jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Shariputra

Shariputra (sanskrit; devanāgarī: शारिपुत्र, pāḷi: Sariputta, tibetansk: ཤཱ་རིའི་བུ་, wylie: shA ri'i bu) eller «Sharis sønn», var en av to hovedelever av Shakyamuni Buddha. Shariputra virket som Buddhas høyre hånd og er ved siden av Maudgalyayana, som var kjent for sine mirakelevner (siddhi), den viseste av alle Buddhas disipler. Shariputra fikk allerede mens hans levde tittelen Dhammasenapati (pali for «lærens feltherre») for sitt arbeid med å utbre læren. Etter overlevering oppnådde Shariputra fullkommenhet (nirvana) under en forelesning av Buddha.
I Tibet virket disse som inkarnasjoner av Shariputra:

Kheychung Lotsawa (8./9.århundre), en av Padmasambhāvas elever
Dudjom Lingpa, en tertøn fra det 18. århundre
Dudjom Rinpoche, det første formelle overhodet i Nyingma-skolen
Chhimed Rigdzin Rinpoche en linjeholder i Byangter- og Khordong-linjen
Ontul Rinpoche, en Drikung–Kagyu-lama.I tillegg er Hungkara, en av «Indias visdomsholdere», i tibetansk buddhisme regnet som en inkarnasjon av Shariputra.
Green Party (historisk britisk parti)

Green Party var et grønt politisk parti i Storbritannia. Det har blitt etterfulgt av tre politiske partier:

Green Party of England and Wales
Green Party in Northern Ireland
Scottish Green PartyGreen Party ble opprinnelig dannet som PEOPLE, eller Ecology Party, i Coventry i 1973, med den første utgaven av Manifesto for a Sustainable Society som partiets programerklæring om filosofi og politikk. Dokumentet var inspirert av  Blueprint for Survival, publisert av det britiske månedstidsskriftet The Ecologist. Partiet forandret siden sitt navn og ble til the Green Party på 1980-tallet.
I 1973 inkluderte partiets interesseområder økonomi, sysselsetting, forsvarspolitikk, energi- (drivstoff-)forsyning, markrettigheter, forurensning og sosial trygghet, alt sett fra et økologisk perspektiv. «Nullvekst» (eller stabilitet) innen økonomien var et fremtredende element i partiets filosofiske grunnlag, og det riksdekkende partiet utviklet et pågående og voksende nærvær i valgene til det britiske Underhuset og til Europaparlamentet og stilte tilstrekkelig ofte kandidater til å kvalifisere til valgsendinger i radio og fjernsyn.
Som Ecology Party, med Jonathon Porritt som et fremtredende medlem og et valgmanifest kalt The Real Alternative, stilte partiet over 50 kandidater i parlamentsvalget i 1979. Partiet fikk 40 000 stemmer og medlemsantallet tidoblet seg, fra om lag 500 til over 5000.
Stadig under navnet the Ecology Party stilte partiet deretter over 100 kandidater i 1983-valget og fikk 54 000 stemmer.
Partiet var så the Green Party i valget i 1987 og fikk 90 000 stemmer.
I valget til EU-parlamentet i 1989 fikk Green Party 2 millioner stemmer – 15 % av alle avgitte stemmer. På denne tiden var imidlertid valgene til Europaparlamentet i Storbritannia basert på enkeltmannskretser slik at partiet likevel ikke oppnådde representasjon.
På 1990-tallet opprettet både den skotske og den nordirske fløyen av partiet seg som egne enheter. Som en følge av dette er det i dag intet enkeltstående konstituert Green Party for hele landet, men de tre britiske partiene har et nært samarbeid.


== Eksterne lenker ==
Green Party of England and Wales
Scottish Green Party
Green Party in Northern Ireland
Dirk I av Holland (greve)

Dirk I ble født på slutten av det 9. århundre og døde rundt 923 eller 939. Han var greve av Holland fra rundt 896.
Som grev Gerulfs arving fikk Dirk kontroll over Kennemerland og et område mellom Harmelen – Leiden og Bennebroek i dagens provins Zuid-Holland. Han ga sin støtte til Vest-frankernes konge Karl III av Frankrike da dennes  vasaller gjorde opprør. Som takk for støtten ga Karl III 15. juni 922 kirken i Egmond og alle tilhørende gods til Dirk. Egmond befant seg nord for eiendommene han hadde arvet etter Gerulf, og sluttet seg utmerket til disse. Ikke lenge etter grunnla Dirk et nonnekloster her. 


