jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Kyssegurami

Kyssegurami er en art av relativt store, tropiske ferskvannsfisk. 
Den blir opptil 30 cm lang.
Arten er den eneste i gruppen Helostoma som igjen er eneste undergruppe av Helostomatidae.
De er populære akvariefisk.
Kysseguramien er ikke en del av gruppen guramier, men er beslektet med disse. I likhet med guramiene, har den en kroppsform som er sammentrykt fra sidene. Ryggfinnen har en lang base (16-18 harde finnestråler og 13-16 myke), og det samme har gattfinnen (13–15 harde stråler, 17–19 myke) som er symmetrisk i forhold til ryggfinnen. De bakerste myke finnestrålene er noe forlenget.
Bukfinnene er store og avrundede. Halefinnen er avrundet eller konkav. Sidelinjen er todelt, med den bakre delen lavere enn den forreste. 
Det er 43-48 skjell langs linjen.
Utseendemessig skiller kysseguramien seg ut gjennom munnen, som har brede lepper. I naturen er fisken grønnaktig på farge, med langsgående striper og mørkebrune finner. 
Det finnes også en avlsvariant som er lys rosa eller oransje på kroppen, har sølvaktige skjell og gjennomsiktige rosaaktige finner. 
Avlsvarianter med dvergvekst eller «ballongform» eksisterer.
I naturen holder de seg i grunt, sakteflytende og tett begrodde områder. De lever stort sett av alger og akvatiske planter, med insekter og plakton som supplement.
Fisken bruker leppene til å raspe alger av steiner og andre overflater. Denne raspingen, som (for mennesker) ser ut som kyssing, brukes også mellom hanner for å avgjøre hvem som er sterkest.


== Eksterne lenker ==
(en) kyssegurami – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) kyssegurami i Encyclopedia of Life 
(en) kyssegurami i Global Biodiversity Information Facility 
(no) kyssegurami hos Artsdatabanken 
(en) kyssegurami hos FishBase 
(en) kyssegurami hos ITIS 
(en) kyssegurami hos NCBI 
(en) Kategori:Helostoma temminckii – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Helostoma temminckii – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Helostoma temminkii – detaljert informasjon på Wikispecies
Guge

Guge var et kongedømme i det vestlige Tibet med sete i det som i dag er fylket Zanda i kinesisk Tibet. Det omfattet de områder som i dag er kjent som Zanskar, øvre Kinnaur og Lahul og Spiti (nå kontrollert av India). Ruinene etter Guge er 1900 km vest for Lhasa, ikke så langt fra fjellet Kailasha.
Guge ble grunnlagt på 900-tallet. Det hadde hovedstedene Tholing og Tsaparang. Grunnlegger av kongedømmet var en etterkommer av Glang Darma, den siste konge av det tibetanske kongedømmet Tubo.  Denne kongens eldste sønn ble hersker over Mar-yul (Ladakh), og to av hans sønner regjerte i det vestlige Tibet de områder som ble kongedømmet Guge og Pu-hrang. På 1000-tallet åpnet kongene for buddhismen.Den første vesterlending som kom til Guge var jesuittpresten og misjonæren António de Andrade i 1626.  De Andrade skal ha sett irrigasjonskanaler og rike avlinger i området som nå er tørt og heller øde. De Andrades ekspedisjon fikk lov til å bygge et kapell i Tsaparang og undervise folk om kristendommen. Deretter, og kanskje som mottrekk, kom en muslimsk hær bestående av ladakhier fra det nåværende Kashmir og erobret Gugeborgen i 1632, og dermed var det 700 år gamle kongedømmet ødelagt.
Vestlige arkeologer fikk kunnskap om Guge igjen i 1930-årene gjennom den italienske arkeologen Giuseppe Tucci, som skrev et verk som særlig omhandlet Guges fresker. 
Under kulturrevolusjonen ødela maoistene de bemerkelsesverdige statuene på funnstedet. Senere er en slags rekonstruksjon foretatt, med øye for å ha noe å tiltrekke og tilfredsstille turister. Men det er bare gjennom Tuccis forskning at man kan danne seg et presisere bilde av hvordan det hele var.


