jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff

Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff (født 22. desember 1848 i Markowitz, død 25. september 1931 i Berlin) var en tysk klassisk filolog.
Wilamowitz ble ansett som en av sin tids fremste klassiske filologer og særskilt som en av de fineste, dypeste og mest mangesidige kjennere av gresk språk og litteratur, i særdeleshet poesi.
I det akademiske året 1915–1916 var han rektor ved Humboldt-universitetet.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Familien Wilamowitz-Moellendorff stammet fra generalfeltmarskalk Wichard von Möllendorff (1724–1816), som selv var barnløs og i høy alder adopterte de tre sønnene til den prøyssiske majoren Theodor von Wilamowitz. Hugo, Ottokar og Arnold bar fra 1815 dobbeltnavnet Wilamowitz-Moellendorf.
Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff var andre sønn av godseieren Arnold von Wilamowitz-Moellendorf (1813–1888) og Ulrike von Calbo (1820–1874). Han var bror av den senere overpresident i Posen-provinsen, Hugo von Wilamowitz-Moellendorf (1840–1905) og den senere major Georg Wichard von Wilamowitz-Moelledorf (1852–1910).
Han var gift med Maria Mommsen, datter av den store kjenner av romersk historie og nobelprisvinner Theodor Mommsen.


=== Studier ===
Etter å ha tatt sin Abitur på den renommerte kostskolen Schulpforta i 1867, studerte Wilamowitz klassisk filologi ved universitetet i Bonn. I 1869 flyttet han til Berlin, der han tok doktorgraden i 1870.
Etter krigstjeneste i den fransk-prøyssiske krig dro han på studiereise til Italia og Hellas.


=== Akademisk karrière ===
I 1876 ble han utnevnt til professor i klassisk filologi ved universitetet i Greifswald. I 1883 fulgte utnevnelsen til professor ved Georg-August-Universität i Göttingen. I det akademiske året 1891–1892 var han prorektor ved universitetet. Han ble også utnevnt til medlem av det kongelige vitenskapsakademiet i Göttingen.
I 1897 ble han professor ved Humboldt-universitetet i Berlin.
Wilamowitz var gjesteprofessor ved University of Oxford (1908) og Uppsala universitet (1912), og var bl.a. korresponderende medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi (1909). I 1911 ble han utnevnt til æresdoktor ved Det Kgl. Frederiks Universitet (Universitetet i Oslo).


== Arbeider ==
Av Wilamowitz' viktigste arbeider må nevnes

Homerische Untersuchungen (1884),
Isyllos von Epidauros (1886), med viktige metriske undersøkelser, samt
Die Textgeschichte der griechischen Bukoliker (1906)Alle utgitt i verket Philologische Untersuchungen, som han utgav sammen med A. Kiessling.
Med forkjærlighet har Wilamowitz behandlet det attiske drama, som i sin utgave av Evripides' Herakles, med utførlig innledning og kommentarer (1889; 2. opplag 1895), og i Einleitung in die griechische Tragödie (1910), der opprinnelse og utvikling av det greske dramaet settes i et nytt lys. Han utga en kritisk utgave av Aischylos' tragedier 1914, og i tilknytning til den, Aischylos. Interpretationen (samme år). 
Videre har Wilmamowitz utgitt
Bucolici graeci (1906),
Callimachi hymni et epigrammata (1882, andre upplag 1897) samt behandlet 
Die Textgeschichte der griechischen Lyriker (1900). 
Sappho und Simonides. Untersuchungen über griechische Lyriker utkom 1913.


== Referanser ==
Otto Wilhelm Hermann von Abich

Otto Wilhelm Hermann von Abich (født 11. desember 1806 i Berlin, død 1. juli 1886 i Wien) var en tysk geolog. Han var professor ved Dorpats universitet 1842 og medlem av det russiske vitenskapsakademi 1853. Abich foretok særlig undersøkelser av de italienske vulkaner, og tilbrakte ellers mye tid i Kaukasus, hvor han grunnla den kaukasiske geologi.


== Bibliografi ==
Vues illustratives de quelques phénomènes géologiques, prises sur le Vésuve et l'Etna, pendant les années 1833 et 1834 (Berlin, 1836);
Über die Natur und den Zusammenhang der vulcanischen Bildungen (Braunschweig, 1841);
Geologische Forschungen in den Kaukasischen Ländern (3 vol., Wien, 1878, 1882 og 1887).