== Kildeforvirring ==
Det er ikke umulig at ulike grever kalt Dirk kan ha blitt føyd sammen til Dirk I. Siden man på den tiden aldri snakket om en Dirk I, II eller III, men ganske enkelt «grev Dirk» er ikke dette ulogisk. De første skriftlige kildene som forteller om de første grevene av Holland ble nedtegnet av  Melis Stoke rundt 1290. Han brukte tekster som munkene i abbediet hadde tatt vare på. Siden munkene ikke overtok abbediet etter nonnene før under grev Dirk II, kan man gå ut fra at informasjonen i munkenes dokumenter (som nå er tapt) stammer fra en muntlig overlevering.
Et offisielt dokument som er skrevet av en notar og datert 922/923, angir at Dirk I døde etter å ha styrt grevskapet Holland i 40 år. Dette betyr at han etterfulgte Gerulf i 882, noe som ikke er mulig da det er fastlagt at Gerulf mottok en landeiendom i 889. Gerulf døde antagelig ikke før i 895 eller 896.


== Dirk I2 (ca. 89? - 939) ==
Det er sikkert at Dirk II døde i 988. Dersom han etterfulgte sin far så tidlig som i 923 betyr det at han styrte grevskapet i 65 år, noe som ikke er trolig. Dette er årsaken til at historikere går ut fra at det må ha vært en Dirk til, «Dirk I2». Ingen kilder bekrefter denne teorien.
Dirk I2 skulle ha vært gift med Gerberga av Hamalantde, og han kan ha deltatt i Lorraines opprør i 939 mot den tyske kong Otto I. Han skal ha falt under slaget ved Andernach i begynnelsen av oktober samme år. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Count Holland and Frisia, Chapter 2. COUNTS OF HOLLAND (900)-1299
Cortis’ organ

Cortis' organ inneholder sansecellene i sneglehuset. Disse sansecellene registrerer vibrasjonene som er dannet fra lydbølger.


== Anatomi og fysiologi ==
Cortis' organ hviler på basilarmembranen som grenser til scala tympani. I Cortis' organ finner vi to typer sanseceller:

De ytre, som er anlagt i tre rekker
De indre, som ligger i én lang rekkeSansecellene har ca. 50 hårlignende utvekster hver, som kalles stereocilier. Disse er festet i membrana tectoria, som er en utvekst som henger over stereociliene. Membrana tectorias rolle er å sørge for at sterociliene blir satt i bevegelse når basilarmembranen beveger seg.

Bildet over har en feil, det finnes bare tre ytre rekker med sanseceller og hår.
De indre cellene er hovedsakelig brukt for hørselsfunksjonen. De ytre cellene styrer bevegeligheten av systemet og kan også produsere bevegelser.Ved bevegelse av stereociliene, åpnes det ionekanaler i sansecellene, som setter i gang en nerveimpuls. Denne følger hørselsnerven inn til hjernen, som gjør at vi kan oppfatte nerveimpulsene som lyder.


== Patologi ==
Stereociliene kan være defekte av to årsaker:

arvelig utviklingsdefekt (medfødt døvhet)
skadet av for kraftig stimulus (erhvervet hørselstap).Ved skade på grunn av for kraftig lydstimulus over lengre tid har elektronmikroskopi vist at stereociliene kan være fysisk knekt.
Anthomedusae

Anthomedusae er en orden av hydrozoer. Alle arter i denne ordenen har et polyppstadium. Det finnes både kolonidannende og enkeltlevende arter. De deles i underordenen Filifera med 21 familier, og underordenen Capitata med 26 familier. Til den sistnevnte underordenen hører Hydra, som lever i ferskvann, og familien Porpitidae med Velella og Porpita, som driver i overflaten i varme hav.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Anthomedusae – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Anthomedusae hos ITIS 
Anthomedusae – detaljert informasjon på Wikispecies
Byglandsfjord stasjon

