jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Günter Verheugen

Günter Verheugen (født 28. april 1944 i Bad Kreuznach, Rheinland-Pfalz) er en tysk politiker. Han var Barroso I-kommisjonen visepresident i Europakommisjonen og kommissær for næringsliv og industri. I kommisjonen til Romano Prodi var han EUs utvidelseskommissær.
Verheugen studerte historie, sosiologi og statsvitenskap ved universitetene i Köln og Bonn.
Han var generalsekretær i det tyske liberale partiet FDP fra 1978 til 1982, men forlot partiet dette året sammen med andre venstreorienterte medlemmer av partiet i protest mot at det trådte ut av den sosialdemokratiske regjeringen til Helmut Schmidt. Han ble samme år medlem av SPD.
I 1983 ble han innvalgt i det tyske parlamentet, og var medlem av utenrikskomitéen fra 1983 til 1998. Fra 1994 til 1997 var han parlamentarisk nestformann for SPD. Han var statssekretær i utenriksdepartementet fra 1998 til 1999; deretter ble han EU-kommissær for utvidelsen.
I november 2004 ble han utnevnt til visepresident og fikk ansvar for næringsliv og industri av den nye kommisjonens president José Manuel Durão Barroso.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Günter Verheugen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Aluminiumlegering

Aluminiumlegeringer er legeringer med aluminium som det primære legeringselement. I ren form er aluminium et metall med lav styrke. Styrken kan økes gjennom å tilsette små mengder av andre metaller, disse elementene introduserer spenninger i krystalligitteret. Dette hindrer bevegelse av dislokasjoner i materialet, og vil registreres som en styrkeøkning. Vanlige legeringselementer er kobber, magnesium, silisium, sink, mangan, titan og jern. Disse tilsatsene vil også påvirke andre egenskaper som korrosjonsmotstand, elektrisk ledningsevne, glans og seighet.

Aluminiumlegeringer kan grupperes etter 

Anvendelsesområde. Man  snakker da om støpelegeringer, som benyttes i støpte produkter, og knalegeringer, som bearbeides mekanisk gjennom smiing, valsing eller ekstrudering til et ferdig produkt. Knalegeringer vil imidlertid også gjennomgå støping under produksjonsprosessen.Herdemekanisme, dvs. måten materialet herdes på. Man snakker da om utherdbare legeringer, hvor legeringen herdes gjennom en varmebehandling, og ikke-utherdbare legeringer, hvor styrken kommer fra spenninger i materialet etter den mekaniske bearbeidingen, deformasjonsherding.Standarder for aluminiumlegeringer
Det finnes en rekke ulike standarder for å klassifisere aluminiumlegeringer. Den mest brukte er utviklet av The Aluminum Association og bruker bokstavene AA etterfulgt av et legeringsnummer. Støpelegeringer vil ha et tresifret nummer, mens knalegeringer vil ha et firesifret nummer. En vanlig støpelegering som brukes i motorblokker i biler er for eksempel AA356. En vanlig knalegering er AA6060 som brukes til dører og vinduer. I tillegg til AA er DIN-standarden også mye brukt.

AA1xxx – Rent aluminium
AA2xxx – Aluminium legert med kobber
AA3xxx – Aluminium legert med mangan
AA4xxx – Aluminium legert med silisium
AA5xxx – Aluminium legert med magnesium
AA6xxx – Aluminium legert med magnesium og silisium
AA7xxx – Aluminium legert med sink, kobber og magnesium
AA8xxx – Aluminium legert med litium og andre typer legeringmetallerI tillegg til dette, kan aluminiumslegeringer defineres videre med en bokstav- og tallkode. Denne koden angir hvilken tilstand som legeringen er i. Eksempelvis: 

0 – Mykglødet
H - Herdet gjennom bearbeiding
T – Varmebehandlet (herdet gjennom en varmebehandling), tall angir herdetilstandHandelsnavn på aluminiumlegeringer

Alclad
Duraluminium


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Alagoas

Alagoas er en delstat nordøst i Brasil. Den grenser mot delstatene Pernambuco, Sergipe og Bahia.Alagoas hadde i 2015 et beregnet folketall på 3 340 932.Den sørlige grensen mot Sergipe defineres av elva São Francisco. Delstaten har fått navnet sitt etter alle lagunene som finnes rundt delstatshovedstaden Maceió.
Andre byer i delstaten er Penedo, Arapiraca, Palmeira dos Índios, Marechal Deodoro, Maragogi og Piranhas.


== Geografi ==
Alagoas er dominert av lavland, hvor 90 % av delstaten ligger lavere enn 300 meter. Delstaten kan klimamessig deles inn i tre soner: Ved kysten finner et tropisk kystklima, lenger inn finner man en overgangssone som kalles agreste og lengst inne i landet finner man det halvtørre området sertão. Elva São Francisco er den nest største i Brasil, etter Amazonas.
Delstaten har tropisk klima.


== Økonomi ==
Landbruket er en svært viktig inntektskilde i Alagoas, med sukkerrør som det viktigste enkeltproduktet. Andre produkter er kokosnøtter, ris samt kvegdrift. Industrien er hovedsakelig produksjon av sukker og alkohol. Turisme er en vekstnæring, der man spiller på tropisk klima og mange sandstrender.
Alagoas er blant Brasils fattigste delstater, statistisk sett, hvor 47 % av befolkningen har en gjennomsnittsinntekt på under R$ 125,-- (tilsvarende snaut kr. 400,--) pr. måned.


