jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Yagi-antenne

Yagi-antenne er en retningsbestemt antenne der antennekabelen har kontakt med en foldet dipol. Bak denne er det en eller flere stenger eller en plate som fungerer som reflektor. Foran den foldede dipolen er det en eller flere direktorer. Midten av alle disse er forbundet med en stang, som kun virker som fysisk støtte for de andre elementene.
De vanlige gamle TV-antennene var typiske Yagi-antenner. 
Dimensjonene på, og avstandene imellom dipol, reflektor og direktorer bestemmer hvilke frekvenser og eventuelt hvilken båndbredde antennen vil fungere med. Antall direktorer foran antenna avgjør både signalspekteret til antenna og retningskarakteristikken. Retningskarakteristikken beskriver hvor lite sendepunkt den fokuserer på, akkurat som romvinkelen på synsfeltet i det menneskelige øye, eller retningskarakteristikk av en mikrofon.
Lengden av den foldede dipolen tilsvarer omtrent halve bølgelengden på radiosignalet som er i resonans med dipolen.
De vanlige Yagiantennene har horisontale direktorer, reflektor og dipol som er egnet for radioforbindelse med horisontalt polarisert radiosignal. For radioforbindelser med vertikalt polarisering må direktorer, dipol og reflektor stå vertikalt.
Kabelen som benyttes kan være 300 ohm symmetrisk flatkabel. Med en balun /enkel transformator/impedanstilpasser kan 75 eller 50 ohm koaxialkabel benyttes. 
Andre antennetyper egner seg bedre for bølgelengder over omkring 4 meter/ frekvens under 75 MHz, eller under omkring 20 cm/ over 1,5 GHz.
Yagi-antenner er aktuelle for foruten TV-signaler, for radiolinjer, for faste mobiltelefonantenner  der dekningen er dårlig, for radiopeileorientering, lokalisering av radiomerkede dyr, for enkelte radioamatørforbindelser osv.


== Historie ==
Yagi-Uda-antennen ble oppfunnet i 1926 av professorene Shintaro Uda og Hidetsugu Yagi ved Tohoku-universitetet i Sendai i Japan. Yagi beskrev i 1928 antennen i en engelskspråklig oversiktsartikkel om forskning på radiokortbølgeteknikk i Japan, og fikk dermed sitt navn knyttet til antennen. Likevel har Yagi alltid anerkjent at Uda hadde hovedæren for oppfinnelsen. Det hevdes at det riktige navnet bør være Yagi-Uda-antennen.
På grunn av enkel konstruksjon og sterk retningsvirkning ble antennen mye brukt til radar ombord i fly under 2. verdenskrig. Etter slaget om Singapore ble japanske militære først oppmerksomme på den nye typen antenne etter at de hadde fått fatt i notater fra en engelsk radartekniker som skrev om Yagi-antenne. Japansk etterretning oppdaget ikke at det var et japansk etternavn i denne sammenhengen. Under forhør sa radarteknikeren at antennen var oppfunnet av en japansk professor.
Denne historien har en parallell til da amerikanske etterretningsoffiserer forhørte tyske rakettforskere og fant ut at amerikanske Robert Goddard var foregangsmannen innen rakettutvikling, selv om han var relativt ukjent i USA på den tiden.


== Se også ==
Induksjon
Antenne
Kvartbølgeantenne
Polarisering (elektromagnetisme)
Stokken kirke

