jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Hjuksebø stasjon

Hjuksebø stasjon er en jernbanestasjon i Notodden kommune i Vestfold og Telemark. På Hjuksebø kunne man tidligere foreta omstigning mellom tog på Bratsbergbanen og på Sørlandsbanen. Togene fra Bratsbergbanen tar av på Tinnosbanen i retning Notodden i stasjonens østre ende. Stasjonen er underlagt Drammen distrikt. 


== Status ==
Hjuksebø ble opprettet som stasjon da Tinnosbanen ble forbundet med Bratsbergbanen i 1917, ble fjernstyrt i 1984 og ubetjent i 2012, og mistet all passasjertrafikk da Bratsbergbanens tog sluttet å stoppe i 2004. Sørlandsbanen hadde sløyfet stopp noen år tidligere, og all passasjerutveksling mellom banene foregikk på Nordagutu stasjon. Det er fremdeles rutemessige kryssinger på stasjonen. 


== Knutepunkt ==
Stasjonen var tidligere et viktig knutepunkt for passasjer- og godstrafikk, med cirka 30 togankomster hvert døgn i mellomkrigstiden. Sovevognene mellom Rjukanbanen og Oslo ble satt av på Hjuksebø og skiftet inn i toget mot Tinnoset eller Oslo. Hjuksebø var i over 50 år utgangspunkt og endestasjon for en av de korteste lokaltogstrekninger i landet. Fra 1920-tallet til 1980-tallet gikk det fra morgen til kveld egne lokaltog mellom Notodden og Hjuksebø, med behovsstopp på holdeplassene Tinnan, Trykkerud og Tinnegrend. Strekningen er 9,5 kilometer lang, og turen tok på 1980-tallet cirka 10 minutter.
Det gikk egne godstog fra Oslo Vest og Drammen til Hjuksebø, hvor vognene til og fra industrivirksomheten på Notodden ble skiftet ut og sendt videre i egne tog. Godstogene bedrev også lokal passasjertrafikk. På 1930-tallet førte godstogene passasjervogner mellom Hokksund og Kongsberg og vice versa.


== Hjuksebøulykken ==
Stasjonen huskes også for Hjuksebøulykken i 1950, som skjedde etter at to godsvogner lastet med telefonstolper kom i sig på stasjonstomta. 14 personer omkom i kollisjonen mellom godsvognene og et av Sørlandsbanens ekspresstog. 


== Verneobjekt ==
I «Nasjonal verneplan for kulturminner i jernbanen» er godshuset vernet, mens stasjonsbygningen og parken med minnestøtte over Ingeniør Johan Theodor Wæhre er midlertidig vernet inntil en ny vurdering er foretatt. 


== Litteratur ==
Bjerke, Thor og Holom, Finn m.fl (2004). Banedata 2004. Oslo / Hamar: Norsk Jernbaneklubb. s. 222–223. ISBN 82-90286-28-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Dahl, Aasmund, red. (1988). NSBs bygningsregistrering: Drammen distrikt: Bratsbergbanen. NSB Arkitektkontoret. s. 85–92. Norges Statsbaner, Drammen distrikt (1933). Rutebok for jernbanens tjenestemenn. Drammen. Norges Statsbaner (1985). Rutebok for Drammen distrikt. Oslo. 


== Eksterne lenker ==
(no) Hjuksebø stasjon i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Bratsbergbanen
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Sørlandsbanen
Nasjonal verneplan for kulturminner i jernbanen. (Informasjon om Hjuksebø – side 6.)
«Hjuksebø stasjon». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Trykkerud holdeplass

Trykkerud holdeplass er en holdeplass på Tinnosbanen ved Hjuksevelta i Notodden kommune. Den ble opprettet i 1939, og var betjent av tog frem til 2004 og igjen siden 2008. Holdeplassen er den første etter at togene fra Bratsbergbanen svinger av fra Sørlandsbanen i retning Notodden. Holdeplassen har aldri hatt fast bemanning.


