jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
William Shockley

William Bradford Shockley (født 13. februar 1910, død 12. august 1989) var en amerikansk fysiker og oppfinner. Shockley var lederen av forskningsgruppen, som inkluderte John Bardeen og Walter Houser Brattain, som sammen oppfant transistoren. De tre ble sammen tildelt nobelprisen i fysikk i 1956.
Shockleys forsøk på å kommersialisere nye transistordesign på 1950- og 1960-tallet ledet til oppbygningen av Californias Silicon Valley som sentrum for elektronisk innovasjon. Sent i livet ble Shockley professor ved Stanford University og en talsmann for eugenikk.


== Tidlig liv og utdannelse ==
Shockley ble født i London av amerikanske foreldre, men ble oppdratt i foreldrenes hjemby Palo Alto i California fra treårsalderen. Hans var, William Hillman Shockley, var ingeniør. Shockley tok bachelor of science-graden ved California Institute of Technology i 1932, og sin ph.d. ved Massachusetts Institute of Technology i 1936. Doktoravhandlingens tittel var Electronic Bands in Sodium Chloride, med John C. Slater som veileder. Etter disputasen begynte han ved Bell Labs i New Jersey. Han publiserte en rekke oppdagelser i de tidlige årene av sitt virke og tok sin første patent i 1938, Electron Discharge Device.


== Karrière ==
Shockley arbeidet ved Bell labs på Manhattan i New York da krigen brøt ut i 1941. Under krigen deltok han i flere forskningsprosjekter av militær betydning. Etter fredsslutningen i 1945 ble Shockley forskningsleder ved Bell Labs. Det var denne forskningen som ledet til oppdagelsen av transistoren. Senere flyttet han fra østkysten til California og Shockley arbeidet med halvledere.


== Rase og IQ ==
Senere i hans karriere ble Shockley interessert i spørsmålet om rase, IQ og eugenikk. Han anså dette arbeidet som viktig for menneskehetens framtid, og anså denne delen av sitt virke som spesielt betydningsfullt på tross av at det skadet hans omdømme. Shockley argumenterte at de høye fødselsratene blant lavt intelligente hadde en dysgenisk effekt. Shockley publiserte skrifter og foreleste om disse spørsmålene, inspirert av psykologen Cyril Burt sine arbeider. Shockley foreslo at personer med IQ under 100 burde få betalt for å frivillig bli sterilisert.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Nobelprisen i fysikk 1956 hos Nobelprize.org
(en) William Shockley hos Nobelprize.org i forbindelse med tildelingen av Nobelprisen i fysikk 1956
Blomkål

Blomkål er en varietet av Brassica oleracea i familien Brassicaceae. Blomkål er nært beslektet med brokkoli.
Blomkål inneholder flere viktige vitaminer og mineraler. Det er blomsten på blomkålet som brukes til mat, men bladene kan brukes til å lage kraften til blomkålsuppe. Blomkål spises vanligvis kokt, men kan også spises rå eller syltes.
Blomkål har blitt dyrket på Vestlandet siden 1600-tallet.


== Dyrking ==
Hvis temperaturen går for høyt vil plantene ikke produsere blomkålhoder. Ved for lav temperatur vil plantene produsere små blomkålhoder. Foretrukket jord for blomkål er godt drenert, fuktig og har betydelig organisk materiale med en pH på 6 til 7. Blomkål starter vanligvis innendørs seks-åtte uker før den skal ut i hagen og normalt er den klar for høsting etter to måneder i jorden.


== Kilder ==
(no) Blomkål i Store norske leksikon
Walter Houser Brattain

Walter Houser Brattain (født 10. februar 1902 i Amoy i Kina, død 13. oktober 1987 i Seattle i Washington) var en amerikansk fysiker.
Sammen med John Bardeen oppfant han transistoren, og de to ble sammen med prosjektlederen William Shockley tildelt Nobelprisen i fysikk i 1956 for dette arbeidet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Nobelprisen i fysikk 1956 hos Nobelprize.org
(en) Walter Houser Brattain hos Nobelprize.org i forbindelse med tildelingen av Nobelprisen i fysikk 1956
Alfred Kastler