Stokken kirke er en langkirke fra 1879 på Saltrød i Arendal kommune, Agder fylke.
Kirken ligger i lia på Stuenesbanken på Saltrød i Arendal kommune. Tomta er utskilt fra Øvre Stuenes. Den er bygd som annekskirke i Stokken sogn i Austre Moland prestegjeld. Kirken er en langkirke av bindingsverk. Byggmester var Carl Svendsen. Byggverket er i tre og har 400 plasser. 
Alterbildet med motiv Jesus i Getsemane er malt av Hedevig Lund for Austre Moland kirke i 1869, men dette bildet ble den gang ikke akseptert av menigheten. Noen år seinere ble det forært Stokken nye kirke. Bildet måtte skjøtes for å passe i altertavlen. 
Malermester Emil Rummelhoff har i 1929 dekorert galleribrystningen med en frise, med kornaks og vindruer som symbol på nattverden. Han malte samtidig hele kirkeinteriøret, og ved restaureringen til hundreårsjubileet i 1979 anbefalte Riksantikvaren at Rummelhoffs farger beholdes. 
Kirkeklokken er levert fra Olsen Nauen Klokkestøperi i 1879. Orgelet har ni stemmer og er levert fra J.H. Jørgensen i 1928.
Tegningene til Stokken kirke er senere brukt ved oppføring av Færvik og Bjorbekk kirker.


== Litteratur ==
Svein Ellingsen, Oddvar André Enggrav og Erling Magnar Jørgensen (1979). Stokken kirke 100 år. Eydehavn: Stokken menighetsråd. 
Nenseter, Bjarne (1992). «Stokken kirke». På kirkevandring i Aust-Agder. Arendal: Kilden forlag. s. 18-19. ISBN 82-7627-003-4. 
Rasmussen, Alf Henry (1993). Våre kirker. Norsk kirkeleksikon. Kirkenær: Vanebo forlag. s. 474. ISBN 82-7527-022-7. 


== Eksterne lenker ==
(no) «Stokken kirke». Kirkesøk. Den norske kirke. 
«Stokken kirke». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Maol Íosa V

Maol Íosa V av Strathearn (også kjent som Maol Íosa av Orknøyene) var den siste fra den innfødte gæliske familien av mormaer for Strathearn. Han styrte Strathearn som mormaer (jarl) mellom 1330 og 1334, og som jarl av Orknøyene mellom 1331 og 1350.
Maol Íosas liv startet svært løfterikt. Etter at hans far Maol Íosa IV døde i 1329 arvet han Strathearn. I 1330 arvet han det norrøne jarldømmet Orknøyene, hvor mormaerdømmet Caithness på det skotske fastlandet var en del av, gjennom sin bestemors mor, jarl Gilbert Is datter Maud som hadde vært gift med Maol Íosa II.
Maol Íosas nedtur kom som et resultat av Edvard Balliols voldsomme angrep som fulgte etter at den store kong Robert Bruce døde i 1329. Maol Íosa valgte å stille seg på samme side som Edvard Balliol og med engelskmennene, og han kjempet for Balliol i slaget ved Halidon Hill. Han fikk liten glede av denne støtten. Balliols lojalitet var ikke stor og som valgte å gi mormaerdømmet til John de Warenne, 8. jarl av Surrey.
Da kong David II igjen kom tilbake til makten ble Maol Íosa tilgitt, men han fikk ikke sitt mormaerdømme tilbake. Isteden ble det gitt til Maurice de Moravia. Maol Íosa benyttet resten av sitt liv på å forsøke å komme tilbake til fordums makt, men forgjeves.
Maol Íosa var gift to ganger. Andre gangen var med Marjory, datter av Aodh, jarl av Ross. Han hadde fire døtre, men ingen sønner. Han døde i 1350. Strathearn kom aldri tilbake til hans arvinger og som delte eller konkurrerte om hans nordlige områder: en dattersønn ved navn Alexander de l'Arde tok mormaerdømmet i Caithness og Erengisle Sunesson, en svensk ektemann til en av døtre (kanskje Agnes) tok tittelen som jarl av Orknøyene. Til syvende og sist ble de tidligere norrøne jarldømmene, Orknøyene og Caithness, gitt videre til en annen slektning, Henry Sinclair I, jarl av Orknøyene, sønn av William Sinclair, herre av Rosslyn, og Maol Iosas yngste datter Isobel av Strathearn. 