== Referanser og fotnoter ==
Leh

Leh var hovedstad i kongedømmet Ladakh i Himalaya. Nå er byen innen den indiske delstaten Jammu og Kashmir, India. Byen domineres av det nå ødelagte Leh-palasset, der kongefamilien residerte.
Leh ligger 3650 moh.
Øreål

Øreål eller panserål er en fisk og eneste art i gruppen Erpetoichthys.
Den finnes fra Nigeria til Republikken Kongo.
Øreål kan bli opptil 1 meter lang, men blir som oftest ikke større enn 40-45 cm i akvarier. Den har i likhet med ekte åler en langstrakt kroppsform og mangler bukfinner.
Øreålen er nattaktiv, og lever av smådyr.
Den holdes noen ganger i akvarier.
Navnet Erpetoichthys kommer fra de greske ordene erpeton («krypende ting») og ichthys («fisk»).


== Anatomi ==
Som alle bikirer har øreålen et hardt, porselenaktig skjellpanser dekket med ganoin. De er også fysostome, og kan bruke svømmeblæren som en primitiv lunge. Den lever i saktestrømmende, varmt brakkvann og kan puste luft, noe som gjør den i stand til å overleve i vann med lavt innhold av oksygen.Navnet «øreål» henviser til brystfinnene som stikker ut som to tydelige «ører» bak gjellelokket.


== Akvaristikk ==
Øreål har ikke blitt drettet i akvarium, så fiskene som finnes i avariebutikken er importert fra Afrika. 
De er fredelige, men eter fisk som er små nok til å passe inn i munnen.
De er kjent for å hoppe ut, så akvariet bør ha et tettsluttende lokk uten større hull.
Øreåler kan holdes i både brakkvannsakvarier og ferskvannsakvarier.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) øreål – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) øreål i Encyclopedia of Life 
(en) øreål i Global Biodiversity Information Facility 
(en) øreål hos FishBase 
(en) øreål hos ITIS 
(en) øreål hos NCBI 
(en) Kategori:Erpetoichthys calabaricus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Erpetoichthys calabaricus – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Erpetoichthys calabaricus – detaljert informasjon på Wikispecies
Haimalle

«Haimalle» kan også referere til familien haimaller (Pangasiidae).Haimalle er tross navnet ikke en hai, men en art i gruppen maller.
Den lever i ferskvann i elvene i Sørøst-Asia, samt Mekong, Chao Phraya og Mae Klong.
Den kan bli opptil 130 cm lang SL og 44 kg tung.
Den er populær som matfisk, og er viktig i thailandsk akvakultur.
Haimalle har også en viss utbredelse i akvaristikken, selv om fisken blir alt for stor for de aller fleste private akvarier.
Den er altetende, og tar hovedsakelig krepsdyr, andre fisk og plantedeler.


== Eksterne lenker ==
(en) Haimalle – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Haimalle i Encyclopedia of Life 
(en) Haimalle i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Haimalle hos FishBase 
(en) Haimalle hos NCBI 
(en) Kategori:Pangasianodon hypophthalmus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Pangasianodon hypophthalmus – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Pangasianodon hypophthalmus – detaljert informasjon på Wikispecies 
(en) Pangasianodon hypophthalmus (Sauvage, 1878) Striped catfish - FishBase
Karismatisk kristendom

Karismatisk kristendom, av gresk karisma «nådegave», det vil si «Åndens gaver» som tungetale, profetier og helbredelse, er en form for kristendom. Pinsebevegelsen og litt senere Trosbevegelsen har typiske karismatiske trekk, men karismatiske vekkelser opptrer også i de etablerte kirkesamfunnene.
Man pleier å skille mellom pinsebevegelsen, trosbevegelsen og den karismatiske bevegelsen. Alle tre er karismatiske rørelser fordi de betoner åndsdåp eller «åndsfylde» og «nådegaver».


