jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Busted

Busted er et britisk pop-rock-band fra Southend-on-Sea i Essex. Bandet ble dannet tidlig i 2000, og besto opprinnelig av James Bourne, Matt Willis, Ki Fitzgerald og Owen Doyle. 
Denne sammensetningen av Busted brøt opp mot slutten av 2000 og det ble holdt en audition for å komplettere gruppen. Tom Fletcher ble først tilbudt en plass i gruppen, men 24 timer senere ble Fletcher oppringt og fortalt at Charlie Simpson, som var på samme audition som ham, fikk plassen. Busted ga ut studioalbumene Busted i 2002 og A Present for Everyone i 2003 samt et samlealbum og ett livealbum. Gruppa har vunnet to Brit Awards og i 2004 vant de The Record of the Year med singelen "Thunderbirds Are Go". 
I 2014 og 2015 turnerte Busted sammen med gruppen McFly «supergruppen» McBusted. Busted solgte over fem millioner album på verdensbasis før brøt opp i januar 2005, som følge av Simpson beslutning om å satse på en karriere i rockebandet Fightstar. Den 10. november 2015 ble det kjent at Simpson hadde gjenforent Busted, og bandet startet deretter turneen Pigs Can Fly arena i mai 2016. Busted utga sitt tredje studioalbumm, Night Driver, 25. november 2016.
Busted har vært nevnt som påvirkninger for The Vamps og 5 Seconds of summer.


== Bandmedlemmer ==
Matt Willis - vokal og bassgitar (tidligere trommer)
James Bourne - vokal og gitar
Charlie Simpson - vokal, gitar, keyboard/piano, munnspill og trommer


=== Tidligere medlemmer ===
Tom Fletcher - vokal og gitar (2002)
Owen Doyle - vokal og bassgitar (2001–2002)
Ki Fitzgerald - vokal og gitar (2001–2002)


== Diskografi ==


=== Studioalbum ===
Busted (2002)
A Present for Everyone (2003)
McBusted som Mcbusted (2014)
Night Driver (2016)
Half Way There (2019)


=== Konsertalbum ===
A Ticket for Everyone: Busted Live (2004)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Busted – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Busted på Apple Music 
(en) Busted på Discogs 
(en) Busted på MusicBrainz 
(en) Busted på Spotify 
(en) Busted på Songkick 
(en) Busted på Last.fm 
(en) Busted på AllMusic
Joseph Vilsmaier

Joseph Vilsmaier (født 24. januar 1939 i München, død 11. februar 2020 samme sted) var en tysk filmregissør og filmfotograf.
Joseph Vilsmaier arbeidet som kameraassistent og filmfotograf fra 1961, før han regidebuterte i 1988 med filmen Herbstmilch. Filmen, som var en såkalt heimatfilm, ble en stor kommersiell suksess. Bare hans film Comedian Harmonists fra 1997 har hatt større publikum.  


== Filmografi (som regissør) ==
1988 Herbstmilch (med Dana Vávrová, Werner Stocker og Eva Mattes)
1991 Rama dama (med Elisabeth Bertram, Dana Vávrová og Georg Hackl)
1993 Stalingrad (med Dominique Horwitz, Thomas Kretschmann og Jochen Nickel)
1994 Charlie & Louise (med Fritzi Eichhorn, Floriane Eichhorn og  Corinna Harfouch)
1995 Schlafes Bruder (med André Eisermann, Dana Vávrová og Ben Becker)
1996 Und keiner weint mir nach (med Nina Hoss og Burghart Klaussner)
1997 Comedian Harmonists (med Ben Becker, Heino Ferch og Ulrich Noethen)
2000 Marlene (med Katja Flint, Herbert Knaup og Heino Ferch)
2002 Leo und Claire (med Michael Degen, Alexandra Maria Lara og Suzanne von Borsody)
2004 Bergkristall (med Katja Riemann, François Goeske og Herbert Knaup)
2006 Der letzte Zug (med Sibel Kekilli,  Lena Beyerling og Gedeon Burkhard)
2006 Siska, episode 79: Schatten einer Frau
2006 Der Alte, episode 320: Wenn Liebe zuschlägt


