jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Pompidou-senteret

Pompidou-senteret for kunst og kultur (fransk: Centre national d'art et de culture Georges-Pompidou) er en kunstinstitusjon og et berømt byggverk i Paris, oppkalt etter tidligere president Georges Pompidou. 
Det er et komplekst byggverk i området Beaubourg i 4. arrondissement i Paris, nær Les Halles, rue Montorgueil, og Le Marais. Bygget ble formgitt i en radikal høyteknologisk arkitektonisk design av arkitektene Renzo Piano og Richard Rogers, sammen med Gianfranco Franchini. Byggeprosessen begynte i 1971 og sto ferdig i 1977. Arkitektene ville bryte radikalt med det innelukkede preget som tradisjonelle kunstinstitusjoner ofte har. De løste oppgaven ved å sløyfe fasadekledning og legge bærende konstruksjoner og tekniske installasjoner åpent utenpå fasaden. Ventilasjonsanlegget er malt blått, vannrør er grønne, heiser er røde og elektriske kabler gule.De tre nederste etasjene rommer Bibliothèque publique d'information (Offentlig informasjonsbibliotek) med en særlig stor samling av periodika, plater og filmer. Musée National d'Art Moderne, et museum for moderne kunst og det største i sitt slag i Europa, holder til i fjerde og femte etasje, og i toppetasjen er det skiftende utstillinger. IRCAM, et senter for musikk og akustisk forskning, er i nabobygget, men organisatorisk knyttet til senteret. Grunnet dets lokalisering er senteret lokalt kjent som Beaubourg,  men har navn etter Georges Pompidou, president av Frankrike fra 1969 til 1974 og som bestilte byggverket. Det ble offisielt åpnet av president Valéry Giscard d'Estaing den 31. januar 1977. Per 2006 hadde Pompidou-senteret hatt over 180 millioner besøkende siden 1977, og mer enn 5 209 678 besøkende i 2013, inkludert 3 746 899 for museet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Centre Georges-Pompidou – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Charlize Theron

Charlize Theron (født 7. august 1975) er en sørafrikansk og amerikansk skuespillerinne, filmprodusent og modell. 
Faren var av fransk-hugenottisk opprinnelse (han ble skutt av moren i selvforsvar og døde) og moren er av tysk opprinnelse. Hennes morsmål er afrikaans. Theron ble amerikansk statsborger i mai 2007, men har også beholdt sitt sørafrikanske statsborgerskap.I 2004 vant Theron Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for rollen som Aileen Wuornos i Monster, og hun ble igjen nominert til den 78. Oscar-utdelingen som beste skuespillerinne for filmen North Country. Hun har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame. 


== Filmografi (utvalg) ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==

(en) Offisielt nettsted 
(en) Charlize Theron – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Charlize Theron på Internet Movie Database 
(no) Charlize Theron hos Filmfront 
(sv) Charlize Theron i Svensk Filmdatabas 
(da) Charlize Theron på Filmdatabasen 
(da) Charlize Theron på Scope 
(fr) Charlize Theron på Allociné 
(en) Charlize Theron på AllMovie 
(en) Charlize Theron hos Turner Classic Movies 
(en) Charlize Theron hos Rotten Tomatoes 
(en) Charlize Theron hos TV Guide 
(en) Charlize Theron på Apple Music 
(en) Charlize Theron på Discogs 
(en) Charlize Theron på MusicBrainz 
(en) Charlize Theron på Last.fm 
(en) Charlize Theron på Genius — sangtekster 
(en) Charlize Theron på AllMusic 
(en) Charlize Theron på Twitter 
(en) Charlize Theron på Instagram 
(en) Charlize Theron på YouTube
Place Igor Stravinsky

Place Igor Stravinsky er en plass i Paris som ligger i Beaubourg-kvarteret, like ved Pompidou-senteret.
Plassen har en rekke beveglige skulpturer og fontener av Jean Tinguely og Niki de St-Phalle, som hver hyller én av Igor Stravinskijs komposisjoner.
På og under plassen ligger IRCAM – Institut de Recherche et Coordination Acoustique/Musique.
Robert Redford

Charles Robert Redford jr. (født 18. august 1936 i Santa Monica i California) er en amerikansk skuespiller, regissør og produsent, forretningsmann, modell, miljøforkjemper og filantrop. Han regnes blant Hollywoods aller største stjerner i 1970- og 1980-årene.