Alfred Kastler (født 3. mai 1902 i Guebwiller, Alsace, død 7. januar 1984 i Bandol) var en tysk-født fransk fysiker. Han ble tildelt Nobelprisen i fysikk i 1966 «for oppdagelsen og utviklingen av optiske metoder for å studere Hertzian-resonanser i atomer». 
Etter å ha fullført studiene i 1926 begynte han å undervise i fysikk ved Lycée i Mulhouse før han senere underviste ved Universitetet i Bordeaux hvor han var universitetsprofessor frem til 1941. Georges Bruhat ba ham komme tilbake til École normale supérieure hvor han til slutt fikk en plass i styret i 1952.
Kastler tilbrakte det meste av sin forskningskarriere ved École Normale Supérieure i Paris hvor han sammen med sin student Jean Brossel startet en liten forskningsgruppe på spektroskopi etter andre verdenskrig.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Nobelprisen i fysikk 1966 hos Nobelprize.org
(en) Alfred Kastler hos Nobelprize.org i forbindelse med tildelingen av Nobelprisen i fysikk 1966
Kiselalger

Kiselalger eller diatomeer (Bacillariophyceae) er en klasse av mikroskopiske alger som lever i hav og innsjøer eller i fuktige miljøer på land. Kiselalgene er en av hovedkomponentene i planteplanktonet i norske havområder og i andre hav. Noen arter lever fastsittende på bunnen eller epifyttisk på vannplanter, trestammer og moser. På verdensbasis er det cirka 220 slekter, og omkring 100 000 arter er beskrevet (antallet arter er omdiskutert; 10 000–200 000 er nevnt). Cirka 700 av disse lever i norske farvann.


== Generelt ==
Kiselalgene opptrer i få former, både strekanter, bakformete og lureformete. Det mest karakteristiske ved kiselalgene er hovedveggen, som består av en indre pektinmembran og et ytre kiselskall. Skallet er i to deler, en mindre underdel og en større overdel som slutter om den undre som lokket på en boks. Skallet er gjennomsatt av porer, og gjennom disse kan noen arter sede ut plasmatråder og blir dermed i stand til å bevege seg. Det er vanlig at kiselalgene er kjeda sammen i kolonier.
Kiselalgene formerer seg ukjønnet ved langsgående deling. Delinga foregår innafor skallet i morcella, og det nye individet får det minste skallet som ny overdel. På denne måten fører celledelinga til stadig mindre individer. Når cellestørrelsen kommer ned på 30-40% av maksimumsstørrelse, overtar en kjønna formering som gjenoppretter full størrelse.
Kiselalgene er kjent som fossiler tilbake til mesozoikum. Skallet av marine arter finnes noen steder som mektige avleiringer av diatomitt eller kiselgur.
Kiselalger utgjør sammen med blågrønnbakterier et viktig næringsgrunnlag for mange arter, blant annet flamingoer.


== Gruppering ==
Kiselalgene danner to ordener, 

Centrales, med radial symmetri, og
Pennales, med bilateral symmetri. De fleste artene av Pennales lever fastsittende.


== Viktige arter ==
Blant de viktigste kiselalgene i norske hav er slektene

Thalassiosira, med artene
Thalassiosira bioculata var. raripora,
Thalassiosira nordenskioldii,
Thalassiosira gravida og
Thalassiosira anguste-lineata,
Chaetoceros, med artene
Chaetoceros debilis,
Chaetoceros socialis,
Chaetoceros decipiens og
Fragilariopsis pseudonana, som tilhører Pennales.Langs kysten og i fjordene er Skeletonema costatum en viktig art under våroppblomstringa. Seinere på sommeren kommer arter av slekten Rhizosolenia.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) kiselalger i Encyclopedia of Life 
(en) kiselalger hos Fossilworks 
(en) kiselalger hos ITIS 
Bacillariophyceae – detaljert informasjon på Wikispecies
Globulus

Globulus Pharyngeus, tidligere kalt Globulus Hystericus, vil si innsnevring av spiserøret, på baksiden av strupehodet. Tilstanden oppleves som en klump i halsen. Årsaken til globulus er noe uklar.
Som det tidligere navnet tyder på, har denne tilstanden blitt koblet til psyken, spesielt hysteri, men dette er en antagelse som bare delvis holder mål. Det er klare indikasjoner på at den ofte utløses av irritasjon i svelget eller luftveiene.
Tilstanden er ikke farlig i seg selv, men kan være utløst av både fysiske og psykiske årsaker, det vil derfor være naturlig at man tar en ny vurdering av behandlingsmuligheter hvis man klarer å påvise årsaker til globulus-fenomenet.


