Galtung

Galtung er navnet på to slekter uten kjent tilknytning, den norske adelsslekten i middelalderen «Galthe» som gikk ned i bondestanden, og en i stor grad dansk «Galtung»-slekt som fikk adelskap 1646-48. Den middelalderske adelsslekten Galte, også kalt Galtung, hadde fra omkring 1190 sitt sete i Rosendal, eller rettere sagt på gårdene Hatteberg, Eik og Mel som ligger der Baroniet i Rosendal ligger i dag med det store parkanlegget som har fortrengt de opprinnelige gårdene. De yngre Galtungene regner sitt opphav fra Torsnes f.o.m. ca. 1500-tallet gjennom et påstått morsledd. Det var lenge uenighet om Galtene skrev seg fra Ænes i Maurangerfjorden eller Ornes i Sognefjorden. Dagens historikere mener at Ornes, kjent for Urnes stavkirke, er riktig.Navnet Galte kommer av villsvin, og våpenskjoldet var derfor et talende våpen. Flere grener av ætten benyttet også våpenskjold av liljer.


== Den eldre Galte-ætten (ca. 100-2022) ==


==== Galte-ættens forfedre ====
Slekten stammer i direkte mannslinje fra kong Fornjot av Cwenland og Finland som i sin mytiske tilstand skal ha levd i det første eller andre århundret etter Kristus. Tidslinjen er  vanskelig å definere, da for eksempel Kong Snø var sagt å ha levd i 300 år. Galteættens forfedre slik de er oppgitt de første tusen årene, må først og fremst leses som en måte å forstå sagalitteraturen. 

