jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Nicolò Ridolfi

Nicolò Ridolfi (født i 1501 i Firenze, død 31. januar 1550 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Han var sønn av Piero Ridolfi og Contessina de' Medici (datter av Lorenzo de' Medici il magnifico), og var dermed pave Leo Xs nevø. Dette førte til at hans kirkelige karriere var rask. Han ble utnevnt til guvernør av Spoleto for perioden 1514-1516 og ble apostolisk protonotar som trettenåring.


=== Kardinal ===
Han ble som 16-åring kreert til kardinal i juli 1517 av pave Leo X. Det var hans femte konsistorium. Kort etter ble han utnevnt til administrator av bispedømmet Orvieto. Pave Klemens VII utnevnte ham til erkebiskop av Firenze den 11. januar 1524. Han frasa seg embedet i oktober 1532.
Under sacco di Roma (1527) ble han og andre kardinaler tatt som gisler av Hugo av Moncada.
Hav var medlem av en spesialkommisjon med 11 kardinaler for reform av den romerske kurie. I 1543 ble han for annen gang utnevnt til erkebiskop av Firenze; igjen trakk han seg fra embedet etter noen år, i mai 1548.
Han var litt av en bibliofil, og samlet på seg en stor mengde verdifulle bøker, blant annet greske bøker som kan kjøpte fra den greske høylærde Janus Lascaris. Blant disse er en gresk-latinsk illustrert tetraevangiebok som senere er havnet på Bibliothèque nationale de France..
Etter pave Paul IIIs død ble han ansett som papabile; han deltok på konklavet som ble innledet i 1549, men måtte dra derfra grunnet sykdom. Han døde kort tid etter.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Byatt, Lucinda M. C. (1988). «The concept of hospitality in a cardinal's household in Renaissance Rome». Renaissance Studies. 2 (2): 312–320. JSTOR 24409406.    [very tangential, of background value only]
Byatt, Lucinda (1984). «Il Cardinale Niccolo Ridolfi ed il Palazzo di Bagnaia». Biblioteca e società. 4: 3–8. Besøkt 9. mai 2016. 
[1] Una suprema magnificenza :Niccolo' Ridolfi a Florentine Cardinal in sixteenth-century Rome, by Lucinda Byatt, Ph.D. thesis, European University Institute, 1983.
Ridolfi, Roberto (1929). «La biblioteca del cardinale Niccolo Ridolfi (1501-1550)». La Bibliofilia. 31: 173–193. 


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Giovanni Salviati

Giovanni Salviati (født 24. mars 1490 i Firenze i Italia, død 28. oktober 1553) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han virket i det pavelige diplomatis tjeneste, og ble utnevnt tilk biskop av Albano i 1543.
Han ble kreert til kardinal i juli 1517 av pave Leo X. Det var hans femte konsistorium.
Han var bror til kardinal Bernardo Salviati.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Alessandro Cesarini

Alessandro Cesarini (død 13. februar 1542) var en av den katolske kirkes kardinaler.
Han ble kreert til kardinal i juli 1517 av pave Leo X. Det var hans femte konsistorium.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Paolo Emilio Cesi

Paolo Emilio Cesi (født 1481, død 5. august 1537) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var prest i Roma.
Han ble kreert til kardinal i juli 1517 av pave Leo X. Det var hans femte konsistorium.
Han var bror til kardinal Federico Cesi.


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Guillermo Raimundo de Vich y de Vallterra

Guillermo Raimundo de Vich y de Vallterra eller på katalansk: Guillem Ramon de Vic i de Vallterra  (født i Valencia i Spania, død 27. juli 1525) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Cefalù på Sicilia fra 1518, ble koadjutorbiskop av Barcelona i 1519 og overtok som ordinær biskop der i 1521. Imidlertid bosatte han seg ikke i Barcelona, men i Roma der han involverte seg i storpolitikken. Han spilte en viktig rolle som medspiller for keiser Karl V og bidro til at keiserens foretrukne kandidater ble valgt til paver i 1523 (Hadrian VI) og 1523 (Klemens VII).Han ble kreert til kardinal i juli 1517 av pave Leo X. Det var hans femte konsistorium.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Guillaume d'Estouteville (1403-1483)
Pave Sixtus IV (1414-1484) * bispeviet 1471
Pave Julius II (1443-1513) *1481
Kardinal Achille Grassi (1456-1523) *1506
Biskop Paride de Grassis (1460-1528) *1513
Kardinal Guillermo Raimundo de Vich y de Vallterra (1460-1525) *1521


