jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Caithness

Caithness (av norr. Katanes) er et stattholderskap og et tradisjonelt grevskap med cirka 23 866 innbyggere (2001). Grevskapet tilhører siden 1996 regionen Highland, som sammen med de Ytre Hebridene utgjør det skotske høylandet, og den utgjør det skotske fastlandets absolutte nordspiss. Grevskapshovedstaden er byen Wick med cirka 9 000 innbyggere.
Den nordligste landsbyen på den britiske hovedøya, John o' Groats, ligger i Caithness.


== Toponymi ==
Elementet «Cait» i Caithness er enten piktisk eller muligens gælisk i sin opprinnelse, men opprinnelsen til sammensetningen av stedsnavnet Caithness er i sin helhet norrønt, og kan bli lest som «Neset ved Cait» eller «Caitneset», og ble stavet Katanes. Det gæliske navnet Gallaibh henviser til «de fremmede», det vil si de norrøne. Elementet «Cait» i Caithness er representert som Cat i Cataibh, det gælisk navnet for Sutherland («Sørlandet»), og som Cait i Na h-Innse Cait, det gammelirske navnet for Shetland. Kongedømmet Cait var i sin tid ett av de syv piktiske kongedømmene i Alba og er antatt å ha vært i området Caithness og Sutherland.


== Geografi ==

Caithness strekker som omtrent 50 km nord-sør og omtrent 50 km øst-vest og har et areal på omtrent 1844 km². Topografien er flat i kontrast til det meste av de øvrige Nord-Skottland som er fjellrikt. Fram til den siste halvdelen av 1900-tallet da store områder var plantet med nåletrær er dette nå preget av bort fullstendig fravær av skog.
Den underliggende geologien for det meste av Caithness er gammel rød sandstein til en beregnet dybde av over 4 000 meter. Dette består av de sementerte sedimentene til De orkadiske innsjøer som eksisterte i devontiden, omtrent for 370 millioner år siden. Forsteinede fisker og planter er funnet mellom sedimentlagene. Eldre metamorfisk fjell av granitt finnes i områdene Scaraben og Ord i de mer høyereliggende områdene i sørvest. Caithness' høyeste punkt, Morven, ligger i dette området. 
Caithness er i dag et åpent jordbruksland, med lyngmo og spredt bosetning. Området er frynset i nord og øst av en dramatisk kyst og hjem til store kolonier av sjøfugler. Vannene ved Pentland Firth og Nordsjøen har et mangfold av fiskearter.


=== Byer og landsbyer ===
Berriedale, Burnside
Castletown
Dunnet
Halkirk, Haster
John o' Groats
Latheron
Mey
Reay
Scrabster
Thurso
Watten, Wick


== Flagget ==

Siden 2016 har Caithness et eget flagg, et typisk nordisk korsflagg som reflekterer den norrøne arven. Flagget ligner de nordiske flaggene, men det er sort med et kors i gull og blått. På kantonen residerer det en galei med en sort ravn på.


== Forbindelse til Norge ==
Frem til 1266 ble Caithness styrt fra Orknøyene. Man finner spor fra norrøn tid blant annet i stedsnavnet Wick, som kommer av vik. I nyere tid var området en del av den katolske Nordpolmisjonens ansvarsområde, og en av sogneprestene i Wick var Bernard Bernard (i 1860), senere prefekt for Det apostoliske prefektur Norge.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Caithness – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Caithness – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Tsipouro

Tsipouro (Τσίπουρο) er en gresk alkoholholdig drikk. Den er spesielt populær i Thessalia, Epiros, Makedonia og på Kreta, men finnes også ellers i Hellas.
Tsipuoro er en sterk destillert sprit, normalt omkring 50 %, laget av τζωρτζινα (Georgina). Dette er ei blå drue utviklet spesielt for å fremstille tsipouro. Drueklasene med stilk blir knust og satt til fermentering (gjæring) og er ferdig etter ca 40 dager. Druemosten med skinn, stener og stilk blir deretter destillert minst 2 ganger i et pot still apparat. Noen vinprodusenter bruker rester av must fra vinpresser til produksjon av tsipouro, på samme måte som grappa i Italia. På Kreta er den gjerne noe sterkere, og kalles da tsikoudia.
Den tidligste produksjonen av tsipouro ble foretatt av munker på Athos i det 14. århundre. Den lages ofte lokalt og selges direkte fra tanker til barer eller til kunder som tar med egne flasker. Det er enklere å få løyve til å produsere tsipouro enn andre typer sprit i Hellas, ettersom det er lange tradisjoner for lokal produksjon. Det finnes også kvalitetsprodukter som selges i butikker og som eksporteres.
Tsipouro kan brukes som aperitif, som et alternativ til ouzo, mens den om vinteren noen steder drikkes oppvarmet med honning og kalles da ρακομελο (rakomelo). Som aperitif serveres den gjerne bar i enkle glass, med eller uten is fulgt av et glass vann, normalt som drikke til mezes. Mezes er forskjellige småretter av kjøtt, fisk, sjømatt, oliven eller grønnsaker. Enkelte steder inntas den også som en digestif, og den serveres da gjerne på huset sammen med regningen, dette er ikke en lokal skikk men kommet som en følge av turistene.
Fylkesvei 562

