jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Deutsche Film-Aktiengesellschaft

Deutsche Film-Aktiengesellschaft (DEFA) var det statlige filmselskapet i det tidligere DDR. 


== Opprettelse og virksomhet ==
Etter andre verdenskrig overtok selskapet Universum Film AGs besittelser i det sovjetkontrollerte området. Selskapet ble gitt tillatelse fra den sovjetiske militæradministrasjon til å begynne filmproduksjon den 13. mai 1946, og den første filmen som DEFA produserte var Wolfgang Staudtes Morderne er blant oss. Andre viktige og populære produksjoner i løpet av DEFAs drøye 45 års virksomhet var Ekteskap i skyggen (1947), Keiserens undersått (1951), De halvsterke (1956), Stjernen (1959), Spor av stein (1966), Løgneren Jakob (1975), Legenden om Paul og Paula (1973) og Solo Sunny.


== Etter gjenforeningen ==
Etter den tyske gjenforeningen ble selskapet oppløst og dets besittelser privatisert. Filmene produsert ved DEFA inkluderer omkring 950 spillefilmer, 820 animasjonsfilmer, mer enn 5 800 dokumentarer og nyhetssendinger og 4 000 tyske synkronisasjoner (dubbinger) av fremmedspråklige filmer. Opphavsretten til disse eies nå av Progress Film-Verleih GmbH. Eksklusiv distributør for video og DVD er Icestorm Entertainment.
DEFA-filmer har blitt vist i festivaler og retrospektiv i en rekke land. Museum of Modern Art i New York hadde i oktober 2005 en to ukers DEFA-festival.
En DEFA-film som er svært kjent i Norge er Tre nøtter til Askepott.


== DEFAs filmstudioer ==
DEFA-Studio für Spielfilme i Potsdam-Babelsberg. DEFA-Studio für Spielfilme er særlig kjent for sine eventyrfilmer, deriblant den tsjekkisk-tyske samproduksjonen Tre nøtter til Askepott fra 1973
DEFA-Studio für Trickfilme i Dresden
DEFA-Studio für populärwissenschaftliche Filme i Potsdam, Alt-Nowawes
DEFA-Studio für Wochenschau und Dokumentarfilme i Berlin
DEFA-Studio für Synchronisation i Berlin-Johannisthal
DEFA-Kopierwerke i Berlin-Köpenick og Berlin-Johannisthal
DEFA-Außenhandel i Berlin


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
DEFA Film Library and Online Shop
DEFA-Stiftung
DEFA Fan Net
Filmmuseum Potsdam
Studio Babelsberg
http://www.defa-stiftung.de/
https://archive.is/20121216154540/http://www.defa-fan.de/
http://www.umass.edu/defa/
DEFA

DEFA kan sikte til

DEFA, norsk industriselskap
Deutsche Film-Aktiengesellschaft
Cecilia Sigurdsdatter

Cecilia Sigurdsdatter (født 1155, død 1186) datter av kong Sigurd Munn Haraldsson, og søster av kong Sverre Sigurdsson.
Cecilia ble som voksen sendt av Erling Skakke til Värmland i Sverige i 1177, hvor hun ble gift med Folkvid lagmann. Etter at kong Sverre hadde seiret over kong Magnus Erlingson, giftet han henne 1184 bort til sin lendmann Bård Guttormsson på Rein. Cecilia hadde forlatt sin mann Folkvid og reist tilbake til Norge – fordi hun «elsket ham lite». Kong Sverre satset mye på tilslutning fra Bård Guttormson til Rein. Dette viser seg blant annet at han lot sin «søster» Cecilia erklære at ekteskapet med Folkvid lagmann var ugyldig og giftet henne med Bård.
Ekteskapet mellom Bård Guttormsson og Cecilia ble mislikt av kirken og anfektet flere ganger ettersom ekteskapet ikke var blitt erklært ugyldig og Folkvid lagmann ennå levde. Da erkebiskop Øystein gjorde innvendinger, hevdet hun at hun aldri hadde vært virkelig gift med Folkvid, men bare vært hans frille. Tyve år senere tok imidlertid erkebiskop Eirik det standpunkt at hun hadde vært lovlig gift med Folkvid, og at ekteskapet med Bård derfor var ugyldig.
I ekteskapet med Bård Guttormsson ble Cecilia mor til den senere kongen, Inge Bårdsson (død 23. april 1217). Cecilia døde kort tid etter denne fødselen i 1185. Med den tidligere ektemannen, Folkvid lagmann, hadde Cecilia den siden så kjente sønnen Håkon Galen (død 1214). Håkon Galen var jarl i Norge og tronpretendent. I ekteskapet med Kristina Nilsdatter, datterdatter til Erik den hellige, fikk Håkon en sønn som ble døpt Knut. Cecilias andre ektemann Bård Guttormson på Rein døde 3. april 1194, i Bergen. Ekteskapet deres ble knappe året gammelt og ektemannen overlevde hustruen med 9 år.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Sturla Tordsson, Soga om Håkon Håkonsson, Det norske Samlaget (1963)
Bård Guttormsson

