jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Solidaritet (fagforbund)

Solidaritet (polsk: Solidarność, offisielt Det uavhengige selvstyrte fagforbundet «Solidaritet», Niezależny Samorządny Związek Zawodowy «Solidarność») er et polsk fagforbund, grunnlagt i september 1980, opprinnelig ledet av Lech Wałęsa. På 1980-tallet samlet det en bred antikommunistisk sosial grasrotbevegelse med medlemmer fra Den romersk-katolske kirke på den ene siden til sosialister på den andre siden. Forbundet ble støttet av organisasjonen for intellektuelle dissidenter (KOR), og var basert på ikke-voldelig motstand.
I april 1989 fikk Solidaritet tillatelse til å delta i det kommende valget. I dette begrensede valget vant forbundets kandidater en knusende seier, og som oppglødet den videre utviklingen for antikommunistiske motrevolusjoner i Sentral- og Øst-Europa fra og med 4. juni. I slutten av august tok en Solidaritetsledet koalisjonsregjering av høyre-partier over, og i desember ble Lech Wałęsa valgt til Polens president. Samtidig trådte han tilbake fra sitt verv i Solidaritet.
Solidaritet spilte en viktig rolle for de kommunistiske regimenes sammenbrudd i Sentral- og Øst-Europa.


== Se også ==
Polens historie


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(pl) Offisielt nettsted 
(en) Solidarność – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Ponniekspressen

Ponniekspressen (engelsk: Pony Express) var den første ekspresspostruten over det nordamerikanske kontinentet, fra Missourielva til Sacramento i California nær stillehavskysten. Posten ble fraktet på hesteryggen over sletter og ørkener og over fjellene i vest. Den reduserte transporttiden mellom atlanterhavskysten og stillehavskysten til ti dager. Den første vellykkede Ponniekspress-transporten startet i Saint Joseph i Missouri til Sacramento i California den 3. april 1860 og var fremme den 13. april.

Som følge av åpningen av den første transkontinentale telegraflinjen i 1861 ble Ponniekspressen overflødig. Den ble nedlagt i november samme år. Ekspressen fikk altså en kort levetid.


== Drift ==

Ruten gikk fra Saint Joseph ved Missouri til Sacramento, en strekning på 3100 km. Om lag hver 15. til 20. km var det en mellomstasjon, hvor det ble skiftet hester, og eventuelt rytter. Arbeidet var  ikke ufarlig. Det ble fortrinnsvis ansatt unge og ugifte menn, ikke eldre enn 18 år gamle, og ikke tyngre enn 60 kg. Ofte dreide det seg om foreldreløse. En av de mest kjente var Buffalo Bill.
På grunn av stafettsystemet var brevtransporten meget rask. Hver kurér ble skiftet ut etter maksimalt 300 km. Han hadde med seg ca 10 kg ilpost. I gjennomsnitt var det rytterveksling etter 80 km. For hele strekningen var det vanligvis ca 75 hester og 40 ryttere i tjeneste. Etter ti dager var posten kommet frem til rutens endestasjon.
Ponniekspressen hadde 153 mellomstasjoner, 80 kurerer, 500 hester og 200 hestepassere.
Storparten av rittet gikk gjennom områder som amerikanske urfolk og stammefolk anså som sitt territorium. Stadig vekk måtte ritt avbrytes med pauser på grunn av angrep og fare for angrep fra urfolk. Dessuten ble både ryttere og hester utkjørt av de strabasiøse rittene.
Telegrafen gjorde ekspressen avleggs allerede 22. oktober 1861.
Til tross for sin gode logistikk var ponnyekspressen en økonomisk fiasko. Likevel hadde den et meget godt renommé i befolkningen.


== Strekning ==
Strekningen fulgte Oregon Trail og California Trail til Fort Bridger i Wyoming og videre Mormon Trail til Salt Lake City i Utah. Herfra fulgte den stort sett Central Nevada Route til Carson City i Nevada, og derfra krysset den fjellkjeden Sierra Nevada og endte opp i Sacramento i California.
Posten kunne også ha San Francisco som bestemmelsessted, og den siste distansen ble da tilbakelagt enten med hest eller med skip. Hvis man regner San Francisco som ekspressens endestasjon er den totale strekningen på hele 3200 km.


== Referanser ==
Liste over norske landslagstrenere i fotball

Liste over norske landslagstrenere i fotball inneholder en kronologisk oversikt over landslagstrenere for både Norges herrelandslag i fotball og Norges kvinnelandslag i fotball.