== Biografi ==


=== Oppvekst ===
Redford ble født i Santa Monica i California av foreldrene Charles Robert Redford sr. og Martha W. Hart. Han har en halvbror, William, fra sin fars andre ekteskap. Martha W. (født Hart; 1914–1955) var født i Texas, og faren (1914–1991), var en melkemann-senere-regnskapsfører fra Pawcatuck i New London County i Connecticut.


=== Karriere ===
Redford er kjent for sine roller i filmer som Butch Cassidy and the Sundance Kid, All the President's Men, The Sting, The Natural, Våre beste år, Mitt Afrika, The Great Gatsby, Barbent i parken og mange andre. Redford regisserte filmene Ordinary People, Quiz Show, The Legend of Bagger Vance, The Horse Whisperer, The Milagro Beanfield War, og A River Runs Through It. Han var også produsent for alle unntatt Ordinary People.
I 1980, for sin regissørdebut, Ordinary People, vant Robert Redford en Oscar; hans film Quiz Show var nominert for beste regissør for året 1994, men tapte for Forrest Gump. Sammen med Warren Beatty, Clint Eastwood, Mel Gibson, Richard Attenborough og Kevin Costner, er Redford en av få store skuespillere som har vunnet en Oscar for beste regissør.  
Etter 2000 er de mest kjente filmene han har spilt i Spy Game (2001) og Løver for lam (2007). I 2013 spiller han i All Is Lost, et prosjekt hvor han spiller en mann som har rotet seg bort på havet. Redford er den eneste skuespilleren i filmen som nesten ikke har noen replikker. I 2014 spiller han for en sjelden gangs skyld i en blockbusterfilm, Captain America: The Winter Soldier.


== Priser ==
Oscar
Oscar for beste regi for Ordinary People (1980)
Æres-Oscar (2002)Golden Globe
Beste mannlige nykommer for Inside Daisy Clover (1966)
Beste regi for Ordinary People (1981)
Cecil B. DeMille Award (1994)British Academy Film Awards
Beste mannlige hovedrolle for Butch Cassidy and the Sundance Kid, Downhill Racer og Tell Them Willie Boy Is Here (1969)Directors Guild of America
Ordinary People for Outstanding Directorial Achievement in Motion PicturesScreen Actors Guild Award
Screen Actors Guild Life Achievement AwardNew York Film Critics Circle Award for Best Actor
All Is Lost (2013)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Robert Redford – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Robert Redford – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Robert Redford på Internet Movie Database 
(sv) Robert Redford i Svensk Filmdatabas 
(da) Robert Redford på Filmdatabasen 
(da) Robert Redford på Scope 
(fr) Robert Redford på Allociné 
(en) Robert Redford på AllMovie 
(en) Robert Redford hos Turner Classic Movies 
(en) Robert Redford hos Rotten Tomatoes 
(en) Robert Redford hos The Movie Database 
(en) Robert Redford hos Internet Broadway Database
Carlo Carafa

Carlo Carafa (født 29. mars 1517 i Napoli i Italia, henrettet 4. mars 1561 på Castel Sant'Angelo i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie.


== Liv og virke ==


=== Familiebakgrunn ===
Han var nevø til pave Paul IV (1555–1559). Andre kardinaler i samme slekt var Filippo Carafa della Serra (kreert 1378), Oliviero Carafa (1467), Diomede Carafa (1555), Alfonso Carafa (1557), Antonio Carafa (1568), Decio Carafa (1611), Pier Luigi Carafa (1645), Carlo Carafa della Spina (1664), Fortunato Ilario Carafa della Spina (1686), Pierluigi Carafa (1728), Francesco Carafa della Spina di Traetto (1773), Marino Carafa di Belvedere (1801) og Domenico Carafa della Spina di Traetto (1844).


=== Militær ===
Han gikk i ung alder inn i det militære, som han hadde en dragning mot, og kjempet under markgreven av Vasto i Lombardia og Piemonte, og under hertug Ottavio Farnese av Parma i Flandern og Tyskland. Senere brøt han med de spanske styrker og sluttet seg til Pietro Strozzis styrker og kjempet i krigen mot Siena.
Men så snart hans onkel ble valgt til pave i 1555, trådte han selv inn i den klerikale stand.