Bård Guttormsson på Rein (født ca. 1150, død 3. april 1194), lendmann, var sønn av lendmannen Guttorm Åsulvsson på Rein i Trøndelag og Sigrid Torkjellsdatter.
Bård Guttormson var en framstående birkebeiner. Ætten hans hadde gode navn som Sigurd Syr, Skule Tostesson jarl, Torberg Arnesson, Tord Foleson, Erling Skjalgsson, Einar Tambarskjelve og Håkon jarl den gamle. 
Snorre Sturlason skriver i Harald Hardrådes saga at «Kong Olav giftet ham (Skule Kongsfostre) med sin frenke, Gudrun Nevsteinsdatter; hennes mor var Ingerid, datter til kong Sigurd Syr og Åsta; hun var søster til kong Olav den hellige og kong Harald. Sønn til Skule og Gudrun var Åsulv på Rein (i Rissa, Sør-Trøndelag). Han var gift med Tora, datter til Skofte Ogmundson. Hennes og Åsulvs sønn var Guttorm på Rein, far til Bård, som var far til kong Inge (Bårdson) og hertug Skule.»I Baglersagaen skildres Bård Guttormsson ved at «Han var meget rik, vakker å se til, saktmodig og stille og holdt seg vel.» I Sverres saga nevnes han ofte, men det fortelles bare om en enkelt personlig bedrift av ham, han drepte Vidkunn Erlingsson av Bjarkøy.
Bård Guttormsson nevnes første gang i 1181 og er da lendmann. Han deltok da i slaget ved Nordnes.
Bård ble gift tre ganger:

Ulvhild Pålsdatter.
Cecilia Sigurdsdatter (1155 – 1186).
Ragnfrid Erlingsdatter.Med Cecilia fikk han sønnen Inge Bårdsson, senere konge av Norge. Med Ragnfrid fikk han Skule Bårdsson, senere Norges første hertug, og Ingebjørg Bårdsdatter fra Rein, dessuten sønnene Sigurd, Åsolv og Guttorm.Fra 1181 fikk Kong Sverre støtte fra Bård Guttormsson som en av kongerikets mest fremstående og høyættede menn. Det betydde også mye for trønderne da Inge Bårdsson, birkebeinerkongen, ville bli godtatt som konge at han var sønn av Bård Guttormsson som nedstammet fra Trøndelags gamle ledere, ladejarlene og Einar Tambarskjelve. Oppslutningen fra en mann som Bård på Rein må ha vært av avgjørende betydning for at Trøndelag godtok kong Sverre.
Bård var enkemann etter sitt første ekteskap med Ulvhild. Sverres saga forteller at Bård møtte Sverres søster Cecilia Sigurdsdatter, som hadde rømt fra sin mann Folkvid lagmann i Värmland. Sverre var desperat etter å få Trøndelag på sin side, og at han satset alt på denne forbindelsen viser det at han lot sin søster Cecilia erklære ekteskapet med Folkvid lagmann for ugyldig, og giftet henne med Bård. Ekteskapet mellom Bård og Cecilia møtte imidlertid vanskeligheter fra geistlighetens side og synes først å ha funnet sted etter slaget ved Fimreite i 1184.
I kong Sverres slag mot øyskjeggene ved Florvåg på Askøy i 1194 ble Bård såret og døde kort etter i Bergen. Liket ble begravet i Kristkirken på Holmen i Bergen.