Kong Fornjot av Kvenland, Finland og Jotland (ca. 100)
Kong Kåre Fornjotsson av Finland (ca. 100-200)
Kong Jøkul/Frosti Kåresson av Finland (ca. 100-200)
Kong Snjor den Gamle (inn Gamli) Jøkulsson av Finland og Kvenland (ca. 200-400) var sagt å ha levd i 300 år.
Kong Tore (Thorri) Snjosson av Kvenland (ca. 400)
Sjøkonge Gor Toresson (Thorrisson) (4-500) Ifølge Orknøyingenes saga var han en høvding av finsk ætt som sammen med sin bror, Nor underla seg Norge i jakt på sin bortførte søster Goe. Han fant henne til slutt hos Rolf i Berg, en mytisk konge av Hedmark på ca. 500-tallet. De løste konflikten med at han Nor giftet seg med søsteren til Rolf, og Rolf fikk beholde Goe som kone. Nor kalte landet sitt for Noregr eller Norveg, og slik fikk Norge navn. Hans sønner delte det mellom seg, og deres sønner delte det mellom seg igjen, slik ble kongedømmene mindre og mindre mens kongene ble flere og flere. Beretningene om dette, «Hvordan Norge ble bebygd»» og «Norge funnet» (innledningen til Orknøyingenes saga), finnes i Flatøybok.
Sjøkonge Heytir Gorrson (5-600)
Sjøkonge Sveidi (Sveithi) Heytirsson (5–600)
Halfdan den Gamle (inn Gamli) Sveidasson (6–700)
Opplendingjarl Ivar Halfdansson (7-800)
Konge på Vestlandet og jarl av Oppland Øystein «Glumra» Ivarsson (788–870) g. datter av Ragnvald "Heidumhære" Olavsson.
Ragnvald «Mørejarl» Øysteinsson (ca. 830–892/900) g. Hilda (Ragnhild) Rolfsdatter, datter av Jarl Rolf "Nefja" av Trondheim. Familien var i nær slekt med kongemakten, og det var Hattebergenes forfar Ragnvald Mørejarl som ga kong Harald tilnavnet «Hårfagre». Det skrives:"Kong Harald var i gjestebud på Møre hos Ragnvald jarl ; da hadde han lagt hele landet under seg. Da gikk kongen i bad der. Og nå lot kong Harald håret sitt greie, og Ragnvald jarl skar håret hans ; da hadde det ikke vært skåret eller kjemmet på ti år. Før kalte de ham Harald Luva, men nå gav Ragnvald jarl ham nytt navn, og kalte ham Harald Hårfagre. Alle som så ham, sa at det var virkelig sant navn, for han hadde et hår som var både stort og vakkert."
Tore «Teiande» Ragnvaldsson (ca. 862-938). Mannslinjen kom til Hardanger gjennom giftemål mellom Mørejarl Tore «Teiande» Ragnvaldsson (ca 862-938) og Ålof Årbot (født rundt 875), datter av kong Harald Hårfagre (ca. 870-932) og Hordalandsprinsesse Gyda Eiriksdóttir (født rundt 840). Dette hadde vært et resultat av at Harald Hårfagres sønner hadde brent inne Tores far Ragnvald Øysteinsson og hans menn i «husbrenna». Harald ga Tore tilbake hans rettmessige arv, giftet Tore til datteren sin. Rolf Ragnvaldsson (860-928), norrønt skrevet Gongu-Hrólfr, bedre kjent som Gange-Rolf eller Rollo av Normandie var en senere mer berømt bror som skal ha ført slekten videre til Frankrike. En tredje godt kjent bror av søskenflokken var Jarl Torv-Einarr Ragnvaldsson av Orkenøyene, som i tur ble stamfar til de norrøne jarlene på Orknøyene gjennom sine tre sønner.
Ljot «Bleike/Kvite» Toresson (ca. 910)
Bård «Nesjakonge» Ljotsson (ca. 960)
Jarl Eilif «Godøy/Gautske» Bårdsson g. Ragnhild Håkonsdatter, uekte datter av Ladejarl Håkon Sigurdsson, enke etter Skofte Skagesson som ble drept av Eirik Ladejarl.
Jarl Orm Eilifsson av Oppland (ca. 1000–1050) g. Sigrid Finnsdatter, datter av Finn Arnesson.
Ogmund Ormsson (1065–1136) levde i en tid da Hertug av Normandie Rolf Ragnvaldssons etterkommere i Frankrike invaderte England. Om Galtene i Norge og utlandet hadde et nært eller godt forhold vites ikke. Rolf Ragnvaldsson sin mannslinje døde ut i 1135 med konge av England og hertug av Normandie Henrik I.
Munan Ogmundsson (død 1137) døde i Kroka-skov i slaget ved Minne mot Kong Inge Haraldsson med Gaute-jarlene i Götaland, da han var i nær slekt med disse som onkel til Gautenes Jarl Karl Sunesson gjennom søsteren Àstrid Ogmundsdotter. Jarl Karl Sunesson var gift med norske prinsesse Brigitta Haraldsdatter, og derfor svigersønn av kong Harald IV Magnusson Gille.
Gaut Munansson Ænes/Ornes (1120–1160). «Gaut på Ornes» (Urnes i Luster) En trodde lenge at Gaut Munansson skrev seg fra Ænes og ikke Ornes. Dette er hovedsakelig grunnet en feil P. A. Munch begikk, der han oversatte Órnes (Aurnes) i gamle tekster til Ænes i sin moderne oversettelse. Den eldre Galte-ætten ble derfor tidligere referert til som Ænes/Mels-ætten heller enn Ornes/Mels-ætten man idag regner som riktig.
Lendmann Jon Gautsson på Ornes (1140–1181) ble drept i slaget på Nordnes.
Lendmann Gaut Jonsson Mel Galte (ca. 1180–1270) g. Inga Vikingsdatter Aga var en av kongens nærmeste støttespillere, og skal ha fått Sturla Tordsson til å skrive Håkon Håkonssons saga. Gaut var enøyd, og Snorre Sturlasson skrev et berømt spottevers om Gaut og hertug Skule, der han sammenligner Gaut med forfaderen Odin. Gaut skal ha vært étt av Odins mange navn og å så splid mellom rivaler, ble sett på som et kjennetrekk for guden. "Den trolldomskunnige kalte til krig, Bing og Wartusk rivaliserende konger, Gaut hauset opp strømmen av strid, Odin-Gaut, mente jeg å si: mens krigerhertugen kan like godt knuse setningene sine og lage fred, og ikke la seg lure av Gaut igjen."
Baron Gaut «den yngre» Gautsson Hatteberg av Mel (ca. 1235–1306) g. datter av Tore Greipsson, den kone han fikk barn med, gift annen gang med Katrine Ivarsdatter hvis ekteskap var barnløst. Gaut den yngre var bror av Ulvhild Gautsdatter g. Erling Ivarsson av Bjarkøyetten, mor til Vidkun og Bjarne Erlingsson.
Tore Gautsson på Hatteberg (Galtsson) (1280–?)
Ivar Toresson på Hatteberg (ca. 1320) g. Gyrid på Øvrebø
Greip Ivarsson på Hatteberg Galte (1355–1400)Sysselmann på Færøyene Greip Ivarsson Galte (1355–1400) pantsatte Hatteberg i 1399 for å ha nok midler til å skaffe skip for å dra på sjøen for å hjelpe Færøyene fra å bli annektert. Dette gikk ikke bra, og etterkommerne hans bosatte seg videre i Hardangerfjorden der deres etterkommere enda bor i de samme bygder som bønder kjent som Melsætten.Sønn av Greip Ivarsson på Hatteberg, Ogmund (Åmund), flyttet til Norheim, i dag bedre kjent som sentrumet Norheimsund. Fra Ogmund kjennes en stor etterslekt som ble bønder. Søsteren til Greip Ivarsson, Elin Ivarsdatter Galte, ble gift med Eirik Sigurdsson. Elin og Eirik ble foreldre til Gaute Eiriksson Galte (1340-1412). 
Riksråd og ridder Gaute Eiriksson (ca. 1340–1412/13), sønnesønn av Sigurd Gautsson Galte (vel samme mann som i 1340-årene var fehirde i Tønsberg og siden i Bergen) hadde gods både i Norge og Sverige og var sysselmann i Oslo 1366, senere fehirde og trolig sysselmann i Tønsberg, for deretter å sitte med Skienssysla til sin død. Gaute Eiriksson var medlem av riksrådet senest fra 1369/70. Han var blant de norske representantene ved unionsmøtet i Kalmar 1397 og ble slått til ridder under kong Eriks (Bogislav Vratislavsson) kroning der. På begynnelsen av 1400-tallet hadde han også Nordmøre i forlening. Gaute førte en oppspringende galte i blått som våpenmerke (kjent fra påfestet skjoldmerke på et drikkehorn fra 1300-tallet i Nationalmuseet i København), men nevnes aldri der med slektsnavn. Han var første gang gift med en datterdatter av den hellige Birgitta, andre gang med en datter av væpneren og riksråden Otte Rømer. 
Gaute Eiriksson etterlot seg ikke barn. Godset Greip Ivarsson Galte (ca. 1355-1400) hadde pantsatt til Gaute Eiriksson i 1399 ble ved Gautes død i 1412 gitt til niesen Sigrid Gunnarsdatter Kane sin ektemann, ridder og riksråd Svale Jonsson Smør (ca. 1380-1442), ved at den mer odelsberettigede Elin Ivarsdatter Galte tillot dette skiftet. Sigrid og Svale var foreldre til ridder og riksråd Jon Svalesson Smør (ca. 1420-1483).   


