Horatio Gates

Horatio Lloyd Gates (født 26. juli 1727, død 10. april 1806) var en amerikansk general under den amerikanske uavhengighetskrigen. Han var øverstkommanderende i den amerikanske seieren i slaget ved Saratoga og fikk skylden for nederlaget i slaget ved Camden.


== Tidlig karriere ==
Horatio Gates sine foreldre var tjenere til Peregrine Osborne i Maldon i England. Han ble løytnant i British Army i 1745. Han tjente i Tyskland under den østerrikske arvefølgekrigen og ble senere forfremmet til kaptein i Nova Scotia i de provinsielle styrkene i 1753.
Under krigen mot franskmenn og indianere tjente Gates under general Edward Braddock i Amerika. Han deltok i den katastrofale Braddockekspedisjonen i 1755 i sitt forsøk på å kontrollere tilgangen til Ohiodalen. Denne styrken inkluderte senere ledere i uavhengighetskrigen som Thomas Gage, Charles Lee, Daniel Morgan og George Washington. Gates tjente senere i Karibia og deltok i erobringen av Martinique.
Gates giftet seg i oktober 1754 med Elizabeth Phillips og fikk en sønn, Robert, i 1758. Gates' militære karriere gikk i stå siden det krevdes penger eller innflytelse for å rykke videre fremover i den britiske hær. Han trakk seg tilbake som major i 1769, emigrerte til Amerika og slo seg ned på en beskjeden plantasje i Virginia.


== Uavhengighetskrigen ==
Da nyhetene om revolusjonen nådde Gates sent i mai 1775, skyndte han seg til Mount Vernon og tilbød sine tjenester til George Washington. I juni begynte kongressen å organisere den kontinentale armé. Washington ba om at Gates skulle utnevnes til adjutant i hæren da han aksepterte kommandoen. 17. juni 1775 utnevnte kongressen Gates til brigadegeneral og adjutantgeneral i hæren.
De tidligere krigstjenestene til Gates som adjutant var uvurderlige i den nyopprettede hæren, siden han og Charles Lee var de eneste med betydelig erfaring i den britiske regulære hær. Som adjutant, opprettet Gates hærens system for nedtegnelser og ordrer, og han hjalp til med å standardisere regimentene fra de forskjellige koloniene. Mens hans administrative evner var verdifulle, lengtet Gates etter å få kommando i felten. Han hadde blitt forfremmet til generalmajor i juni 1776 og fikk kommandoen over den canadiske avdelingen som erstatning for John Sullivan.
Gates sine resultater i felten var langt mindre tilfredsstillende enn hans periode som adjutant. Han ledet aldri den canadiske avdelingen siden den amerikanske invasjonen av Canada ble oppgitt før han ankom. Han endte opp som assistent for general Schuyler i den nordlige avdelingen.
I desember drev Gates lobbyvirksomhet i kongressen for å få en ny kommando mens hans styrker var med Washington i slaget ved Trenton. Han ble sendt nordover igjen med ordre om å assistere Schuyler i New York. Men i 1777 la kongressen skylden på Schuyler og St. Clair for tapet av Fort Ticonderoga og gav til slutt Gates kommandoen over den nordlige avdelingen den 4. august.
Gates overtok kommandoen 19. august, og stoppet den britiske generalen John Burgoynes invasjon i slaget ved Saratoga. Mens Gates sitt rykte ble forsterket gjennom seieren og Burgoynes overgivelse, ble de fleste kamphandlingene ledet av feltkommandanter som Benedict Arnold, Enoch Poor og Daniel Morgan. Andre hendelser spilte også inn som handlingene til John Stark i slaget ved Bennington.
Gates forsøkt å maksimere det politiske utbyttet av sin seier siden Washington hadde liten suksess med sin hovedarmé. Kongressen utpekte Gates til å lede krigsrådet, en post han tok mens han beholdt sin feltkommando. Kongressen vurderte en kort stund å erstatte Washington som øverstkommanderende med Gates. Den mislykkede Conway Cabal gjorde slutt på den politiske manøvreringen. Gates trakk seg fra krigsrådet og tok en stilling som kommandant i den østlige avdelingen i november 1778.
I mai 1780 nådde nyhetene om Charlestons fall og at general Benjamin Lincolns sørlige hær var blitt tatt til fange kongressen. 7. mai bestemte de seg for å gi Gates kommandoen over den sørlige avdelingen. Han hørte om sin nye kommando i sitt hjem nær Shepherdstown i West Virginia og satte kursen sørover for å ta kommandoen over de resterende kontinentale styrkene nær Deep River i North Carolina 25. juli 1780.
Gates ledet sine kontinentale styrker og milits sørover til deres kamp med den britiske generalen Charles Cornwallis i slaget ved Camden 16. august hvor han led et knusende nederlag. Det eneste Gates oppnådde i dette mislykkede felttoget var å tilbakelegge 270 km på tre dager til hest, nordover. Hans bitre skuffelse ble forsterket av nyhetene om hans sønn Roberts død i kamp i oktober. Nathanael Greene erstattet Gates som kommandant 3. desember, og han returnerte hjem til Virginia.
Han fikk aldri kommandoen i felten igjen, men han returnerte for å tjene i den kontinentale arméen. Etter at kongressen trakk tilbake sin resolusjon som krevde en undersøkelseskomité i forbindelse med Camdenkatastrofen i 1782, sluttet Gates seg til Washingtons stab ved Newsburgh i New York. Selv om rykter forbandt noen av hans hjelpere i Newsburgh-komspirasjonen i 1783, hadde Gates ingen forbindelse til saken.


== Senere hendelser ==
Gates sin kone, Elizabeth, døde sommeren 1783. Han trakk seg tilbake i 1784 og reiste igjen tilbake til Virginia. Han tjente som president av Virginia Society of the Cincinnati og arbeidet for å gjenoppbygge livet sitt. Han fridde til Janet Montgomery, enken etter general Richard Montgomery, men hun takket nei. I 1786 giftet han seg med Mary Vallance, en rik enke.
Gates solgte sin eiendom i Virginia og friga sine slaver på oppfordring fra sin venn John Adams. Det aldrende paret trakk seg tilbake til en eiendom nord på Manhattan. Hans senere støtte til Jeffersons presidentkandidatur gjorde slutt på hans vennskap med Adams. Gates og hans kone forble aktive i New York Citys sosiale liv og han ble valgt til en periode i statsforsamlingen i 1800. Han døde 10. april 1806 og ble gravlagt i Trinity Church sin kirkegård på Wall Street.


== Galleri ==

		
		
		
		
		
		


== Referanser ==