jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Normaltid

Normaltid er offisiell klokketid i et område, i dagligtale iblant kalt «vintertid», i den delen av året det ikke er sommertid.
Tidligere var det forskjellig lokal soltid på forskjellige steder avhengig av hvor sola stod på himmelen. Bedre kommunikasjoner med telegraf og jernbane på 1800-tallet førte til behov for å synkronisere klokketida i såkalt «jernbanetid» på steder som lå langt fra hverandre i østlig og vestlig retning. Britiske jernbaneselskaper tok i bruk Greenwich Mean Time (GMT), det vil si felles standardtid for hele Storbritannia med utgangspunkt i Greenwich i London, fra 1847. GMT ble innført som referansetid over hele verden i 1884. GMT ble erstattet av begrepet UTC i 1972.
I 1879 kom forslaget om å dele hele jorda inn i områder med samme normaltid, det vil si i tidssoner. Japan var først ute og tok systemet i bruk i 1888, mens sonetid ble innført i Norge i 1895. Man brukte i Norge Greenwichtid pluss en time, tilsvarende tiden ved 15°-meridianen, som ligger nær Örebro og Bodø. Soltiden i Vardø er 63 minutter før normaltiden, og i Bergen er soltiden 39 minutter bak normaltiden. Norges offisielle normaltid tilsvarer mellomeuropeisk tid, det vil si UTC+1. Ved sommertid stilles klokken én time frem, det vil si UTC+2. Klokken stilles frem én time siste søndag i mars og tilbake én time siste søndag i oktober.


== Se også ==
Soltid
Tidssoner


== Eksterne lenker ==
Log um sams normaltid fyr kongeriket Norig (1894-06-29)
Lov om målenheter, måling og normaltid (Gjelder fra 2008-01-01)
Bergen lå 22 minutter bak Oslo
Vestbaltiske språk

De vestbaltiske språk døde ut på 1700-tallet med gammelprøyssisk. Man kjenner dessuten to andre språk som tilhører denne språkgruppen, nemlig jotvingisk og galindisk.
Vinter-OL 1956

Vinter-OL 1956 var de 7. olympiske vinterleker og ble arrangert fra 26. januar til 5. februar 1956 i Cortina d'Ampezzo i Italia. Sovjetunionen deltok for første gang i vinter-OL og ble beste nasjon med syv gullmedaljer. Norge gjorde den svakeste prestasjonen i vinter-OL til da, og hadde bare med seg to gullmedaljer hjem. Hallgeir Brenden forsvarte sitt gull på 15 km langrenn fra 1952, og Sverre Stenersen vant kombinert.


== Valg av vertsby ==
Cortina d'Ampezzo hadde tidligere blitt tildelt Vinter-OL 1944, som måtte avlyses på grunn av andre verdenskrig.Under den internasjonale olympiske komités 44. sesjon i Roma i Italia 28. april 1949, ble byen igjen valgt som arrangør av vinterlekene.


== Resultater ==


== Medaljestatistikk ==
Det tyske laget bestod av utøvere både fra Vest-Tyskland og Øst-Tyskland.


== Deltakelse ==


=== Deltakerland ===


== Program ==


== Se også ==
Liste over mestvinnende vinterolympiere
Liste over norske mestvinnende vinterolympiere
Liste over personer som har tent den olympiske ild


== Referanser ==


== Litteratur ==
Andersen, P. Chr. (1957). «De VII. Olympiske Vinterleker 1956». Den nye olympiaboken: sommer og vinterleker 1948-1952-1956. Oslo: Dreyer. s. 226–250.  [Tilgang for norske IP-adresser / Digital utgave på bokhylla.no ved Nasjonalbiblioteket.]


== Kilder ==
(en) IOKs side om Vinter-OL 1956
Jorsett, Per (1920-) (1996). «Cortina d'Ampezzo 1956. De 7. olympiske vinterleker 1956». 100 år med olympiske leker: Norges olympiske komités offisielle jubileumsbok. Oslo: Hjemmets bokforl. s. 96–99. ISBN 8259016818.  [Tilgang for norske IP-adresser / Digital utgave på bokhylla.no ved Nasjonalbiblioteket.]