Fylkesvei 562 går mellom Frommereid i Askøy og Vestremarka i Bergen. Deler av strekningen har veinavnene Askøyveien og Ravnangervegen.
2019 ble den tidligere strekningen mellom Skråmestø og Frommereid del av fylkesvei 5266, fylkesvei 219 (Hordaland) ble arm av Fv562.


== Kommuner og knutepunkter ==


=== Vestland fylke ===

AskøyRavnangervegen 

BergenAskøyveien 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv562
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
Fylkesvei 563

Fylkesvei 563 går mellom Storeklubben og Åsebø i Askøy. Deler av strekningen har veinavnene Klampavikvegen, Florvågvegen og Askvegen.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Frem til 2019 hadde armen til Maltvika eget nummer fylkesvei 214 (Hordaland).


== Kommuner og knutepunkter ==


=== Vestland fylke ===

Askøy
Hanevikvegen 

HanevikAskvegen 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv563
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
Lagmannsholmen

Lagmannsholmen i Vestre havn i Kristiansand var flåtestasjon for den dansk/norske skjærgårdsflåten med havn for galeiflåten fra 1686 og frem til det ble bygd hovedstasjon for marinen i Fredriksvern i årene fra 1750 til 1758. 


== 1600-tallet ==
Marinen var fra 1628 felles for kongeriket Danmark/Norge og ble regnet som kongens private eiendom. I Norge fantes bare en liten skjærgårdsflåte på 14-15 fartøyer, såkalte skjærbåter. Den hadde sin første base ved Christiansø festning ved Flekkerøy, siden ved Fredriksholm festning, for så, etter at Kristiansand var grunnlagt i 1641 og var begynt å fungere som by, å bli flyttet inn til Lagmannsholmen i Vestre havn.
Planene for befestningsanleggene på Lagmannsholmen ble godkjent i 1686, 12 år etter at Christiansholm festning stod ferdig i Østre havn. Dette hadde sammenheng med at Christian V beslutning om å flytte både orlogsverftet og orlogsstasjonen fra Fredrikstad til Kristiansand. Opprinnelig hadde Lagmannsholmen bare ett batteri, men Christiansholm lå bare 750 meter unna. Lagmannsholmen fikk nå verft for bygging av galeier og skjærbåter. Etter hvert omfattet anleggene også Odderøya og Odderøya fort (Odderøya befestninger) som etter hvert fikk større betydning for forsvaret enn Lagmannsholmen. 
På slutten av 1600-tallet ble det også anlagt et galeiverft i Sandvika som lå landfast 500 meter nordvest for Lagmannsholmen.


== 1700-tallet ==
Skjærgårdsflåten bestod i 1707 av 14 fartøyer. Verftet på Lagmannsholmen hadde en bemanning på 52 mann. I 1750 startet byggingen av hovedstasjon for marinen i Fredriksvern.


== 1800-tallet ==
I tillegg til marineverft på Lagmannsholmen og i Sandvika, blir et nytt «Kongens verft» anlagt på Tangen. I en hektisk førkrigstid var opptil 600 mann i arbeid her, og de første to kanonjollene gikk av stabelen 5. november 1807. I løpet av vinteren ble det bygd totalt 12 kanonjoller og 11 kanonsjalupper på marinens egne og forskjellige private verft i Kristiansand.  
Etter utbruddet av krigen mellom England og Danmark-Norge i 1807 og det etterfølgende flåteranet bestod «Den Norske Kystdefensjon» av linjeskipet «Prinds Christian Fredrik» (som senere gikk tapt), orlogsbriggen «Lougen» samt et fåtall rokanonsjalupper, rokanonjoller og noen mindre, armerte båter. Denne flåten var i hovedsak stasjonert langs Skagerrakkysten for å sikre transportene mellom Danmark og Norge. Utover i krigsårene ble kystdefensjonen forsterket med i alt åtte orlogsbrigger og et stort antall rokanonfartøyer og andre armerte småbåter. På et par år ble over 40 kanonsjalupper og 50 kanonjoller bygd og fordelt langs kysten i grupper.
Festningen på Lagmannsholmen hadde i 1810 åtte 18 punds kanoner og fire 8 punds kanoner. Gravskjær og Lagmannsholmen hadde broforbindelse. Skjæret var bestykket med 4 kanoner.