== Se også ==
Falsk krupp
Ansel Adams

Ansel Easton Adams (født 20. februar 1902, død 22. april 1984) var en amerikansk fotograf.
Han er kjent for sine svart-hvitt-fotografier, særlig fra nasjonalparken Yosemite i California. Samlingen av verker er på over 40 000 negativer.
Adams skrev også flere bøker om fotografi, blant annet en trilogi om foto-teknikk – «The Camera», «The Negative» og «The Print».
Han oppfant også sonesystemet, en teknikk som lar fotografer oversette naturlig lys til spesifikke valører på negativ eller papir.
I 1980 ble han tildelt Presidentens frihetsmedalje av president Jimmy Carter.
Høsten 2008 viste Bergen kunstmuseum en utstilling med over 70 av hans bilder. Bildene som var tatt mellom 1921 og 1968 og var nesten alle tatt med storformatkamera på stativ, som var hans foretrukne arbeidsmetode.


== Arbeider ==


=== Kjente fotografier ===
Monolith, The Face of Half Dome, 1927.
Rose and Driftwood, 1932.
Clearing Winter Storm, 1940.
Moonrise over Hernandez, New Mexico, 1941.
Ice on Ellery Lake, Sierra Nevada, 1941.
Georgia O'Keeffe and  Orville Cox at Canyon de Chelly
Aspens, New Mexico, 1958.


=== Fotografibøker ===
Ansel Adams: The Spirit of Wild Places, 2005. ISBN 1-59764-069-7
America's Wilderness, 1997. ISBN 1-56138-744-4
California, 1997. ISBN 0-8212-2369-0
Yosemite, 1995. ISBN 0-8212-2196-5
The National Park Photographs, 1995. ISBN 0-89660-056-4
Photographs of the Southwest, 1994. ISBN 0-8212-0699-0
Ansel Adams: In Color, 1993. ISBN 0-8212-1980-4
Our Current National Parks, 1992.
Ansel Adams: Classic Images, 1986. ISBN 0-8212-1629-5
Polaroid Land Photography, 1978. ISBN 0-8212-0729-6
These We Inherit: The Parklands of America, med Nancy Newhall, 1962.
This is the American Earth, with Nancy Newhall, 1960. ISBN 0-8212-2182-5
Born Free and Equal, 1944.  Spotted Dog PressTekniske bøker

The Camera, 1995. ISBN 0-8212-2184-1
The Negative, 1995. ISBN 0-8212-2186-8
The Print, 1995. ISBN 0-8212-2187-6
Examples: The Making of 40 Photographs ISBN 0-8212-1750-X


== Se også ==
Charles Hitchcock Adams, Ansel Adams' far, en amatørastronom
Allied Arts Guild, i Menlo Park, California, hvor Ansel Adams avfotograferte andre kunstneres verk


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Ansel Adams – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Ansel Adams på Internet Movie Database 
(en) Ansel Adams hos American National Biography 
History of Ansel Adams Arkivert 4. november 2006 hos Wayback Machine. Ansel Adams (1902–1984)
PBS Documentary: Ansel Adams Arkivert 20. februar 2017 hos Wayback Machine. Utskrift av Ric Burns sin dokumentar på PBS: Ansel Adams (2002)
Ansel Adams Memorial Grove Arkivert 20. januar 2019 hos Wayback Machine. Et restaurasjonsprosjekt i San Francisco
American Memory - Ansel Adams "Suffering Under a Great Injustice" Ansel Adams sione bilder av internering av Japansk-amerikanere på Manzanar. Fra American Memory Collection of the Library of Congress.
Medal of Freedom
Foto av Ansel Adams
Ansel Adams (1902-1984 Arkivert 4. november 2006 hos Wayback Machine.
Gildesseteren

Gildesseteren er et restaurert seteranlegg i Åfjord i Trøndelag. Det ligger på 212 meters høyde på fjellet mellom Stordalen og Sørdalen og består av et størhus og et fjøs. Om sommeren arrangeres seterdag med salg av rømmegrøt. Setra har blitt brukt av garden Gilda i Stordalen.
Adkomst skjer via kommunal vei fra Uggdalen i retning Karlsaunet. Etter rundt 1,5 km tar det av en bomveg, den går østover langs Uggdalsvatnet. Gildesseteren ligger omtrent 400 m fra parkeringsplassen ved enden av veien.
Jack Barker

John William Barker (født 27. februar 1907 i Denaby, død 20. januar 1982 i Derby) er en tidligere engelsk landslagsspiller i fotball. Han var også manager for tre fotballklubber, og trener i en klubb.
Jack Barker, som han vanligvis ble kalt, spilte 11 landskamper for England.