Byglandsfjord stasjon var endepunktet for Setesdalsbanen som trafikkerte strekningen Grovane – Byglandsfjord inntil banen ble nedlagt i 1962. Stasjonsbygningen er oppført i dragestil og brukes i 2011 som bibliotek. Den er tegnet av arkitekt Paul Due og oppført 1895.
Hele stasjonsområdet er fra 2002 fredet etter paragraf 15 i kulturminneloven for fredning av bygninger, anlegg m.v. fra nyere tid. Fredningen gjelder alle bygningene: Stasjonsbygningens eksteriør og interiør, privetbygning, lokomotivstall, godshus, plattform og lasterampe, dessuten et område rundt stasjonen.
Siste tog til Byglandsfjord stasjon gikk 2. september 1962. Dagen etter startet demonteringen av skinnegangen. Dølene hadde kjempet lenge for å beholde banen, likevel ble det nedleggelse. 400 mennesker var med på den siste togreisen og hendelsen ble omtalt som en gravferd, og flaggene var heist på halv stang. Stasjonen er Bygland kommunes tusenårssted.


== Litteratur ==
Bjerke, Thor og Holom, Finn (2004). Banedata 2004. Hamar / Oslo: Norsk Jernbaneklubb / Norsk Jernbanemuseum. s. 278-279. ISBN 82-90286-28-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Byglandsfjord stasjon – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
«Byglandsfjord stasjon». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
St. James’s

St. James's er et sentralt område innenfor City of Westminster og utgjør en del av West End i London. Det avgrenses i nord av Piccadilly, i vest av Green Park, i sør av St. James's Park og i øst av Haymarket. På 1600-tallet ble området utviklet som et boområde for det engelske aristokratiet og på 1800-tallet var det fokus på utviklingen av Gentlemen's club, herreklubber. Fra gammelt av var området en del av det verdslige sognet St Martin in the Fields, og mye av dette ble en del av sognet St. James fra 1685 og til 1922. Siden den andre verdenskrig har området hatt en overgang fra et boligområde til et kommersielt område.


== Toponymi ==
Stedsnavnet St. James er avledet av et sykehus for spedalske som var viet til helgenen sankt James, på norsk apostelen Jakob den yngre (sønn av Alfaios). Stedet for sykehuset er nå dekket av St. James's Palace, et av eldste palasser i England. Området er uformelt kjent som «klubblandet» grunnet den historiske tilstedeværelsen av herreklubber.


== Historie ==
St. James's var en gang en del av den samme kongelige parken som Green Park og St. James's Park. Karl II gav i 1660 Henry Jermyn, 1. jarl av St Albans, rett til å bygge ut området. Gater ble langt i et rutenett med en sentral plass midt i (St. James's Square), og bebygd med palasser for aristokratiet.
Fram til den andre verdenskrig fortsatte St. James's å være et av Londons mest eksklusive boligområder. Kjente residenser i St. James's er St. James's Palace, Clarence House, Marlborough House, Lancaster House, Spencer House og Schomberg House.
I dag er St. James's hovedsakelig et forretningsstrøk, med noen av Londons (og dermed verdens) høyeste husleier. Her ligger hovedkvarteret til de transnasjonale selskapene BP og Rio Tinto. Strøket har et stort antall dyre kunst- og antikvitetsforretninger, og kjente vinhandlere som Justerini and Brooks og Berry Brothers and Rudd. St. James's er også kjent for sine mange klubber, og ses av og til omtalt som «Clubland». Klubbene i St. James's er møtesteder for Storbritannias absolutte overklasse.


== Kjente gater i St. James's ==
St. James's Square, som har beholdt mange av sine opprinnelige bygninger, i dag som kontorer. Det private biblioteket London Library ligger her.
Jermyn Street, kjent for sine mange skreddere og dyre herreekviperingsbutikker, spesielt skjorter.
Pall Mall, med et stort antall klubber.
The Haymarket, tidligere kjent som et strøk for prostituerte. Haymarket har to av Londons eldste teatre, Haymarket Theatre og Her Majesty's Theatre.
Carlton House Terrace, to store terrasshus mot St. James's Park, tegna av John Nash.
King Street, med blant annet auksjonshuset Christie's.
St. James's Street.
Nedre del av Regent Street.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Survey of London med en detaljert arkitekturguide til St. James's Arkivert 25. mars 2006 hos Wayback Machine.
Gatekart
Bidevindseiler