== Referanser ==
Anton Friedrich Justus Thibaut

Anton Friedrich Justus Thibaut (født 4. januar 1772 i Hameln, død 28. mars 1840 i Heidelberg) var en tysk jurist.
Han tok i 1796 den juridiske doktorgrad, ble i 1798 ekstraordinær og 1801 ordinær professor i Kiel. I 1802 ble han kalt til professor i Jena, og  1806 i Heidelberg, hvor han virket til sin død. Hans viktigste vitenskapelige verk var System des Pandektenrechts (I-II, 1803). Han var også redaktør for tidsskriftet Archiv für die civilistische Praxis, og en ivrig forkjemper for en felles sivil lovbok for Tyskland. Denne tanken argumenterte han blant annet for i Über die Nothwendigkeit eines allgemeinen bürgerlichen Rechts für Deutschland (1814) og kom dermed også til å stå som representant for den filosofiske skole innen rettsvitenskapen, i motsetning til Gustav Hugo og Friedrich Karl von Savigny som representerte den historiske skolen. Han var også en fremragende kjenner av klassisk musikk, noe som fremgår av hans arbeide Über Reinheit der Tonkunst.


== Referanser ==
Herbert Marcuse

Herbert Marcuse (født 19. juli 1898 i Berlin i Tyskland, død 29. juli 1979 i Starnberg) var en tysk-amerikansk marxistisk filosof og sosiolog, som tilhørte den såkalte Frankfurterskolen. Hans bok Der eindimensionale Mensch (norsk tittel: Det endimensjonale menneske) fra 1964 fikk en betydelig innflytelse i Europa i USA i studentopprøret i slutten av 1960-årene.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Herbert Marcuse var sønn av en jødisk tekstilfabrikant fra Pommern. I 1916, etter sitt «Notabitur», en forenklet for for examen artium som var blitt innført under første verdenskrig, ble han innkalt til den tyske keiserlige hær. I 1917 ble han medlem av Sozialdemokratische Partei Deutschlands. Etter Tysklands militære sammenbrudd ble han i 1918 valgt inn i et Soldatenrat i Reinickendorf. Han trådte etter egen fremstilling ut av dette fordi også tidligere generaler ble innvalgt.


=== Studieår ===
I 1918 begynte Marcuse på studier i germanistikk og nyere tysk litteratur som hovedfag, og filosofi og nasjonaløkonomi som bifag, først fire semester i  Berlin, så fire semester i Freiburg. Etter mordene på Karl Liebknecht og Rosa Luxemburg forlot Marcuse SPD i 1919. Han promoverte i 1922 og arbeidet en tid i en forlagsbokhandel i Berlin.


=== Forfatterskap ===
Marcuse var i en periode elev av filosofen Martin Heidegger. Etter Adolf Hitlers maktovertakelse i 1933 ble han nødt å flykte fra Tyskland. Sammen med blant annet Max Horkheimer, Friedrich Pollock og Erich Fromm dro han til Columbia-universitetet i New York, der han skrev flere bøker som vakte oppmerksomhet. Under krigen var Marcuse ansatt i det amerikanske utenriksdepartementet. I 1950 kom han tilbake til Columbia som lektor i statsvitenskap før han i 1952 ble ansatt ved Brandeis universitetet i Massachusetts.
I 1955 skrev han Eros og sivilisasjonen – en sivilisasjonskritisk studie som tok utgangspunkt i Sigmund Freuds psykoanalytiske teori. Han argumenterte i boken blant annet for seksuell frigjøring. Hans bok Der eindimensionale Mensch fra 1964 spilte en rolle i USA og  Europa for studentopprørene på slutten av 1960-årene. Det fremvoksende vesterlandske konsumsamfunnet utøvet en myk, lite synlig manipulativ makt over menneskene, mente han. Han argumenterte i dette skrift blant annet for at arbeiderklassen hadde tapt sin samfunnsendrende, revolusjonære rolle i de moderne vestlige velferdsstatene.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Herbert Marcuse – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Herbert Marcuse – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Herbert Marcuse arkivet (Texter på svenska)
Georg Cantor

Georg Ferdinand Ludwig Philipp Cantor (født 19. februarjul./ 3. mars 1845greg. i St. Petersburg, død 6. januar 1918 i Halle) var en tysk matematiker; professor i Halle. Hans far var født i Danmark, og moren var østerriksk.
Han er grunnleggeren av mengdelæren og er kjent for Cantors teorem som sier at uansett hvilken mengde vi betrakter, finnes det en mengde som er større. Dette er trivielt hvis vi tenker på endelige mengder, men ikke hvis vi tenker på uendelige mengder. 
Cantor ble utnevnt til æresdoktor ved Det Kongelige Fredriks Universitet i forbindelse med feiringen av 100-årsdagen for Niels Henrik Abels fødsel i 1902.