== Status ==
I dag er Lagmannsholmen en del av Kristiansands containerhavn og er landfast ved Fiskebrygga. Det meste av holmen er sprengt bort og det er anlagt store havnelagre i betong samt kornsilo. Det gamle «Krutthuset» er det eneste som kan minne om at holmen har en lang historie – for den som klarer å få øye på det.
John o’ Groats

John o' Groats (skotsk-gælisk Taigh Iain Ghròt) er en landsby i Highland, Skottland. Stedet regnes som den nordligste landsbyen på den britiske hovedøya. Det nordligste punktet ligger utenfor landsbyen, ved Dunnet Head. 
Uttrykket «fra Land's End til John o' Groats» viser til distansen mellom landsbyen og Land's End i Cornwall som er det sørligste punktet; en klar parallell til det norske uttrykket «fra Lindesnes til Nordkapp».
Skrivemåten på navnet har variert en del, men John o' Groats er nå den offisielle formen. Navnet kommer fra Jan de Groot, en nederlender som fikk løyve til å drive en ferge mellom det skotske fastlandet og Orknøyene kort tid etter at disse ble overtatt fra Norge i 1496. 


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) John o' Groats – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Mutsuhito

Mutsuhito (jap. 睦仁)  født 3. november 1852 i Kyōto, død 30. juni 1912 i Tokyo) var Japans keiser fra 1867 til sin død. I dag omtales han oftest som keiser Meiji. Meiji betyr «opplyst styre».
I en alder av åtte år ble han Japans kronprins og syv år senere (1867) fulgte han sin far – keiser Kōmei, på den japanske tronen. Ett år etter at han besteg tronen, mistet den siste shōgun av Tokugawa-dynastiet makten.
En ny overklasse kom med støtte av keiser Meiji til å avløse adelen og samuraiene som hadde drevet en isolasjonistisk politikk i de forutgående 250 år. Japan var i denne tiden blitt akterutseilt både teknologisk og sosialt. Meijirestaurasjonen, som fulgte Mutsuhitos maktovertakelse, var preget av en sterk vestlig orientert utvikling og modernisering med klart nasjonalistiske trekk. Under Mutsuhitos styre ble Japan en betydelig industri- og sjømakt. Keiserens største politiske bidrag til moderniseringen var innføringen av en ny forfatning i 1889. Det gamle føydalsystemet ble avskaffet.
Han forlot Kyōto og flyttet til Edo (senere Tokyo). Riktignok hadde keiseren personlig begrenset politisk makt, men han var et guddommelig symbol på statens enhet. I Mutsuhitos regjeringstid foregikk også to alvorlige militære konflikter: Den første kinesisk-japanske krig og  (1894–1895) og den japansk-russiske krig (1904–1905).
Etter den avholdte keisers død bygde man med stor deltagelse av frivillige krefter en helligdom i Harajuku i Tokyo (Meiji-helligdommen). Denne er i dag en av de mest berømte Shintō-helligdommene. Tiden Mutsuhito regjerte kalles Meiji-tiden. 
Keiser Meiji hadde femten barn med sine seks konkubiner, men bare den tredje sønnen, Yoshihito, og fire døtre overlevde barndommen.Han ble etterfulgt av sønnen Yoshihito som ble kalt keiser Taishō.


== Referanser ==
Skjærbåt

Skjærbåt (også kalt kanonbåt) er en betegnelse for mindre orlogsfartøy, bestykket med én eller flere lette kanoner. Skroget hadde gjerne flat bunn. En skjærbåt var utstyrt med både seil og årer (2 master med spriseil, 24 årer), men det var når de ble rodd de hadde sine taktiske fordeler i kamp. I stille vær kunne de da manøvrere seg inn på fienden og angripe fra en gunstig posisjon. Skjærbåten var beregnet for bruk i lukkede farvann. Den var ikke sjøgående og i vind og sjø var de uegnet.
Skjærbåtene var viktige i den dansk/norske marinen fra 1600-tallet og utover.