Bidevindseiler er en småmanet som driver i overflaten i varme hav. Den ligner på portugisisk krigsskip, men er mye mindre, som regel ca. 30 mm i diameter. Kroppen er en avlang, blå skive som driver i vannskorpa. På skiva sitter et seil som stikker opp i lufta. Seilet har en vinkel på 45 grader i forhold til skivas lengste akse. I motsetning til seilet på en seilbåt, kan dette seilet ikke justeres etter vinden, så bidevindseileren må ofte seile bidevind. Bidevindseileren eter plankton som den fanger med tentaklene, men den får også næring fra dinoflagellater i kroppen (zooxanthellae). 
Den 18. november 2011 drev en bidevindseiler i land ved Uttakleiv på utsiden av Vestvågøy i Lofoten. Dette er sannsynligvis den første observasjonen av maneten i Norge.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Bidevindseiler – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Bidevindseiler i Encyclopedia of Life 
(en) Bidevindseiler i Global Biodiversity Information Facility 
(sv) Bidevindseiler hos Dyntaxa 
(en) Bidevindseiler hos ITIS 
(en) Bidevindseiler hos NCBI 
(en) Kategori:Velella velella – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Velella velella – detaljert informasjon på Wikispecies 
Netarts Bay: By the Wind Sailors
MarLIN: By-the-wind sailor
Matriseskriver

Matriseskriver er en type dataskriver; opprinnelig en skriver som bygger opp sine tegn ved hjelp av et punktmønster, i motsetning til en skriver der tegnene overføres til papiret fra et typehjul. I dag produseres ikke typehjulsskrivere lengre, og betegnelsen er blitt synonymt med nåleskriver, selv om også laser-, blekk- og voksskrivere bygger opp sine tegn i et punktmønster, dog mye tettere enn nåleskrivere. Matriseskrivere brukes først og fremst i de stadig færre anvendelsene der det er påkrevd med gjennomslag. Hastigheten varierer fra 50 til 500 tegn per sekund, og antall nåler fra 9 til 24. Farge avsettes ved at det går et fargebånd mellom nålen og papiret.


== Linjeskrivere ==
Linjeskrivere er en form for matriseskriver som skriver en punktlinje av gangen isteder for enklere matriseskrivere som skriver en bokstav av gangen. De enklere matriseskriverne har et bevegelig hode som utfører skrivningen. En linjeskriver har en skrivelinje som er like bred som arkene som mates igjennom skriveren.
Den enklere matriseskriverne kunne benyttes sammen med arkmater. Linjeskrivere kan kun bruke papir i løpende bane. Arkmatning ville rett og slett ta for lang tid i forhold til skrivetiden på et ark.
Linjeskrivere ble i stor grad erstattet av store laserskrivere som blir matet av papir på rull.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Dot matrix printer in action», YouTube
Herpes simplex

Herpes simplex er viruset som forårsaker sykdommen man vanligvis forbinder med ordet herpes. Man skiller mellom infeksjonen i ansiktet, oftest rundt eller i munnen (Herpes labialis) og den genitale formen (Herpes genitalis) som er en seksuelt overførbar infeksjon.


== Etiologi og patogenese ==
Herpes kan forårsakes av de herpes simplex-virus type 1 og 2 (heretter HHV-1 og 2). Disse virus affiserer fortrinnsvis henholdsvis oralt og genitalt, men begge har mulighet for å infisere begge steder, men er da mindre patogene, og forårsaker m.a.o. mindre utbrudd. Smitte med det ene vil som regel gi noe immunitet mot det andre. Det er likevel en fare for å overføre herpes simplex type 1 (rundt munnen) til underlivet ved oralsex med en partner som er smittet og har et aktivt herpesutbrudd. 
Hovedårsak til genital herpes er, som ved andre seksuelt overførbare sykdommer, ubeskyttet samleie. I sjeldne tilfeller kan Herpes simplex-infeksjon føre til en hjernebetennelse, encefalitt. Andre smittemåter er fra mor til barn ved en fødsel. Ungen kan da få lungebetennelse eller øyeinfeksjon og bli blind. Ved smitte til uterus under graviditeten (intrauterint) kan det oppstå fosterskader. 
Viraene ligger latente i nerveganglier for å kunne reaktiveres ved anledning. Dette legger grunnlaget for residiv (se under symptomer). Residivene kommer gjerne i forbindelse med svekkelse av immunforsvaret (annen sykdom, UV-stråling, aids, etc.)