== Historie ==
Allerede på 200-tallet mente monastene å ha fått den karismatiske gaven å eie direkte inspirasjon gjennom Den hellige ånd. Kirkefaderen Tertullian sluttet seg til bevegelsen på slutten av sitt liv. I middelalderen representerte de profetiske mystikerne en form for karismatikk.Moderne karismatisk kristendom er regnet å ha sin start omkring 1900 med vekkelsen i Azusa street i Los Angeles som startpunkt. Den deles videre i ulike faser: Pinsebevegelsen splittet i begynnelsen mange frikirker av borgerlig karakter, mens de etablerte kirkesamfunnene ble berørt i mindre grad. Bevegelsen utviklet seg etterhvert til å få stort sett samme læregrunnlag. Trosbevegelsen ble senere en utbrytning fra Pinsebevegelsen. På 1960-tallet startet prester i USA å rapportere at de hadde blitt døpt i Den hellige ånd. Den bevegelsen som dermed startet blant de etablerte kirkene er det som kalles karismatisk vekkelse. I løpet av ganske kort tid fikk bevegelsen stor oppslutning på verdensbasis og Den katolske kirke ble berørt fra 1967.
Det finnes over en halv milliard karismatikere i hele verden, som er ca. 9 prosent av jordens befolkning. Pinsebevegelsen utgjør ca. 95 millioner av disse.


== Karismatisk kristendom i Norge ==
Den karismatiske kristendommen slo rot i Norge på begynnelsen av 1970-tallet. En viktig begivenhet var utgivelsen i 1972 av Gud har mer å gi, den norske utgaven av Nine o'clock in the morning, en bok som blant annet inspirerte mange norske prester til å virke inn i sine etablerte kirkesamfunn med Den hellige ånd. Den episkopale pastoren Dennis Bennett (1917–1991) fra Los Angeles hadde gitt ut boka og Indremisjonens tidligere generalsekretær Torvald Øberg skrev forord. Et seminar med Full Gospel Business Men's Fellowship International i 1970 var en viktig begivenhet, sammen med flere såkalte helligåndsseminarer. Sammen med blant annet presten Hans Jacob Frøen og Hans Christian Lier var Øberg med å bane veien for karismatikken i norsk kirkeliv.  Organisasjonen Ungdom i Oppdrag ble til i denne tiden, og i februar 1977 ble det avholdt et «helligåndsseminar» i Storsalen i Oslo som samlet 1200 mennesker, deriblant mange prester i Den norske kirke. Dette kulminerte i opprettelsen av OASE-bevegelsen som har hatt sommerfestivaler fra 1980.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Akademisk tidsskrift om kristen karismatik
Pinsebevegelsen i Norge (Av Terje Hegertun, fakultetslektor)
Redningsstasjon

En redningsstasjon er en landbasert stasjon som driver sjøredning.