==== Galte-ætten etter 1400 ====
Galte-ætten hadde mistet en stor andel av inntektene sine i form av tap av embeter og adelig status, og kampen for Norges suverenitet kontra Danskeveldet viste seg fånyttig. Hartvig Krummedike bortførte i 1440 Greip Àmundsson Aga, som senere ble sluppet løs mot 120 mark sølv.Det hvite Galte-villsvinet ble som symbol med videre fra Normandie i Frankrike til England, og var kanskje mest kjent som symbolet til kong Rikard III av England (1452-1485) av huset York. Med kong Rikard III var den siste Galte-kongens dynasti over, da han tapte kampen mot Tudor-dynastiets grunnlegger kong Henry VII (1457-1509) ved slaget ved Bosworth i 1485. Flere av de normanske familiene som hadde flyttet med Normannernes erobring av England, bar navn som talte for slektskap med de norske Galtene, da som variasjoner av villsvin: Galt, Gris, Hogg, Swine og Bacon. Om Rikard III sitt styre og allierte ble det sagt, "Rotten, katten og hunden Lovel, hersker over hele England under Galten."Skattene danskekongene krevde inn ble ikke lettere av korrupte embetsmenn som tok for seg mer enn de strengt tatt hadde lov til. Blandingen av korrupsjon og tunge skatter, førte til en uholdbar situasjon som bare skulle bli verre med de påfølgende bøtene og undertrykkelsen danskene tydde til for å forhindre åpent opprør. Årene 1520-1522 stod det steilt til mellom partene når ekstraskatten tiendpenningeskatten ble innkrevd.
Folk var visselig ikkje glade over dei tunge ekstraskattene Kristian II lagde for folket. (...) Soleist samla bøndene fra Hardanger og Nordhordland til ting på Bjelkarøy i Sund. Det er uvisst om dei tenkte på åpent oppreist, men befalingsmannen på Bergenhus Jørgen Hansson vart redd og kommanderte borgarvæpning i Bergen for å slå dei ned. Til dette formålet kjøpte han 18 eldrør til knektene sine. Dette er fyrste gongen me høyrer nemnt eldvåpen i Norge. Om bøndene gjorde motstand veit me ikkje, men dei vart i alle høve pålagte store bøter og Jørgen Hansson tok skipet frå hardingane. Bisp Andor som hadde Hardanger som len, garanterte for hardingene som måtte svara 600 mark i bøter. 
I Norge overtok den danske adelsmannen Erik Rosenkrantz i 1547 «Losna-arven» fra grandtanten Ingerd Erlendsdatter (1440-1526), og gjorde krav på gods han knapt visste hvor lå eller hva het. Slik mistet hardingene Augastad i Tørvikbygd, som Erik Rosenkrantz tok på odel. Augastad-ætten saksøkte Rosenkrantz flere ganger, men det ble aldri noen rettferdighet for hardingene, og Augastad ble slik en del av Rosenkrantzgodset, som omtalt av historiker Tore H. Vigerust. Det var uheldig at Augastad kom ut av slekten, da det var der den siste som kalte seg Galte sin sønn bodde, Greip Ingebrigtsson på Augastad (ca. 1500-1568), sønn av Ingebrigt Ogmundsson Galte Norheim (1410-rundt 1500) og Sigrid Sjursdatter Norheim (ca 1450-1500). Familien flyttet da til Norheim, Nesthus og senere Reisæter, og herfra ble den hardangerske Galte-ætten spredd for vinden.Bøndene begynte så jobben med å kjøpe tilbake sine egne bruk fra danskene, og dette under vilkår av særs urimelig skattelegging som fikk opprørstrangen til å koke over for de fleste hardingene i fjordarmene. Blant Galtenes etterkommere, er mang en mann fra 15-1700-tallet bøtelagt for slagsmål. Venn og slektning av Melsætten, Brattabøkongen Berge Larsson (ca. 1626-1713) av Losnaætten, var kanskje den mest uttalte stemmen i konflikten om at de lokale skulle eie sine egne gårder heller enn å være underlagt de nye godseierne som danskekongen sendte nordover. Han var ingen stor tilhenger av de såkalte yngre Galtungene på Torsnes, lokalt bare kalt Torsnesfolket, som han lånte mange penger mot pant i eiendommer. Det var hele tiden påstått lokalt at Torsnesfolket ikke var ekte Galtunger, eller at det i alle fall var mange som hadde et større krav på navnet enn Torsnesfolket som endte opp med å få kongelig monopol på det i 1648. Dette ble først bevist riktig i 1950.
Alle segnene som lever om han, syner at han var raust og storlagd, sjølvrådig men, men rettlinja, uforferda og framtøk. (...) Han hjelpte og andre til å kjøpa gardene sine i denne tidi, truleg ikkje minst for å erta frenden sin i Vik, den jordsnake og småskårne lensmannen Johannes Vik. Berge var ein ættbyrdig bonde. (...) Han gjorde narr av Galtungane på Torsnes som tok mot dansk adelskap, for sjølv hadde han god nok adelskap heime påstod han. Det var vel difor han tok Losna-våpnet til bumerke. 