== Litteratur ==
Thor Bjerke og Finn Holom (2004). Banedata 2004. Hamar/Oslo: Norsk Jernbaneklubb/Norsk Jernbanemuseum. s. 222. ISBN 82-90286-28-7. 


== Eksterne lenker ==
(no) Bane NORs informasjonsside om Trykkerud holdeplass
(no) Trykkerud holdeplass i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Bratsbergbanen
Tveitan holdeplass

Tveitan holdeplass er en jernbaneholdeplass i Notodden kommune som ble åpnet i 1939, og som var betjent av Bratsbergbanen frem til 2004. Holdeplassen, som frem til 1940 het Velta, har aldri hatt fast betjening.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Thor Bjerke og Finn Holom (2004). Banedata 2004. Hamar/Oslo: Norsk Jernbaneklubb/Norsk Jernbanemuseum. s. 222. ISBN 82-90286-28-7. 


== Eksterne lenker ==
Tveitan holdeplass hos Norsk Jernbaneklubb
Tinnegrend stoppested

Tinnegrend stoppested langs Bratsbergbanen i Notodden kommune ble opprettet i 1918, men ble i 1954 degradert til holdeplass, selv om det frem til 1962 var et lastespor på Tinnegrend. Siden 2004 stopper ikke lenger Bratsbergbanens tog ved Tinnegrend. Stasjonsbygget fra 1918 brant ned 1. juli 2012.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Thor Bjerke og Finn Holom (2004). Banedata 2004. Hamar/Oslo: Norsk Jernbaneklubb/Norsk Jernbanemuseum. s. 222–223. ISBN 82-90286-28-7. 
Aasmund Dahl, red. (1988). NSBs bygningsregistrering: Drammen distrikt: Bratsbergbanen, Sørlandsbanen. NSB Arkitektkontoret. s. 77–84. 


== Eksterne lenker ==
(en) Tinnegrend stasjon – kategori av bilder, video eller lyd på Commons (no) Tinnegrend stoppested i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Bratsbergbanen
Øregang

Øregangen (latin meatus acusticus externus) er en del av det ytre øret. Den sørger for kommunikasjon mellom atmosfæren og trommehinnen, og er dermed viktig for hørselen.
Notodden nye stasjon

Notodden nye stasjon er en jernbanestasjon på Tinnosbanen i Notodden i Vestfold og Telemark. Den ble satt i drift fra 1919 da forbindelsen til Bratsbergbanen ble åpnet. Stasjonen er utstyrt med en tømmerterminal med fire lastespor. Stasjonen er bemannet med togekspeditør og det er kafé der. I 2004 ble persontogtrafikken flyttet ned til Notodden skysstasjon (daværende Notodden kollektivterminal), men i perioden mellom 2015 og 2020 ble stasjonen igjen benyttet, inntil man fikk elektrifisert sporet til skysstasjonen.
Stasjonen var tegnet av Gudmund Hoel og var ferdig i 1917, to år før den ble tatt i bruk, og erstattet Notodden gamle stasjon som hadde vært endestasjon på Tinnosbanen siden den ble åpnet i 1909. Driften på Tinnosbanen opphørte i 1991, mens jernbanestrekningen sørfra ble forlenget 800 meter nærmere sentrum til Notodden kollektivterminal, som dermed erstattet Notodden nye stasjon i 2004.
Notodden nye stasjon er eneste bystasjon som er foreslått vernet av Jernbaneverket.
I slutten av juli 2011 ble stasjonsområdet rammet av flom med påfølgende ras. Både dreieskiven og vognhallen var svært nær å følge med rasmassene ut i båthavnen på nedsiden. Mye av den verneverdige infrastrukturen ble skadet eller ødelagt. Jernbaneverket lovet at området skulle bli bygget opp igjen.[1]. I juni 2012 var reparasjonsarbeidet fullført og stasjonen ble åpnet 9. juni. Anledningen ble benyttet til å oppgradere signalanlegget.
10. august 2015 ble persontrafikken flyttet tilbake til Notodden nye stasjon fordi sporet til skysstasjonen ikke var elektrifisert.. 11. desember 2020 var siste togavgang fra stasjonen, mens det nyelektrifiserte sporet til skysstasjonen ble tatt i bruk fra 14. desember.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Thor Bjerke og Finn Holom (2004). Banedata 2004. Hamar/Oslo: Norsk Jernbaneklubb/Norsk Jernbanemuseum. s. 222–223. ISBN 82-90286-28-7. 
Aasmund Dahl, red. (1988). NSBs bygningsregistrering: Drammen distrikt: Bratsbergbanen, Sørlandsbanen. NSB Arkitektkontoret. s. 55–76. 