== Norge ==
I Norge ble stasjonene opprettet på grunn av mange forlis som krevde menneskeliv, der det var åpenbart at relativt enkle hjelpemidler   ville ha kunne reddet menneskeliv. Konsul Tønnes Puntervold fra Egersund, som var en av stifterne for redningsselskapet, var vitne til et slik tilfelle, da han i 1852 så skonnerten "Christine Magdalene" av Bergen forlise utenfor Ogna. Et brev som 33 Stavangerskippere skrev til Marinedepartementet 12. januar 1852 beskrev behovet for en redningstjeneste, særlig langs Jærkysten.
Redningsstasjonene ble opprettet ved Kongelig resolusjon i 1853, og i 1854 var det opprettet fem redningsstasjoner med redningsutstyr. Redningsstasjonene hadde et rakettapparat med line som kunne skytes ut til de forulykkede, og også i noen tilfeller båter. De landbaserte redningstasjonene var bare egnet der kysten bestod av strender, og de ble derfor bare utbygd på Jæren og på Lista.
I 1894 finansierte Norsk Selskap til Skipsbrudnes Redning (NSSR) redningsbåten "Tryg" på Kvalbein. Denne var spesialkonstruert for formålet, og viste seg mye mer egnet til oppgaven enn den båttypen som staten brukte.
I 1933 overtok NSSR alle redningsstasjonene av staten ved Fyrdirektøren. I 1966 var det til sammen 42 redningsstasjoner i Norge. Den nordligste var på Bjørnøya. De aller fleste hadde ikke annet redningsutstyr enn redningsgevær. Alle stasjonene, med unntak av Reve, var nedlagt i 1977. Reve var heller ikke aktiv etter dette. Grunnen til nedleggingene var utviklingen av andre redningshjelpemiddler. Særlig gjorde bruken av helikopter redningsstasjonene overflødige.
Varden Sjøredningsmuseum, Ogna på Jæren, har utstillinger som viser hvordan redningstjenesten fungerte. Det er også et museum i forbindelse med stasjonen på Østhassel i Vanse på Lista.
Redningsstasjoner langs Jæren:

Reve, drevet fra 1853 til 1993, dekket Jærens rev. Mannskapet på stasjonen reddet til sammen 216 mennesker.
Wiig, Klepp kommune (sør for Reve), opprettet 1897.
Obrestad, Jæren, opprettet i 1854.
Husveg, Jæren (ved Varhaug), opprettet 1854.
Kvalbein, Jæren, opprettet 1854. Stasjonen fikk redningsbåten "Tryg" fra 1894, som fram til 1947 reddet rundt 100 menneskeliv.
Raunen, nord for Brusand, opprettet 1896Redningsstasjoner, Lista:

Stave
Lista, opprettet 1854.
Østhassel i Vanse, drevet til 1972. Stasjonen hadde redningsbåt.
Rauna, øy like sørøst av Østhassel, med redningshytte som skipsbrudne kunne søke ly i, og redningsutstyr.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Jæren feirer 150 år for landredningsstasjonene
Aktivitetsdag ved Østhassel Redningsstasjon
Assab

Assab (tigrinja:ዓሰብ, arabisk:عصب) er en havneby på vestkysten av Eritrea mot det sørlige Rødehavet. Byen er hjemby til Afar-folket. I 1989 hadde byen en befolkning på i underkant av 40 000 innbyggere. Assab hadde tidligere et oljeraffineri som ble bygget av Sovjetunionen, men dette ble lagt ned i 1997 av økonomiske årsaker. Byen ligger i nærheten av oldtidsbyen Arsinoe.
I 1869 ble byen kjøpt av rederiet Rubattino fra den lokale sultan og ble senere overtatt av Italia i 1882. Italienerne fant ikke byen så godt egnet som havneby og brukte byen mer som stasjon hvor skipsfarten kunne bunkre  kull.
Utover 1900-tallet ble byen igjen en viktig havneby for Etiopia. Den etiopiske marinen hadde blant annet en liten base der. Både under den eritreiske frigjøringskrigen og tørkekatastrofene på 1980-tallet ble forsyninger brakt inn gjennom denne havnen.
Havnen ble kraftig utvidet tidlig på 1990-tallet med blant annet en ny terminal, men havnen har forfalt etter at den mistet sin betydning etter at handel med Etiopia ble avsluttet som følge av frigjøringskrigen. Assab er kjent for sitt store marked, fine strender og natteliv. Byen har fått en stor flyplass.