== Utmerkelser ==
1995 – DIVA-Award
2007 – Bayerischer Filmpreis


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Joseph Vilsmaier på Internet Movie Database 
(sv) Joseph Vilsmaier i Svensk Filmdatabas 
(sv) Joseph Vilsmaier i Svensk Filmdatabas 
(da) Joseph Vilsmaier på Filmdatabasen 
(da) Joseph Vilsmaier på Scope 
(fr) Joseph Vilsmaier på Allociné 
(en) Joseph Vilsmaier på AllMovie 
(en) Joseph Vilsmaier hos Rotten Tomatoes 
(en) Joseph Vilsmaier hos The Movie Database
Gøteborgprotokollen

Gøteborgprotokollen er en internasjonal miljøavtale som omhandler langtransporterte luftforurensinger. Avtalen omhandler utslipp av svoveldioksid, nitrogenoksider, ammoniakk og flyktige organiske forbindelser. Avtalen trådte i kraft 17. mai 2005 og er ratifisert av de fleste europeiske land, samt USA.


== Norges forpliktelser ==
Følgende tabell viser hvilke utslippsnivåer Norge har forpliktet seg til å oppnå innen 2010:


== Eksterne lenker ==
Miljøstatus i Norge: Gøteborgprotokollen
Ratifiseringsstatus for Gøteborgprotokollen
Caleb Carr

Caleb Carr (født 2. august 1955 på Manhattan i New York, USA) er en amerikansk forfatter og militærhistoriker.
Carr studerte historie ved New York University. Han er en mye brukt spaltist på områdene politikk og militære saker, redaktør for publikasjonen MHQ: The Quarterly Journal of Military History og forlagsredaktør for Random House sin sakprosaserie Modern Library of War.
Carr debuterte i 1980 med romanen Casing the Promised Land. Forfatterkarrieren tok av med bestselgeren The Alienist i 1994, en thriller og detektivroman lagt til Viktoriatidens New York. Flere av hans senere bøker er lagt til samme periode, inkludert Sherlock Holmes-pastisjen The Italian Secretary. Thrilleren Killing Time fra 2000 er en nær-framtid dystopi.
Carr har også skrevet for film og fjernsyn. I den sammenheng er han mest kjent som medforfatter til oppfølgeren til skrekkfilmen The Exorcist, Dominion: Prequel to the Exorcist (2005).
Caleb Carrs far var Lucien Carr, en sentral figur innen beat-generasjonen og den som skal ha introdusert Jack Kerouac, Allen Ginsberg og William S. Burroughs  for hverandre.


== Trivia ==
Ifølge egne utsagn spesialiserte Caleb Carr seg allerede som gutt på militærhistorie nærmest for å irritere sine foreldre.


== Bibliografi ==
Casing the Promised Land (1980)
America Invulnerable: The Quest for Absolute Security from 1812 to Star Wars – sakprosa (1988)
The Alienist (1994)
The Devil Soldier: The Story of Frederick Townsend Ward – sakprosa (1995)
The Angel of Darkness (1997)
Killing Time (2000)
The Lessons of Terror: A History of Warfare Against Civilians – sakprosa (2002)
The Italian Secretary. A Further Adventure of Sherlock Holmes (2005)


== Priser og utmerkelser ==
The Anthony Award for Best First Novel 1994, for The Alienist
Prix Mystère de la critique 1996, for L'Aliéniste (The Alienist)
Palle Rosenkrantz-prisen 1997, for Sindssygelægen (The Alienist)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Salon.com: Intervju med Caleb Carr ved Dwight Gardner
FantasticFiction: Caleb Carr
Håkon Stenstadvold

Håkon Stenstadvold (født 2. august 1912 i Sarpsborg, død 7. oktober 1977) var en norsk maler og grafiker. 
Håkon Stenstadvold var elev av Axel Revold ved Kunstakademiet. I tillegg til å være maler, grafiker og tegner, ga han ut flere kunstbøker, var kunstanmelder og aktiv i kunstnerorganisasjoner. Han laget også flere utsmykninger. Håkon Stenstadvold illustrerte dessuten flere bøker, deriblant Knut Hamsuns Victoria og Sigrid Undsets Kristin Lavransdatter.Han tegnet frimerket til Håkonshallens 700 årsjubileum i 1961 (NK 496-497). I 2012 ble hans maleri «Branntomt» gjengitt på et norsk frimerke i serien Norsk kunst V.I 1964 ble han rektor ved Statens håndverks- og kunstindustriskole. Han representerte Høyre i Bærum herredsstyre 1956–1959.Håkon Stenstadvold var far til Halvor Stenstadvold.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Håkon Stenstadvold i BIBSYS
Verk av Håkon Stenstadvold på nasjonalmuseet.no
Utdypende biografi i Store norske leksikon
Søkbar digitalkopi av Halvor Stenstadvold: Håkon Stenstadvold – far, kunstner (utgitt 1994)
Håkon Stenstadvolds malerier i Sarpsborg bibliotek 1950
Om Håkon Stenstadvolds billedteppe Festpolonaise fra 1961
Eksempler på bokillustrasjoner av Håkon Stenstadvold
Château de Laubade

Château de Laubade er et armagnachus. De er den største av produsentene som kun produserer armagnac. De har 105 hektar vinmarker, og sitter på et lager med armagnac som går tilbake til 1886. 