== Eksterne lenker ==
(no) Notodden nye stasjon i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Bratsbergbanen
Tveitsund bru

Tveitsund bru er en veibro som krysser Nissers utløp til Nisserelva. Den er en del av riksvei 41 og ligger midt i tettstedet Treungen i Nissedal kommune i Telemark. Brua ble bygd i 1918 og overlevert 13. september 1919, den ble fredet som kulturminne i 1999. I 2013 ble største totalvekt redusert fra 56 til 50 tonn og største lengde på vogntog satt under 20 meter; noe som medfører at en del vogntog med tømmer ikke kan bruke strekningen. Broen er for smal til at kjøretøy kan møtes og den er lyseregulert.Brua er 62,1 meter lang og er landets nest lengste steinhvelvbru med et spenn på 51 meter. Brua har en bredde på 5 meter, og kjørebanen er 4 meter. Brua karakteriseres som et stykke ingeniørkunst av høy klasse. Bruspennet er strukket til yttergrensen av det som er teknisk mulig. Brua er fredet for å være et synlig minne om utviklingen av kommunikasjon og veibygging, heter det i omtalen av dette kulturminnet på Riksantikvarens hjemmeside.
Før det kom bru ble strekningen betjent av ferje og det første initiativet til bro kom i 1839 da formannskapet søkte om midler. Da Treungenbanen ble påbegynt tidlig på 1900 med planlagt endestasjon på Sundsmoen på vestsiden av elven ba kommunestyret om at det måtte anlegges bro. Det var misnøye med endestasjonen på vestsiden fordi det ikke var bro over Nisserelva på stedet og bebyggelsen for det meste var på østsiden. I februar 1913 ba kommunestyret om å få brosaken opp på amtstinget. Broen skulle oppføres i hugget stein og sement, med 4 meter kjørebredde, 50 meter spenn og maksimalt hjultrykk på 2,5 tonn. Kostnadene ble anslått til 55.000 kroner i 1915. Mange fra bygda deltok på anleggsarbeidet blant annet med kjøring av stein som ble hentet i berget ovenfor Tveitsund gård.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Riksantikvaren: Fredning av Tveitsund bru ved Treungen, Nissedal kommune i Telemark (13. juli 1999)
Nasjonal verneplan for veger, bruer og vegrelaterte kulturminner (se avsnitt om Tveitsund bru)
Overdragelseslinje