== Se også ==
Kanonsjalupp
Kanonjolle
Roflotiljen
Kanonjolle

Kanonjolle var et dekket orlogsfartøy med seil og årer, og var en viktig fartøystype for den norske marinen fra 1600-tallet og fram til slutten på 1800-tallet. Spesielt etter ødeleggelsen av den felles dansk-norske marinen i 1807 ble det bygget en stor flåte med kanonjoller.


== Konstruksjon ==

Båtene var billige og enkle å bygge i stort antall på kort tid, i en tid da Norges økonomiske situasjon  ikke tillot store investeringer. I begynnelsen var båtene åpne, men etter hvert fikk man et dekk, med luker. Med lukene åpne fungerte dekket som tofter for mannskapet, som drev jollen fremover med årer. Jollene var fra 14-20 meter lange, og besetningen var på 23 mann. Jollene førte dessuten seil, to master rigget med luggerseil. Kanonjollene var den minste av datidens kanonbåter.
Fartøyene ble sjelden eller aldri brukt om vinteren. De ble sett på som ubeboelige vinterstid, og var ikke særlig sjødyktige. De lå derfor i opplag som vinterreserve dersom en krise skulle oppstå. Kanonene ble da ofte tatt ombord i de større skonnertene eller briggene, hvor kanonene ofte måtte skiftes.


== Bestykning ==

En kanonjolle var bestykket med en 24 punds kanon akterut, og eventuelt 2 haubitser. Den store kanonen kunne ikke siderettes, så sikting i horisontalplanet måtte gjøres ved å snu hele fartøyet. Under kamp ble fartøyet hovedsakelig manøvrert ved hjelp av årer. Under slaget ved Alvøen den 16. mai 1808 holdt fire kanonjoller og en sjalupp den britiske fregatten Tartar unna, og kampen endte til slutt med at den britiske fregatten måtte flykte.
Totalt fantes det i 1814 51 kanonjoller, hoveddelen av disse var lagt «søndenfjelds», dvs langs Skagerrakkysten. I Bergen fantes det 11, i Trondheim 6, og søndenfjelds 34 kanonjoller.
Ingen originale kanonjoller er bevart, men i 1991 ble det i Tvedestrand bygd en kopi etter originale tegninger. Den har navnet Øster Riisøer 3 og spiller i en rekke historiske arrangementer rollen som kanonjolle.


== Se også ==
Jolle
Roflotiljen
Liste over den Kongelige Norske Marines skip
Den Norske Marinen 1807–1890
Øster Riisøer 3


== Eksterne lenker ==
Rekonstruert kanonjolle
Kanonsjalupp

Kanonsjalupp var et dekket orlogsfartøy som var i bruk i Skandinavia fra 1600-tallet, og senere, i sterkt modifisert utgave, som 3. klasse kanonbåter (i Norge) på slutten av 1800-tallet. Sjaluppene var ca. 65’ (21 meter) lange og hadde to 24 eller 18 punds kanoner, en forut og en akter. Fartøyene var også utstyrt med 4 mindre haubitser langs rekken, en slags små kanoner. Besetningen var på 63 mann. Hovedkanonene kunne ikke siderettes, så sikting i horisontalplanet måtte gjøres ved å dreie hele sjaluppen. Dette ble gjort ved hjelp av årer – under kamp var mastene lagt ned, og man manøvrerte med årene.
Kanonsjalupper ble blant annet bygd ved Fredriksvern Verft hvor sjaluppskuret fra 1750-tallet er bevart.


== Bombesjalupp ==
Bombesjaluppene, også kalt mortérsjalupp, var nokså like kanonsjaluppene, men var vesentlig kortere, og armert med én stor morter i stedet for de to kanonene. De var omtrent 16 meter lange, og hadde et mannskap på 50 mann.