== Historie ==
Huset ble stiftet i 1870, av familien Gascogne. I 1974 ble eiendommen kjøpt opp av Maurice Lesgourgues, da hadde den 40 hektar vinmarker. Hennes sønn, Jean Jacques Lesgourgues, arvet eiendommen, og fokuserte produksjonen til kun armagnac. Han kjøpte også opp flere vinmarker, slik at eiendommen fikk sin nåværende størrelse. De er i dag bas-armagnacs største produsent. 
En av deres nyeste armagnacer har en historisk kobling til Norge, og Vemork-aksjonen i 1943. Armagnacen heter Vemork 43, og inneholder en viss andel armagnac fra 1943. Ideen til armagnacen kom fra nordmannen Bjørn Næset, som fikk Tinn kommunes etablererpris 2006 for denne ideen, ideen med Gaustadtoppen XO (Bache-Gabrielsen) og Service fra Porsgrunds Porselænsfabrik. Armagnacen er en hyllest til tungtvannssabotørene i denne aksjonen. 


== Utvalg ==
VSOP
XO
Vemork 1943I tillegg har de en lang rekke årgangsarmagnacer – de har tappet hver eneste årgang fra 1900 er tappet på flaske og lagt ut for salg. 


== Referanser ==
Chris Horner

Chris Horner (født 23. oktober 1971) er en amerikansk landeveissyklist.
I 2013 ble han den eldste rytter noen gang til å vinne en Grand Tour sammenlagt, da han vant Vuelta a España 2013 sammenlagt. Det er også hans største seier i karrieren.


== Meritter ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Chris Horner – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(de) Chris Horner – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Chris Horner – Olympedia 
(en) Chris Horner – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Chris Horner – ProCyclingStats 
(en) Chris Horner – Cycling Archives 
(en) Chris Horner – Cycling Quotient 
(en) Chris Horner – CycleBase
Internationales Institut für Journalismus

Internationales Institut für Journalismus (IIJ) er en organisasjon i som gir journalister fra utviklingsland mulighet for profesjonell utdannelse og praksis. IIJ ble grunnlagt i 1964, og har som formål å styrke meningsfrihet og pressefrihet i den tredje verden, og dermed fremme demokratisering og sosial og økonomisk utvikling. IIJ er fra 2011 en del av Deutsche Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit en tysk, statlig utviklings- og samarbeidsorganisasjon som har hovedkontor i Frankfurt am Main.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Hermann Hoth

Hermann Hoth (født 12. april 1885 i Neuruppin, død 26. januar 1971 i Goslar) var en tysk offiser, generaloberst under andre verdenskrig, særlig  suksessrik under felttoget i Frankrike og på Østfronten.
Etter andre verdenskrig ble han i Nürnbergprosessene dømt til 15 års fengsel for krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten, men sonet bare halvparten. Han ble løslatt fra Landsberg fengsel i 1954 og benyttet sine gjenværende år til å skrive om militærhistorie. 


== Liv og virke ==


=== Før andre verdenskrig ===
Hoth var sønn av en sanitetsoffiser i den prøyssiske hæren.
Han gikk inn i den kongelige prøyssiske armé i 1903 og deltok i første verdenskrig. I mellomkrigstiden tjenestegjorde han  i Reichswehr, i Weimarrepublikkens 100 000 manns store forsvarsstyrke. I 1935 ble han forfremmet til generalmajor i Wehrmacht og fikk kommando over 18. Infanteridivisjon i Liegnitz.
10. november 1938 ble Hoth forfremmet til generalløytnant og fikk kommando over XV. motoriserte korps, som han ledet under angrepet på Polen 1. september 1939.