=== Kardinal ===
Han ble utnevnt til kardinal i juni 1555 av pave Paul IV og ble hans kardinalnepote. Han ble aldri ordinert, mottok heller ikke de lavere vigsler, ikke desto mindre hadde han San Nicola in Carcere som tittelkirke.
Han delte sin onkels motstand mot spanjolene og dro to ganger til Frankrike for å forhandle med kong Karl II. Kongen av Frankrike gjorde ham til administrator av bispedømmet Cominges, noe paven approberte til tross for de to spanske kardinalers motstand. I 1556 brøt det ut krig mot spanjolene, meg kardinal Carafa dro året etter til Madrid på pavens vegne og fikk fremforhandlet en fredsavtale.Etter sin retur fra Madrid i 1557 regjerte han og hans brødre så tyrannisk at paven relegerte ham til forskjellige steder: I 1559 ble han sendt til Civitalavini, og derfra til Marino.
Han deltok ved konklavet 1559 som valgte Pius IV. Rett etter konklavet ble han og tre andre arrestert og fengslet i Castel Sant'Angelo. Han ble funnet skyldig i en rekke forbrytelser fra drap til heresi, og dømt til døden. Kardinalen ble strupet ihjel, de tre andre halshogd.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Antonio Carafa

Antonio Carafa (født 1538 i Napoli i Italia, død 13. januar 1591 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie.


== Liv og virke ==
I 1559 måtte han forlate Roma på grunn av pave Paul IVs forfølgelse av Carafaene. Han dro til Abruzzo og deretter til Padova, og til slutt til Napoli. Da Carafaene ble rehabilitert av pave Pius V kom han tilbake til Roma.


=== Kardinal ===
Han ble utnevnt til kardinal i mars 1568 av pave Pius V, med Santi Giovanni e Paolo som tittelkirke. Sene ble han overført til Santa Maria in Cosmedin og så til Santa Maria in Via Lata. Han ble aldri ordinert.
Han var president for kommisjonen som reviderte Vulgata, og var prefekt for Kongregasjonen for det tridentinske konsil.
Han deltok ved konklavet 1572 som valgte pave Gregor XIII, konklavet 1585 som valgte pave Sixtus V, konklavet september 1590 som valgte pave Urban VII, og konklavet desember 1590 som valgte pave Gregor XIV.
Andre kardinaler i samme slekt var Filippo Carafa della Serra (kreert 1378), Oliviero Carafa (1467), Carlo Carafa (1555), Diomede Carafa (1555), Alfonso Carafa (1557), Decio Carafa (1611), Pier Luigi Carafa (1645), Carlo Carafa della Spina (1664), Fortunato Ilario Carafa della Spina (1686), Pierluigi Carafa (1728), Francesco Carafa della Spina di Traetto (1773), Marino Carafa di Belvedere (1801) og Domenico Carafa della Spina di Traetto (1844).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Aleksander I Balas

Aleksander I Balas (gresk: Ἀλέξανδρoς Bάλας; Belas (fra Bel, semittisk for «herre»); født ukjent - død 146 f.Kr.) var en motkonge i det hellenistiske Selevkideriket i tiden 150–146 f.Kr. Hans motstander var Demetrios I Soter, den lovmessige kongen, og deretter dennes sønn Demetrios II Nikator.


== Antatt bedrager ==

Han var en innfødt fra Smyrna, og kom fra beskjedne kår, men utga seg for å være en sønn av Antiokos IV Epifanes og Laodike VI, og således en legitim arving til tronen av Selevkideriket. Sammen med sin søster Laodike VI, ble den unge Aleksander «oppdaget» av Herakleides, en tidligere minister av Antiokos IV og en bror av Timarkos, en usurpator i Media som hadde blitt henrettet av den regjerende kong Antiokos I Soter.


== Avhengig av Egypt ==
Aleksanders krav ble anerkjent av det romerske senatet, kong Ptolemaios VI Filometor i Egypt og andre som hadde egne motiver for å skape uro i Selevkideriket. Blant annet fikk han støtte fra hasmoneiske lederen i Judea, Johannes Hyrkanos i bytte for anerkjennelse, og jødiske soldater spilte en rolle under borgerkrigen i Selevkideriket.Han giftet seg med Kleopatra Thea, et medlem av ptolemeerdynastiet i Egypt. I begynnelsen var han ikke suksessfull, men klarte til sist å beseire Demetrios I Soter i 150 f.Kr. Johannes Hyrkanos beseiret samtidig Demetrios' hærfører Apollonios.
Da han ble herre over hele riket er det sagt han henga seg til et liv med skjørlevnet. Hva enn sannheten er bak dette, var den unge kongen avhengig av støtte fra Egypt og preget til og med mynter med de karakteristiske trekkene til kong Ptolemaios I Soter.