Zenbuddhismen vedlikeholder opptegnelser av sine historiske lærere som, ifølge denne skolens tradisjonelle historie, har ført dharma fra generasjon til generasjon i en ubrutt linje siden Buddhas tid. Denne vertikale linjen er en overdragelseslinje av forgjengere som utgjør en validering av zen-erfaringen til dagens generasjon av lærere. 
Ordet overdragelseslinje forekommer også i andre buddhist-tradisjoner; for eksempel inkluderer kravene for ordinering som en bhikkhu (munk) tilstedeværelse av minst fem andre bhikkuer, av hvilke én må være en fullt ordinert preseptor, og en annen en acharya (lærer). Slik dannes en monastisk overdragelseslinje som når bakover helt til Buddha. Vajrayana-buddhisme legger også stor vekt på kontinuiteten til en læreretnings overdragelseslinje.
Handlingen der dharma føres over til en ny lærer, og med det forlenger overdragelseslinjen, refereres til som dharma-overføring.
Enkelte av lenkene i chan/zen overførings-kjeden har møtt alvorlig utfordring av historikere slik som Charles Yampolsky. Spesielt finnes det få eller ingen beviser som forbinder noen av de indiske lærerne før Bodhidharma spesifikt til zen-sekten. Dette til tross så er konseptet om overdragelseslinjer nyttig. Selv dersom en overdragelseslinje ikke lar seg verifisere hele veien tilbake til Buddhas tid, vil det å ha flere generasjoner med unektelig ubrutt dharma-overføring i det minste gi en viss validering av integriteten i erfaringen og læren som overføres langs den linjen.
For chan og zen-tradisjonene var den første patriarken i overdragelseslinjen etter Buddha Mahakasyapa. Deretter var det 26 andre etterfølgere i India før Bodhidharma reiste til Østen for å bringe dharma til Kina i det 5. århundre.
Seks generasjoner senere var Huineng den berømte sjette kinesiske patriarken (den 33. i linje fra Buddha) i det 7. århundre. Etter hvert som chan florerte i Kina var det mange grener av den overdragelseslinjen. Noen døde ut i tidens løp mens andre har eksistert ubrutt fram til vår tid.
Enkelte av disse linjene ble overført til Japan, og med dem ble zen-tradisjonen opprettet. Den kanskje mest berømte av disse overføringene til Japan var Dōgen som dro til Kina for opplæring i chan i det 13. århundre, og etter å ha mottatt dharma-overføringen i Caodong-skolen dro han tilbake til Japan og etablerte Sotoskolen. Linji-skolen ble også overført til Japan der den kom til å bli kjent som Rinzaiskolen.


== Eksterne lenker ==
Skoler i zen-buddhisme – Zen Buddhism WWW Virtual Library
Forgjengere til zen i Kina - de fem hus (.pdf)
Skisse over Caodong- og Linji-overdragelseslinje til dagens chan-mester Sheng-yen
Blanche Bingley

Blanche Bingley Hillyard (født 3. november 1863 i Greenford, Middlesex, England død 6. august 1946) var en britisk, kvinnelig tennisspiller.
Hillyard (frem til 1888 frk. Bingley) vant singletittelen for damer i Grand Slam-turneringen Wimbledon seks ganger, og hun var i ytterligere sju finaler. Tretten singlefinaler i Wimbledon er fremdeles rekord. Miss Bingley vant sin første tittel i 1886 da hun i finalen beseiret Maud Watson som hadde vunnet tittelen to ganger. Året før hadde hun tapt mot just Maud Watson i finalen og i 1984, i den første damesingleturneringen i Wimbledon tapte hun også mot Watson, men da i semifinale.
Miss Bingley møtte som tittelforsvarer i 1887, den 15-årige Lottie Dod, i Wimbledons Challenge Round, i en turnering med kun seks damer i singleturneringen. Dod som hadde gått i lære hos brødrene William Renshaw og Ernest Renshaw og tilegnet seg en moderne spilleteknikk med serve og smash over hodet og angrepsspill fremme ved nettet. Bingley var sjanseløs og tapte finalen med 2-6, 0-6.  I finalen året etter møttes de igjen i Wimbledon-finalen, Dod vant denne gangen også. De møttes i ytterligere tre finaler i Wimbledon, 1891, 1892 og 1893 med samme vinner; Charlotte Dod. Hun lyktes aldri å vinne over Dod. 
Men Blanche Hillyard vant tross det singletittelen i Wimbledon flere ganger, i 1889 mot Lena Rice, 1894 mot Edith Austin og i årene 1897, 1899 og 1900 mot Charlotte Sterry (født Cooper). Hun deltok i hele 24 Wimbledonmesterskap og siste gangen, i 1912, da hun var 48 år nådde hun semifinalen.
Hun vant også singletittelen i Irish Open i årene 1888, 1894 og 1897. Det tyske mesterskapet vant hun to ganger, i 1897 og 1900.