== Biografi ==
Jack Barker kom til Derby County i 1928 etter å ha spilt for to klubber i Denaby, South Yorkshire tidligere. Han fikk sin engelske landslagsdebut i 1934 i en kamp mot Wales i Cardiff. Han spilte i Derby fram til 1938.
I mai 1946 ble han manager for Bradford City, men han var i den klubben bare fram til januar 1947. Hans neste stoppested ble den irske klubben Dundalk som han også var manager for. I november 1948 ble han trener i Oldham Athletic, men også dette ble et kortvarig engasjement som ble avsluttet i januar 1949. Hans siste jobb som manager var i Derby County. Her ble han ansatt i november 1953, og han hadde jobben ut 1954/55 sesongen. Grunnen til at han ikke fikk fortsette i jobben var at Derby for første gang i historien rykket ned til det tredje øverste nivået i 1955. 


== Karriere som fotballspiller ==


=== Klubblag ===


=== Landslagskarriere for England ===


== Karriere som fotballmanager ==


=== Klubblag ===


== Meritter ==
Ble nummer 2 i 1. divisjon sammen med Derby County i 1929/30 sesongen.
Ble nummer 2 i 1. divisjon, og var kaptein, sammen med Derby County i 1935/36 sesongen.
Nummer 19 på listen over de som har spilt flest klubbkamper for Derby County.
Nummer 15 på listen over de som har spilt flest ligakamper for Derby County.
Spilte 11 landskamper for England fra 1934 til 1936.
Var Englands landslagskaptein i en landskamp (mot Wales den 17. oktober 1936).


== Referanser ==


== Kilder ==
Mortimer, Gerald (2004): The Who´s Who of DERBY COUNTY. Breedon Books Publishing, Derby. ISBN 1-85983-409-4
Rollin, Jack (1998): ROTHMANS BOOK OF FOOTBALL RECORDS. Headline Book Publishing, London. ISBN 0-7472-1954-0


== Eksterne lenker ==
(en) Jack Barker – Transfermarkt 
(en) Jack Barker – Soccerbase.com 
(en) Jack Barker – Soccerbase.com (manager) 
(en) Jack Barker – EU-Football.info
Stoksund kirke

Stoksund kirke ligger på en høyde ved Revsnes i Åfjord.
Den første kirken i Stoksund lå på Kjerkholmen, der ble det funnet rester av en gravplass fra middelalderen. Den nåværende kirken ble bygd i 1825 som tømret åttekantkirke. Kirken i Stoksund var i privat eie til 1820 da seks gårdbrukere (på vegne av menigheten) kjøpte kirken for 536 spesidaler, den ble solgt igjen i 1836 og innløst av kommunen i 1877.


== Nåværende kirke ==
I 1820 ble det vurdert å reparere den daværende kirken, men den ble vurdert som så forfallen at det måtte bygges ny. Dessuten var tomten brannfarlig. Departementet fikk tegninger til ny kirke fra bergråd Chr.A. Collett som var konsulent for departementet i spørsmål om kirkebygg. Colletts tegninger var basert på et innsendt forslag med ukjent opphavsmann. Etter Colletts tegning skulle det oktogonale bygget være 14 meter langt og 11 meter bredt, noe han mente passet for en laftet tømmerbygning. Midt på taket skulle det være et firkantet klokkehus understøttet av fire søyler i kirkerommet.Byggingen tok til i 1824. Bygget ble oppført i laftet tømmer og ble utformet som en svakt langstrakt åttekant. Langveggene mot nord og sør var 7 meter, mens de øvrige veggene i åttekanten var 5 meter lange. Alteret var plassert i den østlige delen av det oktogonale rommet som hadde 120 sitteplasser. Taket hadde teglstein. Kirken ble innviet 10. juli 1825 av biskop Peter O. Bugge selv om innredningsarbeidet ikke var ferdig. I 1880-årene var det ønske om å utvide kirken som var for trang for menigheten. Sommeren 1885 ble bygget utvidet med firkantede korsarmer i bindingsverk mot nord og sør, samtidig fikk bygget inngangspartier i tilbygg, bygget fikk nye og større vinduer. I 1885 ble alteret flyttet inn i den nordre korsarmen. Endringene i 1885 var planlagt av arkitekt O.F. Ebbell. På 1950-tallet var bygget forfallent og arkitekt John Tverdahl utarbeidet planer for restaurering. Ved restaureringen i 1954-1955 ble tilbyggene fra 1885 revet. Ny korsarmer (nord-sør) i laftet tømmer fikk samme form som korsarmene fra 1885, mens den østlige veggen på oktogonene fikk et tilbygg for sakristi. Alteret ble flyttet tilbake til opprinnelig plassering. Seks av oktogonens vegger fra 1825 er bevart samt klokkehusest konstruksjon og søylene som understøtter tak og klokkehus.Kirken fikk et digitalt Allen-orgel i 2005, dette orgelet har 29 stemmer, samt flere spesialregister (klokkespill og solostemmer).