==== Mel og Hatteberg blir Baroniet i Rosendal ====
Hva godset angår, ble Mel og Hatteberg innlemmet som hjertet i Baroniet i Rosendal. Karen Mowat (1630–1675) var datidens rikeste arving og å gifte seg med henne gjorde mannen hennes til Norges rikeste. Denne mannen var danske Ludvig Holgersen Rosenkrantz (1628–1685), og de fikk da Hatteberg i morgengave selv om de foretrakk å bo på Tysnes. Karen hadde arvet godset av foreldrene Axel Andersson/Andrewson Mowat (1592–1661) og Karen Knutsdatter Bildt (1600–1662). Man kan lese i Store norske leksikon om Axel Mowat:
Det var likevel først etter at Axel Mowat trakk seg tilbake fra stillingen som admiral, at hans tilegnelse av jordegods for alvor skjøt fart. Av Jens Bjelke kjøpte han storgårdene Mel 1642 og Hatteberg 1644, Onarheim 1650, foruten Lervig, Malkenes og Håland herregård med ladegården Amland i Oppland sogn. Alle disse gårdene – og en rekke mindre – lå i Sunnhordland fogderi og kom senere under Rosendal baroni. Dessuten satt Mowat med mye strøgods i Hardanger og Ask gård på Askøy allerede fra 1642. Ved hans død var verdien av hans samlede jordegods mer enn dobbelt så høy som i 1639.På portalen til Baroniet i Rosendal står valgspråket Melius Mori in Libertate, Quam Vivere in Servitute. Dette betyr på latinsk Bedre å dø i frihet, enn å leve i trelldom. For de lokale, ble nok heller Melius og Quam tolket som navn, og da får portalen den demotiverende betydningen Mel dør i frihet, Kvam lever i trelldom. Valgspråket kunne knapt vært mer passende for å beskrive situasjonen i området, da den yngste sønnen som arvet Karen og Ludwig, lensbaron Axel Rosenkrantz (1670-1723) var kjent som en festglad, men nådeløs hard godseier. Faren Ludvig Rosenkrantz hadde vært en dårlig økonom, og Axel gikk brutalt frem for å forbedre baroniets finanser. Baroniet i Rosendal innførte ulønnet arbeidsplikt for bøndene i området, og innbyggerne i Kvam var slik direkte underlagt baronen i Rosendal. Som baron hadde Axel rett til å utnevne lenets dommere og prester, og hans avgjørelser kunne bare ankes i de groveste saker, og da bare til København. Ettermælet hans var særdeles negativt ladet, og bøndene spottet ham i døden med at han skulle ha dødd av å ha falt i do. 
En gren av Melsætten bodde lenge på Hatteberg som forpaktere, og måtte flytte gårdene sine en rekke ganger da baroniet ble utvidet. Man snakker derfor om en rekke ulike tun på Hatteberg gjennom århundrene. De siste beboerne ble kastet ut fra Hatteberg (baroniet) midt i 1840-årene, da den danske baronen Marcus Gerhard Hoff Rosencrone (1823-1896) ville gjøre plass til en utvidelse av parken og avlsgården. Ordren om at forpakterne måtte pakke sammen og forlate hjemmene sine, sammenfalt med at de var på baroniet for å betale årsavgiftene, og de fikk da den nedslående beskjeden om å flytte på selveste lille julaften. Gårdene ble flyttet lengre opp i fjellet, der vilkårene for å dyrke jord var betydelig dårligere. Bøndene fra Hatteberg ble først selveiere i 1938, da de endelig fikk kjøpe ut brukene sine fra Den Weis-Rosencroneske Stiftelse (DWRS).