== Litteratur ==
Neville, Cynthia J.: Native Lorship in Medieval Scotland: The Earldoms of Strathearn and Lennox, c. 1140-1365, (Portland & Dublin, 2005)
Michèle Alliot-Marie

Michèle Alliot-Marie (født 10. september 1946) er en fransk politiker for partiet Union pour un mouvement populaire. Hun har vært landets utenriksminister og forsvarsminister.
Hun ble født i Villeneuve-le-Roi i Val-de-Marne, som datter av Bernard Marie, borgermester i Biarritz.  Alliot-Marie er utdannet jurist med doktorgrad og underviste ved Panthéon-Sorbonne-universitetet i Paris. Hun har også studert etnologi.
Hennes politiske karrière begynte som bystyremedlem i Ciboure fra 1983 til 1988 og i Biarritz fra 1989 til 1992. Hun ble innvalgt i det franske parlamentet i 1986 som representant for Pyrénées-Atlantiques. Fra 1992 til 2002 var hun medlem av det europeiske parlamentet, og var borgermester i Saint-Jean-de-Luz.
Jacques Chirac utnevnte henne til statssekretær i utdannelsesministeriet i 1986, og hun innehadde denne stillingen til 1988. Fra 1993 til 1995 var hun minister for ungdom og sport i Édouard Balladurs regjering. Hun var leder for det konservative partiet fra 1999 til 2002.
I 2002 ble hun utnevnt til Frankrikes første kvinnelige forsvarsminister. Som forsvarsminister gjorde hun seg bemerket med kritikk av George W. Bush og Donald Rumsfeld i forbindelse med Irakkrigen, som hun var motstander av. Hun stod president Jacques Chirac og statsminister Dominique de Villepin nær. I november 2010 ble hun utnevnt til utenriksminister. Hun var den første kvinnelige utenriksminister i Frankrike. Alliot-Marie trakk seg i februar 2011 fra utenriksministerposten etter kritikk mot hennes håndtering av Frankrikes forhold til opprøret i Tunisia.I Forbes liste over verdens mektigste kvinner ble hun rangert som den 56. mektigste kvinnen i verden i 2006.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Michèle Alliot-Marie – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Michèle Alliot-Marie – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Michèle Alliot-Marie på Internet Movie Database 
(en) Michèle Alliot-Marie hos The Movie Database 
Michèle Alliot-Marie på Twitter 
Michèle Alliot-Marie på Facebook 
(en) Michèle Alliot-Marie hos Europaparlamentet
Vereinigung der Verfolgten des Naziregimes

Vereinigung der Verfolgten des Naziregimes – Bund der Antifaschistinnen und Antifaschisten (VVN-BdA) er en tysk kommunistisk organisasjon grunnlagt i 1947, som overvåkes av Bundesamt für Verfassungsschutz, som beskriver den som venstreekstrem og ortodoks-kommunistisk. Organisasjon var nært knyttet til Kommunistische Partei Deutschlands, som ble forbudt i 1956, og har etter 1968 knyttet seg tett til Deutsche Kommunistische Partei. Organisasjonen eksisterte både i de vestlige og den sovjetiske okkupasjonenssonen. I det som var blitt DDR ble organisasjonen forbudt i 1953, av noen sett i sammenheng med en økende antijødisk politikk i kommunistlandene, mens den fortsatte å eksistere i Vest-Tyskland. SPD vedtok allerede i 1948 at medlemskap i VVN var uforenlig med medlemskap i SPD. Også de andre vesttyske partiene og flere jødiske menigheter distanserte seg fra organisasjonen. Statstjenestemenn fikk forbud mot å melde seg inn i VNN fra september 1950, og i 1951 forsøkte forbundsregjeringen å forby organisasjonen. Dens kontorer i Frankfurt am Main ble stengt av politiet i august samme år, og VNN ble så forbudt i delstatene Hamburg og Rheinland-Pfalz. Forbundsregjeringen forsøkte på nytt å forby organisasjonen i 1959. Fra 1970-tallet var medlemskap i VNN av myndighetene regnet som grunn til yrkesforbud i hele den offentlige tjenesten i henhold til ekstremistforordningen.
Skänninge

Skänninge er en by i Mjölby kommune i Östergötlands län i Östergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 3 140 innbyggere. Gjennom byen flyter Skenaån. Skänninge ligger cirka 10 kilometer nord for Mjölby, ved veiene 32 og 206.