== Beseiret ==
Demetrios I Soters sønn Demetrios II Nikator profitterte på muligheten til å gjenvinne tronen. Aleksanders svigerfar, Ptolemaios VI Filometor, byttet side og støttet Demetrios II, og Aleksander ble beseiret i slaget ved Antiokia i 145 f.Kr. (tidvis også kalt for slaget ved Oenoparus) av de felles styrkene til Demetrios II og Ptolemaios VI. Selv om de sistnevnte vant seieren og tvang Aleksander på flukt, ble Ptolemaios VI dødelig såret i slaget.
Aleksander I Balas flyktet sørover og søkte tilflukt hos en fyrste hos nabateere sør for Judea, men denne fyrsten ønsket å holde seg inne med Egypt, hogde hode av ham og sendte det til Ptolemaios VI som da allerede var død fra sine sår. I Syria giftet Demetrios II Nikator seg med Aleksanders hustru Kleopatra Thea i 148 f.Kr. og overtok tronen.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Første Makkabeerbok, 10 ff.
Junianus Justinus, xxxv. 1 & 2
Josefus: Ioudaike archaiologia (Jødisk forhistorie) xiii. 2
Appian: Syriaka (Syriske krig) 67
Polybios: xxxiii. 14.


== Eksterne lenker ==
«Alexander Balas», oppslag i historisk kildebok av Mahlon H. Smith
Personvernnemnda

Personvernnemnda er en norsk, statlig nemnd som behandler klager på Datatilsynets vedtak. Nemnda ble opprettet i 2001 og har syv medlemmer som oppnevnes for fire år, med adgang til gjenoppnevning for ytterligere fire år. Lederen og nestlederen oppnevnes av Stortinget mens de øvrige fem medlemmene oppnevnes av Kongen i statsråd.
Jon Bing var nemndas første leder og satt fra 2001 til 2009.  Han ble etterfulgt av Eva I.E. Jarbekk, som vil sitte til 2017.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Personvernnemnda
Personopplysningsloven § 43
Diomede Carafa

Diomede Carafa (født 7. januar 1492 i Ariano i Italia, død 12. august 1560 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler, og ble biskop av Ariano 1511 (dispensert fra minstealderen).
Han ble utnevnt til kardinal i desember 1555 av pave Paul IV.
Han deltok ved konklavet 1559 som valgte pave Pius IV.
Andre kardinaler i samme slekt var Filippo Carafa della Serra (kreert 1378), Oliviero Carafa (1467), Carlo Carafa (1555); Antonio Carafa (1555), Alfonso Carafa (1557), Decio Carafa (1611), Pier Luigi Carafa (1645), Carlo Carafa della Spina (1664), Fortunato Ilario Carafa della Spina (1686), Pierluigi Carafa (1728), Francesco Carafa della Spina di Traetto (1773), Marino Carafa di Belvedere (1801) og Domenico Carafa della Spina di Traetto (1844).


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Alfonso Carafa

Alfonso Carafa (født 16. juli 1540 i Napoli i Italia, død 29. august 1565 i Monteoliveto ved Napoli) var en av den katolske kirkes kardinaler, og ble erkebiskop av Napoli 1557 da han var 17 år – han ble ikke bispeviet før 1565.
Han ble utnevnt til kardinal i mars 1557 av pave Paul IV, med Santi Giovanni e Paolo som tittelkirke.
Han deltok ved konklavet 1559 som valgte pave Pius IV.
I 1560 ble han falskt anklaget for å ha fjernet visse ting fra det apostoliske kammer og holdt innesperret på Castel Sant'Angelo i flere måneder, fratatt sine verv i Roma, dømt til bøter på 1 000 000 gullscudi og beordret utvist fra Roma. Etter at han hadde gjenvunnet pave Pius IVs tillit fikk han i 1562 vende tilbake til sitt erkebispedømme.
Han var grandnevø til pave Paul IV. Andre kardinaler i samme slekt var Filippo Carafa della Serra (kreert 1378), Oliviero Carafa (1467), Carlo Carafa (1555), Antonio Carafa (1555), Diomede Carafa (1555), Decio Carafa (1611), Pier Luigi Carafa (1645), Carlo Carafa della Spina (1664), Fortunato Ilario Carafa della Spina (1686), Pierluigi Carafa (1728), Francesco Carafa della Spina di Traetto (1773), Marino Carafa di Belvedere (1801) og Domenico Carafa della Spina di Traetto (1844).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Tjøtta internasjonale krigskirkegård

