nettverk (peker)
Botho zu Eulenburg

Botho zu Eulenburg (født 31. juli 1831 i Wicken ved Bartenstein, daværende Østpreussen,  død 5. november 1912 i Berlin) var en prøyssisk greve og statsmann. 
Som innenriksminister under Bismarck igangsatte han en rekke anti-sosialistiske tiltak i 1878. Han var Preussens statsminister i et kort tidsrom på 1890-tallet, og var den siste statsministeren i Preussen som ikke også var tysk kansler inntil Paul Hirsch i 1918. Eulenburg ble gravlagt på gravlundene ved Halleporten.


== Referanser ==
Leo von Caprivi

Georg Leo von Caprivi de Caprara de Montecuccoli (født 24. februar 1831 i Charlottenburg i dagens Berlin, død 6. februar 1899 i Skyren i Brandenburg) var en tysk offiser og politiker. Han etterfulgte Otto von Bismarck som Tysklands andre kansler i 1890, en stilling han holdt til 1894. Han var både general i hæren og viseadmiral i marinen.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Caprivi var av slovensk opprinnelse. Familien, med det opprinnelige navnet Kopriva, stammet fra Koprivnik i Kočevski Rog, men hadde senere slått seg ned i Schlesien i Preussen. Han var eldste sønn av den prøyssiske Obertribunalrat og Kronsyndikus Leopold von Caprivi (1797–1865), medlem av Preußisches Herrenhaus, og hans hustru Emilie Köpke (1803–1871). Moren stammet fra et borgerlig hjem. Faren var teologiprofessor og leder for Berlinisches Gymnasium zum Grauen Kloster Gustav Köpke.


=== Karriere ===
Caprivi gikk i 1849 inn i hæren, og deltok i krigene mot Østerrike i 1866 og mot Frankrike i 1870. Etter hvert ble han general i infanteriet og stabssjef. Mellom 1883 og 1888 var han sjef for admiralitetet.
Caprivi ble i 1890 Bismarcks etterfølger som prøyssisk ministerpresident og tysk kansler. Leo von Caprivis regjering var preget av en ny kurs i både utenriks- og innenrikspolitikken. Han forsonte seg med sosialdemokratene, som hadde vært Bismarcks bitreste fiender. Videre førte han en pro-britisk utenrikspolitikk. Dette kom blant annet til uttrykk gjennom Zanzibartraktaten, hvor britene avstod Helgoland (nå i Schleswig-Holstein) og Caprivistripen (i dagens Namibia) til Tyskland i bytte mot at Tyskland gav opp krav på Zanzibar og deler av Betschuanaland. Med denne politikken skapte han seg fiender blant kolonialisme-forkjempere, og med sin frihandelspolitikk også blant konservative landbruksfolk.
I hans regjeringstid ble den såkalte «gjenforsikringsavtalen» ikke fornyet. Avtalen var resultatet av Bismarcks forsøk på å opprettholde en allianse med Russland etter at Trekeiserforbundet (Tyskland, Russland og Østerrike-Ungarn) brøt sammen, noe som hadde ødelagt balansen i Bismarcks alliansesystem.
I 1892 måtte han gå av som prøyssisk statsminister etter å ha tapt en avstemning i det prøyssiske parlamentet om en utdannelseslov. Dette førte til en lite gunstig deling av makten mellom kansleren og etterfølgeren som prøyssisk statsminister, Botho zu Eulenburg. De ble i 1894 begge etterfulgt av fyrst Chlodwig zu Hohenlohe-Schillingsfürst.
En politiske årsak til Caprivis avgang som kansler var uenighet mellom ham og keiseren, om lovforslagene som skulle undertrykke sosialdemokratene, de såkalte Umsturzvorlage.SPD var partiet som ble knyttet til omveltning (Umsturz). Caprivi ønsket ikke å fremme forslagene (Vorlage) for Riksdagen, da han ikke regnet med de ville gå igjennom.