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) 1956 Winter Olympics – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) 1956 Cortina d'Ampezzo Winter Games Arkivert 17. april 2020 hos Wayback Machine. på sports-reference.com
Porsgunnselva/Skienselva

Elva som i Skien kalles Skienselvaog i Porsgrunn kalles Porsgrunnselva utgjør den nederste delen av Skiensvassdraget i Telemark.
Elva starter i Skien by, ved Telemarkskanalens første sluse, og renner gjennom Porsgrunn før den munner ut i Frierfjorden ved Herøya. Gjennomsnittlig årlig vannføring til Skienselva ved utløpet av Norsjø er på 263 m³/s.Navnet på elva, som renner gjennom de to byene, har tidvis vært gjenstand for diskusjoner om hva som er elvas korrekte navn; se Navnedebatten om Porsgrunnselva/Skienselva.


== Referanser ==
Vinter-OL 1960

Vinter-OL 1960 var de 8. olympiske vinterleker og ble arrangert fra 18. til 28. februar 1960 i Squaw Valley i USA. Skiskyting ble arrangert for første gang i vinter-OL.
Det var skeptiske europeiske stemmer som verbalt opponerte mot tildelingen av flere årsaker. Det var ingen eksisterende arenaer i området, alt måtte bygges nytt. Løypene i alpine grener ble sett på som under olympisk standard og representanter for nordiske grener var bekymret for høyden på 2000 moh da man ikke var sikre på hvordan utøverne ville kunne prestere i den tynne luften. Etter at Squaw Valleys arrangørkomité fant ut at kun ni nasjoner ville sende lag i bobsleigh-konkurransene, ble det foreslått å utelate bobsleigh fra disse vinterlekene. Den internasjonale olympiske komité gikk med på dette, noe som utløste sterke protester fra det internasjonale bobsleighforbundet.Til tross for alle bekymringene man hadde på forhånd, ble lekene arrangert relativt problemfritt. Den kunstneriske utformingen av seremoniene, som Walt Disney hadde ansvaret for, ble fremhevet som et av høydepunktene.Beste nasjon ble Sovjetunionen med syv gullmedaljer. Norge fikk seks medaljer, tre av dem gull. De norske gullmedaljene ble vunnet av skøyteløperne Roald Aas (1500 meter) og Knut Johannesen (10 000 meter), og av Håkon Brusveen på 15 km langrenn. 


== Valg av vertsby ==
Squaw Valley ble valgt ved avstemning under den internasjonale olympiske komités 51. sesjon i Paris i Frankrike 14. juni 1955.


== Resultater ==

 Alpint
 Hurtigløp på skøyter
 Ishockey
 Kunstløp
Nordiske grener:
 Kombinert
 Langrenn
 Skihopping
 Skiskyting


== Medaljestatistikk ==
1Det tyske laget bestod av utøvere både fra Vest-Tyskland og Øst-Tyskland.


== Deltakelse ==


=== Deltakerland ===


== Program ==


== Referanser ==


== Se også ==
Liste over mestvinnende vinterolympiere
Liste over norske mestvinnende vinterolympiere
Liste over personer som har tent den olympiske ild


== Kilder ==
Andersen, P. Chr. (1961). «De VIII. Olympiske Vinterleker 1960». Olympiaboken: Squaw Valley, Roma. Oslo: Dreyer. s. 13–56.  [Tilgang for norske IP-adresser / Digital utgave på bokhylla.no ved Nasjonalbiblioteket.]
Jorsett, Per (1920-) (1996). «Squaw Valley 1960. De 8. olympiske vinterleker 1960». 100 år med olympiske leker: Norges olympiske komités offisielle jubileumsbok. Oslo: Hjemmets bokforl. s. 104–109. ISBN 8259016818.  [Tilgang for norske IP-adresser / Digital utgave på bokhylla.no ved Nasjonalbiblioteket.]