== Eksterne lenker ==
Assab informasjonsside
Askari

Askari (arabisk عسكري ‘askarī) er et arabisk, tyrkisk, persisk og swahili ord som betyr «soldat». Det ble vanligvis brukt for å beskrive lokalt rekrutterte soldater i Øst-Afrika og Midtøsten som tjenestegjorde i de europeiske kolonistyrkene. Betegnelsen kan også bety politi, gendarmeri og sikkerhetsstyrker.
Under europeisk styre i Øst-Afrika ble det rekruttert askari-soldater av italienske, britiske, portugisiske, tyske og belgiske kolonistyrker. De spilte en viktig rolle både ved erobring og senere for å sikre områdene. Både under første verdenskrig og andre verdenskrig tjenestegjorde askari-enheter utenfor egne kolonier.


== Eksterne lenker ==
(en) Askari – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
The Oval

The Oval er en cricketarena i Kennington, London.  Den omtales ofte som The Kennington Oval, og de siste årene også som The Fosters Oval, AMP Oval, og nå sist som The Brit Oval, på grunn av ulike sponsorbindinger. 
Banen er hjemmebane for Surrey County Cricket Club, og brukes regelmessig til internasjonale kamper. Banen var den første i Storbritannia og den andre i verden hvor det ble spilt internasjonale kamper. Banen ligger på Hertugdømmet Cornwalls grunn. SCCC ble stiftet i 1845, og inngikk en leieavtale om stadiongrunnen samme år. Banen var arena for FA-cupfinaler i årene 1872-1892.
Banen ligger i Lambeth. Nærmeste t-banestasjon er Oval, og stadion er også nær Vauxhall stasjon.


== Eksterne lenker ==
Faktaside om anlegget fra cricinfo.com
Statens kornforretning

Statens kornforretning ble opprettet i 1928 for å sikre norske bønder tilgang og avsetning på korn i krisetider og dermed forhindre sult og nedleggelser av gårdsbruk. Kornforretningen fikk monopol på import av korn til Norge og forpliktet seg samtidig til å kjøpe overskuddskorn fra norske bønder. Senere fikk kornforretningen ansvar for markedsordningen for korn, importvern, tilskuddsordninger, produksjonstilskudd, velferdsordninger og økologisk drift.
Den forretningsmessige driften ble i 1995 utskilt i Statkorn Holding AS, senere Cermaq. Forvaltningsoppgavene gikk fra 1. januar 2000 inn i det nyopprettede Statens landbruksforvaltning.


== Referanser ==
Surdeig

Surdeig er en samlebetegnelse på gjæret deig basert på en startkultur (engelsk: starter). Startkulturen lages ved at man blander vann og mel og lar dette stå hvor det utvikles melkesyrebakterier, og gjærsopper som forgjærer sukkerarter til alkohol og karbondioksid.
For å utvikle en startkultur egnet for baking bør man mate den med mer mel og vann én til to ganger daglig i 7-10 dager. Startkulturen (det vil si mikroorganismene i denne) holder man så i live ved gjentatt mating. En annen metode for å vedlikeholde startkulturen er å beholde en liten del av deigen man baker og spare den til neste baking, men det forutsetter at det ikke går for lang tid mellom hver baking, i så fall vil kulturen til slutt dø ut.
Melkesyrebakteriene gir brødet en syrlig smak samtidig som det beskytter startkulturen mot uønskede mikroorganismer som for eksempel mugg. Ved gjæring av surdeig samspiller melkesyrebakteriene og gjærsoppene til fermentering av melet. Et viktig begrep for både surdeig og annen baking er deigens hydrering, som er andelen vann (eller annen veske) i forhold til mel. Typisk baker man med hydring på mellom 65 og 85 % med surdeig, men med høy andel sammalt mel og brødtyper som ciabatta og focaccia blir enda høyere hydrering benyttet.  Surdeig blir ofte brukt i rugbrød ettersom rug ikke danner sterkt nok glutennett til å holde på gassene som dannes av industrigjær.