== Se også ==
Caprivi-stripen i Namibia, oppkalt etter Leo von Caprivi
Leo von Caprivis regjering


== Referanser ==
Oskar Lafontaine

Oskar Lafontaine (født 16. september 1943 i Saarlautern-Roden i Tyskland) er en tysk politiker, opprinnelig for SPD, siden for WASG og die Linke. Han var fra 1998 til 1999 føderal finansminister i Gerhard Schröders første regjering.  Fra 1985 til 1998 var han ministerpresident i Saarland og fra 1995 til 1999 formann for SPD.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Oskar Lafontaine ble født i en katolsk håndverkerfamilie som sønn av en baker. Han har en tvillingbror ved navn Hans. Faren, Hans senior, falt 29 år gammel i april 1944 i kamp under annen verdenskrig; barna ble aldri kjent med ham. Barndommen tilbragte Lafontaine i Dillingen, dit hans mor Katharina Lafontaine, født Ferner (død 2006), var flyttet etter farens død og etterhvert fikk seg arbeid som sekretær.
Han bodde på katolsk internatskole, det biskoppelige konvikt i Prüm i Eifelfjellene, og gitt etter barneskolen der på det statlige Regino-gymnasium. Skole og internat gav en strengt konservativ og religiøs formasjon, og i 1962 tok han abitur. Som stipendiat for Cusanuswerk studerte fysikk i Bonn og Saarbrücken og avsluttet studiet i 1969 som diplomfysiker. Tema for hans diplomarbeid var dyrking av bariumtitanat-krystaller.


=== Politisk karrière ===
Lafontaine tilhørte SPDs venstrefløy, mens Schröder tilhører høyrefløyen som assosierer seg med Tony Blairs New Labour. Den 11. mars 1999 trakk Lafontaine seg fra regjeringen og som partiformann fordi han hevdet det var mangel på samarbeide i Schröders kabinett. I 2004 gikk han ut og angrep den tyske sosialdemokratiske regjeringen på grunn av dens innstramminger og reformer av velferdsstaten, og sa at han ville vurdere å støtte opprettelsen av et nytt parti til venstre for SPD. Han meldte seg endelig ut av SPD i mai 2005, og sluttet seg til det nye venstrepartiet WASG.
Han var medlem av Saarlands landdag mellom 1970 og 1975 og fra 1985 til 1998. I 1994 og fra 1998 til 1999 var han medlem av det tyske parlamentet. Ved de føderale valgene i 2005 ble han innvalgt i parlamentet på nytt for samarbeidslisten i Nordrhein-Westfalen mellom WASG og Die Linkspartei (Venstrepartiet).
Han var fra 2007 til 2010 leder i det nye tyske venstrepartiet Die Linke, sammen med Lothar Bisky.
Lafontaine var tredje gang gift med Christa Müller og har med henne sønnen Carl Maurice (født 1997). Han kunngjorde 12. november 2011 at han sto i forhold til Sahra Wagenknecht, og de to giftet seg i 2014.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Oskar Lafontaine – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Oskar Lafontaine – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Rune

Annen betydning: RunerRune er et mannsnavn med opprinnelse i det norrøne ordet rún som betyr «hemmelighet».


== Utbredelse ==
Rune er et vanlig navn både i Norge og Sverige. Det er også noe brukt i Danmark. Formen Rúni er vanlig på Færøyene.
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til mannsnavnet Rune og varianter av dette i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.
Navnet er kjent i Norge fra 1300-tallet. Navnet var blant de mest populære navnene på nyfødte gutter i Norge i perioden ca. 1950–1980.


== Kjente personer med navnet ==
Rune Slagstad (1945–), norsk redaktør, sosiolog, historiker og rettsteoretiker; tidligere nestleder i SV
Rune Gerhardsen (1946–2021), norsk politiker i Ap og skøytepresident
Rune Larsen (1948–), norsk musiker, programleder og produsent
Rune Belsvik (1956–), norsk forfatter
Rune Rudberg (1961–), norsk dansebandmusiker
Rune Bratseth (1961–), norsk tidligere landslagsspiller i fotball
Rune Djurhuus (1970–), norsk sjakkspiller
Rune Stordal (1979–), norsk skøyteløper


== Se også ==
Runer


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==

(en) Behind the Name: Rune
(en) Think Baby Names: Rune