== Referanser ==
Atlanterhavets blå bånd

Atlanterhavets blå bånd (Blue Riband, Blue Ribbon) er en utmerkelse som de passasjerskip / atlanterhavsskip som har foretatt den raskeste tur over Atlanterhavet kan bruke i sin markedsføring. Det blå bånd kan settes i begge retninger, enten i vestlig eller østlig retning. På grunn av havstrømmene er seilingstiden alltid kortere for seilaser i øst-vest retning (fra USA til Europa). Navnet «Det blå bånd» er tatt fra Hosebåndsordenen som er den høyeste utmerkelse en brite kan oppnå.
Den tidligst registrerte overfarten var i 1838, mens begrepet «Blå bånd» først ble anvendt  omkring 1860. Innehaveren av båndet har rett til å føre en blå vimpel i toppen av en mast.
I 1930 tok sir Harold Hales initiativet til stiftelse av et trofé (Hales Trophy), som deretter ble tildelt den hurtigste passasjerbåten.
De første 100 år varierte start- og stoppstedene, både på amerikansk og europeisk side, men fra 1935 har start- og endepunkt vært henholdsvis Bishop Rock fyr, England og Ambrose fyrskip, USA. Den korteste avstand mellom de to punkter er 2 777 nautiske mil tilsvarende 5 143 km. Den enkelte overfart kan være lengre, avhengig av vind, vær og havstrømmer.
I dag er det den (tidligere) danske fergen «Cat-Link V», fra Scandlines, som er innehaver av det blå bånd og det prestigetunge Hales Trophy, med en seilingstid på 2 dager, 20 timer og 9 min. Rekorden ble satt i 1998 (1 dag og 10 timer raskere enn SS «United States»). Denne hurtigbåten eies i dag av det norske rederiet Fjord Line AS og har navnet «Fjord Cat». Båten trafikkerer strekningen Kristiansand-Hirtshals.
Opprinnelig var det meningen at båndet skulle tildeles passasjerskip over 10 000 Brt. Dette ble endret i 1990. Det siste skip som oppfylte tonnasjebetingelsene var den amerikanske SS «United States», som hadde rekorden fra 1952 til 1990.


== Noen utvalgte seilaser ==


== Litteratur ==
Schielderop, Edgar B: Teknikkens vidundere i fartens tidsalder. Bind II, Oslo 1952
Sørensen, Fridthjof: Kampen om det blå bånd, Oslo 1938


== Eksterne lenker ==
Fortegnelse over innehavere av det blå bånd
Danish ferry sets new Atlantic-crossing record!!
«Akagi» (1925)

«Akagi» (japansk: 赤城) var et japansk hangarskip.
Akagi ble opprinnelig påbegynt som en slagkrysser av «Amagi»-klassen, men ble som følge av Washingtontraktaten ombygget til hangarskip sammen med søsterskipet «Amagi». «Amagi» fikk omfattende skader under et jordskjelv mens hun fremdeles var under bygging og ble hogd opp før hun ble sjøsatt, og «Akagi» ble derfor det eneste hangarskipet i sin klasse. «Amagi» ble erstattet av «Kaga» som var et ombygget slagskip av «Kaga»-klassen.
Mellom 1936 og 1938 gikk «Akagi» gjennom en omfattende ombygging og fikk blant annet en bro på babord side og et flydekk som løp hele lengden av skipet. Ved senkingen i juni 1942 var hun utstyrt med en blanding av Mitsubishi A6M jagerfly, Aichi D3A stupbombefly og Nakajima B5N torpedofly.