== Referanser ==
Arne Egil Tønset

Arne Egil Tønset (født 30. mai 1959 på Røros) er en norsk journalist og forfatter. 
Tønset hadde sin første journalistjobb i avisa Fjell-Ljom på Røros i 1979.  Han har også arbeidet i Arbeidets Rett og ukeavisa Dag og Tid. Tønset begynte ved NRK Finnmark i 1983. Han har arbeidet ved flere NRK-avdelinger og distriktskontor, men lengst i Vadsø. Fra 2003 til 2007 var han NRKs korrespondent i Moskva. I 2004 fikk han NRKs Store Journalistpris for dekninga av gisseldramaet i Beslan og oransjerevolusjonen i Ukraina.
Tønset bor og jobber i Tromsø som frilansjournalist og forfatter. Han har i en årrekke vært aktivt med i journalistnettverket Barents Press, som jobber for ytringsfrihet og demokratiutvikling i nord.


== Bibliografi ==
Russland i farger: Opplevelser i vårt største naboland (2010 NRK Aktivum).
Barentsportretter - en reise på tvers/Barents Portraits - a journey across borders (2013 Forlaget Press)
Halvard Olsen

Halvard Olevarius Olsen (født 23. januar 1886 i Kvæfjord, død 5. august 1966 i Oslo) er best kjent som leder av Arbeidernes Faglige Landsorganisasjon (AFL) mellom 1925 og 1934 og som et sentralt medlem av den delen av AFL som under den annen verdenskrig samarbeidet med okkupasjonsmakten.
Olsen var født i Kvæfjord i Troms, men flyttet etter hvert til Trondheim der han som et sentralt medlem av Fagopposisjonen av 1911 bidro til å radikalisere arbeiderbevegelsen under den første verdenskrig. I 1918 ble han sekretær og i 1919 formann for Norsk jern- og metallarbeiderforbund. I denne rollen inntok han raskt en mer forsiktig samarbeidslinje, men på tross av at han ble regnet som tilhørende høyrefløyen fulgte han med Norges Kommunistiske Parti ved splittelsen i 1923. Han ble imidlertid ekskludert året etter for sin motstand mot jernstreiken og forble partiløs til Norges Socialdemokratiske Arbeiderparti og Det norske Arbeiderparti sluttet seg sammen i 1927. I og med at han ble valgt til AFL-formann i 1925 er han den hittil eneste AFL/LO-lederen som har blitt valgt uten å være medlem av Arbeiderpartiet.
Forholdet til ledelsen i partiet, og særlig Martin Tranmæl, var imidlertid svært anstrengt. På tross av sin posisjon i AFL oppnådde han lite gjennomslag i partiet, og i 1934 ble han kastet som AFL-formann da han gikk inn for mye av det samme som kort tid etter skulle danne grunnlaget for Hovedavtalen. Ved utbruddet av den annen verdenskrig var Olsen en av flere faglig tillitsvalgte som grunnla Fagopposisjonen av 1940, som inntok en samarbeidslinje overfor okkupanten. Mens mange medlemmer av Fagopposisjonen kort tid etter endret standpunkt fortsatte Olsen samarbeidet og virket som konsulent først for Jens Tangen, deretter for den av NS-utpekte AFL-formannen Odd Fossum. Olsen ble også medlem av NS og ble etter krigen dømt for landssvik.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Halvard Olsen i Norsk biografisk leksikon
Halvard Olsen på Lokalhistoriewiki
Politiske taler av Halvard Olsen, virksommeord.uib.no
Stangeskovene