Tjøtta internasjonale krigskirkegård er en krigskirkegård som ligger på Nordøya på Tjøtta. På denne krigskirkegården ligger gravene til døde fra fange- og troppetransportskipet DS «Rigel». Den ble åpnet i 1971. Ved siden av ligger Tjøtta sovjetrussiske krigskirkegård med sovjetrussiske krigsfanger som døde ulike steder i Nord-Norge og som ble flyttet hit i 1951 i det som kalles Operasjon Asfalt.
Rigel-katastrofen representerer i antall døde en av de største katastrofene under den andre verdenskrig. Fangeskipet Rigel var på tur sørover da britiske fly bombet skipet den 27. november 1944. I Narvik og Bodø hadde skipet tatt om bord 2248 russiske krigsfanger, 103 tyske fanger og også noen serbere, tsjekkere og nordmenn. I tillegg var det noen hundre mann tysk eskorte og norsk bemanning slik at man antar at det var 2838 mennesker om bord i transportskipet. Av disse døde 2457 mennesker, og dette er ett av de største skipsforlis i verden. 
På den internasjonale krigskirkegården ligger døde fra skipet «Rigel». Det er sovjetrussere, tyskere, serbere, tsjekkere og nordmenn. 
Norske krigskirkegårder ble lenge forvaltet av Krigsgravtjenesten, men ansvaret for gravregister og annen dokumentasjon om krigsgravene er tillagt Falstadsenteret.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Soleim, Marianne Neerland (2004): Sovjetiske krigsfanger i Norge 1941-1945 - antall, organisering, repatriering. Doktoravhandling. Institutt for historie. Universitetet i Tromsø. Spartacus forlag, ISBN 9788230400432


== Eksterne lenker ==
60 års taushet og tristesse. Kronikk av Halvor Fjermeros i Dagbladet 4. juli 2013.
Barneombudet

Barneombudet er et offentlig ombud, etablert ved lov om barneombud 6. mars 1981. Ombudets oppgave er å tilse at lovgivning vedrørende barns interesser etterleves, og at norske myndigheter følger forpliktelsene i barnekonvensjonen. Inga Bejer Engh er barneombud for perioden 2018-2024. Barneombudet utnevnes av Kongen i statsråd for et åremål på seks år, og kan kun sitte i én periode. Tidligere kunne ombudet sitte i to perioder à fire år. Barneombudet er en faglig autonom og politisk uavhengig institusjon, men er administrativt underlagt Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet.


== Oppgaver ==
Barneombudets hovedmålgrupper er:
Beslutningstakere
Politikere på nasjonalt nivå og beslutningstakere i offentlig forvaltning.
Fagmiljøer og interesseorganisasjoner
Barn og ungeBarneombudet skal i henhold til lov og instruks:

ivareta barns interesser i samband med planlegging og utredning på alle felter,
følge med i at lovgivning til vern om barns interesser blir fulgt, og om norsk rett og forvaltningspraksis er i samsvar med de forpliktelser Norge har etter FNs konvensjon om barnets rettigheter,
foreslå tiltak som kan styrke barns rettssikkerhet,
fremme forslag til tiltak som kan løse eller forebygge konflikter mellom barn og samfunn,
følge med på at det gis tilstrekkelig informasjon til det offentlige og private om barns rettigheter, og tiltak de har behov for.


== Historikk ==
I boken Umyndige personer lanserte Anders Bratholm tanken om et barneombud i Norge allerede i 1969. Begrunnelsen for et ombud for barn var at barn utgjør en stor, men svak gruppe, uten noen organisasjon eller annet effektivt talerør bak seg, slik de fleste andre grupper har. Konklusjonen var at barn og unge har et behov for et offentlig ombud som kan tale deres sak. Etter debatt utover 70-tallet ble Barnelovutvalget nedsatt i 1975, ledet av Frederik Beichmann. Ved opprettelsen i 1981 ble Målfrid Grude Flekkøy det første barneombudet i verden.


=== Liste over barneombud ===
Målfrid Grude Flekkøy (1981–1989)
Trond-Viggo Torgersen (1989–1995)
Trond Waage (1996–2004)
Reidar Hjermann (2004–2008)
Knut Haanes (2008, fungerende ombud i ca. 2 måneder)
Reidar Hjermann (2008–2012)
Anne Lindboe (2012–2018)
Inga Bejer Engh (2018–)Ida Hjort Kraby ble utnevnt og skulle etter planen tiltre som nytt barneombud i april 2008, men trakk seg 14. februar etter avsløringen om hennes private omgang med barne- og likestillingsminister Manuela Ramin-Osmundsen, se Barneombudsaken. Reidar Hjermann hadde sin siste arbeidsdag på kontoret 11. april 2008, og barneombudets nestleder Knut Haanes tiltrådte 14. april som fungerende barneombud mens arbeidet med å ansette en etterfølger pågikk. Hjermann ble oppnevnt for en ny åremålsperiode 20. juni 2008 og avsluttet dette juni 2012.