==== Galte-ætten i dag ====
Tradisjonen for båt, handel og seiling sto sterkt, og mange Galte-etterkommere ble redere, sjømenn og båtbyggere. Galte-etterkommer og sjømann Teodor Toresson Eiken (1885-1961) er sagt å ha vært den siste som kommersielt fór mellom Vestlandet og Nord-Norge med segl i en tid da dampskipene tok over sjøfarten.
Historien til den eldre Galte-ætten er stadig et forskningsobjekt, og arkeologiske undersøkelser gir oss verdifulle bidrag i forståelsen av denne historien. Mye er tapt med tiden, og danskenes styre av Norge i flere hundre år, og at alle dokumenter fra før reformasjonen ble samlet inn med tvang og sendt til København der mye brant opp, har i stor grad hemmet den norske historiefortellingen. To kjente, arkeologiske funn i moderne tid er Hattebergskatten og Finn Gautsson sitt segl.Den eldre mannslinjen måtte bytte navn i skiftet mellom 1400- og 1500-tallet med dansketiden og reformasjonen, men levde videre i lokalmiljøet og kjenner til våre dager sin herkomst ledd for ledd. Mannslinjen kjent som Melsætten som nedstammet fra Ogmund (Åmund) Greipsson Galte Norheim (ca. 1370-1430) hevdes å fortsatt være inntakt t.o.m. 2023.