== Herrelandslaget ==

På grunn av dårlig økonomi hadde man ikke noen fast ansatt landslagstrener før 1953, men man engasjerte trenere til blant annet OL 1912, 1920 og 1952, og også i noen sommersesonger. Fra 1935 til 1953 var fotballforbundets generalsekretær Asbjørn Halvorsen, lagleder for det norske landslaget. Frem til 1970-tallet ble laget tatt ut av Uttakingskomitéen (UK). Øivind Johannessen var den første landslagstreneren som selv tok ut laget. Svenskene Axel Ahlqvist og Birger Möller var leid inn som kondisjonstrenere 1916, Möller også i 1920.
S = Antall Seire, U = Uavgjorte, og T = Tapte kamper


== Kvinnelandslaget ==

S = Antall Seire, U = Uavgjorte, og T = Tapte kamper


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Fotball.no – A-landslagstrenere herrer
Fotball.no – A-landslagstrenere kvinner
SNL.no – Landslagstrenere i herrefotball
Normedcoy

Normedcoy eller Det norske sanitetskompaniet som kan settes inn i utenlandsoppdrag for bl.a. Nato eller FN, deltok i UNIFIL fra 26. april 1978 til august 1980 da det overlot oppgaven til svenskenes Swedmedcoy. Major Saad Haddads styrker fyrte i 1980 løs på UNIFIL HQ i Naqoura med ca. 90 granater. I Normedcoy tett ved falt åtte av disse. Forlegninger og bensinlager fikk treff. Det siste eksploderte. 
Normedcoy deltok fra januar til april i 1991 under Gulfkrigen i Saudi-Arabia.
Normedcoy deltok også med det norske feltsykehuset i Tuzla, Bosnia-Hercegovina høsten 1993 og ble trukket tilbake høsten 1998. Det var underlagt SFORs Nato-styrker. Sykehuset var forlagt i en tidligere lastebilstasjon i landlige omgivelser, senere kalt «Blue Factory», noen kilometer utenfor Tuzla sentrum. Sykehuset var et 3. linjes feltsykehus. Allmennlegen drev poliklinikk for FN-personell, sivilt FN-ansatte og i noen grad øvrige sivile. Fordi dette var en logistikkenhet var det ikke kompaniets primære oppgave å betjene sivilbefolkningen i sin alminnelighet. 


== Sjefer for Normedcoy ==
Libanon i perioden 1978-1980
Oberstløytnant Svein Pedersen (Unifil Normedcoy I)
Oberstløytnant Tor Johannesen (død) (Unifil Normedcoy II)
Oberstløytnant Atle Steindal (Unifil Normedcoy III)
Oberstløytnant Nils Kallar (Unifil Normedcoy IV)
Oberstløytnant Kjell Borge (Unifil Normedcoy V)Saudi-Arabia 19. januar – 10. april 1991Oberstløytnant Sigurd Mygland (Normedcoy/SA)Unprofor BHC 1993 – 1998Oberstløytnant Øyvind Myhrvold Normedcoy/BHC I)
Oberstløytnant Thor A Lysestøen Normedcoy/BHC II)
Oberstløytnant Sigurd Mygland Normedcoy III)
Oberstløytnant Ivar Haave Normedcoy IV)
Zacharias Backer

Zacharias Backer (født 26. februar 1930, død 17. januar 2003) var en norsk hæroffiser. 
Som oberstløytnant ble han sjef for Befalsskolen for Infanteriet i Nord-Norge (BSIN) 1975-1979. Senere var han sjef for Norbatts kontingent III (1979) med graden oberst. Backer var også sjef for Den norske FN-styrken i Libanon  (Norcontico) med graden oberst II, og deltok i utallige FN-oppdrag. Han var også deltaker i Koreakrigen.
Zacharias «Zachen» Backer ble i 2002 tildelt Forsvarets medalje for internasjonale operasjoner m/laurbærgren for tjeneste i Tysklandsbrigaden, NORMASH, UNEF, UNMOGIP og UNIFIL.
Han representerte Røde Kors/Røde Halvmåne ved flere anledninger i internasjonale fora/delegasjoner, bl.a. som sjefsdelegat i Libanon i 1993. I 1997-98 ledet ham Røde Kors-føderasjonens arbeide i Afghanistan.
Backer var, sammen med oberst Reidar Vangen, en av pionerene og grunnleggerne av fallskjermtjenesten ved daværende Hærens Fallskjermjegerskole HFJS. 
Backer var også grunnlegger av og første formann i fallskjermseksjonen i Norsk Aero Klubb fra desember 1960. Han ble tildelt NAKs sølvmedalje i 1973.