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Cristoforo Numai

Cristoforo Numai (født i Forlì, død 23. mars 1528 i Ancona i Kirkestaten) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var generalsuperior for minorittordenen. Han ble kreert til kardinal i juli 1517 av pave Leo X. Det var hans femte konsistorium.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn, fransiskaner ===
Cristoforo Numai var sønn av Francesco Numai og Cassandra Ercolani. Han ble opptatt i fransiskanerordenen og studerte ved Bolognas universitet. Senere studerte han ved Sorbonne, der han tok en doktorgrad i teologi. Numai var generalsuperior for fransiskanerordenen fra 1517 til 1518.


=== Kardinal ===
I juli 1517 utnevnte pave Leo X Numai til kardinalprest med San Matteo in Merulana som tittelkirke. Senere samme måned fikk han Santa Maria in Aracoeli i Roma som tittelkirke.
Kardinal Numai deltok i konklaven i 1521–1522, som valgte Hadrian VI til ny pave.
Numai ble bispeviet den 5. juli 1523 av pave Hadrian VI, som ble assistert ved denne anledning av kardinalene Niccolò Fieschi, Antonio Maria Ciocchi del Monte, Lorenzo Pucci, Paolo Emilio Cesi og Giovanni Salviati.
Numai deltok også i konklaven i 1523, som valgte Klemens VII til pave. I samband med plyndringen av Roma i mai 1527 ble kardinal Numai mishandlet av Karl Vs keiserlige styrker.
Kardinal Numai døde i 1528 og er begravd i kirken Santa Maria in Aracoeli.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Biskop Adrianus Appelkeren (?–1502)
Biskop Diego Ribera de Toledo (?–1543) * bispeviet 1508
Pave Hadrian VI (1459–1523) *1516
Kardinal Cristoforo Numai (?–1528) *1523


== Referanser ==


== Litteratur ==
Ludwig von Pastor: Geschichte der Päpste im Zeitalter der Renaissance und der Glaubensspaltung. Erste Abteilung: Leo X. 4. Auflage, Herder, Freiburg im Breisgau 1906, S. 140.


== Eksterne lenker ==
Biografi på nettstedet The Cardinals of the Holy Roman Church
Ægidius av Viterbo

Ægidius av Viterbo  (eller Egidio, født ca. 1469 i Viterbo i Italia, død 12. november 1532 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var fra 1506 til 1518 general for augustinerordenen, og fremmet den strengere observans som generalvikaren Johann von Staupitz gikk inn for. 
Han ble kreert til kardinal i juli 1517 av pave Leo X. Det var hans femte konsistorium. I 1523 ble han titularpatriark av Konstantinopel og biskop av Viterbo. Han var en betydelig teologisk-humanistisk forfatter. Han var en grundig bibelteolog med brede kunnskaper i gresk og hebraisk. 


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Egidio da Viterbo var sønn av Lorenzo Antonini og Maria del Testa. Han ble opptatt i augustinerordenen i år 1488 og studerte ved flere universiteter, og ble doktor i teologi. Egidio var en dyktig orator og preket for blant annet pave Alexander VI. Han reiste meget omkring ikke minst i kraft av sine oppgaver som augustinerordenens leder. Dette muliggjorde for ham å ha personlig kontakt med eb rekke ledende intellektuelle skikkelser, og han gikk inn i samarbeid med flere av dem.


=== Kardinal ===
I juli 1517 opphøyde pave Leo X Egidio til kardinalprest med San Bartolomeo all'Isola som tittelkirke. Senere samme måned fikk han San Matteo in Merulana som tittelkirke. 
Egidio deltok i konklavet i 1521–1522, som valgte pave Hadrian VI, og i konklavet i 1523, som valgte Klemens VII. 
I desember 1523 ble Egidio utnevnt til biskop av Viterbo og ble bispeviet den 10. januar året derpå av erkebiskop Gabriele Foschi. I samband med Romas plyndring i mai 1527 mistet han sitt omfattende bibliotek.
Kardinal Egidio da Viterbo døde i 1532 og er begravet i kirken Sant'Agostino.