=== Annen verdenskrig ===
På grunn av sitt lederskap under invasjonen av Polen mottok han Jernkorset av begge klasser, samt Ridderkorset den 27 oktober. I sluttet av året ble korpset forflyttet til vestfronten, og i mai 1940 deltok det i slaget om Frankrike.
Senere samme høst ble Hoths korpsstab omorganisert til den større enhet Panzergruppe 3 med Hoth som fortsatt øverstkommanderende. Med Panzergruppe 3 kom Hoth å delta i den tyske invasjonen av Sovjetunionen, operation Barbarossa, sommeren 1941. Hoth ledet sine panseravdelinger i den sentrale delen av østfronten. Den 17. juli fick han eikeløvene til sitt ridderkors, en utmerkelse som ble utdelt av Adolf Hitler personlig. Hoth le også nevnt to ganger i Wehrmachtbericht.
I oktober 1941 forlot Hoth Panzergruppe 3 og fikk i stedet befalet over 17. Armee, som befant seg på søndre del av østfronten. Han ledet arméen under vinterstridene 1941/1942.
På våren fikk han i stedet kommando over 4. Panzerarmee og førte den under den tyske sommeroffensiven i 1942, Operation Blau. Den 22. november fikk Hoth også understilt segIV. Rumänischen Armeekorps og dannet Armeegruppe Hoth. Denne armégruppe forsøkte i desember forgjeves å komme den omringede 6. Armee i Stalingrad til unnsetning.
På sommeren 1943 ledet Hoth 4. Panzerarmee under slaget om Kursk og de etterfølgende defensive kampene i Ukraina. Den 15. september fikk han også sverdene til sitt ridderkors. Stridene i Ukraina fortsatte og hans panserarmé kunne ikke stå i mot de sovjetiske angrepene, noe som førte til at Hoth til slutt ble avskjediget i november samme år. Det fikk til april 1945 innen Hoth fikk en ny tjenste, en relativt ubetydelig post som Befehlshaber Saale / Befehlshaber Erzgebirge. 
Ved krigsslutt havnet han i amerikansk krigsfangenskap. Han ble dømt til 15 års fengsel for krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten. Han ble prøveløslatt i 1954. 


== Hermann Hoths publikasjoner ==
Panzer-Operationen: Die Panzergruppe 3 und der operative Gedanke der deutschen Führung, Sommer 1941. Kurt Vowinckel Verlag, Heidelberg 1956.


== Referanser ==
Slaget ved Poitiers (1356)

Slaget ved Poitiers den 19. september 1356 ble et katastrofalt nederlag for den franske kongen Johan II i hundreårskrigen mellom Frankrike og England. 


== Bakgrunnen ==
Engelske tropper under Edvard III sin eldste sønn Edward, den svarte prinsen foretok et plyndringstog i det sentrale Frankrike. Mot dette mobiliserte Frankrikes kong Johan den gode 11 000 mann og marsjerte ut for å møte dem.
De forfølgende franske styrkene var trolig svært overlegne.  Prinsen hadde intet ønske om å byde på batalje ettersom han hadde med seg rikelig med bytte fra plyndringene og ville komme seg tilbake til Bordeaux så fort som mulig. Men han ble utmanøvrert av franskmennene, og så seg nødt til å kjempe.


== Slaget ==
I nærheten av Poitiers inntok engelskmennene en sterk stilling i en vingård omgitt av hekker og buskas som ytterligere ble befestet med graver og palisader der de franske ridderne kunne hindres og bli lette mål for de engelske bueskytternes piler. 
I begynnelsen av slaget simulerte englenderne flukt på venstre flanke. Det fremprovoserte et voldsomt kavalleriangrep fra fransk side. Englenderne som hadde lokket franskmennene frem, gjorde seg nå klar med buene. Ved å beskyte de fremadstormende riddere fra siden, lyktes det å ramme hestene utenom deres rustning, og de mange hesters fall ødela angrepet fullstendig.
Det neste angrep kom fra de franske infanterister, som etter kort kamp måtte trekke seg tilbake for å omgruppere. Denne omgruppering fikk den neste rekke infanterister til at gripes av panikk og trekke bakover. 
Den siste større franske angrepsgruppe var kong Johan IIs egen, som nå kom i hard kamp mot de engelske soldater som i mellomtiden var sluppet opp for piler. Edward hadde imidlertid gjemt en reserve i en nærliggende skog, og da angrepet derfra kom, flyktet mange franske soldater av frykt for å bli omringet. Kong Johan II med følge ble tatt til fange.
Fra forsvar gikk engelskmennene over til et voldsomt angrep med ryttere mot det franske fotfolket på sletten. De gjorde bare svak motstand før de flyktet.