== Eksterne lenker ==
(en) IOKs side om Vinter-OL 1960
(en) 1960 Squaw Valley Winter Games Arkivert 16. juli 2011 hos Wayback Machine. på sports-reference.com
Ostpolitik

Ostpolitik (norsk: østpolitikk) var Willy Brandts sterkt kontroversielle politikk på begynnelsen av 1970-årene som søkte å forbedre forholdet til de kommunistiske diktaturene i Øst-Europa. Den innebar en anerkjennelse av statene Polen og DDR, og av de daværende de facto-grensene (Curzonlinjen i øst og Oder-Neisse-linjen) som faktiske (riktignok med forbehold om rett til senere grenseendringer), noe som var et brudd med tidligere tysk politikk. Mange konservative så på Brandts Ostpolitik som landssvik og mente det var i strid med den tyske grunnloven, som krevet gjenforening av Tyskland (i grensene fra 1937), at tyske flyktninger skulle få returnere til sine hjem i Øst-Tyskland: Schlesien, Pommern, Øst-Brandenburg, Vest- og Øst-Preussen foruten Sudetenland. 
Opposisjonen forsøkte i 1972 å fremme et mistillitsforslag for å kaste Brandt som kansler på grunn av denne politikken, og regnet med å vinne avstemningen. Men til deres overraskelse tapte de den; senere viste det seg at to konservative parlamentsmedlemmer hadde blitt bestukket av Stasi, etterretningsorganisasjonen til det sovjetiske marionettregimet i DDR. De fordrevnes organisasjoner, for eksempel Bund der Vertriebenen som med flere millioner medlemmer er en viktig maktfaktor i tysk politikk, avviser til dags dato Brandts østpolitikk.
Ved Russlands invasjon av Ukraina 2022 ble Tysklands Ostpolitik utfordret. I en spesialsesjon i det tyske parlamentet, Forbundsdagen, ble en rekke tiltak lagt frem, som levering av våpen til Ukraina, og en kraftig satsing på det tyske forsvaret. En rekke politiske kommentatorer (i forskjellige media, i ulike land) anser at grunnet Russlands angrep på Ukraina er Ostpolitik i praksis avsluttet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Sikre freden og overvinne muren – øst- og tysklandspolitikk 1955–1989 på willy-brandt-biografi.com - Forbundskansler Willy Brandt-stiftelsen i samarbeid med Den norsk-tyske Willy Brandt-sfiftelsen
(en) Willy Brandt’s Ostpolitik på cvce.eu - Universitetet i Luxembourg
Wittenberg

Lutherstadt Wittenberg, er en by i den tyske delstaten Sachsen-Anhalt, beliggende ved Elben. Wittenberg har en rekke bygninger fra 1400- og 1500-tallet. Byen ble ett av de viktigste sentra for tysk politikk, kunst og kultur i det 16. århundret. 
Reformasjonen startet her i 1517 da Luther slo opp sine 95 teser på døren til slottskirken. Martin Luther, Philipp Melanchthon og Lucas Cranach den eldre arbeidet her. Luther, Melanchton og Fredrik den vise er gravlagt i byen. Husene til Luther og Melanchton, bykirken og slottskirken er fra 1996 oppført på UNESCOs liste over verdens kulturarv som minnesmerker over Luther. 
Wittenberg var hovedstad i den saksiske Kurkreisen og residens for hertugene, senere kurfyrstene av Sachsen-Wittenberg. Senere ble byen også sentrum for kjemisk industri og et viktig jernbaneknutepunkt på strekningene Berlin-Leipzig og Magdeburg-Dresden.


== Historie ==
 
Den eldste skriftlige dokumentasjon hvor Wittenberg nevnes er fra omkring 1180; byen skal ha blitt anlagt av flamske kolonister ved siden av en borg.


=== Viktige årstall og datoer ===
1293 Hertug Albrecht II av Sachsen-Wittenberg tildeler Wittenberg byrettigheter.
1486–1525 Fredrik den Vise residerer i Wittenberg, og byens betydning øker
1502 Universitetet Leucorea grunnlegges
1508 Martin Luther kommer til Wittenberg, og blir her teologiprofessor
31. oktober 1517 Martin Luther slår opp sine 95 teser mot avlatshandelen på kirkedøren til slottskirken, noe som markerer begynnelsen på reformasjonen i Tyskland.
1518 Melanchthon blir professor (Praeceptor Germaniae)
1537 Renessansemaleren Lucas Cranach den eldre blir Wittenbergs borgermester.
1815 Wittenberg blir prøyssisk
1938 Wittenberg får offisielt tildelt tilnavnet Lutherstadt.