== Referanser ==
UNEF I

For FN-operasjonen med samme navn 1973–79, se: UNEF II
UNEF I (United Nations Emergency Force) var en fredsbevarende FN-styrke etablert etter Suezkrisen av FNs generalforsamling ved resolusjon 1001 (ES-I) av 7. november 1956. Styrken skulle påse at fiendtlighetene holdt opp og at Frankrike, Storbritannia og Israel trakk seg tilbake fra Egypts territorium. Videre skulle FN-styrken overvåke våpenhvilen og stå som en buffer mellom israelske og egyptiske styrker. Styrken var utstasjonert til 1967.


== Operasjonen ==

Styrken opererte først ved Suezkanalen og på Sinaihalvøya. Britiske og franske styrker trakk seg ut av kanalsonen innen 22. desember 1956. Den israelske tilbaketrekkingen var fullført 8. mars 1957. Deretter var UNEF I utplassert på egyptisk side langs grensen til Israel og på Gazastripen.Etter at tilbaketrekkingen fra Sinaihalvøya var fullført, ble UNEF Is virksomhet konsentrert på grensen mellom Egypt og Israel og langs demarkasjonslinjen mellom Gazastripen og Israel. Det var utplassert tett med vaktposter langs demarkasjonslinjen. Videre hadde UNEF I en serie mer spredte poster langs grensen mellom Egypt og Israel, samt andre stder, som i Sharm el-Sheikh.UNEF Is hovedkvarter lå ved Gaza by på Gazastripen.
I 1967 erklærte Egypts regjering at den ikke lenger godtok FN-soldatenes tilstedeværelse og UNEF I ble trukket ut i mai-juni 1967. FN-soldatene var ennå ikke ute da seksdagerskrigen startet. De ble rammet av krigshandlingene og led tap.


== Styrke ==
På det meste, i februar 1957, hadde UNEF I 6 073 soldater utplassert. Antallet ble redusert og da styrken ble trukket ut i juni 1967, besto den av 3 378 mann.Ti land bidro med soldater til UNEF I: Brasil, Canada, Colombia, Danmark, Finland, India, Indonesia, Jugoslavia, Norge og Sverige.


== Norsk bidrag ==
Norge deltok, sammen med Danmark, med mannskaper i DANOR-bataljonen fra november 1956 til juni 1967. I tillegg stilte Norge til disposisjon et sanitetskompani med feltsykehus som den første tiden opererte i telt utenfor Gaza by. Om lag 11 000 mann gjorde tjeneste i UNEF I (DANOR I-XXI og NORMEDCOY). Ni nordmenn mistet livet i denne tjenesten.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
First United Nations Emergency Force I, United Nations Peacekeeping
EUs felles utenriks- og sikkerhetspolitikk

Den felles utenriks- og sikkerhetspolitikk (FUSP) er ett av Den europeiske unions politikkområrder. Den styres av Unionens høye representant for utenriks- og sikkerhetspolitikk (også kalt Høyrepresentanten eller EUs utenriksminister).


== Historie ==
FUSP ble opprettet i 1993 under Maastricht-traktaten. Den er blitt gradvist styrket av de etterfølgende traktater, særlig Lisboa-traktaten, (avsnitt V i traktaten om Den europeiske union). Inntil 2009 var FUSP en av Den europeiske unions tre søyler, også kalt pillarstrukturen. I likhet med Det politi- og strafferettslige samarbeide, omfattet FUSP et mellomstatlig politikkområde som krevde enstemmighet ved politikkutformingen. Den første søyle var De europeiske fellesskap. Det ble opprettet tre EU-byråer innenfor rammene av FUSP: Den europeiske unions institutt for sikkerhetsstudier, Det europeiske satellittsenter og Det europeiske forsvarsbyrå.