== Operativ historie ==
«Akagi» var flaggskipet i viseadmiral Chuichi Nagumos stillehavsflåte og ledet sammen med «Kaga» angrepet på Pearl Harbor. Etter Pearl Harbour opererte hun i Det indiske hav hvor hun deltok i senkingen av det britiske hangarskipet HMS «Hermes» utenfor Ceylon i april 1942.
4. juni tok hun del i slaget ved Midway hvor flyene hennes angrep Midway. 10:22 om formiddagen ble hun selv angrepet av fly fra det amerikanske hangaskipet USS «Enterprise» og truffet av to bomber. Den første eksploderte i hangaren og satte i brann torpedoer og drivstoff fra sprukne rørledninger. Den andre bomben satte fly på dekket i brann. En halv time senere var brannen ute av kontroll og Nagumo forlot skipet med mannskapet. «Akagi» fortsatte å brenne i ni timer og til slutt ble en japansk jager beordret å senke henne med torpedoer.


== Litteratur ==
Chris Bishop, red. (1998). «Akagi». WWII:The Directory of Weapons. London: Grennwich Editions. s. 463. ISBN 0-86288-198-6. Bernhard Ireland (2005). «Akagi». The Illustrated Guide to Aircraft Carriers of the World. London: Hermes House. s. 190-191. ISBN 1-84477-746-4. 


== Eksterne lenker ==
(en) Akagi (ship, 1927) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Japanese aircraft carrier Akagi – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Agano-klassen

Agano-klassen var en japansk klasse av fire lette kryssere brukt under den andre verdenskrig. Klassen ble utviklet som lett pansrede, raske kryssere ment å fungere som flaggskip for jagerflottiljer.
Agano-klassen bestod av følgende skip:

«Agano» – Ferdig 21. oktober 1942. Senket 17. februar 1944 av torpedoer fra en amerikansk undervannsbåt.
«Noshiro» – Ferdig 30. juni 1943. Senket 26. oktober 1944 av fly.
«Sakawa» – Ferdig 30. november 1944. Overlevde som den eneste av klassen den andre verdenskrig. Senket 2. juli 1946 under en atomprøvesprengning ved Bikiniatollen
«Yahagi» – Ferdig 29. desember 1943. Senket 7. april 1945 av bomber og torpedoer, på vei mot Okinawa under slagskipet «Yamato»s siste tokt.


== Kilder ==
Roger Chesneau, red. (2006). All the Worlds Fighting Ships 1922-1946. London: Conway Maritime Press. s. 191. ISBN 0-85177-146-7.
Ferjesambandet Bognes–Skarberget

Bognes–Skarberget er et ferjesamband i Tysfjord kommune i Nordland. Sambandet krysser Tysfjorden mellom ferjekaiene i Bognes og i Skarberget, og er det eneste gjenværende på europavei 6. Sambandet har siden 1. desember 2022 vært drevet av Fjord1. Fra 2008 til 2022 var sambandet drevet av Torghatten Nord.Sambandet går parallelt med ferjestrekningen Drag–Kjøpsvik langs riksvei 827, og har en overfartstid på 25 minutter med 15 avganger daglig i hver retning, og 21 om sommeren. Det blir betjent av MF «Lote» og MF «Glutra», med MF «Sulafjord» som reserveferge. 2014 var årsdøgnstrafikken 333 kjøretøyer.Fra 1. januar 2019 benyttes den nasjonale AutoPASS for ferje ordningen som driftes av Skyttel AS til betaling.Dagens ferjestrekning ble tatt i bruk 1942, da det vestre ferjeleiet ble flyttet fra Korsnes til Bognes.
Vinteren og høsten 2022 ble sambandet stengt, da fergekaiene ble ombygget. I mellomtiden ble MF «Melshorn» satt inn som ekstraferge på Drag–Kjøpsvik sammen med søsterskipet MF «Vardehorn».
Det er planer på fast forbindelse over Tysfjorden. Et av forslagene er en 13 kilometer lang undersjøisk tunnel nær dagens ferje på riksvei 827. Det realiseres sannsynligvis ikke før 2030.