=== Verker ===
Av hans taler og skrifter er bevart blant annet: 

Tale ved åpningen av Femte Laterankonsil, 1512
Epistolae selectae (i: Edmond Martène, Veterum scriptorum et monumentorum moralium, historicum, dogmaticorum, ad res ecclesiasticas, monasticas et politicas illustrandas collectio nova, Rouen 1700, III)
Betenkning til pave Hadrian VI om reformer, 1521
Historia viginti saeculorum per totidem Psalmos conascipta
Eclogae sacrae tres
Kommentar til 1. bok av Petrus Lombardus' sententier
Commentaria in Psalmos
Informatio pro sedis apostolicae auctoritate contra Lutheranam sectam


== Referanser ==


== Litteratur ==
Signorelli, Giuseppe, Il cardinal Egidio da Viterbo: Agostino, umanista e riformatore (1469-1532) (Florence, 1929).
John W. O'Malley, S.J., Giles of Viterbo on Church and Reform: A Study in Renaissance Thought. Leiden: Brill, 1968.
Francesco Armellini Pantalassi de’ Medici

Francesco Armellini Pantalassi de' Medici (født 13. juli 1470 i Perugia, død 8. januar 1528 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet Den romerske kurie.
Han ble kreert til kardinal i juli 1517 av pave Leo X. Det var hans femte konsistorium. Han var biskop av Gerace e Oppido i 1517, og erkebiskop av Taranto i 1525. Han var også biskop av Gallipoli.
I rione Borgo i Roma lot kardinalen bygge et storslagent palass som bærer hans navn.
Historikeren Paolo Giovio mener at de innkrevinger kardinalen stod for og hans personlige grådighet i embedet som ansvarlig for de pavelige finanser i egenskap av vervet som camerlengo fra 1521, spilte en stor rolle som en viktig årsak for Sacco di Roma i 1527 (da Roma ble plyndret av landsknekter i keiserens sold), ettersom han hadde utløst den romerske befolknings indignasjon.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
The Cardinals of the Holy Roman Church
Liste over Preussens ministerpresidenter

Dette er en oversikt over Preussens ministerpresidenter fra embetet ble innstiftet i 1848 og fram til den siste måtte avgå i 1945. Se også Tysklands kanslere.


== Kongeriket Preussen 1848–1918 ==
      Uavhengig
      Deutsche Zentrumspartei (Zentrum)
      Nationalliberale Partei (NLP)


== Fristaten Preussen 1918–1947 ==
      Sozialdemokratische Partei Deutschlands (SPD)
      Unabhängige Sozialdemokratische Partei Deutschlands (USPD)
      Deutsche Zentrumspartei (Zentrum)
      Uavhengig
      Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei (NSDAP)

Preussen ble i 1933 fratatt all autonomi og sluttet i realiteten å fungere som egen stat. Den avsatte sosialdemokratiske statsministeren Otto Braun dro i eksil til Sveits.


== Fotnoter ==


== Referanser ==
Slaget ved Marignano

Slaget ved Marignano var en seier for de franske styrker mot de italienske styrkene, og skjedde den 13. til 14. september 1515 i den fasen av de italienske kriger (1494–1559) som kalles «den hellige ligas krig». Slagstedet var på et sted som i dag heter Melegnano, og ligger rundt 16 km sørøst for Milano i Italia.
På den franske siden kjempet kong Frans I av Frankrikes styrker sammen med noen tyske landsknekter og (etterhvert) hans venetianske forbundsfeller. På den motsatte siden sto leiesoldater fra den sveitsiske konføderasjon som siden 1512 hadde hatt kontrollen i Milano. De hadde da erobret byen fra franskmennene og plassert en marionettfyrste, Massimiliano Sforza, som hersker. Det blodige slaget ved Marignano ble utkjempet ettersom franskmennene ville gjenerobre hertugdømmet Milano.
Den franske seieren førte til at Milano atter kom på franske hender, og at sveitserne snart etter oppga sine stormaktsplaner. Isteden vendte sveitserne til en gjennomgående nøytral politikk som de har holdt fast med siden og opp til i dag.
Slaget ved Novara 1513

Slaget ved Novara fant sted den 6. juni 1513 i den fasen av de italienske kriger (1494–1559) som kalles «Den hellige ligas krig». Slaget stod utenfor byen Novara i det nordlige Italia.
Sveitsiske styrker under kardinal Matthäus Schinner nedkjempet franske under Louis de la Tremoille, og tvang dermed Frankrike til å oppgi fyrstedømmet Milano. Hertug Massimiliano Sforza kunne dermed gjeninnsettes i embetet.
Otto Weininger

Otto Weininger (født 3. april 1880 i Wien, død 4. oktober 1903 samme sted) var en østerriksk filosof. 