== Formål ==
FUSP  skal søke å bevare freden, styrke den internasjonale sikkerhet og fremme internasjonalt samarbeid, demokrati, rettsstaten og respekt for menneskerettigheter og grunnleggende rettigheter. Lisboa-traktaten innebar at EU ble en juridisk person som kan underskrive internasjonale avtaler. Traktaten medførte opprettelsen av EUs diplomatiske tjeneste, nemlig Den europeiske utenrikstjeneste, under EUs utenriksminister (Unionens høye representant for utenriks- og sikkerhetspolitikk). Utenrikstjenesten bistår Høyrepresentanten i hennes eller hans oppgaver med å styre FUSP, i hennes egenskap som leder av Utenriksrådet, som nestleder av Europakommisjonen og å oppfylle de forpliktelser som påhviler kommisjonen i internasjonale forhold.


== Organer ==
Det europeiske råd vedtar målsetningene for EUs utenriks- og sikkerhetspolitikk. Rådet for Den europeiske union avgjør deretter hvilke tiltak og posisjoner som EU skal ta i dette politikkområdet. Rådets beslutninger krever enstemmighet, men det kan også tas beslutninger ved kvalifisert flertall, det vil si 55 % av stemmene fra EU-land, som utgjør minst 65 % av EUs befolkning.Utenriksrådet, eller EUs utenriks- og sikkerhetspolitiske komité består av ambassadører fra samtlige medlemsstater og opptrer under Høyrepresentantens ansvar. Den overvåker den internasjonale situasjon på de områdene som er dekket av FUSP. Den definerer og følger opp EUs reaksjon på en krise.


== Se også ==
Den felles sikkerhets- og forsvarspolitikk
European Air Transport Command
NATO


== Referanser ==


== Litteratur ==
Graham Butler "Constitutional Law of the EU's Common Foreign and Security Policy". Oxford: Hart Publishing/Bloomsbury, 2019. ISBN 978-1-50992-594-0.
Heinrich Grieninger

Heinrich Grieninger (fl. 1483-1509) var en bayersk humanist fra München som virket i Nürnberg omkring år 1500.
I 1483 ble Grieninger utsendt av byrådet i München til Italia for å innhente rettsuttalselser fra Universitetene i Padova, Pavia og Bologna i en bestemt sak. Det er uklart hvor lenge han tilbrakte i Italia, men det finnes kilder for at han tilbrakte hele 1488 i Italia. I Acta granduum, Universitetet i Padova, er en viss Henricus Gruinger (Grueningr) de Argentina nevnt, som var vitne ved juridiske eksamener. I 1495 grunnla Grieninger en «poetskole» i Nürnberg. Byen hadde allerede fire latinskoler; opprettelsen av en dikterskole reflekterer byrådets ønske om en skole bygd på humanistiske prinsipper og ikke underlagt kirkelig tilsyn. Ved siden av poesi, underviste han elevene i grammatikk, dialektikk og retorikk. Skolen ble ofte angrepet av byens religiøse ledere for dens mangel på religiøs undervisning, den ble også ofte kritisert av rektorene ved de fire latinskolene og skolens politiske støtte i byrådet var ikke sterk nok, noe som førte til at skolen måtte nedlegges i 1509.


== Referanser ==
ONUC

Opération des Nations Unies au Congo, ONUC, var en fredsbevarende FN-styrke som ble iverksatt på grunnlag av FNs sikkerhetsråds resolusjon 143 av 14. juli 1960. 


== Bakgrunn ==
Opprinnelig var hensikten å sikre tilbaketrekningen av de belgiske styrkene, å hjelpe myndighetene med å opprettholde alminnelig ro og orden samt å gi teknisk bistand. Etter hvert ble mandatet utvidet til også å sikre Kongo territorial integritet og politisk uavhengighet og forhindre borgerkrig.  


== FN-styrken ==

Norske enheter deltok i blant annet en luftvernbataljon (LVBN). De norske styrkene tjenestegjorde blant annet i Katanga-provinsen i daværende Kongo, med helikoptre, medisinsk enhet og militærpoliti stasjonert på den tidligere belgiske basen i Kamina.
Hovedkvarteret lå i Léopoldville. Alt i alt deltok mer enn 19 000 militære og sivile, tekniske eksperter fra et tredvetalls land i operasjonen fra 1960 til 1964. Av disse var 1173 nordmenn. Ett norsk liv gikk tapt under operasjonene fra 1960 til 1964
FNs daværende generalsekretær, Dag Hammarskjöld, omkom i en flyulykke ved Ndola i Zambia, under en inspeksjonsreise i Kongo i dagene etter 17. september 1961.