Stangeskovene AS er et konsern med virksomhet i Akershus, Østfold og Hedmark. 
Stangeskovene AS ble stiftet i 1899 av Niels Anker Stang. Virksomheten omfatter skog og eiendom, sagbruk og høvleri samt byggevare- og trelastutsalg. Stangeskovene AS er organisert i seks avdelinger; Skog og eiendom, Hovedadministrasjon samt fire heleide byggevareutsalg i Tistedal, Fetsund, Årnes og Kløfta. I tillegg kommer de deleide selskapene: Stangskovene Volden AS og Stangeskovene Bjerke AS (byggevareutsalg) og Eidskog Stangeskovene AS (sagbruk og høvleri). 
Hovedkontoret ligger på Lierfoss i Aurskog-Høland kommune. Her er også de største skogeiendommene, mens det også eies noe skogeiendommer øst i Halden kommune. Totalarealet er 226 000 dekar. Selskapet har ca. 80 ansatte. I styret sitter Niels Selmer Schweigaard (styrets leder), Niels Thomas Burchardt (styrets nestleder), Camilla Closs Walmann, Torfinn Bønøgård (ansatterepresentant) og Jessica Brostedt (ansatterepresentant).
Stangeskovene er en familiebedrift, der slekten etter Stang har kontroll over 2/3 deler av aksjene. Per 2013 er den største enkeltaksjonæren Christen Sveaas med 28 %, mens familien Burchardt fra Stor-Elvdal har 33 % av selskapet. 


== Historie ==
Aktieselskabet Stangeskovene ble stiftet i 1899. Historien starter langs elva Tista i Haldenvassdraget allerede på 1600-tallet - kanskje før. I århundrer har familien Stang vært knyttet til skogbruk og trelasthandel i Haldenvassdraget.
Det var først i 1899 at Stang-familiens mangfoldige virksomhet ble samlet i ett selskap, og det var Niels Anker Stang som stod bak.
Da han var 67 år skrev han brev til sin eldste svigersønn, dr. Johan Schweigaard, hvor han ytret ønske om å overlate eiendommene, som da utgjorde ca 175 000 da, til sine svigersønner; Johan Ellas Schweigaard, Carl Johan Birch Burchardt, Christian August Krebs, Lauritz Leganger Stang og John Collett Anker Dahl.
Niels Anker Stang hadde et langsiktig perspektiv på sin virksomhet. Svigersønnene fulgte opp driftsmodeller som sikret utvikling av en sterk og lønnsom bedrift. I bunnen lå to grunnpilarer - en langsiktig skogpolitikk og en langsiktig personalpolitikk. 
Senere slektsledd og ledere i selskapet har ført arven videre. Selv i perioder med økt konkurranse og sterkt vekslende tilgang på skurtømmer, har bedriften holdt fast ved sin langsiktige forretningside: Stangeskovene er en leverandør av kvalitetsvirke tilpasset markedets behov.


== Se også ==
Liste over Norges største grunneiere


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
stangeskovene.no
Pauline McLynn

Pauline McLynn (født 11. juli 1962) er en irsk skuespiller. Hun er mest kjent for sin rolle som Mrs. Doyle i serien Father Ted. McLynn har også spilt i andre fjernsynsserier, som Bremner, Bird and Fortune, og hun var med i radioprogrammet Scrap Saturday sammen med Dermot Morgan og Gerald Stembridge på slutten av 1980-tallet. 
Hun studerte drama på Trinity College i Dublin og var svært aktiv i studentens dramaforening. 
McLynn har også gitt ut flere bøker, blant annet romanen The Woman on the Bus fra 2004. 
Hun er gift med produsenten og agenten Richard Cook.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Pauline McLynn på Internet Movie Database 
(sv) Pauline McLynn i Svensk Filmdatabas 
(da) Pauline McLynn på Scope 
(fr) Pauline McLynn på Allociné 
(en) Pauline McLynn på AllMovie 
(en) Pauline McLynn hos The Movie Database
Berliner Stadtbahn

Berliner Stadtbahn er en jernbanestrekning som går gjennom sentrum av Berlin. Den begynner i vest ved Westkreuz stasjon og passerer Zoologischer Garten, Hauptbahnhof, Friedrichsstraße og Alexanderplatz før den ender ved Ostkreuz stasjon. Strekningen blir betjent av fjern-, regional- og S-Bahntrafikk.