== Referanser ==
Jærens rev

Jærens rev er den vestligste sandtangen på kysten av Jæren, ligger på Reve i Klepp kommune, mellom Orrestranda og Borestranda. 
Revet har vært åsted for mange forlis langs den værharde Jærkysten, og en redningsstasjon ble opprettet her, på gården Reve, i 1852. 
Jærens rev er også en meget godt kjent lokalitet for vadefugler, og Stavanger museum har en ornitologisk stasjon her.


== Vrak ==
Skipet MS «Knute Nelson» sank ved Jærens rev den 27. september 1944, sammen med flere av skipene i konvoien. 


== Se også ==
Skipsleia langs norskekysten
Guttorm

Guttorm er et nordisk mannsnavn med norrøn og urnordisk opprinnelse. Navnet er nokså sjeldent og er mest brukt på Færøyene og i Norge.


== Etymologi ==
Navnet kommer fra norrønt Guttormr (gud + torm som betyr «skåne» eller «ære».)Guttorm er en nyere form av de norrøne navnene Guttormr, Guðormr, Guðþormr, Goðþormr og *Goð-þormR. Navnet har urnordisk opprinnelse og er dannet av *Guða-, «gud», og 《thorm》skånet.
Den gammeldanske formen av navnet var Guththorm, og den gammelsvenske Gudhthorm.
GórmR og Gormr er norrøne kortformer av navnet. Disse har gitt opphav til mannsnavnet Gorm.


== Utbredelse ==
Det er kun kortformen GórmR som er kjent brukt i runeinskripsjoner fra vikingtiden. Bare fem inskripsjoner er kjent, så navnet var sannsynligvis ikke mye brukt. En av de første kjente personene med navnet er den norske barnekongen Guttorm Sigurdsson (1199–1204). Guttorm var et vanlig navn i Norge i middelalderen. Over 220 forskjellige personer med navnet er nevnt i Regesta Norvegica. Gudþorm var også et vanlig navn i Norge på 1300-tallet.I nyere tid er Guttorm kjent brukt i Sverige fra 1906. I Norge var Guttorm mest brukt på begynnelsen av 1900-tallet, men var ikke blant de mest brukt navnene. I Sverige har navnet vært mest brukt i Härjedalen og Bohuslän.

Guttorm og relaterte navn har norsk og samisk navnedag.

Guttorm er i dag et nokså sjeldent navn, og er mest brukt på Færøyene og i Norge. I Danmark brukes formen Gorm og på Island formen Guttormur.
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til mannsnavnet Guttorm og varianter av dette i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.


== Kjente personer med navnet ==
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.

Guttorm Sigurdsson (1199–1204), norsk barnekonge
Guttorm Grimelid (1757–1820), norsk spelemann
Guttorm Guttormsgaard (født 1938), norsk bildekunstner
Guttorm Nordø (født 1960), norsk billedkunstner
Guttorm Schjelderup (født 1961), norsk økonom
Guttorm Sindre (født 1964), norsk professor
Guttorm Andreasen (født 1966), norsk musikkjournalist
Guttorm Petterson, norsk filmdirektør


== Se også ==
Guttormsen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Behind the Name: Guttorm
(en) Think Baby Names: Guttorm
Krokusveien (Oslo)

Se pekerside for flere forekomster av Krokusveien.Krokusveien (1A-13B, 2-18) er en vei på Nordberg i bydel Nordre Aker i Oslo. Krokusveien går opp fra Nordbergveien og deler seg etterhvert i to traséer, hvorav den ene er en blindvei, mens den andre knytter veien sammen med Hamborgveien. Midt i Krokusveien er det et mindre friareale med utsikt over deler av Oslo. 
Krokusveiens navn ble vedtatt i 1934. Bebyggelsen består av ene- og tomannsboliger. De eldste husene er bygget ved inngangen til 1930-tallet.
Området der Krokusveien befinner seg, hørte tidligere inn under Nordberg gård, men ble rundt 1920 kjøpt opp av A/S Akersbanene i forbindelse med planleggingen av Sogn haveby.  Litt senere utparsellerte og solgte Akersbanerne tomtene til finansiering av Sognsvannsbanen.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Knut Are Tvedt, red. (2000). «Krokusveien». Oslo byleksikon (4. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 250. ISBN 82-573-0815-3.
Veslefrikkfeltet