== Symptomer og forløp ==
Herpes simplex infeksjoner debuterer med et primærutbrudd ca. 1 uke etter første smitten. Dette utbruddet er som regel det kraftigste, og arter seg i form av dannelse av smertefulle blemmer i huden. Disse sprekker etter hvert for så å danne væskende, kløende og sviende sår.
Etter primærutbruddet er det videre forløpet veldig individuelt. Noen vil være plaget med hyppige residiv, mens andre aldri vil få flere utbrudd. 


== Behandling ==
Det er vanlig å behandle Herpes simplex-infeksjoner med antivirale salver, som Vectavir, Zovirax eller Antix. Alle fås reseptfritt på apoteket. Ved meget plagsomme utbrudd, f.eks. ved sårdannelse nær øyne, kan det behandles med tabletter. Slike utbrudd bør undersøkes av lege.


== Eksterne lenker ==
(en) Herpes simplex – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Felix (film)

Felix er en stum norsk dramafilm fra 1921.
Filmen er basert på fortellingen Keiser Felix skrevet av Gustav Aagaard, omskrevet til film av Gunnar Nilsen-Vig, som også fotograferte filmen. Rasmus Breistein hadde regien i filmen som var produsert av Kommunenes Filmcentral. 


== Handling ==
Samtidig som høststormene pisker inn over Fagerøy, dør prestefruen Else Margrete og hennes barn i barselsseng. I uværet forliser også et skip utenfor øya, og den eneste overlevende er en tre måneder gammel gutt. Losen Abraham fører barnet til prestegården og den unge presten tar det som en gave fra himmelen for det barnet han har mistet. Gutten blir døpt til Felix og vokser opp sammen med prestens datter Signe. Losens sønn Thorleif er deres beste lekekamerat. 
Årene går og barna blir konfirmert. Signe har blitt en skjønnhet og Thorleif er forelsket i henne. Også Felix har følelser for henne, men lever innesluttet i en drømmeverden der Signe er hans prinsesse. Når Signe forteller Thorleif at hun også er begeistret for ham, drar Felix til sjø for å glemme henne. I Antwerpen blir han alvorlig syk og ligger for døden. Han ber sjømannspresten om å skrive et brev til Signe. Felix kommer seg imidlertid og reiser hjem. 
I farvannet utenfor Fagerøy blir en dampbåt overrasket av storm. Ombord på båten finnes Thorleif. Felix og losen Abraham drar ut med losbåten for å forsøke og redde dampbåten, men den forliser. Felix kaster seg ned i vannet for å redde Thorleif og holder ham oppe mens Abraham tar dem ombord på losbåten. Felix dør imidlertid av anstrengelsene, mens Thorleif blir ført hjem og blir forent med Signe.


== Rolleliste ==
Aagot Børseth ...  Signe, prestens datter
Julian Strøm ...  Felix
Edvard Drabløs ...  Abraham, losen
Lars Tvinde ...  Carl Jensinius, Presten
Guri Stormoen ...  Prestefruen
Aasta Nielsen ...  Zazako, Felix' søster
Nils Hald ...  Thorleif, losens sønn
Marie Flagstad ...  Tante Malla
Eugen Skjønberg ...  Doktoren
Henny Skjønberg ...  En tjenestejente


== Eksterne lenker ==
(en) Felix på Internet Movie Database 
(no) Felix i Nasjonalbibliotekets filmografi 
(no) Felix hos Filmfront
Christiane Vera Felscherinow