== Etterspill ==
Utenom den franske kongen og hans yngste sønn hadde 2 000 franske riddere og adelsmenn samt et enda større antall menige krigere kommet i fiendens vold. På grunn av at Den svarte prinsen her var for svak til å kunne dra noen videre fordel av sin lysende seier, trakk han seg tilbake til Bordeaux med rikt bytte. 
Johan II, som ble tatt til fange, måtte for å bli sluppet fri betale en stor løsesum samt inngå den for Frankrike ydmykende avtale i Brétigny i 1360. 
Dette var det andre store slaget under hundreårskrigen hvor langbuen triumferte over armbrøstskyttere og riddere i tunge rustninger. Det første slaget stod ved Crécy i 1346, det tredje ved Agincourt i 1415.


== Litteratur ==
Joachim Ehlers: Der Hundertjährige Krieg (= Beck'sche Reihe 2475 C. H. Beck Wissen). C. H. Beck, München 2009, ISBN 978-3-406-56275-4.
Johann Baier: Der Schwarze Prinz und die Schlacht bei Poitiers. Verlag Angelika Hörnig, Ludwigshafen 2013, ISBN 978-3-938921-29-6.


== Eksterne lenker ==
(en) Battle of Poitiers (1356) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Keiserfisker

Keiserfisker er en familie av fargerike fisker som lever på korallrev. De er nært beslektet med skjellfinnefiskene, og har tidligere vært regnet til den familien.


== Eksterne lenker ==
(en) Keiserfisker – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Keiserfisker i Encyclopedia of Life 
(en) Keiserfisker i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Keiserfisker hos Artsdatabanken 
(en) Keiserfisker hos Fossilworks 
(en) Keiserfisker hos ITIS 
(en) Keiserfisker hos NCBI 
(en) Kategori:Pomacanthidae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Pomacanthidae – detaljert informasjon på Wikispecies FishBase: Pomacanthidae
Podestà

Podestà er navnet gitt til enkelte høyfunksjonærer i mange italienske byer, siden den tidlige middelalderen, og er hovedsakelig en øvrighetsperson av en bystat, som på annen måte er motstykker i andre byer, for eksempel rettori, «bestyrer», men det er også en lokal administrator, en representativ for den hellige romerske keiseren.Betegnelsen stammer fra det latinske ordet potestas, som betyr makt.


== Referanser ==
Skjellfinnefisker

Skjellfinnefisker er en familie av fargerike fisker som lever på korallrev. Akvarister kaller dem sommerfuglfisker; dette er det vanlige navnet på mange språk: engelsk butterflyfish, tysk Falterfische, fransk poissons-papillons.


== Eksterne lenker ==
(en) skjellfinnefisker – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) skjellfinnefisker i Encyclopedia of Life 
(en) skjellfinnefisker i Global Biodiversity Information Facility 
(no) skjellfinnefisker hos Artsdatabanken 
(en) skjellfinnefisker hos Fossilworks 
(en) skjellfinnefisker hos ITIS 
(en) skjellfinnefisker hos NCBI 
(en) Kategori:Chaetodontidae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Chaetodontidae – detaljert informasjon på Wikispecies 
FishBase: Chaetodontidae
Sommerfuglfisk

Sommerfuglfisk kan referere til:

Skjellfinnefisker (Chaetodontidae), saltvannsfisker
Afrikansk sommerfuglfisk (Pantodon buchholzi), ferskvannsfisk
Vinterskugge

Vinterskugge (utgitt 1994) er et samlealbum med det norske folk metal-bandet Isengard. Samlealbumet inneholder bandets tre demoer Bootleg utgitt på 12" vinyl 2001, begrenset til 500 kopier.