Veslefrikkfeltet er et olje- og gassfelt som ligger i blokk 30/3 i Nordsjøen med Equinor som operatør.
Feltet ble funnet i 1981 og produksjonen startet 26. desember 1989. Feltutbyggingen kostet 18 milliarder NOK. Feltet ble opprinnelig vurdert å ha 55 millioner Sm³ råolje og 3 milliarder Sm³ gass.
Feltet er utbygd med to plattformer

Veslefrikk A som har et fast stålunderstell. Den borer produksjons- og avgrensningsbrønner.
Veslefrikk B er en forankret halvt nedsenkbar plattform. Den produserer olje og gass.Oljen fra Veslefrikk blir ilandført gjennom Osebergrørledningen til Stureterminalen. Gassen blir brukt til injeksjon på feltet, men kan ilandføres gjennom Statpiperørledningen. I 1999 ble Veslefrikkfeltet opprustet for å kunne ta imot kondensat fra Huldrafeltet.


== Se også ==
Olje- og gassfelt på norsk kontinentalsokkel


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Aftenbladet om Veslefrikk - besøkt 25. juni 2008
Miljøforhold på Veslefrikkfeltet (nedlastbart pdf-dokument)
Hjuldyr

Hjuldyr er en gruppe mikroskopiske dyr.
Navnet kommer av det såkalte hjulorganet som vifter føde inn i munnen, og som brukes til forflytning. Disse små organismene blir sjelden større enn en millimeter, og lever av døde og levende planter, bakterier og dyr. 
Hunnene bærer egg som befruktes og siden klekkes. I noen tilfeller kan det forekomme jomfrufødsel (partenogenese), når ubefruktede egg klekkes.
De lever i 1-2 uker. Naturlige fiender er større dyreplankton og andre vanndyr som lever av mikroskopiske dyr.


== Eksterne lenker ==
(en) Hjuldyr – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Hjuldyr i Encyclopedia of Life 
(en) Hjuldyr i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Hjuldyr hos Artsdatabanken 
(sv) Hjuldyr hos Dyntaxa 
(en) Hjuldyr hos Fauna Europaea 
(en) Hjuldyr hos Fossilworks 
(en) Hjuldyr hos ITIS 
(en) Hjuldyr hos NCBI 
(en) Kategori:Rotifera – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Rotifera – detaljert informasjon på Wikispecies
Galaktose

Galaktose (CAS 26566-61-0), som mange også kjenner som «hjernesukker», er en monosakkarid som inngår som en bestanddel i disakkaridet laktose, men finnes ikke i fri form. Den kjemiske formelen for galaktose er C6H12O6. 
Galaktose er mindre søt enn monosakkaridene glukose og fruktose. Smeltepunktet ligger på 167o celsius og molar massen er 180,08.
Galaktose finnes naturlig i melkeprodukter, sukkerbete (sukkerroe), kvaer og planteslim (et kleberig sekret som de fleste planter og noen mikroorganismer skiller ut). Det synteseres dessuten i kroppen, der det danner komponenter i glukolipider og glukoproteiner som finnes i en rekke vev. Galaktose brukes ofte som kunstig søtningsstoff, fordi det inneholder viktig energi som mange celler utnytter.
To studier indikerer at det kan finnes en sammenheng mellom galaktose i melk og kreft i eggstokkene (ovarialkreft).


== Referanser ==
Antihydrogen

Antihydrogen betegner i fysikken et antiatom bestående av et antiproton omkranset av et positron. Dette er akkurat som et vanlig hydrogenatom, men hvor hver partikkel er byttet ut med sin respektive antipartikkel. Antihydrogen finnes ikke naturlig, men er blitt laget i laboratorier, først i CERN i 1995.