== Se også ==
Eldreombudet


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Barneombudets nettside
Gangesgavial

Gangesgavialen er en art som hører til krokodiller.
Den kan bli over seks meter lang, men sjelden mer enn 4,5 m. Voksne hanner har en kraftig utvekst på snuten. Gavialen er ikke farlig for mennesker, men kan spise lik som kastes i elvene.
Den er hjemmehørende i India, Burma, Pakistan, Bangladesh og Nepal.
Paringssesongen er i løpet av november og desember og godt inn i januar. Eggleggingen foregår i den tørre sesongen i løpet av mars, april og mai. Dette er fordi elvene krymper litt i den tørre sesongen og den sandete elvebredden er tilgjengelig. Mellom 30 og 50 egg blir lagt i hullet som hunngavialene graver opp før det blir dekket nøye over. Etter ca. 90 dager kommer ungene ut av eggene. Det ser ikke ut til at mødrene hjelper ungene når de skal komme ut i vannet etter at de klekkes. Det er sannsynligvis fordi deres kjever ikke er egnet for å bære ungene, på grunn av de svært spisse tennene. Men mødrene passer på ungene en tid etter at de har kommet ut i vannet.


== Eksterne lenker ==
(en) gangesgavial – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) gangesgavial i Encyclopedia of Life 
(en) gangesgavial i Global Biodiversity Information Facility 
(en) gangesgavial hos Fossilworks 
(en) gangesgavial hos Reptile Database 
(en) gangesgavial hos ITIS 
(en) gangesgavial hos NCBI 
(en) Kategori:Gavialis gangeticus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Gavialis gangeticus – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Gavialis gangeticus – detaljert informasjon på Wikispecies
Yates County

Yates County er et fylke i den amerikanske delstaten New York. Det har 24 621 innbyggere. Fylket har sitt navn fra guvernør Joseph C. Yates.
Fylket ble grunnlagt 5. februar 1823.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Yates County, New York – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Defibrillering

Defribrillering er en medisinsk metode for å regulere hjertets arbeidsrytme.
I de aller fleste tilfellene av plutselig hjertestans hos voksne er den første hjerterytmeforstyrrelsen, arytmifibrillering (hjerteflimmer). Det betyr at hjertets normale, kraftige sammentrekninger erstattes av ukontrollert skjelving i hjertemuskulaturen. Denne skjelvingen, fibrilleringen, er ikke effektiv og fører til at hjertet ikke lenger pumper blod ut i kroppen. Pasienten mister umiddelbart bevisstheten, og dersom fibrilleringen ikke behandles i løpet av få minutter, vil pasienten dø.
Den eneste effektive behandlingen av fibrillering er å gi et støt med strøm (defibrillering). Apparatet som brukes til dette kalles en defibrillator. For hvert minutt som går uten at en defibrillator brukes, synker sjansen for overlevelse med om lag ti prosent. Vekselsstrøm-defibrillator ble innført som klinisk metode av amerikaneren Lown i 1962.
Det er viktig å merke seg at overlevelsen også er langt bedre dersom basal hjerte-lunge-redning («gjenoppliving») startes umiddelbart enn om dette utsettes.


== Eksterne lenker ==
Automated External Defibrillators
Vingkaptein

Vingkaptein var en militær grad i Luftforsvaret som ble opprettet i 1962 sammen med graden vingløytnant. Vingkaptein og vingløytnant hadde ingen korresponderende grader i de to andre forsvarsgrenene, og ble avskaffet ved utgangen av 1972.


== Se også ==
Militære grader
Vingløytnant

Vingløytnant var en militær grad i Luftforsvaret som ble opprettet i 1962 sammen med graden vingkaptein. Vingkaptein og vingløytnant hadde ingen korresponderende grader i de to andre forsvarsgrenene, og ble avskaffet ved utgangen av 1972. Gradene ble brukt som opprykksmulighet for teknisk befal og stabsbefal uten krigsskole, som i den daværende struktur ikke kunne rykke opp over de tre daværende sersjantgradene; sersjant, vingsersjant og stabssersjant.


== Se også ==
Militære grader