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Otto Weininger kom fra en ungarsk-jødisk familie. Han var sønn av den velstående jødiske gullsmed Leopold Weininger og hans hustru Adelheid. Han viste seg som allsidig begavet allerede under barndom og tidlige skoleår. Allerede som 16-åring forsøkte han seg på en etymologisk oppsats om greske talevendinger som var særegne for Homer. I juli 1898 tok han sin maturaeksamen.
Som 18-åring behersket han gresk, latin, fransk og engelsk flytende, i tillegg til sitt morsmål tysk. Gjennom lesning av Strindberg og Ibsen tilegnet han seg også kunnskaper i svensk og norsk. 


=== Studier ===
Han begynte å studere naturvitenskaper, biologi, matematikk og filologi ved Universität Wien i 1896, og beskjeftiget seg videre med språk. Han ble særlig påvirket av Kants tenkning, og i 1901 fikk han kontakt med Sigmund Freud. Han fullførte doktorgraden i 1902 og konverterte samme år til protestantisk kristendom.


=== Geschlecht und Charakter, selvmord ===
I 1903 publiserte han boken Geschlecht und Charakter, som oppnådde stor berømmelse etter Weiningers teatralske selvmord som 23-åring kort tid etter. Geschlecht und Charakter blir av mange ansett som et stort verk, men av andre ansett som antisemittisk og sexistisk.
Weininger skjøt seg selv i huset hvor Beethoven døde. Dette selvmordet skal ha påvirket filosofen Ludwig Wittgenstein, som så på mordet som en «etisk handling i en råtten verden».Otto Weiningers selvmord er blitt betraktet som et resultat av hans manglende kraft til å heve seg over sin selvforakt, som hans grubleri over homoseksualitet og jødedommen hadde ført ham inn i.
Weiningers geni- og maskulinitetsskult utøvet under nittenhundretallets begynnelse en betydelig innflytelse innen kulturlivet i Europa. Til dem som ble inspirert av hans tanker regnes Ludwig Wittgenstein, August Strindberg, Gottfried Benn, Ernst Jünger, Carl Schmitt, Robert Musil, Julius Evola, Georg Trakl, E.M. Cioran, Karl Kraus, Alfred Kubin og Franz Kafka.


== Verker ==
Geschlecht und Charakter: Eine prinzipielle Untersuchung, 1903, gjenutgitt i 1997, ISBN 3-88221-312-4
Eros und Psyche:, Studien und Briefe, 1899 bis 1902
Über die letzten Dinge, 1904, Neuauflage 1997, ISBN 3-88221-320-5
Die Liebe und das Weib, 1917.
Taschenbuch und Briefe an einen Freund, 1919.
Verse, Die Fackel 158: 613-21, 1923.


== Referanser ==
Elev

Elev er i sin bredeste forstand en person som mottar undervisning eller omfattende veiledning av en fagperson eller lærer. På moderne norsk brukes ordet vanligvis om barn og unge som mottar undervisning på en skole fra grunnskolenivå opp til videregående skole. Personer som mottar undervisning innen høyere utdannelse på et universitet eller høyskole betegnes derimot ikke som elever, men som studenter. Student var tidligere også betegnelse på elever som hadde tatt examen artium, noe som hadde sammenheng med at denne eksamenen opprinnelig ble gjennomført av universitetet selv og hadde videre universitetsstudier som formål.
Begrepet elev kan i en bredere forstand også brukes i andre sammenhenger; f.eks. kan en kunstner som har mottatt veiledning og opplæring eller på annen måte blitt påvirket av en annen, mer etablert kunstner beskrives som dennes elev. I dagligspråket kan begrepet også brukes i andre sammenhenger om personer som er under opplæring.


== Referanser ==
Christian Heinrich Friedrich Peters

Christian Heinrich Friedrich Peters (født 19. september 1813 i Koldenbyttel i det danske hertugdømmet Slesvig, død 18. juli 1890 i Clinton i New York i USA) var en tysk astronom.