== Sporliste ==
«Vandreren» '93 demo

«Vinterskugge» (5:15)
«Gjennom skogen til blåfjellene» (5:51)
«Ut i vannets dyp hvor mørket hviler» (4:19)
«Dommedagssalme» (5:06)
«In the Halls and Chambers of Stardust – The Crystallic Heavens Open» (2:33)
«Fanden lokker til stupet (Nytrad)» (2:43)
«Naglfar» (5:29)«Spectres over Gorgoroth» '89 demo

 «Thy Gruesome Death» (2:16)
«Deathcult» (1:55)
«Rise from Below» (3:12)
«Dark Lord of Gorgoroth» (2:26)
«Trollwandering (Outro)» (1:29)«Horizons» '91 demo

 «The Fog» (4:35)
«Storm of Evil» (6:02)
«Bergtrollets gravferd» (5:31)
«Our Lord will Come» (5:48)


== Kilder ==
Vinterskugge fra Encyclopaedia Metallum


== Eksterne lenker ==
(en) Vinterskugge på Discogs 
(en) Vinterskugge på MusicBrainz
Høstmørke

Høstmørke er debutalbumet til folk metal-bandet Isengard. Albumet kom ut i 1995. Bootleg utgitt av Black Witchery Records i 2000 på 12" Vinyl, begrenset til 500 kopier


== Sporliste ==
«Neslepaks» (5:31)
«Landet og havet» (1:07)
«I kamp med Kvitekrist» (4:57)
«I ei gran borti Nordre Åsen» (3:43)
«Over de syngende øde moer» (5:52)
«Thornspawn Chalice» (8:10)
«Total Death» (2:50)


=== Gestemusikkere ===
«Aldrahn» – vokalist i siste linje av låten «Neslepaks»
«Vicotnick» – første skrik i låten «Thornspawn Chalice»


== Kilder ==
Høstmørke fra Encyclopaedia Metallum
Uelen

Uelen (russisk: Уэ́лен) er en landsby (selo) i Tsjukotka helt øst i Russland og det østligste punk på det asiatiske kontinent. Landsbyen ligger like sør for polarsirkelen ved Kapp Dezjnjov (russisk:Мыс Дежнёв), stedet hvor Beringhavet og Tsjuktsjerhavet møtes.
Uelen har en befolkning på rundt 5-800 (varierende anslag).
Landsbyen er velkjent for sine utskjæringer i hvalrosstenner og -bein.  Den tjener også som base for naturvitenskapelige og arkeologiske ekspedisjoner i området, som blant annet har avdekket en gravplass inneholdende mer enn 300 graver fra tidlige hvaljegerkulturer, fra et tidsområde mellom 500 f.kr. og 1000 e.kr.
Uelens mest kjente sønn er forfatteren Jurij Sergejevitsj Rytkheu, som ble født der i 1930. 
I 1934 var byen et øyeblikk i det internasjonale rampelyset, da de overlevende etter forliset til skipet Tsjeljuskin ble fløyet ut derfra.
Uelen er også betydningsfullt i og med at det er det befolkede stedet av noen betydning i Russland som ligger nærmest De forente stater, og under den kalde krigen ble militærbaser av denne grunn anlagt på stedet.


== Bildegalleri ==

		
		
		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Chukotka-republikkens webside
Chukotkas Røde Kors, med generell informasjon om området
Palaeoøkologi og arkeologi til Ekven-gravene og Ekven-bosetningsområdet nær Uelen
Informasjon om kunstverker i hvalrosstann og -bein
Jonas Solberg Andersen

Jonas Solberg Andersen (født 8. mars 1981) er en tidligere norsk ishockeyspiller, som fikk 27 landskamper i VM og OL og plukket 476 poeng for moderklubben Sparta Warriors i norsk eliteserie. Han ble toppscorer og poengkonge i Get-ligaen i 2007, og var Spartas største norske profil i et tiår.
Andersen slo gjennom som 22-åring da han kom på All Star-laget i eliteserien 2003/2004, og ble en publikumsfavoritt med sitt knallharde, velplaserte håndleddskudd og dragninger av ypperste klasse. Andersen spilte en halv sesong for Leksand i Allsvenskan, i sesongen 2004/2005 hvor nivået var skyhøyt grunnet en rekke NHL-spillere. Oppholdet ble mindre vellykket og Andersen returnerte til Sarpsborg hvor karrieren ble kronet med plass i OL-troppen i 2010 og NM-gull som kaptein i 2011. Andersen spilte sin siste kamp for Sparta i 2013, og begynte å jobbe i Infotjenester.
Da Andersen gikk på Greåker videregående skole var han klassekamerat med Vegard Larsen (filmkritiker og programleder i NRK) og Berat Jusufi (klubblegende i fotball).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Jonas Solberg Andersen – Olympics.com 
(en) Jonas Solberg Andersen – Olympic.org 
(en) Jonas Solberg Andersen – Olympedia 
(en) Jonas Solberg Andersen – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Jonas Solberg Andersen – Eurohockey.com 
(en) Jonas Solberg Andersen – Eliteprospects.com