== Historie ==
Omkring 1870 fantes det åtte hovedjernebanelinjer i Berlin, som alle hadde hver sin terminal utenfor byen. Dette gjorde det nødvendig for reisende å ta drosje for å skifte tog. Av denne grunnen ble det planlagt en jernbanestrekning som skulle forbinde de forskjellige stasjonene. I 1872 foreslo selskapet Deutsche Eisenbahnbaugesellschaft i Berlin en jernbanelinje fra Schlesischer stasjon over Charlottenburg og frem til Potsdam. I desember 1873 gikk staten Preussen og de private jernbaneselskapene Berlin-Potsdamer, Magdeburg-Halberstädter og Berlin-Hamburger inn i prosjektene og grunnla sammen med Deutsche Eisenbahnbaugesellschaft Berliner Stadteisenbahngesellschaft. Ettersom utbyggingsselskapet ikke klarte å betale sine regninger ble prosjektet i 1878 overtatt av den prøyssiske stat, som drev linjen og de tilknyttede linjene med finansiell deltagelse fra de fire private jernbaneselskapene.
Byggingen av banen ble startet i 1875, den 7. februar 1882 ble den åpnet for bytrafikk, 15. mai samme år ble fjerntrafikk satt i drift. To av holdeplassene var ikke i drift ved åpningen – Tiergarten ble tilføyet 5. januar 1885, Savignyplatz den 1. august 1896. I 1888 ble banen forlenget vestover til Charlottenburg-Westend og østover til Stralau-Rummelsburg.


== Linjekart ==
Antonio Aguilar

Antonio Aguilar (født 17. mai 1919, død 19. juni 2007) var en meksikansk sanger, skuespiller, produsent og forfatter. Han kom først til USA (Los Angeles) som ulovlig innvandrer.
Han bodde mye i Puerto Rico, der han holdt konserter og drev med rodeo. Han produserte mange filmer, og har blitt sammenliknet med amerikanske  Western-stjerner som Roy Rogers og Gene Autry. Caballo Prieto Azabache (1968) og Bala Perdida (Stray Bullet, 1960) regnes som noen av hans største filmer.
Aguilar giftet seg med skuespillerinnen Flor Silvestre (1930–2020) i 1959, og et av barna deres, Josè Pepe Aguilar (født 1960), er i dag en av Mexicos største moderne sangere.
Aguilar har en stjerne på Hollywood Walk of Fame.


== Filmografi ==
1987 Emiliano Zapata
1987 El Extraño Hijo Del Sheriff
1987 Lamberto Quintero
1984 El Anima De Sayula
1980 Albur De Amor
1978 Benjamin Argumedo
1977 La Muerte de un Gallero
1977 Soy El Hijo Del Gallero
1975 Volver, Volver, Volver!
1974 Simon Blanco
1972 La Yegua Colorada
1969 The Undefeated
1968 El As de Oros
1967 El Ojo De Vidrio
1967 La Venganza de Gabino Barrera
1967 Los Bandidos
1967 El Hijo de Gabino Barrera
1966 El Alazan Y El Rocio
1966 Los Dos Rivales
1965 Juan Colorado
1965 Los Alegres Aguilares
1965 Caballo Prieto Azabache
1964 Gabino Barrera
1962 El Caballo Blanco
1961 Animas Trujano
1961 Vacasiones en Acapulco
1961 Rumbo a Brasilia
1961 Los Hermanos Del Hierro
1960 Dos Hijos Desobedientes
1960 Que Bonito Amor
1960 La Sombra del Caudillo
1960 El Siete de Copas
1959 The Soldiers of Pancho Villa
1959 Bala Perdida
1959 La Cucaracha
1952 Habia Una Vez Un Marido
1952 Un Ricón Cerca del Cielo
Domingo Corrales
Contrabando Y Muerte
Los Hermanos Del Hierro [dok]
Viva El Chubasco
Persecusion Y Muerte De Benjamin Argumedo
El Caballo Bayo
Sabor a Sangre
La Muerte de Pancho Villa
Peregrina
Mi Caballo El Cantador
Vuelve El Ojo De Vidrio
Don Herculano Enamorado
Valente Quintero
La Traicion a Zapata
Los Cuatro Juanes
Los Gemelos Alborotados