Vera Christiane Felscherinow (født 20. mai 1962 i Hamburg; offentlig kjent som «Christiane Vera Felscherinow» eller «Christiane F.»)  ble kjent for offentligheten gjennom en serie reportasjer i magasinet Stern, samlet i boka Å være ung er for jævlig (ty. Wir Kinder vom Bahnhof Zoo) og filmatisert som Christiane F. – Å være ung er for jævlig. Da Felscherinow var seks år gammel flyttet familien til drabantbyenn Gropiusstadt i den fattige bydelen Neukölln i Berlin. Faren var alkoholisert og voldelig. Allerede som tolvåring ble hun rusavhengig, og som fjortenåring var hun heroinist og prostituerte seg på «barnestripen» i Kurfürstenstraße og ved Bahnhof Zoo. Moren oppdaget først to år senere datterens dobbeltliv.
Felscherinow kom i kontakt med en journalist i magasinet Stern da hun i 1978 skulle vitne i en rettssak. Reportasjene ble samlet i boken Wir Kinder vom Bahnhof Zoo (1979; norsk utgave Å være ung er for jævlig 1980), som også ble filmatisert i 1981. Filmen har både på tysk og norsk tittelen Christiane F. Filmen ble regissert av Uli Edel med Nadha Brunckhorst i hovedrollen. David Bowie stod bak musikken i filmen. Boken ble solgt i millionopplag og lå på den tyske bestselgerlisten frem til 1981. Den er oversatt til femten språk og er solgt i mer enn tre millioner eksemplarer.
Felscherinow prøvde å bli punkdronning i Vest-Tyskland og utga et par plater, og hun gav inntrykk av at hun var rusfri. Hun forsøkte seg også som skuespiller.
Fra 1987 til 1993 bodde hun i Hellas, hvor hun reiste fra øy til øy med sin greske kjæreste. Tilbake i Berlin startet Felscherinow med metadonbehandling. Hun fikk en sønn i 1996.
Felscherinow har hatt jevnlige tilbakefall. I 2008 bodde hun i Amsterdam med sønnen og en ny mann. Da misbruket tok overhånd, klarte Felscherinow å komme seg tilbake til Berlin, hvor hun selv overlot sønnen sin til myndighetene.  


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Christiane Vera Felscherinow på Internet Movie Database 
(fr) Christiane Vera Felscherinow på Allociné 
(en) Christiane Vera Felscherinow hos The Movie Database 
(en) Christiane Vera Felscherinow på Discogs 
(en) Christiane Vera Felscherinow på MusicBrainz 
(de) Verk av og om Christiane Vera Felscherinow i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
Økomuseum

Økomuseum er et museum hvor natur- og kulturhistoriske samlinger fremdeles befinner seg i sine opprinnelige omgivelser . Begrepet ble introdusert av den franske museologen Hugues de Varine i 1971, og skulle vise hvordan mennesket og miljøet påvirker hverandre gjennom tidene. I den franske forståelsen legges det vekt på at «Et økomuseum er et instrument etablert, formet og drevet i fellesskap av en offentlig myndighet og en lokalbefolkning.» John Aage Gjestrum ved Toten Økomuseum var en av aktørene som utviklet økomuseumstanken i Norge.Økomuseum-tenkningen berører hvordan det enkelte museum organiseres. Man går bort fra konstruerte tun på friluftsmuseer, og ønsker å bevare verneverdige anlegg i sin opprinnelige kontekst. Et økomuseum er ikke nødvendigvis et museum tilknyttet en bestemt bygning eller utstilling. Det kan for eksempel dreie seg om natur- og kulturformidling gjennom vandringer eller lokalhistorie formidlet gjennom oppslagstavler.
Begrepet er mye misbrukt og det er fremdeles et kontroversielt tema innen samtidens museologi. Mange museologer har forsøkt å definere økomuseenes egenart. Nyere definisjoner baserer seg mer på hva de gjør enn hva de er.


== Referanser ==


== Eksempler fra Skandinavia ==
Kystmuseet i Øygarden
Toten Økomuseum
Helgeland Museum
Eidskog Museum
Søhøjlandets Økomuseum, Danmark
Samsø Økomuseum, Danmark
Ekomuseum Bergslagen, Sverige
The Book of the Damned

The Book of the Damned er en sakprosabok av den amerikanske forfatteren Charles Fort. Den kom ut i 1919. Den handler om uforklarlige fenomener som UFOer, værfenomener, ting som faller fra himmelen, forsvunne personer og mye annet. Den blir sett på som verdens første bok om anomalier. Boka ble  gjenutgitt i 1999 på Prometheus books med ISBN 1-57392-683-3.