== Påstander om krigsforbrytelser ==
I Dagsrevyen den 18. februar 2007 ble det hevdet at norske soldater begikk krigsforbrytelser i løpet av tjenestetiden i Kongo. Flere veteraner uttalte at de hadde hørt om kritikkverdige forhold. De opplyste at de ikke hadde fått noen form for oppfølging fra Forsvaret etter endt tjeneste.


== Følgende var ledere for de militære operasjonene ==
General von Horn, Sverige, juli 1960 – desember 1960
General MacEoin, Irland, januar 1961 – mars 1962
General Guebre, Etiopia, april 1962 – juli 1963
General Kaldager, Norge, august 1963 – desember 1963
General Ironsi, Nigeria, januar 1964 – juni 1964
Spyttkjertel

Spyttkjertlene er mange små kjertler i munnhulen som produserer spytt. Det er imidlertid i de tre store parene med spyttkjertler som produserer mest sekret, normalt ca. 1-2 liter i døgnet hos mennesker.
Spytt inneholder slimliknende stoff, mucin, et såkalt glukoprotein som virker smørende, samt det basiske enzymet amylase, som spalter stivelse (et polysakkarid) til disakkarider. Spyttet hjelper også til med oppdelingen av mat i munnhulen, gjennom å bløte den opp.

Undertungespyttkjertelen (glandula sublingualis) finner vi i sulcus sublingualis (de to skrå forhøyningene under tungen). Kjertelen tømmer sitt sekret i flere små og en stor utførselsgang like foran tungebåndet og bak fortennene i underkjeven. Innerverses av hjernenerven nervus FacialisØrespyttkjertelen (glandula parotis) finner vi foran øret på den bakerste delen av underkjevens sidegren. Utførselsgangen løper fremover på utsiden av den store tyggemuskelen og kjertelen tømmer seg på innsiden av kinnet i høyde med 12-års jekselen i overkjeven.  Innerverses av hjernenerven nervus VagusUnderkjevespyttkjertelen (glandula submandibularis) finner vi bak musklene i munngulvet og ned under underkjevenbeinet. Utførselsgangen går fremover under tungen i sulcus sublingualis (de to skrå forhøyningene under tungen) og ender opp bak fortennene i underkjeven. Innerverses av hjernenerven nervus Facialis.
Vinter-OL 1976

Vinter-OL 1976 var de 12. olympiske vinterleker og ble arrangert fra  4. til 15. februar 1976 i Innsbruck i Østerrike. Opprinnelig var lekene blitt tildelt Denver i Colorado, USA, men bekymringer omkring kostnadsøkninger og miljøproblemer fikk innbyggerne til å stemme mot OL-planene. Dermed bad Den internasjonale olympiske komité vertsbyen for Vinter-OL 1964 om å ta over lekene.
Sovjetunionen ble beste nasjon med hele tretten gullmedaljer. Norge tok tre gullmedaljer. Sten Stensen og Jan Egil Storholt vant henholdsvis 5000 og 1500 meter på skøytebanen, og Ivar Formo vant femmila i langrenn.


== Valg av vertsby ==
Denver ble valgt ved avstemning under den internasjonale olympiske komités 70. sesjon i Amsterdam i Nederland 13. mai 1970.
I november 1972 ble det avholdt en folkeavstemning i Denver, der flertallet stemte mot å arrangere vinterlekene i byen. 12. november 1972 valgte Denver å trekke seg som arrangør. Innsbruck i Østerrike, Tammerfors i Finland, Lake Placid i USA og Mont Blanc i Frankrike meldte alle straks sin interesse for å ta over arrangementet. Etter et møte i IOKs Executive Board i Lausanne i Sveits 4. februar 1973, ble Innsbruck valgt som ny vertsby.