== Den yngre Galtungslekten (ca. 1500-2000) ==


==== "Kun på spindesiden …" ====
På 1500-tallet trer en slekt med navn Galte frem på Torsnes. De skal gjennom en kvinnelinje ha vært etterkommere av det danskene antok var en utdødd adelsslekt, men ingen håndfaste beviser for slektskapet foreligger. Man trodde lenge at den første Johannes i slekten selv var Galte, men det er nå teoretisert at et eventuelt slektskap var gjennom konen Gyrid Torgilsdatter. Gyrid var dog ikke en Galtung selv i farsledd. Hennes farfar, Viking Finnsson Aga (ca. 1400–etter 1469) sin mormor Olov Eiriksdatter (ca. 1330–uvisst) var datter av Eirik Sigurdsson på Torsnes (ca. 1300). Professor Lars Hamre fant i 1950 i Kjøbenhavn papirer på at den Sigurd på Torsnes Galtungene regner sin slekt fra, ikke kan ha vært den samme som Sigurd Galtung.  Stamfaren til den yngre slekten er Lauritz Johanneson som ble født rundt 1519. En etterkommer var futen Lauritz Johannessen Torsnes, en av de største godseierne i Hardanger. Han var far til admiral Lauritz Galtung, som av Danmark-Norges konge Fredrik III fikk stadfestelse på at han tilhørte den norske adelen i 1648. Det var altså ikke ment som en nyadling, men som en bekreftelse på eksisterende adelskap.


==== Yngre Galtung-slekt i mannsledd fra 1500 ====
Johannes/Jens (ca. 1475-1521), muligens gift med Gyrid Torgilsdatter (Galtung), men ikke selv født Galtung
Lauritz Johannesen (ca. 1500-1560) g.1 Magdalena Trondsdatter Rustung g.2 Anna Fartegnsdatter Valen
Johannes Lauritzen Torsnes (ca. 1540-1620) g. Herborg Torbjørnsdatter (ca. 1555-1632) «Johannes fikk hånd om Torsnes-gården gjennom sin kone Herborg. Hun arvet halve Torsnes sammen med sin bror, Ola Torbjørnsen Sandven.»
Fogd og godseier Lauritz Johannessen Torsnes (1587-1659) g. Elisabet Ottesdatter Orning (ca. 1590-1676)
Admiral og lensherre Lauritz Lauritzen Galtung (1615-1661) g. Barbara Grabow (1631-1695) Barbara Grabow var grand-grand-grand-niese av den infame Vincents Lunge (Dyre) (ca. 1486-1536).
Junker Johan Lauritsen Galtung til Torsnes (1659-1721) g. Margrete Pedersdatter Leganger (1670-1711)Lauritz Galtung (1615–1661) tok livet av frenden sin, godseier Axel Mowat, i en duell i 1643.  Ifølge de yngre Galtungene var Axel Mowat slektningen deres. Slekten har en svart villsvinsgalte i slektsvåpenet, men uten skjell. For mer informasjon om slektsvåpnene, se egen side om Torsnes med glassmalerier fra omkring 1635 malt på vinduene. Foruten våpenet for de yngre Galtunger, ser man der danske Dirick Echoff Orning på begge vinduer i midten, danske Laris Larssen Bildt nede til venstre, den danske Bøer Juel øverst til høyre og skotske Peder Rasmus Mowatt nederst til høyre.