== Kultur og severdigheter ==


=== Verdensarvsteder ===
Lutherhaus
Melanchtonhaus
Schlosskirche
Stadtkirche Lutherstadt WittenbergSlottskirken ble bygget mellom 1490 og 1509, og den indre utsmykningen er utført av Lucas Cranach den eldre og Albrecht Dürer. Etter at Martin Luther etter overleveringene, hadde slått opp sine teser her, varte det inntil 1524 før det ble holdt evangeliske gudstjenester. Under syvårskrigen ble slottskirken ødelagt og deretter gjenoppbygget. Andre severdigheter er Cranachuset og Hundertwasserskolen.


== Vennskapsbyer ==
Göttingen (Niedersachsen) siden 1988
Bretten (Baden-Württemberg) siden 1990
Springfield (Ohio) USA siden 1995
Békéscsaba (Ungarn) siden 1999
Haderslev (Danmark) siden 2004


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Wittenberg – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Wittenberg – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Stiftelsen Lutherstiftelsen i Sachsen-Anhalt
De britiske Jomfruøyer

De britiske Jomfruøyer (eng: British Virgin Islands) er en øygruppe i Det karibiske hav. Øygruppen er et britisk oversjøisk territorium. FN regner den som et ikke-selvstyrt område.
Øygruppen består av Tortola, Virgin Gorda, Anegada, Jost Van Dyke, Peter Island, Salt Island, Beef Island, Cooper Island, Ginger Island, Norman Island og mange andre mindre øyer. Hovedstaden Road Town ligger på Tortola. De britiske Jomfruøyer utgjør en del av den større øygruppen Jomfruøyene. Den andre delen kalles De amerikanske Jomfruøyer.


== Avkolonisering ==
De britiske Jomfruøyer står på FNs liste over ikke-selvstyrte områder.FNs spesialkomité for avkolonisering overvåker implementeringen av Erklæringen om uavhengighet for koloniland og -folk og følger den politiske utviklingen i De britiske Jomfruøyer. Storbritannia er som administrasjonsmakt forpliktet til å rapportere til avkoloniseringskomiteen. Storbritannia argumenterte i 2012 for at FNs spesialkomité for avkolonisering ikke lenger fylte noen relevant rolle for de britiske oversjøiske territoriene, som den britiske regjeringen viser til har indre selvstyre og burde vært fjernet fra listen over ikke-selvstyrte områder. Samtidig anerkjente Storbritannia territorienes rett til selv å bestemme sin framtid. Regjeringssjefene i de britiske oversjøiske territoriene ble i desember 2012 enig om en felleserklæring som ba avkoloniseringskomiteen stryke de territoriene som ønsket det av listen over ikke-selvstyrte områder.Generalsekretær Ban Ki-moon bekreftet i august 2013 FNs forpliktelse til arbeidet med å få slutt på kolonialisme og tok til orde for uavhengighet for de gjenværende ikke-selvstyrte områdene. Samtidig anerkjente han at folket i de ikke-selvstyrte områdene ikke nødvendigvis ønsker uavhengighet, men la vekt på at de må få et valg. FN anser retten til selvstyre folket i et område som De britiske Jomfruøyer har for å være oppfylt dersom folket fritt kan velge mellom tre alternativer: 1) bli en selvstendig stat, 2) bli en assosiert stat i tilknytning til en annen uavhengig stat, eller 3) bli helt integrert i en annen uavhengig stat.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) British Virgin Islands – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) British Virgin Islands – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Det karibiske hav

Det karibiske hav, eller Karibhavet, (engelsk: Caribbean Sea, fransk: Mer des Caraïbes eller Mer des Antilles, spansk: Mar Caribe) er et randhav til Atlanterhavet beliggende mellom Sør- og Mellom-Amerika og Antillene inn mot Atlanterhavet. I nordvest har Det karibiske hav forbindelse til Mexicogolfen gjennom Yucatánstredet.
Havet dekker omkring 2 753 000 km². Det dypeste punktet er Cayman-rennen mellom Cuba og Jamaica, 7 686 m under havnivået. Hele området, spesielt de mange ferieøyene, er kjent som Karibia eller Karibien.