== Priser (utvalg) ==
1904 – Sylvestermedaljen


== Referanser ==
Johann Wolfgang Döbereiner

Johann Wolfgang Döbereiner (født 1780, død 1849) var en tysk kjemiker.
Döbereiner var fra 1810 professor i Jena. Han oppfant Döbereinerlampen i 1823..


== Referanser ==
Nasjonalliberalisme

Nasjonalliberalisme er en politisk ideologi som forener nasjonalisme og liberalisme. Nasjonalliberalismens store epoke var fra 1800-tallet og et stykke inn på 1900-tallet, da den spilte en stor rolle i mange europeiske land.
Røttene til nasjonalliberalismen finnes i 1800-tallet, da nasjonalliberalisme (også kalt konservativ liberalisme) var blitt den politiske elitens fremherskende ideologi i mange europeiske land, en liberalisme i europeiske monarkier. Den nasjonalliberale politikken ville med dagens øyne oppfattes som konservativ. 
Nasjonalliberalismen stod sterkest i Tyskland. Ledere eksponenter for ideologien var Rudolf von Bennigsen, Johannes von Miquel, Ludwig Bamberger, Eduard Lasker, Friedrich Hammacher, Gustav Haarmann og Arthur Johnson Hobrecht på 1800-tallet, og Ernst Bassermann, Robert Friedberg, Gustav Stresemann og Alexander von Stahl på 1900-tallet.
Karl Braun

Karl Braun (født 20. mars 1822 i Hadamar, Nassau, død 14. juli 1893 i Freiburg im Breisgau) var en tysk politiker, advokat og forfatter.
Han tilhørte 1848–1866 Nassaus andrekammer, 1858-1863 som dets president, og 1867-1887 den nordtyske forbundsdagen og tyske riksdagen, der han en tid var en av lederne av det nasjonalliberale partiet, men sluttet seg senere til de tyskfrisinnede. Braun var en ivrig tilhenger av frihandel, deltok i stiftelsen av den nasjonaløkonomiske kongressen og var fra 1859 dens president. Blant hans mange arbeider må nevnes Bilder aus der deutschen Kleinstaaterei (2 bd 1869; 3. oppl. i 5 bd 1881) og Die Wisbyfahrt (1882). Fra 1888 utgav han Vierteljahrsschrift für Volkswirthschaft.


== Referanser ==
Bernt Notke

Bernt Notke  (født ca. 1440, død 1509) var en nordtysk maler og billedhugger.
Den første gang Bernt Notke omtales i noe dokument er i Lübeck 14. april 1467, hvor han klaget til byrådet over at malerlauget sjikanerte hans svenner, fordi han ikke var medlem av lauget. I den forbindelse fremviste Notke et fødselsbrev (ikke en fødselsattest), utstedt av byrådet i Lassan i Pommern.
Dette betyr ikke nødvendigvis at Notke var født i Lassan, men kun at han kjente folk i Lassan som kunne gå god for ham. Det er mere sannsynligt at han er født i Tallinn, da navnet Notke ikke er uvanlig der. Dessuten antyder et brev fra 23. august 1468 at Notke var i familie med presten i Tallinn, Diderik Notken.
Fra 1483 tilbrakte han noen år i Sverige og var en tid myntmester i Stockholm. I 1505 ble han uynevnt til kirkeverge for St. Petri i Lübeck, en stilling som bl.a. innebar å lede kirkens teglverk, som solgte murstein til hele Norden. I 1509 omtales han som død.
Av de verker som stadig finnes, og som med sikkerhet kan tilskrives Notke, er der kun 3 stykker:

Altertavlen i Århus domkirke:
Altertavlen i Helligåndskirken i Tallinn:
Deler av Triumfkorset i domkirken i Lübeck:Blant verker som ofte tilskrives Notke er:

Dødsdansen i Marienkirche i Lübeck ("Døden fra Lübeck", nå forsvunnet)
Gregorsmessen i Mariakirken i Lübeck (nå forsvunnet)
Dødsdansen i Nikolajkirken i Tallinn
«Sankt Georg og dragen» i Storkyrkan i Stockholm
Skånefarer-alteret (St. Annen Museum i Lübeck)
Hovedalteret i Trondenes kirke i Harstad
Alterskapet fra Andenes som nå oppbevares på Tromsø Museum