== Resultater ==


== Medaljestatistikk ==


== Deltakelse ==


=== Deltakerland ===


== Program ==


== Se også ==
Liste over mestvinnende vinterolympiere
Liste over norske mestvinnende vinterolympiere
Liste over personer som har tent den olympiske ild


== Referanser ==


== Kilder ==
(en) IOKs side om Vinter-OL 1976
Jorsett, Per: 100 år med olympiske leker, 1996, ISBN 82-590-1681-8 (norsk flaggbærer)
Gade, Kari Ellen (oversetter) (1976). «De XII Vinterlekene i Innsbruck». De Olympiske leker 1976: Montreal-Innsbruck. Oslo: Bokhandlerforl. s. 278–302. ISBN 8272050110.  [Tilgang for norske IP-adresser / Digital utgave på bokhylla.no ved Nasjonalbiblioteket.]
Metulla

Metulla er en nordisraelsk grenselandsby på grensen mot Libanon med 1600 innbyggere. Mellom Metullah og Kfar Kila på libanesisk side lå den israelske grensestasjonen Fatimah, og grenseområdet med kallenavnet på israelsk side «Det gode gjerdet» (The Good Fence).
Metulla har for tiden mange fremmedarbeidere fra Thailand, selv om stedet tradisjonelt har hatt mange ansatte fra libanesisk side av grensen. 


== Eksterne lenker ==
Radio Norge: Blue Beret nr 2 (januar), 1986
Justus Jonas

Justus Jonas (født 5. juni 1493 i Nordhausen, død 9. oktober 1555 i Eisfeld; egentlig Jodocus Koch) var en tysk reformator og teolog, nær medarbeider til Martin Luther. Han var Luthers følgesvenn i Worms og den som holdt liktalen over ham. Overfor Philipp Melanchthon var Justus Jonas en forkjemper av en strikt «lutherdom».


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Justus Jonas vlew født i Nordhausen og var sønn av borgermesteren der. Han het opprinnelig Jodokus (Jobst) Koch, noe han endret i pakt med den utbredte prakasis blant tyske lærde på 1500-tallet i forbindelse med sin universitetsimmatrikulering.
Justus Jonas studerte fra 1506 jus og teologi ved universitetet i Erfurt, studerte jus og humaniora, og ble magister artium derfra i 1510. I 1511 fortsatte han ved Universitetet i Wittenberg, der hsn yok bakkalaureat i rettslære. 


=== Prest, reformator ===
Han vendte tilbake til Erfurt, og der ble han presteviet enten i 1514 eller i 1515.I 1518 ble han utnevnt til kannik i Severikirche i Erfurt, en kollegiatskirke. I 1519 ble han rektor for Universitetet i Erfurt. I 1521 ble han utnevnt til prost av Aallehelgenskirken (Schlosskirche) i Wittenberg og professor i kirkerett ved universitetet i Wittenberg. Fra 1541 til 1546 var han superintendent og hovedpastor i Halle. Han fulgte Luther til Worms i 1521 og på visitasjonene i Sachsen i 1529. Han var også med på religionssamtalene i Marburg og ved riksdagen i Augsburg. 
Han bidro vesentlig til den kirkenpolitiske reformering av Leipzig, Halle, Naumburg og Zerbst med Anhalt. Han ledsaget Luther ved hans siste reise til Eisleben. Jonas var for tiden predikant i Coburg. Etter Luthers død forfulgte han konsekvent konfesjonaliseringen og hjalp til med denne i Hildesheim, Coburg, Regensburg og som superintendent i Eisfeld.


=== Verker ===
Justus Jonas assisterte Martin Luther da han oversatte Bibelen fra gresk til tysk. Han oversatte flere skrifter av Luther og Philipp Melanchthon, og skrev dessuten kommentarer til apostelhistorien. Blant hans øvrige verker er Discussio pro conjugio sacerdotali ("argumenter for presteekteskap", 1523). Han oversatte også apologien til Confessio Augustana, som ble en del av konkordieboken i 1580.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Briefwechsel des Justus Jonas, gesammelt und bearbeitet von G. Kawerau (2 vols., Halle, 1884–1885).
«Justus Jonas" & Apology of the Augsburg Confession». Encyclopædia Britannica Online.  Retrieved on January 13, 2007.
G. Kaweraus artikkel i  Herzog-Hauck, Realencyklopadie, ed. 3, med bibliografi.


== Eksterne lenker ==
Biographisch-Bibliographischen Kirchenlexikon
Moselle

Moselle kan vise til:

Mosel (fransk Moselle), elvi i Frankrike, Luxembourg og Tyskland
Moselle (departement), undernasjonalt område i Frankrike
Marburger Schloss

Marburger Schloss er et slott i Marburg i Hessen. Det ble anlagt som en borg i det 11. århundre og er ved siden av sin historiske betydning som den første residensen for landgrevene av Hessen av stor kunst- og arkitekturhistorisk interesse.
Marburger Religionsgespräche mellom Luther og Zwingli fant sted her i 1529.