John Neville, 1. marki av Montagu

John Neville, 1. marki av Montagu (født ca. 1431, død 14. april 1471) var en betydningsfull adelsmann på 1400-tallets England. Han var den yngre sønn av Richard Neville, 5. jarl av Salisbury og Alice Montagu, grevinne av Salisbury, og den yngre bror av Richard Neville, 16. jarl av Warwick, som fikk tilnavnet «kongemakeren» etter å ha plassert Edvard IV og Henrik VI på tronen. Han var den første og siste marki av Montagu og en av huset Yorks kommandanter under rosekrigene. Han er spesielt kjent for å ha knust den gjenværende lancastrianske motstanden i det nordlige England i begynnelsen av Edvard IVs regjeringstid. 


== Liv og virke ==
Fra tidlig år var han involvert i kampene til sin slekt, huset York, særskilt i striden som kom på 1450-tallet med Neville-familiens betydelige regionale rivaler, Percy-familien. John Neville var personlig ansvarlig for mye av volden fram til han sammen emd sine brødre beseiret og fengslet sine fiender. Det skjedd mot bakteppet av krisen i regjeringen. Kongen, Henrik VI, allerede kjent som en svak hersker, fikk et metanlt sammenbrudd som førte til et protektorat ledet av Johns onkel, Richard Plantagenet, 3. hertug av York. I løpet av to år hadde en bevæpnet konflikt brutt ut hvor hertugen av York gikk åpent ut i et opprør mot kongen, og hans Neville-fettere støttet ham. John kjempet med sin far og broren Warwick mot kongen i det første slaget ved St. Albans i 1455 hvor de seiret.Etter noen få år med urolig fred brøt yorkistenes opprør ut igjen, og John Neville kjempet sammen med sin far og eldre bror Thomas i slaget ved Blore Heath i sptember 1459. Selv om jarlen av Salisbury jagde lancasterne ble begge hans sønner tatt til fange, og John og Thomas tilbrakte det neste året i fengsel i Chester Castle. Som følge av hans løslatelse i 1460 tok han del i York-regjeringen. Hans far og bror døde i slag rett etter julen 1460 og i februar året etter kjempet John, nå opphøyd til tittelen lord Montagu, sammen med Warwick mot lancasterne igjen ved St Albans. John ble på nytt tatt til fange og satt fri før hans fetter Edvard, Yorks sønn, vant en avgjørende seier i slaget ved Towton i 1461, og ble konge av England som Edvard IV.John Neville framsto snart, sammen med Warwick, som representanter av kongens makt i nord, som var fortsatt politisk urolig da det var fortsatt et stort antall lancastere som forsøkte å samle et opprør mot det nye regimet. Da hans bror Warwick ble mer involvert i regjeringen og den nasjonale politikken var det John som til sist beseiret de siste levningene huset Lancaster i 1464. Som følge av disse seirene ble Montagu, som han nå ble tiltalt som, gitt tittelen jarl av Northumberland. På omtrent samme tid ble hans bror Warwick i økende grad misfornøyd med sitt forhold til kongen, og begynte å planlegge opprør mot Edvard IV i nord, til sist tok han til fange i 1469, og forsøkte deretter å styre gjennom kongen, noe som ble vanskelig. Montagu var den som oppmuntret Warwick å slippe kongen fri. Til sist ble Warwick tvunget til flykte fra landet og dro til Frankrike i mars 1470 sammen med kongens misfornøyde bror, George, hertug av Clarence.
Mens Warwick var i landflyktighet fratok kong Edvard IV jarldømmet Northumberland fra Montagu, og gjorde ham til marki av Montagu isteden. Montagu hadde ikke lenger tillit til å trygge de kongelige interesse i nord. Jarldømmet Northumberland med dens store besittelser ble isteden gitt til Henry Percy. Denne ydmykelsen økte Montagus krenkelse og da nyheten kom at Warwick og Clarence hadde invadert England i nord, ble han beordret av kongen til å slå dette ned. Montagu hadde imidlertid samlet en liten hær, rundt 6 000 menn ved Pontefract, og deserterte kongen. Han klarte nesten å ta kongen til fange ved Olney i Buckinghamshire. Kong Edvard sammen med sin andre bror, Rikard, hertug av Gloucester, flyktet til Burgund.
Mens Warwick var i landflyktighet hadde han alliert seg med den gamle kongen, Henrik VI og hans dronning, Margaret av Anjou, og Henrik ble gjeninnsatt på tronen samtidig som Warwick igjen var den effektive herskeren av kongeriket. Lancaster-styret varte ikke lenge; i løpet av et år hadde Edvard og Gloucester kommet tilbake. De gikk i land ikke langt fra Montagu i Yorkshire, som gjorde ingenting for å stoppe dem. Yorkistene marsjerte sørover mens Montagu fulgte etter, og slo seg sammen med sine bror ved Coventry. De konfronterte Edvard på slagmarken i slaget ved Barnet. John Neville ble slått ned og drept i kampen, Warwick ble drept kort tid etter, og i løpet av en måned hadde Edvard gjenvunnet Englands trone.


== Familie ==
Med Isabella Ingaldsthorpe fikk John Neville en sønn og fem døtre. Sønnen var George Neville, 1. hertug av Bedford (ca. 1461–1483).


== Referanser ==


== Litteratur ==
Hicks, Michael (2003): The Wars of the Roses 1455-1485, New York: Routledge.
Richardson, Geoffrey (1998): The Lordly Ones: A History of the Neville Family and Their Part in the Wars of the Roses, Baildon Books.
Weir, Alison (1996): The Wars of the Roses, New York: Ballantine Books,


== Eksterne lenker ==
Lundy, Darryl: «Sir John Neville, 1st and last Marquess of Montagu», The Peerage.