== Tidligere kirker ==
Den forrige kirken var en liten bygning av tømmer oppført omkring 1643 i Y-form.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) «Stoksund kirke». Kirkesøk. Den norske kirke. 
«Stoksund kirke». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning. 
Menighetene i Roan, Stoksund og Åfjord
Fredmoen

Fredmoen Laksestue er et laksefiskemuseum ved Stordalselva mellom Årnes og Støvelfossen i Åfjord. Engelske sportsfiskere holdt til på Fredmoen fra ca. 1900 til 1980-tallet. Stedet er bevart i «lakselordenes» ånd med interiøret er fra starten på 1900-tallet, og inneholder blant annet minner fra engelskmennenes tid. Museet brukes også som selskapslokaler for mindre grupper. Leder for Fredmoens venner er Geir Berdahl (fra 2006).
Navnet Fredmoen er en fornorsking av navnet Lord Walshingham gav stedet: I was able to get to Norway in the true fishing season, as I still do, a house and salmon river of my own, which I have christened the Place of Peace.


== Historie ==
Fredmoen var opprinnelig en husmannsplass under prestegården, etablert på 1840-tallet. Plassen ble i 1899 solgt til engelskmannen Edwin Martin, som bygde hovedhuset, som stod ferdig i 1905. I 1910 ble eiendommen solgt til den engelske sportsfiskeren John de Grey, som i 1919 arvet sin halvbror Thomas de Greys barontittel og ble kjent som Lord Walsingham. Han gjestet Åfjord om sommeren fram til 1927, med unntak av årene under første verdenskrig. Lord Walsingham skrev artikler om Åfjord, utgitt i boka «Fish» i 1926. Under andre verdenskrig bodde unge Åfjordsfamilier her. Den siste krigsvinteren var huset «flyktningbolig», idet en familie som var evakuert fra Finnmark bodde her. Etter krigen kom engelske familier tilbake til sitt ferieparadis ved Stordalselva, inntil de i 1989 solgte stedet til foreningen Fredmoens Venner, som restaurerte anlegget og nå driver stedet som laksefiskemuseum hvor de holder ulike arrangementer, samt driver utleievirksomhet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Hjemmeside
Dioritt

Dioritt (porfyritt) er en magmatisk bergart, en dypbergart som består hovedsakelig av plagioklas men også noe kvarts og biotitt.


== Hvit granitt ==
Den hvite granitten er ikke en granitt, men en dioritt, eller mer korrekt en kvartsdioritt. Den inneholder mye kvarts (SiO2 ), svært mye for å være en dioritt. Hvitfargen kommer av at dioritten nesten ikke inneholder biotitt. 
Den går under handelsnavnet hvit granitt eller lys granitt men også trondhjemitt, og finnes ved Støren og Tolga. I Sogn er det også et brudd som tar ut denne bergarten. Det har fått navn etter byen Trondheim, men typeområdet er egentlig fra Støren, rundt 50 km sør for byen.


== Referanser ==


== Se også ==
Liste over bergarter
Dragseid

Dragseid fornminnefelt er Norges største samling av bautasteiner og gravhauger og er Åfjords tusenårssted, funnene stammer fra rundt 400 e.Kr..
Navnet kommer av at stedet var et gammelt dragseid, dvs. et sted der båtene ble trukket over land, her mellom Skråfjorden og Åfjorden.


== Eksterne lenker ==
«Dragseid». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Kalium-argondatering

Kalium-argondatering er en metode for absolutt datering. Kalium-40 er et radioaktivt kaliumisotop som brytes ned til gassen argon-40. Dateringen foregår ved at materialet varmes opp, slik at gassen slippes fri og kan måles. Halveringstiden er ca. 1,3 milliarder år, noe som gjør metoden velegnet til å datere funn fra svært tidlige perioder. I motsetning til C14-metoden, kan den også brukes til å datere uorganiske materialer som for eksempel stein og mineraler.