== Kanonbåt av 3. klasse ==

I årene 1840-45 ble det bygget ikke mindre enn 47 kanonsjalupper i Norge, og en hel del eldre ble reparert. De var temmelig like de man kjente fra Napoleonskrigene, og konstruksjonen hadde røtter langt tilbake i tid. Da man etter hvert skjønte at de hadde stadig mindre militær verdi ettersom utviklingen skred fram, ble 18 av disse bygget om til «kanonbåt av 3. klasse». Resten av kanonsjaluppene ble skrapet. Ombyggingen foregikk i tiden 1872-1883.
De ombygde sjaluppene fikk satt inn 2 dampmaskiner på til sammen 70 indikerte hestekrefter, som gav dem en fart på maksimalt 6-8 knop. De fikk, i stedet for to kanoner, én 17 cm riflet forladekanon, som økte deres militære verdi ganske drastisk. Hastigheten var ennå beskjeden, omtrent den samme som sjaluppene hadde gjort under seil. Manøvreringsevnen økte  betraktelig, samtidig som behovet for besetning falt til 19 mann. Båtene fikk en stor vekt forut av den svære kanonen, som for et skip normalt sett er et stort minus. Båtene viste seg likevel å ha gode sjøegenskaper, de var bygget i eik og tålte forbausende mye. De ble benyttet som øvelsesmateriell for yngre offiserer, som om bord på disse båtene fikk sin første kommando. Ombyggingen fra kanonsjalupp til kanonbåt kostet den gang ca. 40 000 kroner (inkludert dampmaskin).
Navnene på sjaluppene som ble ombygget til 3. klasse kanonbåter var: «Dverg», «Nøk», «Aasgaardstrand», «Kongsberg», «Kristiansand», «Skudesnes», «Karmøe», «Skien», «Tønsberg», «Horten», «Langesund», «Porsgrund», «Laurvig», «Arendal», «Lillesand», «Brevig» og «Trold».


== Referanser ==


== Se også ==
Roflotiljen
Sjalupp
Kanonjolle
Mortérsjalupp
Liste over den Kongelige Norske Marines skip


== Litteratur ==
Viceadmiral C. Sparre (red.) (opplysninger hentet fra Fartøier, av kommandørkapt. Chr. Blom, underdirektør ved marinens hovedverfts skibsbyggeri): Norges Sjøforsvar 1814-1914 Aschehoug 1914.
Fylkesvei 561

Fylkesvei 561 går mellom Hovden og Beinastaden i Øygarden. Veiens lengde er 36,2 km.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
2019 ble den tidligere fylkesvei 231 (Hordaland) del av veien.


== Kommuner og knutepunkter ==


=== Vestland fylke ===

ØygardenSturevegen 

Terminalvegen 

Alvøyvegen 

Sauøyvegen 

Straumøyvegen 

Oøyvegen 

Blomøyvegen 

Skjergardsvegen 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv561
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
Kanonskonnert

Kanonskonnert er i norsk sammenheng et orlogsfartøy med to kanoner, en akter og en i baugen. Hoveddelen av de norske skonnertene var konstruert av skipsbyggmester Herman Brunchorst fra Bergen rundt 1807, og dette designet holdt seg ut 1814, da krigen sluttet. Kanonskonnertene hadde dekk og var rigget som 2-mastet slettoppskonnerter. Båttypen hadde fast køyeplass til rundt 40 mann og var bestykket med en eller to 60 punds bombekanoner eller to 24 punds kanoner, og fra 2 til 6 mindre haubitser. Kanonskonnertene var godt egnet til patruljetjeneste og konvoitjeneste over lengre distanser, og det var da også dette de ble konstruert for: som hurtigseilende fartøyer, bestemt for å kunne opprettholde forbindelsen langs kysten, og da særlig over de mer åpne havstrekninger. En av kanonskonnertene hadde blant annet et årelangt tokt til Finnmark, som ledd i suverenitetshevdelse.


== Varianter ==
Det ble bygget flere forskjellige varianter av kanonskonnert, selv om det i det store og hele var samme grunnprinsipp som lå bak. En kan likevel dele dem grovt inn i en litt eldre og en litt nyere type:


=== Kanonskonnertene av 1808 ===
 Etter at den danske orlogsflåten, og med det Danmark-Norges sjøforsvar, opphørte å eksistere etter slaget på Københavns red i 1807, ble der bygget flere kanonskonnerter i Norge. Hoveddelen av disse ble bygget i Bergen (totalt åtte stykker), mens to ble bygget i Trondheim. Disse skonnertene var bestykket med «(...) to større kanoner, og hadde 45 mands besætning.» Kanonskonnert «No 1» (senere «Odin»), Bergen, deltok i slaget ved Alvøen.
I 1814 var der totalt 8 kanonskonnerter i den norske marinen.