== Se også ==
Avsnittet fergefri E6 i artikkelen om Tysfjord.


== Referanser ==
Jennestad

Denne artikkelen er om Jennestad i Vesterålen. For informasjon om Gjennestad i Vestfold, se Gjennestad.Jennestad er et sted i Sortland kommune i Nordland. Stedet ligger på Langøya, ca. 10 km fra Sortland langs riksvei 820.
På den lokale dialekten uttales Jennestad "Je(i)nnsta". Opprinnelsen til navnet er svært usikker. Det er mulig at -stad-delen av navnet egentlig er avledet av -stø. Førstedelen av navnet er enda mer usikker. I Sortland bygdebok – Gård og slekt, del 2 (ISBN 82-991889-5-4), skriver historiker Johan Borgos at navnet Jennestad kan bety «støplassen man går til», samme betydning som Gjengstø i Sør-Trøndelag.
Jennestad var tidligere et aktivt handelssted med landhandel, skipsekspedisjon og poståpneri. Handelsstedet ble etablert før 1830. Ødbert Johansen kom fra Dønna på Helgeland og kjøpte stedet i 1890-årene. Han bygde opp og utviklet handelsstedet, og sønnen Einar Aagaard drev stedet videre til han døde i begynnelsen av 1980-årene. Men i dag er butikken og postkontoret for lengst nedlagt. Postkontoret ble nedlagt 1. oktober 1992, og lokalbutikken (som da var flyttet ut av handelsstedet og inn i eget bygg) ble nedlagt noen år senere. Jennestad handelssted er nå museum og holdes åpent for turister om sommeren. Jennestad hovedgård er i dag galleri, og brukes også til konserter om sommeren.
Jennestad-arkivet var et arkiv som besto av over 100 000 brev som var samlet av handelsmann Ødbert Johansen og hans etterkommere.
Jennestad har barneskole og barnehage. Da skolen på Nevernes ble nedlagt rundt 1990, ble de få elevene der overført til skolen på Jennestad.
Jennestad har en betydelig forekomst av grafitt. Grafitten ble utvunnet mellom 1901 og 1914. Det var også prøvedrift på forekomsten i 1950-årene, og flere undersøkelser både på 1970-tallet og 1990-tallet.
På slutten av 1990-tallet ble det bygd en travbane på Jennestad, men travbanen har vært lite i bruk.
I 1979 laget Sortland Orienteringslag et o-kart over Jennestadmarka. Dette kartet er revidert flere ganger, og utvidet helt til Frøskeland og Holmstad. I 1993 arrangerte Sortland O-lag junior-NM i dette området.
I området finnes Jennestad samfunnshus.
Jennestad er blant stedene i Vesterålen der kortnebbgjess beiter i trekkperioden om våren. Under gåsetrekket kan store flokker av gjess sees på grasmarkene og myrene rundt Jennestad. Bøndene i området mener de taper penger på gåsebeitinga, og de siste årene har gjessene derfor ofte blitt jaget bort fra innmarka.


== Eksterne lenker ==
Oluf Rygh: Norske Gaardnavne b. 16, s. 396.
Jennestad handelssted
Flere bilder fra Jennestad: [1], [2], [3], [4], [5], [6] Arkivert 27. november 2005 hos Wayback Machine.
Oluf Rygh: Norske Gaardnavne b. 16, s. 396.
Hukusjøen

Hukusjøen er en innsjø i Grue og Åsnes kommune i Innlandet.
Hovedinnløpet til Hukusjøen er Veståa som kommer fra Vestmarka. Utløpet er Auståa som renner østover før den munner ut i Glåma etter noen kilometers løp.


== Referanser ==
Feforvatnet

Feforvatnet er et vann som ligger i Nord-Fron kommune i Innlandet. Det er en del av Vinstra-vassdraget og har utløp mot øst via Feforbekken som renner til Vinstras sideelv Golo.