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(es) Offisielt nettsted 
(en) Antonio Aguilar – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Antonio Aguilar på Internet Movie Database 
(da) Antonio Aguilar på Filmdatabasen 
(fr) Antonio Aguilar på Allociné 
(en) Antonio Aguilar på AllMovie 
(en) Antonio Aguilar hos Rotten Tomatoes 
(en) Antonio Aguilar hos The Movie Database 
(en) Antonio Aguilar på Discogs 
(en) Antonio Aguilar på Discogs 
(en) Antonio Aguilar på MusicBrainz 
(en) Antonio Aguilar på Songkick 
(en) Antonio Aguilar på Genius — sangtekster 
(en) Antonio Aguilar på AllMusic 
Pepe Aguilars nettsted – Antonio Aguilars sønn
Lyric's Antonio Aguilar
Eugene Olaussen

Ansgar Eugène Olaussen (født 27. desember 1887 i Tønsberg, død 22. januar 1962) var en norsk politiker som var medlem i Arbeiderpartiet, Norges Kommunistiske Parti og Høyre, før han endte i Nasjonal Samling.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Ansgar Eugène Olaussen var sønn av Hannibal Olaussen (1848–1916) og Bella Sophie Johansen (1852–1918). Faren hadde innvandret fra Tanum i Sverige og var bokbinder av yrke, likesom Eugènes storesøster Anna Catharina. Familien bodde senere i Moss. Eugène Olaussen havnet senere i Hokksund.Han startet i arbeidslivet som 13-åring, og etter noen år som arbeider lærte han seg typografi. Han gikk i lære i aviser som Moss Avis og Jarlsberg.


=== Sosialdemokrat ===
Olaussen var medlem av ledelsen i Norges socialdemokratiske Ungdomsforbund, senere Norges Kommunistiske Ungdomsforbund fra 1907 til 1924 og redaktør av forbundets avis Klassekampen fra 1911 til 1921. 
I forbindelse med partikampene var han blant dem som var mest lojale overfor Komintern og ble derfor regnet til venstrefløyen. Mellom 1922 og 1924 var han stortingsrepresentant fra Buskerud, og fikk i den forbindelse kritikk fra Komintern for sin og gruppas kriseprogram, som innebar en politikk for å lindre følgene av den rådende politikken innenfor et kapitalistisk rammeverk. 


=== Kommunist ===
Sammen med andre representanter for denne politikken gikk han like fullt med NKP i forbindelse med splittelsen i 1923, selv om han i det lengste advarte mot splittelse.
Han var i 1923-1924 NKUs representant i NKPs sentralstyre og i 1924 redaktør for det teoretiske tidsskriftet Proletaren.
Olaussen gled snart mer i bakgrunnen i partiet, og forlot marxismen og NKP i 1927.


=== Fedrelandslaget ===
Han gikk deretter over til Fedrelandslaget og Høyre etter å ha vurdert og forkastet ideen om å gå tilbake til Arbeiderpartiet. Han var imidlertid ingen prominent personlighet i sitt nye, politiske selskap. I forbindelse med sin nyvunne motstand mot arbeiderbevegelsen og dens vesen ble han påvirket av nasjonalistiske ideer, og særlig av Fridtjof Nansen. 
Han beveget seg etter dette i retning nazismen, og fra 1940 jobbet han nært opp mot Nasjonal Samling, selv om han ble nektet medlemskap, trolig grunnet sitt nå ganske anstrengte forhold til alkohol. Han skrev hyppig i partiets publikasjoner. Han var imidlertid blant dem som i størst grad forsøke å gi nasjonalsosialismen en sosialistisk karakter.
I 1945 ferdigstilte han sin biografi, Fra Kreml til Youngstorget. Utgivelsen på den nazistiske Kamban forlag ble imidlertid stoppet i forbindelse med okkupasjonsmaktens nederlag.
Eugene Olaussen ble i 1947 dømt for landssvik.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Eugène Olaussen hos Norsk senter for forskningsdata