== Eksterne lenker ==
Engelsk side om K-Ardatering fra New Mexico Geochronological Laboratory
Potassium-Argon Dating – Engelsk artikkel fra University of California
Sørdalskverna

Sørdalskverna, også Sørdalskvenna er en restaurert bygdekvern. Den er en vannmølle, drevet av Moabekken.Den ligger ved Sørdalshuset i grenda Sørdalen og viser hvordan mel tidligere ble produsert. Første søndag i september er kveinna i bruk, da arrangeres Sørdalsdagen, hvor du kan få kjøpt grøt som er laget etter gammel oppskrift, og hvor kornet er malt på Sørdalskveinna.


== Referanser ==
Syenitt

Syenitt er en magmatisk bergart (vulkansk), en dypbergart, også kalt intrusiv størkningsbergart, dannet under høyt trykk og høg temperatur.  Den består hovedsakelig av alkalifeltspat, men inneholder også plagioklas, noe augitt og litt (mindre enn 5 %) kvarts (SiO2 ).
Syenitten er, i norsk steinindustri, den bergarten som har størst økonomisk betydning av de magmatiske dypbergartene. Denne bergarten har som bearbeidet overflate (polert), et vakkert lysspill. Dette oppnås dersom overflaten er i fargeplanet. Dette ligger på skrå, ca. 75° vinkel. Det er av økonomisk viktig betydning at blokkene i bruddet følger dette fargeplanet. Men denne skrå vinkelen er med på å gjøre uttak av blokker vanskelig. Syenitt inneholder lite kvarts og har dårlige kløvegenskaper. Steinbruddene regner med et svinn på over 90 %, på grunn av bergartens dårlige kløvegenskaper. På grunn av disse to forhold er dette en eksklusiv bergart, kostbar, men vakker. Mørk syenitt brukes ofte til gravstøtter.


== Kjært barn har mange navn ==


=== Granitt ===
Syenitten kalles ofte granitt, men det er ikke helt riktig, da den inneholder svært lite kvarts, mindre enn 4 %, granitt inneholder mer enn 20 % kvarts. Granitt har gode kløvegenskaper, mens det lave kvartsinnholdet gir syenitten dårlige kløvegenskaper. Den er vanskelig å hugge. 
Derfor brukes den mest som benkeplater, gulvflis, veggplater, med saget og polert overflate.


=== Labrador ===
Syenitt kalles også for labrador, men heller ikke dette er helt korrekt. Navnet labrador kommer av labradorisering, som er en lysbrytning i bergarten.  Denne lysbrytningen oppstår i lameller av to typer plagioklas. Dette skjer ikke i syenitten, der disse lamellene består av alkaliefeltspat og plagioklas. Disse sammensmeltede lamellene er små og først synlig i elektronmikroskop.


== Norske syenitter ==
Syenitt eller larvikitt, Marina pearl eller Bergans-syenitt, som den gjerne kalles, finnes i Oslofeltet, som strekker seg fra Vestfold og litt inn i Telemark, og nordover til Oslo.  Særlig langs Langesundsfjorden er det mange syenittbrudd. Det er omtrent 50 steinbrudd som tar ut denne bergarten. Den eksporteres i store blokker til utlandet. Bergan-syenitten ble mye brukt til gravminner frem til (omtrent) 1950.
Lys syenitt har mange navn.  Den kalles også Lys larvikitt, Blue pearl eller Lys labrador og har nok enda flere navn.  I dag tas den ut i Tvedalen, ved Larvik. Den er middels mørk, blågrå stein, med store «kvartsroser» i fargeplanet.  På en polert overflate bryter disse rosene lyset slik at de noen ganger får klar blå farge.
Mørk syenitt finnes i Vestfold og litt inn i Telemark. Den kalles gjerne Mørk larvikitt, Emerald pearl eller Mørk labrador og kommer da fra Klåstad og Tjølling, ved Larvik. Den er mørk, nesten sort, med store «kvartsroser» i fargeplanet.  På en polert overflate bryter disse rosene lyset slik at de noen ganger får en klar blå farge.  Den inneholder også noen mineraler med gyllen (gull) farge.
Rød syenitt finnes i Groruddalen, Oslo. Den kalles ofte nordmarkitt og er en natriumrik syenitt.
Brun syenitt finnes i Stokke i Vestfold og er en plutonsk bergart.


== Se også ==
Liste over bergarter