== Referanser ==


== Litteratur ==
Erik Moltke, Bernt Notke's Altertavle i Århus Domkirke og Tallinntavlen, bind I + II.
Erik Moltke, "Lübeck domkirkes triumfkrucifixgruppe er tilskrevet Bernt Notke, – men hvad siger den selv?" Aarbøger for nordisk Oldkyndighed og Historie, 1976, s. 124-139


== Eksterne lenker ==
(en) Bernt Notke – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Døden fra Lübeck
Altertavlen  i Århus Domkirke
Gesandt

En gesandt (fra tysk) er et eldre uttrykk for en diplomatisk utsending med rang under ambassadør, det som idag kalles ministerråd.


== Se også ==
Gesandtskap
Gesandtskap

Et gesandtskap (fra tysk) er en stats offisielle representasjon i en annen stat med henblikk på ivaretagelse av hjemlandets politiske og økonomiske interesser.


== Se også ==
Ambassade
Legasjon
Gesandt
Ferdinand von Zeppelin

Ferdinand von Zeppelin (født 8. juli 1838 i Konstanz i storhertugdømmet Baden, død 8. mars 1917 i Berlin) var en tysk adelsmann, offiser og luftskipskonstruktør. 


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Ferdinand Zeppelin ble født på Dominikanerinsel i Konstanz i det som senere ble Inselhotel. Han var sønn av den tidligere fyrstelig hohenzollernske hoffmarskalk og bomullsfabrikant greve Friedrich Jerôme Wilhelm Karl von Zeppelin (1807 – 1886) og hans hustru Amélie Françoise Pauline (født Macaire d’Hogguèr) (1816 – 1852). Hennes far David Macaire d’Hogguèr (1775 – 1845) skjenket familien von Zeppelin slottet Girsberg i Emmishofen (Sveits), der Ferdinand vokste opp sammen med sine søsken Eugenia og Eberhard og hvor han bodde helt til sin død.
Ferdinand fikk en huslærer som tok seg av ham i skoleårene. Fra sin onkel Kaspar Macairé, eier av et indigo-farveri på Konstanz' Dominikanerinsel, fikk han i 1846 hans naturalisamling, som han opp gjennom årene på  Schloss Girsberg nyorganiserte og forøkte Fra 1853 gikk han på realskole og så på Polytechnikum i Stuttgart. Ferdinand skrev dagbok fra barnealder og nesten hele sitt liv.


=== Militær ===
Zeppelin var elev på militærskolen i Ludwigsburg og ble i 1858 utnevnt til løytnant. I 1859 ble han kalt til ingeniørkorpset og han deltok fra 1863 som observatør i den amerikanske borgerkrigen og senere – i 1866 – som generalstabsoffiser i den østerriksk-prøyssiske krig og i den fransk-tyske krig 1870 – 1871. Fra 1882 til 1885 var Zeppelin kommandør for ułanregimentet Ulmanschliessend og Württembergs gesandt i Berlin. I 1891 tok han som generalløytnant sin avskjed, men ble i 1906 utnevnt til general av kavaleriet.


=== Ingeniør ===
Fra 1880-årene beskjeftiget Zeppelin seg med problemene i forbindelse med styrbare ballonger og begynte i 1899 byggingen av sin første styrbare ballong, som i 1900 foretok tre flyvninger over Bodensjøen. De stadig bedre resultatene førte til at det ble gjennomført en nasjonal innsamling hvor halvdelen av de innbetalte over 6 millioner mark ble satt i Luftschiffbaugesellschaft Zeppelin GmbH. 
I 1908 kjøpte militæret det fullt funksjonsdyktige luftskipet Z3. Inntil 1914 befordret Deutsche Luftschiffahrgesellschaft (DELAG) henved 35 000 personer på mer enn 1 500 flyvninger uten uhell. I løpet 1. verdenskrig ble det klart at zeppelinere ikke var egnede i krigsøyemed, da de utgjorde en alt for stor angrepsflate. Men de ble likevel brukt frem til krigens siste år.
Zeppelinfjellet ved Ny-Ålesund på Spitsbergen er oppkalt etter ham.