== Grand Slam-titler ==
 Wimbledon:
Single damer – 1886 (hun beseiret Maud Watson i finalen)
Single damer – 1889 (hun beseiret Lena Rice i finalen)
Single damer – 1894 (hun beseiret Edith Austin i finalen)
Single damer – 1897 (hun beseiret Charlotte Sterry i finalen)
Single damer – 1899 (hun beseiret Charlotte Sterry i finalen)
Double damer – 1899
Single damer – 1900 (hun beseiret Charlotte Sterry i finalen)
Double damer – 1906


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Blanche Bingley – Olympedia 
(en) Blanche Bingley – ITF Tennis 
(en) Blanche Bingley – International Tennis Hall of Fame
Arnljot Strømme Svendsen

Ole Arnljot Strømme Svendsen (født 5. desember 1921, død 5. januar 2022) var en norsk økonom og professor ved Norges Handelshøyskole (NHH).Strømme Svendsen var utdannet cand. oecon. fra Universitetet i Oslo og var med å stifte Instituttet for samfunnsøkonomi ved Norges Handelshøyskole (NHH) i 1951. Han var også med på oppstarten av Skipsfartsøkonomisk institutt (nå Senter for internasjonal økonomi og skipsfart) ved samme høyskole i 1958. Han ble professor ved NHH i 1966, har vært gjesteforeleser ved en rekke universiteter i inn- og utland og har utgitt 50 bøker og avhandlinger. I en periode var Svendsen også prorektor ved Norges handelshøyskole.
Han hadde flere offentlige verv, blant annet som styreleder for Den Nationale Scene 1960-1992, Norsk Teater- og Orkesterforening 1970-1992 og i Raftostiftelsen 1989-2000. Han har også vært medlem av Rikslønnsnemnda og var også leder av Bergen Høyre. Han var ærespresident i International Association of Maritime Economists.Strømme Svendsen ble i 1973 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden. Han har også mottatt Heddaprisen (1992). 
Han mottok flere internasjonale ærespriser blant annet Christoforo Colombo-prisen i Genova (1985) og Onassis-ærespris (2012) for sitt virke innen maritim økonomisk forskning.


== Utgivelser ==
Frihavn og økonomisk ekspansjon. Innstilling om frihavn i Kristiansand (sm.m. O. Malterud), Kristiansand 1946
Norsk industrihistorie, Oslo/Bergen 1955
Sjøtransport og skipsfartsøkonomikk, 3 bd., Bergen 1956–57
Økonomisk-historiske studier i stålindustri og i en vestlandsk industri-innovasjon, Bergen 1961
Industriens historie i Norge (sm.m. G. Christie Wasberg), 1969
Kulturtidsskrift-utredningen 1972 (sm.m. B. Asbjørnsen), 1973
red. Norsk industri og fremtiden, 1972
Union 1873–1973. En norsk treforedlingsbedrifts liv og eksistenskamp, 1973
Norges Handelshøyskole femti år (sm.m. O. H. Jensen), Bergen 1986
Spill, Rolf'en, spill! Beretningene om Rolf Berntzens liv og levnet (red. sm.m. A. H. Madsen), Bergen 1988
Kulturøkonomi, Stavanger 1994
Vebjørn Tandberg, triumf og tragedie (sm.m. H. Dahl), 1995
Frihet fra lenker. Arbeid for menneskets rettigheter. Professor Thorolf Raftos stiftelse 1986–1996, Bergen 1996
Holberg i Bergen – da byen gjenerobret ham. Holbergklubben i Bergen 1908–1935, Bergen 1996
Lothar Lindtner, kunstner og karakter (sm.m. A. H. Madsen), Bergen 1997
Hilmar Reksten. Stridbar, raus, elsket – mann av det 20. århundre, Bergen 1999
Teater i 25 år - Den Nationale Scene 1976-2001, Bergen 2007


== Referanser ==
WH Smith

WH Smith er en britisk aviskioskkjede med hovedkvarter i Swindon. Den har ca. 750 utsalg i Storbritannia, hvorav ca. 200 på jernbanestasjoner og flyplasser.
Vareutvalget spenner over gruppene bøker, tidsskrifter, aviser, papirvarer, underholdningsprodukter og kioskvarer. Selskapet har ca. 20 000 ansatte.