== Historie ==
Øyene i det karibiske hav var opprinnelig befolket av ulike karib-indianske folkeslag. Men etter den europeiske koloniseringen døde i hovedsak den lokale befolkningen, og ble erstattet av svarte slaver fra Afrika.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Caribbean Sea – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Caribbean Sea – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Vinter-OL 1972

Vinter-OL 1972 var de 11. olympiske vinterleker og ble arrangert fra 3. til 13. februar 1972 i Sapporo i Japan. 
Sovjetunionen ble beste nasjon med åtte gullmedaljer. Norge tok til sammen tolv medaljer, derav to gull. Magnar Solberg forsvarte gullmedaljen på 20 km skiskyting fra OL i Grenoble, og Pål Tyldum vant 50 kilometer langrenn. Den nederlandske skøyteløperen Ard Schenk tok gullmedalje på de tre lengste distansene. 


== Valg av vertsby ==
Sapporo ble valgt ved avstemning under den internasjonale olympiske komités 65. sesjon i Roma i Italia 26. april 1966.


== Resultater ==


== Medaljestatistikk ==


== Deltakelse ==


=== Deltakerland ===


== Program ==


== Se også ==
Liste over mestvinnende vinterolympiere
Liste over norske mestvinnende vinterolympiere
Liste over personer som har tent den olympiske ild


== Referanser ==


== Litteratur ==
Jorsett, Per (1920-) (1991). «1972 Sapporo». Boken om de olympiske vinterlekene. Oslo: Grøndahl : Dreyer. s. 170–189. ISBN 8209106716.  [Tilgang for norske IP-adresser / Digital utgave på bokhylla.no ved Nasjonalbiblioteket.]
Aabø, Arnfinn (1943-) (1993). «Sapporo Japan 1972». Olympiske vinterleker 1924-1992: bak resultatene. Oslo: Biblioteksentralen. s. 153–159. ISBN 8270221457.  [Tilgang for norske IP-adresser / Digital utgave på bokhylla.no ved Nasjonalbiblioteket.]
Bergeland, Inge (1998). «1972 De XI olympiske vinterleker Sapporo, Japan». Olympiske vinterleker 1924-1994: høydepunkter, resultater og medaljevinnere. Oslo: Gyldendal fakta. s. 87–97. ISBN 8205251908.  [Tilgang for norske IP-adresser / Digital utgave på bokhylla.no ved Nasjonalbiblioteket.]
Slettan, Hallgeir (1998). «1972 – Sapporo». Olympiske vinterleker i navn og tall: resultater og statistikker. Asker: Slettan forl. s. 39–42. ISBN 8291971005.  [Tilgang for norske IP-adresser / Digital utgave på bokhylla.no ved Nasjonalbiblioteket.]


== Kilder ==
(en) IOKs side om Vinter-OL 1972
Jorsett, Per (1920-) (1996). «Sapporo 1972. De 11. olympiske vinterleker 1972». 100 år med olympiske leker: Norges olympiske komités offisielle jubileumsbok. Oslo: Hjemmets bokforl. s. 130–133. ISBN 8259016818.  [Tilgang for norske IP-adresser / Digital utgave på bokhylla.no ved Nasjonalbiblioteket.]


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) 1972 Winter Olympics – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) 1972 Sapporo Winter Games Arkivert 17. april 2020 hos Wayback Machine. på sports-reference.com
Tussefløyte

Tussefløyte eller tysfløyte (antagelig avledet av ordet «tyskerfløyte») er en norsk blokkfløyte (sopranfløyte) som er beslektet med sjøfløyte. Tussefløyten har svært konisk boring, med den største åpningen mot munnstykket.  Denne boringen, sammen med at fløyten lages av myke treslag, gir den en rundere klang enn det som er vanlig for andre blokkfløytetyper. Et annet særtrekk ved tussefløyten er at den har en skala der visse trinn er litt høyere eller lavere enn på den tempererte skalaen, for eksempel lys kvart og halvhøy sekst.
Tussefløyten ble særlig ble gjort kjent av folkemusikeren Egil Storbekken (1911–2002) fra Tolga.