== Se også ==
LZ 127 «Graf Zeppelin»


== Referanser ==
Friedrich von Wrangel

Friedrich Heinrich Ernst greve von Wrangel (født 13. april 1784, død 2. november 1877 i Berlin) var en prøyssisk generalfeltmarskalk, født i Stettin.
Tolv år gammel ble han innrullert i et prøyssisk dragonregiment. Allerede som 14-årig ble han utnevnt han til sekondløytnant.
Han deltok i Napoleonskrigene sammen med bl.a. nordmennene Olaf Rye, Hans Helgesen og Schleppegrell. Senere kom de til å kjempe mot hverandre, da Wrangel førte de tyske forbundstropper mot Danmark under treårskrigen 1848–50.
Han ble utnevnt til generalfeltmarskalk i 1856 og ble øverstkommanderende for den prøyssisk-østerrikske hær under andre slesvigske krig mot Danmark inntil februar 1864. Han var på det tidspunkt 80 år gammel, og ble tilsidesatt av sjefen for den tyske generalstaben, Helmuth von Moltke som den reelle øverstkommanderende, etter at Wrangel hadde ignorert Moltkes direktiver og oversett rådene fra egne stabsoffiserer.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Friedrich von Wrangel – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Friedrich von Wrangel – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Carl von Linde

Carl Paul Gottfried Linde (født 11. juni 1842 i Berndorf (Oberfranken), i dag Thurnau, død 16. november 1934 i München) var en tysk ingeniør som oppfant mekanisk kjøling (1876). Oppfinnelsen av mekanisk kjøling ble først utprøvet på et bryggeri i München, hvoretter øl ikke lenger var en sesongvare. I 1879 grunnla han selskapet Gesellschaft für Lindes Eismaschinen Aktiengesellschaf (konsernet Linde AG).


== Lindeprosessen ==
Linde utviklet i 1895 en metode for fremstilling av flytende luft, også kalt lindeprosessen. Lindes kuldemaskin utnyttet Joule–Thomson-effekten, oppdaget av James Prescott Joule i 1853. For å komme ned i lave temperaturer anvendte Linde en trinnvis og syklisk avkjøling. Luften ble satt under høytrykk (4 MPa) og deretter lot man den ekspandere hurtig slik at kjølingen oppsto. Eksempelvis blir luft på 20 °C som ekspander fra et trykk på 50 atm til 1 atm, avkjølt til 9 °C. Denne effekten ble kombinert med en varmeveksler som brukte den kalde luften fra ekspansjonen til å kjøle ny luft som gikk inn i kuldemaskinen. Ved gjentatte sykluser ble luften etterhvert flytende ved ca. -190 °C.
Linde utviklet i 1902 teknologi for kommersiell produksjon av nitrogen og oksygen fra luft. Dette ble gjort ved at luften først ble gjort flytende, og deretter ble oksygen og nitrogen skilt fra hverandre med sakte oppvarming. Dette er en destillasjonsprosess som utnytter at gassene kondenserer ved forskjellig temperaturer (fraksjonell destillasjon). 
Oksygenproduksjon ble tidlig på 1900-tallet først og fremst brukt i forbindelse med oksygenskjæring og acetylensveising. I 1901 hadde det første kommersielle acetylensveiseapparatet blitt utviklet i  Frankrike. Når acetylen brennes med oksygen i stedet for luft kunne flammetemperaturen økes fra 1900 til 3000 grader celsius.
Nitrogengass ble brukt i produksjon av kunstgjødsel framstilt etter Frank-Caro-prosessen. Lindeanlegget ved kalsiumcyanamidfabrikken i Odda (senere Odda Smelteverk) var i sin tid verdens største. I 1915 ble det daglig produsert 100 tonn flytende luft som ble destillert til 77 tonn nitrogen.
I 1910 hadde kollegaer, inkludert Carls sønn Friedrich, utviklet en dobbelkolonneprosess, som fremdeles er i bruk i dag.


== Referanser ==
Ludwig Scotty

Ludwig Derangadage Scotty (født 20. juni 1948 i Anabar) var republikken Naurus president fra 29. mai 2003 til 8. august 2003, og fra 22. juni 2004 til 19. desember 2007.
Scotty ble i desember 2007 anklaget for korrupsjon, og et mistillitsvotum mot ham førte til at han ble avsatt som president, og tidligere vektløfter Marcus Stephen ble satt inn i embedet.