== Historie ==
Virksomheten ble grunnlagt av Anna og Henry Walton Smith i London i 1792, og har gjennom det meste av sin historie vært drevet som et familieforetak. I 1848 åpna firmaet sin første aviskiosk på Euston stasjon, og framover mot første verdenskrig spredte det seg utover landet i takt med jernbaneutbygginga. W H Smith ble også en ledende landsomfattende distributør av aviser – distribusjonsavdelinga er siden solgt ut av selskapet. Direkte etterkommere av grunnleggerne hadde kontroll med selskapet til etter andre verdenskrig, sjette generasjon Smith gikk av som styreformann i 1972, og det siste medlem av familien forlot selskapet i 1996.
Utover på 1970- og 80-tallet ekspanderte selskapet stort i nærliggende bransjer – først og fremst ved kjøp av andre selskaper. Det åpna også butikker i Canada, USA, Australia, New Zealand, Hongkong og Frankrike. En krise omkring århundreskiftet tvang selskapet til å selge ut en del. Utenom Storbritannia har W H Smith i dag bare en bokhandel for engelskspråklig litteratur i Paris.
W H Smith er ellers kjent for å ha oppfunnet ISBN-systemet for identifikasjon av bøker, som i dag er anerkjent som ISO-standard for bøker


== Eksterne lenker ==
W H Smith
Kundeportal
Fylkesvei 3778

Fylkesvei 3778 går mellom Storestraum, Bygland og Krossen, Evje og Hornnes. Veien er 38,2 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 304 (Aust-Agder).


== Kommuner og knutepunkter ==

 ByglandVestsida 

 Geitskarbergtunnelen (215 m)
 Evje og HornnesSenumsvegen 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv3778
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
Fylkesvei 3776

Fylkesvei 3776 går mellom Evje og Fennefoss bru i Evje og Hornnes. Veien går parallelt med riksvei 9, men på Otras vestside.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 303 (Aust-Agder).


== Kommuner og knutepunkter ==

 Evje og Hornnes


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv3776
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
Tapani Niku

Tapani Niku (født 1. april 1895, død 6. april 1989) var en finsk langrennsløper som konkurrerte på 1920-tallet.
Han ble nummer to på femmila i Holmenkollen i 1922, etter landsmannen Anton Collin.
Han vant bronse på 18 km under OL 1924 i Chamonix og fikk 6.-plass på samme distanse under ski-VM 1926.


== OL-medaljer ==
1924  Chamonix -  Bronse i langrenn 18 km


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Tapani Niku – Olympedia 
(en) Tapani Niku – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Tapani Niku – FIS (langrenn)
Lottie Dod