=== Kanonskonnertene av 1839 ===
 1839 startet byggingen av en ny type kanonskonnerter, nemlig «Sleipner», sjøsatt 6. juni 1839, «Vale», sjøsatt 15. september 1843, og «Uller», sjøsatt 2. september 1845. Disse var adskillig større enn de forhenværende kanonskonnertene, førte fra 50-75 manns besetning og var armert med 1 eller 2 60 punds bombekanoner. Disse skonnertene var hurtigseilende skip, slanke og med høyere fribord enn skonnertene av 1811, og var kobberkledd, som førte til lavere friksjon i vannet og dermed høyere hastighet. Disse skonnertene ble solgt, lagt i opplag eller hugget opp i 1860-årene. Sleipner og Vale ble solgt i 1866, mens Uller ble bygget om til kullholk i 1863, og hugget opp i 1877.


=== Kanonkutter ===
En kanonkutter var vesentlig lik kanonskonnertene, men hadde kun én mast, en såkalt papegøyemast, med bestykning og besetningsantall lik kanonskonnertene. De var billigere å bygge, men var dårlige seilere.


== Referanser ==


== Se også ==
Skonnert
Den Norske Marinen 1807-1890
Fylkesvei 559

Fylkesvei 559 gikk mellom Fjell sentrum og Møvik i Fjell kommune. Veiens lengde var 4,2 km.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
2019 ble veien del av fylkesvei 5242.


== Kommuner og knutepunkter ==


=== Hordaland fylke ===

FjellKleivanevegen 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart
Frostating lagmannsrett

Frostating lagmannsrett er en av seks lagmannsretter i Norge. Dens jurisdiksjon omfatter fylkene Møre og Romsdal og Trøndelag, jf oversikten nederst på siden over tingretter som hører til Frostating lagdømme. Domstolen har hovedsete i Trondheim og faste rettssteder i Molde, Kristiansund og Ålesund.  Navnet har domstolen fått fra det gamle Frostatinget som ble holdt på halvøya Frosta i Trondheimsfjorden og som omfattet omtrent samme distrikt som dagens domstol.
Domstolen holder til Trondheim tinghus. Den ledes av en førstelagmann (for tiden Sven-Jørgen Lindsetmo) og har i tillegg to lagmenn og 16 fast utnevnte lagdommere. Den har videre én administrasjonssjef og ti funksjonærer.
Lagmannsretten behandler alle anker over avgjørelser i de tingretter som hører til lagdømmet – både i straffsaker og sivile saker, se nærmere om saksbehandlingen i artikkelen lagmannsrett. Til Frostating lagmannsrett hører Møre og Romsdal tingrett og Trøndelag tingrett. Lagmannsrettens avgjørelser kan – i noe begrenset utstrekning – ankes til Høyesterett.


== Dommerne ==


== Tidligere dommere ==


== Konstituerte dommere ==
Konstituerte dommere kan brukes ved midlertidige behov over et kort tidsrom, og kan konstitueres for inntil to år. Det konstitueres gjerne dommere fra sideordnede eller andre domstoler. Konstituerte dommere har samme stillingsvern som embetsmenn for den perioden konstitusjonen varer.


== Ekstraordinære dommere ==
Ekstraordinære dommere er dommere som kan tilkalles etter behov. Det er fortrinnsvis pensjonerte tingretts- og lagdommere som utnevnes, og ordningen bygger hovedsakelig på kapasitetsmessige og seniorpolitiske hensyn. Ekstraordinære dommere kan konstitueres for ett eller to år av gangen, avhengig av alder. I den enkelte sak fungerer ekstraordinære dommere på linje med andre dommere - likevel slik at ekstraordinære dommere ikke skriver utkast til avgjørelser eller administrerer retten.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Frostating lagmannsrett
Pungmuldvarper

Pungmuldvarpene er en familie av pungdyr (Notoryctidae), med én slekt som deles i en eller to arter. De viser stor likhet med muldvarper og visse andre insektetere.
De mangler ytre ører og øynene er rudimentære. De har korte ben og en kort hale som har flere ringer og etterlater seg spor når dyret beveger seg over jorda. Forbena har store og spadelignende klør på tredje og fjerde tå. Pungmuldvarpene er meget nært knyttet til livet nede i jorda, og beveger seg sjelden over bakken. 


== Eksterne lenker ==
(en) Pungmuldvarper i Encyclopedia of Life 
(en) Pungmuldvarper i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Pungmuldvarper hos Fossilworks 
(en) Pungmuldvarper hos ITIS 
(en) Pungmuldvarper hos NCBI 
(en) Kategori:Notoryctidae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Notoryctidae – detaljert informasjon på Wikispecies