== Referanser ==
Ranseren

Ranseren (sørsamisk: Bijjie Raentsere, svensk: Bije-Ransarn) er en innsjø som ligger på grensen mellom Norge og Sverige. Den norske delen ligger i Hattfjelldal kommune i Nordland, den svenske ligger i Vilhelmina kommune i Lappland.


== Referanser ==
Skogvollvatnet

Skogvollvatnet er en innsjø i Andøy kommune i Nordland. Vatnet ligger ved Skogvoll på Andøya, og har oppgang av anadrome laksefisk (laks, sjøørret og sjørøye). Det er en del av Skogvoll naturreservat.


== Referanser ==
Langfjordvatnet

Langfjordvatnet (nordsamisk: Uhcavuonjávri; kvensk: Utsajärvi) er en innsjø i Sør-Varanger kommune i Finnmark. Innsjøen er syv kilometer lang, men bare 400–500 meter bred de fleste steder. Den har utløp gjennom Langfjordelva, som renner mot nord til Langfjorden. De viktigste tilløpselvene er Sagelva fra vest og Storelva fra sør.


== Referanser ==
Vassetevatnet

Vassetevatnet er en innsjø i Kinn kommune i Vestland.


== Referanser ==
Høgvagltindane

Høgvagltindane er en samling fjelltopper midt i Jotunheimen. De mest markante er Vestre Høgvagltinden (1 967 moh.), Midtre Høgvagltinden (2 066 moh.) og Austre Høgvagltinden (1 916 moh.), samt en topp (1 925 moh.) mellom Austre og Midtre. Høgvagltindane ligger på grensen mellom Luster kommune i Vestland og Lom kommune i Innlandet. Austre Høgvagltinden ligger på grensen mellom de to fylkene.


== Referanser ==
Fylkesvei 821

Fylkesvei 821 (Fv821) går mellom Myre i Øksnes og Frøskeland i Sortland. Veiens lengde er 23,7 km.
Veien går mellom Frøskeland over Frøskelandseidet, langs Steinlandsfjordens østside og videre og Myre.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.


== Kommuner og knutepunkter ==


=== Nordland fylke ===

ØksnesSortlandsveien 

Steinland

SortlandSortlandsveien 


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv821
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldingerHurtigbåt – Nordre Nordland (Nordland fylkeskommune) Arkivert 27. september 2018 hos Wayback Machine.
Midtre Høgvagltinden

Midtre Høgvagltinden er et fjell i Jotunheimen, i Luster kommune i Sogn og Fjordane. Det har en høyde på 2 066 meter over havet og er den høyeste av Høgvagltindane.


== Se også ==
Liste over fjell i Skandinavia


== Fotnoter ==


== Referanser ==
Vestre Høgvagltinden

Vestre Høgvagltinden er et fjell på vestsiden av Høgvaglbreen i Luster kommune i Sogn og Fjordane. Det har en høyde på 1 967 meter over havet. Fjellet ligger i Jotunheimen nasjonalpark.


== Se også ==
Liste over fjell i Skandinavia


== Referanser ==
Austre Høgvagltinden

Austre Høgvagltinden er et fjell på grensen mellom Luster kommune i Vestland og Lom kommune i Innlandet. Fjellet er en av Høgvagltindane i Jotunheimen og har en høyde på 1 916 meter over havet.


== Referanser ==
Gustav Thöni

Gustav Thöni (født 28. februar 1951 i Trafoi) er en av de fremste italienske alpinistene gjennom alle tider. Han er en legende i alpinhistorien. I 1970-årene vant han verdenscupen sammenlagt hele fire ganger.