Charlotte «Lottie» Dod (født 24. september 1871 i Bebington, Cheshire død 27. juni 1960) var en britisk, kvinnelig tennis- og golfspiller.
Lottie Dod vant sin første singeltiltel i Grand Slam-turneringen i Wimbledon i tennis i 1887, da kun 15 år og 10 måneder gammel. Hun er dermed den yngste vinneren i turneringens historie. Hun vant ytterligere fire singletitler i Wimbledon.
Hun gjorde seg bemerket da hun allerede som 14-åring beseiret den dobbelte Wimbledon-vinneren Maud Watson i en turnering i Bath. Det var Watsons første tap på 55 kamper. Hun hadde året før, som 13-åring, møtt Watson i en mindre turnering, og nesten klart å vinne over henne. Dod vant alle sine fem Wimbledon-finaler mot samme motstander; Blanche Bingley Hillyard. Finalen («Challenge Round») i 1887 vant Dod med 6-2, 6-0 over tittelforsvareren Hillyard. Hillyard lyktes aldri å vinne over Dod og selv om hun kom til å vinne Wimbledon fem ganger, lyktes hun på disse fem finalene kun å vinne ett sett mot Dod.
Lottie Dod møtte Louise Martin i Irish Open i 1886 og tapte den kampen, det siste tapet på i alt fem tapte kamper i løpet av sin tenniskarriere. Året etter i 1887 vant hun singeltitelen i Irish Open.
Lottie Dod har blitt beskrevet som en stortvokst guttejente som kom fra en rik og sportsinteressert familie. Hun var fremgangsrik i tennis (som hun sluttet med i en alder av 21), golf hun ble britisk mester i 1904. Hun spilte også field hockey på landslagsnivå og var med på Englands lag i årene 1889–90. Hun var også dyktig i bueskyting, hun vant en olympisk sølv-medalaje i OL 1908 i London. Hun konkurrerte også på skøyter.
Dod lærte seg å spille tennis selv med hjelp av sin åtte år eldre søster Annie og sine to brødre Willy og Tony. Hennes teknikk ble videreutviklet under ledelse av de to brødrene Ernest Renshaw og William Renshaw som var to av 1880-tallets dominerende tennisspillere. Hennes spill var annerledes og mer effektivt enn de andre kvinnelige spillerne på den tiden. Blant annet hennes serve og smash ble slått over hodet og hennes nettspill var mer aggressivt. I forbindelse med seieren i Wimbledon i 1887 ble det påstått av en av hennes motstander at Dod hadde en fordel av sin unge alder, hun fikk lov å spille med korte ermer og halvlangt skjørt. Hennes klær gjorde at hun fikk en større bevegelsefrihet enn de eldre spillerne som var nødt til å spille i lange ermer, korsett og lange skjørt.
Lottie Dod var hele livet interessert i tennis og hun besøkte Wimbledonmesterskapet hvert år. Det fortelles at hun døde, 88 år gammal, lyttende på en radiosendning fra Wimbledon.
I 1983 ble Lottie Dod tatt op i International Tennis Hall of Fame.


== OL-medaljer ==
1908  London -  Sølv i bueskyting


== Grand Slam-titler ==
 Wimbledon:
Singel damer 1887, 1888, 1891, 1892, 1893 (hun beseitret Blanche Bingley Hillyard i finalen i alle fem finalene)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lottie Dod – Olympics.com 
(en) Lottie Dod – Olympedia 
(en) Lottie Dod – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Lottie Dod – databaseOlympics.com (arkivert) 
(en) Lottie Dod – International Tennis Hall of Fame
Tom Armstrong

Tom Armstrong (født 1898 i Preston i England, død 1967) var en engelsk fotballspiller som spilte for Preston North End og Liverpool FC på 1910-tallet og 1920-tallet.
For Liverpool fikk han bare én kamp, det var mot Sheffield Wednesday 13. mars 1920, dagen etter at han signerte for klubben. Kampen endte 2–2.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Profilen på Lfchistory.net
KCOM Stadium

KCOM Stadium, tidligere Kingston Communications Stadium og KC Stadium, er et kombinert fotball- og rugbystadion i Hull, East Riding of Yorkshire, England og er hjemmebane til fotballklubben Hull City AFC og rygbyklubben Hull FC. Stadionet, som ble åpnet den 18. desember 2002, har en kapasitet på 24 400 sitteplasser fordelt på fire tribuneseksjoner som heter North Stand, East End, West Stand og South Stand. Det er også tatt høyde for å utvide kapasiteten på Kingston Communications Stadium til 35 000 sitteplasser finansiert av et eventuelt hotell- og kasinokompleks i nærheten. 
Stadionnavnet kommer som følge av sponsing fra selskapet KCOM, og det har også blitt arrangert konserter der med artister som Elton John, Bryan Adams og R.E.M.. 


== Eksterne lenker ==
Informasjon og bilder av stadionet hos kcomstadium.com/
Internet Football Grounds Guide – Kingston Communications Stadium, Hull City AFC