== Referanser ==
Tove Nilsen

Tove Nilsen (født 25. oktober 1952 i Oslo) er en norsk forfatter. Hun var også i en årrekke litteraturkritiker i Dagbladet.
Nilsen debuterte i 1974 med romanen Aldri la dem kle deg forsvarsløst naken. Hun har mottatt en rekke litterære priser for sitt forfatterskap, og ble i 1995 nominert til Nordisk råds litteraturpris for romanen Øyets sult. 1970-tallets kvinneopprør dannet rammen om hennes første bøker.
Flere av Nilsens bøker har også handling lagt til oppveksten hennes på Bøler i Oslo i 1960-årene.


== Bibliografi ==
Aldri la dem kle deg forsvarsløst naken – roman (1974)
Helle og Vera – roman (1975)
Tonje – snart 11 år – barnebok (1976)
Hendene opp fra fanget – noveller (1977)
De skulle bare visst – ungdomsroman (1977)
Gerhard  – roman (1978)
Fritt løp – roman (1980)
Skyskraperengler  – roman (1982)
Vi tier ikke – sakprosa (sammen med Trygve Bølstad) (1983)
Den svarte gryte – roman (1984)
I stedet for dinosaurer – roman (1987)
Oslobilder – fotobok (1988) (foto: Morten Krogvold)
Chaplins hemmeligheter ' – roman (1989)
Amazonaspornografen  – roman (1991)
Øyets sult – roman (1993)
Lystreise   – roman (1995)
Skyskrapersommer  – roman (1996) E-bok, bokhylla.no
G for Georg  – roman (1997)
Etter Kairo – roman (2000)
Kvinner om natten – roman (2001)
Kretadøgn – roman (2003)
Skrivefest – sakprosa om å skrive (2005)
Sommer 2005 – roman (2006)
Vingetyven – roman (2008)
Nede i himmelen – roman (2010)
Øyer i hjertet – en begeistringsbok (2011)
Konge i snø – roman (2014)
Himmelske tilstander – roman (2017)
Den eneste broren – roman (2020)
Om moderskap – korttekst (2021)


== Priser ==
1984: Språklig samlings litteraturpris
1991: Sarpsborgprisen 1991
1993: Riksmålsforbundets litteraturpris
1995: Oktoberprisen
2008: «Bypatrioten» (Oslo Byes Vel)
2011: Amalie Skram-prisen


== Referanser ==


== Kilder ==
Presentasjon av Tove Nilsen i Forfatterkatalogen på Forfattersentrums nettsider


== Eksterne lenker ==
(en) Tove Nilsen på Internet Movie Database 
(no) Tove Nilsen hos Sceneweb 
(no) NRK: Lyd og video med Tove Nilsen
(no) Tove Nilsen i NRK Forfatter
(no) Digitaliserte bøker av Nilsen og om Nilsen hos Nasjonalbiblioteket
Tove Nilsen om Konge i snø – lydopptak ved Bergen Offentlige Bibliotek (2015)
Eyvind Johnson

Eyvind Johnson (født 29. juli 1900, død 25. august 1976) var en svensk forfatter. Han ble tildelt Nobelprisen i litteratur i 1974 sammen med Harry Martinson. Han fikk prisen «for a narrative art, far-seeing in lands and ages, in the service of freedom».
Under andre verdenskrig arbeidet han i redaksjonen til publikasjonen Håndslag, som ble smuglet over grensen og spredt som illegal avis i Norge.
Både Johnson og Martinson tilhørte de svenske proletardikterne. I firebindsverket Romanen om Olof (1934–1937) skildrer Johnson hvordan det var å vokse opp som ung mann i Norrland på 1900-tallet. Eyvind Johnson vokste selv opp i Björkelund utenfor Boden i Norrbotten, der barndomshjemmet hans er blitt bevart. 
I 1962 mottok han Nordisk råds litteraturpris for Hans nådes tid.


== Nobelprisen ==
Tildelingen av Nobelprisen vakte debatt ettersom både Johnson og Martinson selv var medlemmer av Svenska Akademien på tidspunktet for tildelingen. Ifølge akademimedlemmet Lars Gyllenstens memoarer klarte Johnson å takle det, men Martinson begikk selvmord i 1978.


== Medlemskap, priser og utmerkelser (utvalg) ==
1951 – Doblougprisen
1957 – innvalgt i Svenska Akademien 11. april 1957 på stol nummer 11 etter Nils Ahnlund og inntrådte 20. desember samme år
1960 – Doblougprisen
1962 – Nordisk råds litteraturpris
1967 – Övralidspriset
1974 – Litteraturfrämjandets stora romanpris
1974 – Nobelprisen i litteratur


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Eyvind Johnson - Facts». www.nobelprize.org. Besøkt 9. oktober 2016.