== Liv og virke ==
Peters studerte astronomi og matematikk under J. F. Encke ved Berlin-universitetet og arbeidet etter å ha tatt doktorgraden som assistent for matematikeren Carl Friedrich Gauss i Göttingen.
Sammen med geologen Sartorius von Walterhausen deltok han på en ekskursjon til Sicilia og ledet undersøkelser av vulkanen Etna. Senere arbeidet han ved observatoriet Capodimonte i Napoli, hvor han bl.a. studerte solflekker og i 1856 oppdaget en meget lyssvak komet (1846 VI). Da hans banebestemmelser ikke var riktige, ble kometen først gjenoppdaget i 1982.
Som følge av politisk uro måtte han 1849 flykte til Frankrike. Derfra dro han ubemidlet til Konstantinopel. På grunn av sine gode språkkunnskaper — Peters behersket i tillegg til en rekke europeiske språk også gammelgresk, latin, klassisk hebraisk, arabisk, persisk og tyrkisk — ble han ansatt som vitenskapelig rådgiver for Reshid Pascha, sultan Mejid IIs storvesir.
Utrustet med et anbefalingsbrev fra Alexander von Humboldt reiste Peters i 1854 til Nord-Amerika, hvor han oppsøkte observatoriet ved Harvard-universitetet. På kongressen til American Association for the Advancement of Science fortalte han om sine solobservasjoner. Peters var av den mening at solen var preget av voldsomme elektriske stormer. Han hadde også kommet frem til at solflekkene ikke bare beveget seg i ekvatorial retning, men også langs lengdegradene.
I tiden etter fikk Peters en stilling ved Dudley-observatoriet i Albany i New York. Han oppdaget han 25. juli 1857 en rekke kometer. Stillingen var imidlertid dårlig betalt, og det kom stadig til uenighet mellom vitenskapsmennene og arbeidsgiveren.

I 1859 fikk Peters et professorat i astronomi ved Hamilton College i Clinton, New York. Instituttet hadde et av de største teleskoper i Amerika. Astronomifaget hadde imidlertid ikke noen veldig høy anseelse i USA på dette tidspunktet, og også professoratet var dårlig betalt, så Peters lenge levet på et eksistensminimum. Hans observasjoner av solflekkene fra denne tiden ble først offentliggjort etter hans død.
Da Peters i 1861 oppdaget asteroiden Feronia, ble fagmiljøet igjen oppmerksom på ham. Peters hadde egentlig lett etter asteroiden Maja, som tidligere var oppdaget av H. P. Tuttle. I de følgende årene lyktes det ham å oppdage hele 48 asteroider. Kun Johann Palisa hadde større suksess på dette området.
Christian Heinrich Friedrich Peters døde 19. juli 1890 i Clinton.
Også hans eldre bror Christian August Friedrich Peters var en kjent astronom.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
engl. Biographie mit Liste aller entdeckten Asteroiden Arkivert 12. mars 2007 hos Wayback Machine.
Johann Palisa

Johann Palisa (født 6. desember 1848 i Troppau, Østerriksk Schlesien, død 2. mai 1925 i Wien) var en østerriksk astronom som oppdaget hele 122 asteroider.


== Liv og virke ==
Palisa studerte i Wien, der han ble ansatt ved observatoriet. Årene 1872-80 var han direktør for observatoriet i Pula, ble i 1880[adjunkt ved observatoriet i Wien og var 1909-1919 visedirektør der. Han utførte betydelig arbeide innen den praktiske astronomi, fremfor alt ved observasjoner av asteroider og oppdaget et stort antall nye. Han deltok i 1883 i den franske solformørkelsesekspedisjonen til Stillehavet.


== Palisas 122 asteroider ==
Den første asteroiden oppdaget han i 1874, og oppkalte den etter hjemlandet. Asteroiden ble hetende 136 Austria (latin for Østerrike). Palisa oppdaget sin siste asteroide, 1073 Gellivara, i 1923. Siden ble 914 Palisana oppkalt etter astronomen.


== Referanser ==
Christian August Friedrich Peters

Christian August Friedrich Peters (født 7. september 1806 i Hamburg, død 8. mai 1880 i Kiel) var en tysk astronom. Han la i et av sine skrifter grunnlaget for oppdagelsen av stjernen Sirius' ledsagerstjerne, det vil si at det dreide seg om et dobbeltstjernesystem.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Christian August Friedrich Peters tilegnet seg astronomiske grunnkunnskaper ved selvstudium. I 1833 ble han assistent til  Heinrich Christian Schumacher ved Hamburgobservatoriet (i Altona). Der var han med på den holsteinske gradmåling og ved bestemmelsen av den enkle sekundpendel på Gut Güldenstein.
Heinrich Christian Schumacher oppfordret ham til høyere studier i astromi. Han studerte så under Friedrich Bessel ved universitetet i Königsberg, og ble der i 1833 filosofie doktor. 