==== Godseiere ====
Galtungene på Torsnes ble store godseiere i Hardanger, og var involvert i mang en rettssak om hvem som eide hva. Skattemanntallet for 1647 viser at Lauritz eide 32 gårder eller gårdparter i Hardanger, 13 i Sunnhordland og 6 på Voss.
Dei fleste var leiglendingar, men det sat og nokre mektigare jordeigarar, fyrst og fremst var det godseigarane på Torsnes. (...) Ætti tek seg kraftig oppatt kring 1585 då Galtungane blei inngift, og under futen Lauritz Johannesson Galte (1587-1659) vart vel godset større enn nokon gong. 


== Adelskap ==
Adelshistoriker og riksarkivar Henrik Jørgen Huitfeldt-Kaas anførte i en artikkel fra 1885 at slekten inngikk såkalte «ulikebyrdige ekteskap» i perioden 1670–1870, og at det førte til at slektens adelspreg falt bort. Det er uvisst om slektens adelskap falt bort formelt sett, for de gamle ekteskapsbestemmelsene fra adelsveldet på 1500-tallet gikk mer eller mindre ut av bruk etter at det kongelige eneveldet ble innført i 1660. Hele slekten levde omkring 1800 i bondestand, blant annet på den gamle ættegården Torsnes i Jondal, Hardanger, der slektsmedlemmer fortsatt bor. Fra slutten av 1800-tallet lever deler av slekten i borgerstand, blant annet som embedsfolk, byborgere, leger, tannlege, gullsmed, advokater og andre jurister. Denne delen av slekten er tatt med i Danmarks Adels Aarbog.


== Kjente medlemmer ==
Bjørg Hope Galtung, stortingsrepresentant
Johan Galtung, professor, fredsforsker og samfunnskritiker
Rigmor Galtung, komikerKommunist og KGB-spion Gunnvor Galtung Haavik var ikke av slekten Galtung, hvis tilsynelatende etternavn var et døpenavn. 


== Bildegalleri ==

		
		
		
		


== Litteratur ==
Galtung, Johan Ellertsen: Galtungslekten i fortid og nutid, Oslo 1997.
Lihaug, Elin Galtung: «From Brandenburg through the Scandinavian and Baltic Countries to Russia and Great Britain - a Line of Descent Covering More Than 400 Years»,Genealogica & Heraldica. Influence on Genealogy and Heraldry of Major Events in the History of a Nation. Proceedings of the XXXIst International Congress of Genealogical and Heraldic Sciences, Oslo 2014, utgitt av Slektshistorisk forlag i 2015, side 227-236
Huitfeldt-Kaas, Henrik Jørgen : «De nulevende Adelsslægter i Norge», Christiania 1885.
Huitfeldt-Kaas, Henrik Jørgen m.fl.: Norske Sigiller fra Middelalderen, Oslo 1899-1950 (segl nr. 928, 946, 1089 og 1308)
Steffens, Haagen Krog (1911). «Norske Slægter 1912». Gyldendalske Boghandel, Kristiania. 
C. M. Munthe: «Norske slegtsmerker», Norsk slektshistorisk tidsskrift, bind I, Oslo 1928, side 32 ff og side 155 ff, særlig side 188 og figurene 189-192
Haukanes, K. og Jon : Segl og bumerke frå Hardanger, Oslo 1944, side 23, 101, 248, 281
Cappelen, Hans : Norske slektsvåpen, Oslo 1969 (2. opplag 1976) (med avbildning av moderne heraldisk ex libris og en ny skjoldtegning i heraldisk stil)
Løvenskiold, Herman L.: Heraldisk nøkkel, Oslo 1978
A. Thiset og P.L. Wittrup: Nyt dansk Adelslexikon, København 1904
H. Storck: Dansk Vaabenbog, København 1910
 Achen, S. T.: Danske adelsvåbener, København 1973
Peter Kurrild-Klitgaard: Nordiske heraldiske exlibris, København 2019 (Ellen og Fredrik Galtungs ex libris med slektsvåpenet, side 50)


== Referanser ==