== Se også ==
Sjøfløyte


== Eksterne lenker ==
Bilde og kort beskrivelse
Tussefløyte (Egil Storbekken-modell)
Bukkehorn

Bukkehorn er et norsk folkemusikkinstrument, og er rett og slett et bukkehorn med et hull i den spisse enden, hvilket blir brukt som blåseåpning. De fleste horn har også fingerhull. Antallet kan variere, men det vanligste ser ut til å ha vært fra 3 – 5 hull. I Norge har man hatt to måter å få tone i bukkehornet: "Trompethornet" der leppene vibrerer og setter lufta i svingninger, og flishornet (eller tungehornet) der det er påsatt en flis (oftest av einer) for å produsere tonen. Bukkehorn har mennesket brukt som skremmeredskap og signalinstrument i flere tusen år.
I Norge har instrumentet overlevd helt frem til vår egen tid i setermiljøet. Gjeterne brukte dette for å skremme rovdyr fra buskapen, og til å spille enkle melodier.
I 1996 ble Norsk lur- og bukkehornlag stiftet, en forening som arbeider for å fremme bruken av instrumentene bukkehorn og lur.


== Eksterne lenker ==
«DigitaltMuseum: Søk:  'Bukkehorn'». 
http://www.lurogbukkehorn.org Arkivert 6. november 2020 hos Wayback Machine.
Langeleik

Langeleik, også kalt  langleik, langhørpu og langspill, er et norsk folkeinstrument. Det er et strengeinstrument i form av en siter som har en lang, smal resonanskasse, med eller uten bunn, og antallet strenger kan variere. Vanligvis dreier det seg om én melodistreng med tverrbånd under og sju akkompagnementsstrenger.


== Langeleikens historie i Norge ==
Instrumentet ble i utgangspunktet kalt langspill. Det er funnet en langeleik som er datert så tidlig som 1524. Instrumentet var utbredt over det meste av landet. Det er funnet rester av langeleiker så langt nord som til Finnmark.  


=== Valdres ===
Som bruksinstrument i våre dager har langeleiken bare overlevd i Valdres. I Valdres var det på 1800-tallet flere kvinner som var kjent for sitt langeleikspill. Mange av disse kvinnene hadde en liten dukke festet til høyrehånden mens de spilte, og for tilhørerne så det da ut som om dukken danset på bordet til langeleikens toner. «Bestemor til Ola Brustugu, ho Barbro på Kleiven, spelte langeleik. Ho hadde eit par «dokke-figurar» som dansa etter spelet hennar. Dette totte mange var lettsindig. Ein dag kom det inn til Barbro ein framandkar. Han spurde kva ho ville ha for langeleiken sin. Nei, ho hadde  ikkje tenkt å selja han. Men så tok han opp 5 dalar og la på bordet. Så tok han langeleiken og la han bort i peisen og brende han opp. Dei skulle ha vore så musikalske forfedrane til Peiseguten.»Berit Pynten er i ettertid blitt stående som en av de mest kjente Valdres-musikantene med langeleiken som instrument: «Berit hadde, som sume andre langeleikspelarar, to dokkor som «dansa» etter som ho slo med pretten. Sonedotteri til Berit Pynten, ho Guri Kårstad, har i «Valdres» 22/2 1955 skrive mel. a. dette om dokkeparet til Berit.«Vi småjenter tok oss ofte turer til Pynten for å høre langeleikspel, og det som drog oss mest, var å se et dukkepar som danset når bestemor spilte. Dukkene skulle forestille mann og kone, og de var kledd i fine, gamle nasjonaldrakter. (---) Det var et stativ som dukkene stod på. Dukkene hadde ledd i knær og ankler, så de var bevegelige... I hodene på dem var festet en tråd i og opp gjennom stativet. Så viklet hun trådene fra dukken på pekefingren som hun førte spretten med, altså på høyre handa. Når så spillet tok til, danset dukkene.»»


== Beslektede instrumenter ==
Blant beslektete klimpreinstrumenter og bordunsitere kan nevnes nederlandsk Hommel, svensk Hummel, fransk Épinette des Vosges, og amerikansk Appalachian dulcimer, også kjent som «mountain dulcimer»:

Appalachian dulcimer
Epinette des Vosges
Langspil
Scheitholt
Hummel
Siter
Kantele


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Langeleik – kategori av bilder, video eller lyd på Commons