=== Etter studiene ===
I 1839 fikk han stilling ved Pulkovo-observatoriet i St. Petersburg. Her ble han 1842 adjunkt og 1847 medlem av akademiet. Peters ble i 1849 professor i astronomi ved Albertina-universitetet i Königsberg i Østpreussen. I 1854 ble han direktør ved observatoriet i Hamburg-Altona.
Peters ble kjent i faglitteraturen om feilteorier for et skrift fra 1856 om estimeringen av presisjon ved bruk av absolutte deviasjoner fra medianen. Han la dessuten i et annet av sine skrifter grunnlaget for oppdagelsen av stjernen Sirius' ledsagerstjerne, det vil si at det dreide seg om et dobbeltstjernesystem.
I 1872 ble Altona-observatoriet forlagt til Kiel, og Peters ble i 1873 professor ved byens universitet.
Som etterfølger etter Schumacher og Adolph Cornelius Petersen utgav Peters Astronomische Nachrichten. Under hans ledelse led fagtidsskriftet imidlertid et betydelig kvalitetstap, ettersom Peters la seg ut med en rekke ledende astronomer og mange fagfeller ikke lenger ville publisere der. 
Christian August Heinrich Peters døde 8. mai 1880 i Kiel.
Også hans yngre bror Christian Heinrich Friedrich Peters var også en kjent astronom.


== Verker ==
Numerus constans nutaionis ex ascenionibus rectis stellae polaris in specula Dorpatensi annis 1822 ad 1838 observatis deductus. (1842)
Resultate aus Beobachtungen des Polarsterns am Ertelschen Vertikalkreise. 1842
Recherches sur la parallaxe des étoiles fixes. (1847)
Über die eigene Bewegung des Sirius.


== Referanser ==


== Litteratur ==
(de) Siegmund Günther: «Peters, Christian Friedrich August». I Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Bind 25, Duncker & Humblot, Leipzig 1887, s. 485–487.


== Priser (utvalg) ==
1852 – Royal Astronomical Societys gullmedalje
Friedrich Immanuel Niethammer

Friedrich Immanuel Niethammer (født 1766, død 1848) var en tysk filosof og teolog.
Han ble født i en prestefamilie i hertugdømmet Württemberg. I 1782 begynte han på klosterskolen i Maulbronn, og fikk i 1784 et stipendium som muliggjorde studier i Tübinger Stift, hvor han ble kjent med Hölderlin, Hegel og Schelling. I 1790 begynte han å studere ved universitetet i Jena, hvor han beskjeftiget seg med Kants filosofi under læremesteren Carl Leonhard Reinhold. Han ble her en venn av Franz Paul von Herbert. Begge to var også venner av Reinhold-eleven Johann Benjamin Erhard, som 1785 utga boken Über das Recht des Volkes zu einer Revolution.
Han fullførte sitt filosofistudium i Jena i 1794, og fra 1797 utga han sammen med Fichte Philosophisches Journal, og ble dermed innblandet i den såkalte ateismestriden, som hans og Herberts venn Friedrich Karl Forberg hadde utløst.
1795 tilegnet han Herbert skriftet Über Religion als Wissenschaft zur Bestimmung des Inhalts der Religionen und der Behandlungsart ihrer Urkunden. Frem til 1804 virket han som professor i teologi i Jena, da han fikk et kall til Würzburg og deretter fra 1806 var protestantisk overskolekommisær i Franken. Fra 1807 satte han som bayersk sentralskoleråd for den protestantiske kommisjonen igjennom hertugdømmets læreplanreform i nyhumanistisk ånd.
Niethammer preget begrepet humanisme gjennom sin kritikk av opplysningstidens pedagogikk, særlig i boken Der Streit des Philanthropinismus und des Humanismus in der Theorie des Erziehungs-Unterrichts unsrer Zeit (Jena 1808).


== Referanser ==


== Litteratur ==
Michael Schwarzmeier: F. I. Niethammer, ein bayerischer Schulreformer, München 1937
Gerhard Lindner: F.I. Niethammer als Christ u. Theologe, Diss. Erlangen-Nürnberg 1971
Friedrich Immanuel Niethammer: Korrespondenz mit dem Herbert- und Erhard-Kreis, hg. v. Wilhelm Baum, Wien 1995
Wilhelm Baum: Der Klagenfurter Herbert-Kreis zwischen Aufklärung und Romantik, in: Revue Internationale de Philosophie 197, 1996, 483-514