== Meritter ==
OL 1972 i Sapporo: gull i storslalåm og kombinasjon, sølv i slalåm. (Det ble ikke utdelt OL-gull i kombinasjonen, bare VM-gull)
OL 1976 i Innsbruck: gull i kombinasjonen, sølv i slalåm
VM 1974 i St. Moritz: gull i slalåm og storslalåm
Verdenscupen:
4 sammenlagtseire (1971, 1972, 1973 og 1975)
23 enkeltseire (11 storslalåm, 8 slalåm, 4 kombinasjon)


== Se også ==
Liste over mestvinnende verdenscupvinnere i skisport


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Gustav Thöni – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Gustav Thöni på Internet Movie Database 
(de) Gustav Thöni – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Gustav Thöni – Olympedia 
(en) Gustav Thöni – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(it) Gustav Thöni – Italias olympiske komité 
(en) Gustav Thöni – FIS (alpint) 
(en) Gustav Thöni – ski-db.com 
(de) Gustav Thönis hjemmeside
Assignat

Assignater var statlige verdipapirer som fungerte som penger under den franske revolusjon.
I løpet av revolusjonens innledende fase sommeren og høsten 1789 var statsfinansene blitt stadig dårligere. I virkeligheten var staten fallitt. For å bøte på miseren foreslo Talleyrand å konfiskere kirkas eiendommer, og 2. november vedtok den grunnlovgivende forsamlinga at all eiendom som tilhørte kirka og klostrene, skulle «stilles til disposisjon for nasjonen». Verdien av disse eiendommene var anslått til 3 milliarder pund.
Problemet var at det ville ta tid å få solgt alle eiendommene, og staten hadde ikke tid til å vente. Derfor ble det i desember vedtatt å utstede sedler med en pålydende verdi (valeur assigné), mot pant i kirkegodset – assignater.
Den første emisjonen var på 400 mill. livres (pund), og hver assignat hadde en pålydende verdi av 1000 livres. Den høge verdien på sedlene var uttrykk for at de ikke var ment å komme i vanlig sirkulasjon, men fungere som et forkjøpsbevis for de som ville kjøpe kirkegods.
17. april 1790 ble assignaten omgjort til valuta, og staten begynte å trykke assignater i det antallet som trengtes for å dekke løpende utgifter. Etter hvert kom en i den situasjonen at den totale mengden assignater i omløp begynte å overstige verdien av nasjonalisert gods. Finansminister  Necker, som hadde vært motstander av å omgjøre assignaten til valuta, søkte avskjed. Tiltroen til – og dermed verdien av – den nye valutaen dalte, og mellom 1790 og 1793 falt assignaten 60% i verdi. Dessuten var assignatene svært enkle trykksaker som var lette å forfalske. Etter hvert ble de utstyrt med en påskrift om at forfalskning medførte dødsstraff.
Samtidig som assignaten falt i verdi, holdt realverdien på nasjonalisert gods seg fortsatt høy, og enkelte velstående kunne berike seg enormt ved å kjøpe opp store landeiendommer og bygninger for nesten ingenting.
For å redde assignaten og hindre spekulasjon ble det vedtatt en rekke lover, og i 1793 stengte børsen og vekslingskursene ble ikke lenger offentliggjort. Under skrekkveldet i 1793 og 1794 var det forbundet med dødsstraff å nekte å akseptere assignater. Også i direktorietida fortsatte seddelpressa å spy ut assignater, og i 1796 var samla pålydende oppe i 45 milliarder pund. Det gjorde ikke krisa mindre at Frankrikes fremste fiende, Storbritannia, fant på å trykke assignater og få dem satt i omløp i Frankrike.

I 1796 så direktoriet seg tvunget til å avvikle assignaten. 19. februar 1796 ble trykkplatene brent offentlig på Place Vendôme. 18. mars ble assignaten trukket tilbake til fordel for en ny seddel, mandat territorial. Denne begynte straks å falle i verdi som assignaten hadde gjort, og den ble trukket 4. februar 1797 og erstatta med klingende mynt i sølv og gull.
Langvatnet (Lom)

Langvatnet er et vann som ligger i Lom kommune i Innlandet. Vannet ligger midt i Jotunheimen, mellom Høgvagltindane (2066 moh.), Visbretinden (2234 moh.), Semeltinden (2236 moh.) og Skarddalseggje (2159 moh.).


== Referanser ==
Frøyningen

Frøyningen (også kalt Storfrøyningen og Frønningen, sørsamisk: Freavnanjaevrie) er en innsjø i Namsskogan kommune i Trøndelag.


== Referanser ==