== Historie ==
Den første omtale av det som i dag er Alagoas kjenner vi fra en ekspedisjon der Amerigo Vespucci var deltaker. I 1501 kom ekspedisjonen seilende sørover langs kysten, og de noterte da at de passerte São Francisco-elva. Området ble også utforsket av franskmenn før Portugal tok endelig kontroll, og begynte å anlegge plantasjer for sukkerrør. 
Området ble også angrepet av nederlenderne i 1630, men sterk motstand gjorde at de ikke klarte å ta kontroll over området. Kolonimakten førte også en krig mot rømte slaver som hadde samlet seg i egne samfunn, quilombos, inne i landet. Etter en serie med angrep ble Quilombo des Palmares, den største quilomboen i Brasil, nedkjempet i 1694.
Som en følge av revolten i Pernambuco i 1817, ble Alagoas skilt ut fra Pernambuco senere samme år. Med oppdagelsen av mineraler lenger sør i Brasil samt etableringen av kaffeplantasjer, begynte en langsom men kontinuerlig nedgang i økonomien for delstaten.


== Politikk ==
På begynnelsen av 1900-tallet begynte en tradisjon med oligarkier i Alagoas. Fremdeles kan man se spor etter denne tradisjonen i delstaten, hvor politikken styres av noen få.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Alagoas – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Alagoas – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
"Virtual Brazil," Informasjon om Alagoas Arkivert 4. desember 2004 hos Wayback Machine.
Drevja

Drevja er ei bygd i Vefsn kommune i Nordland. Den har navn etter elva Drevjo som renner gjennom Drevjadalen. Navnet kommer av drøv, som betyr avleiring.Drevjadalen strekker seg fra Holandsvika til Drevvatn, mellom fjellene Tovenfjellet i vest og Helfjellet og Blåfjellet i øst. Drevja kirke, Drevjamoen og Granmoen skole ligger alle i dalen. Dalen har veiforbindelse til Mosjøen og Sandnessjøen via fylkesvei 78, fv. 241, fv. 241 , fv. 252 og fv. 254 til Elsfjord, Ømmervatnet og Fustvatnet. Toventunnelen begynner i Drevjadalen, og er Nord-Norges lengste tunnel.
Norges eldste ski er funnet i Drevja. Karbondateringer viser at skien stammer fra mellom 3343 og 2939 f. Kr.


== Tidligere kommune ==
Drevja var en periode egen kommune. Drevja og Grane kommuner ble i 1927 skilt ut fra Vefsn. 1. januar 1962 ble Drevja, Elsfjord og Mosjøen slått sammen med Vefsn til nye Vefsn kommune.


== Kuriosa ==
Bygdenavnet Drevjo har en dativform, (i) Drevjen. Ettersom dativ holder på å gå ut av dagligtale vil dette sannsynligvis forsvinne om en tid. Dette gav anledning til å lett skille mellom bygda og elva i dagligtale.


== Se også ==
Liste over Drevjas ordførere


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Drevja.com Arkivert 29. august 2005 hos Wayback Machine.
Ayerbe

Ayerbe er en by som ligger i provinsen Huesca i Spania. Nobelprisvinner i medisin Santiago Ramón y Cajal bodde i byen i 10 år, og det er laget et museum til minne om ham i Ayerbe.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(es) Offisielt nettsted 
(en) Ayerbe – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
www.reinodelosmallos.com
Flytoget

Flytoget er et hurtiggående flytogtilbud som forbinder Oslo lufthavn, Gardermoen med Oslo og Drammen. Trafikken har siden starten i 1998 vært utført av selskapet Flytoget AS med togmateriell av type 71, som fra sommeren 2021 suppleres av type 78. Strekningen mellom Oslo Lufthavn stasjon og Oslo sentralstasjon betjenes seks ganger i timen, og bruker mellom 19 og 22 minutter. Videre betjenes Stabekk stasjon to ganger i timen og Drammen stasjon tre ganger (inkludert mellomliggende stasjoner).
I 2019 reiste 6,7 millioner passasjerer med Flytoget, som utgjorde en markedsandel på 28,7 % av tilbringertransporten til flyplassen. 99,1 % av Flytogets planlagte avganger ble kjørt, og disse hadde en punktlighet på 94,3 % (forsinket maks fire minutter).


== Ruter ==
F1 Oslo S – Oslo Lufthavn
 Stabekk - Lysaker - Skøyen - Nationaltheatret - Oslo S – Oslo Lufthavn
 Drammen - Asker - Sandvika - Lysaker - Skøyen - Nationaltheatret - Oslo S – Lillestrøm - Oslo LufthavnF1 kjøres én gang i timen, mens F1x kjøres to ganger, som gjør at F1/F1x til sammen kjøres hvert 20. minutt. F2 kjøres også hvert 20. minutt (tre ganger i timen). Dette gjør at Oslo Lufthavn og Oslo S betjenes hvert 10. minutt. Drammen, Asker, Sandvika og Lillestrøm betjenes hvert 20. minutt. Stabekk betjenes hvert 20./40. minutt, mens Lysaker, Skøyen og Nationaltheatret betjenes hvert 10. minutt med unntak av et opphold på 20 minutter hver time.På grunn av koronaviruspandemien ble F1 og F1x midlertidig innstilt i mars 2020, mens F2 kjøres som normalt. Dette betyr at samtlige stasjoner betjenes hvert 20. minutt, med unntak av Stabekk som ikke betjenes.


== Historie ==

Den 1. oktober 1996 vedtok Stortinget at NSB Gardermobanen, som fra før av var satt til å bygge og drifte Gardermobanen, også skulle stå for driften av flytogene. Togtrafikken ble satt i gang 27. september 1998 med høyhastighetstog av type 71, som har en topphastighet på 210 km/t, mens den nye flyplassen ble tatt i bruk 8. oktober samme år. På grunn av forsinkelsene med tunnelen Romeriksporten måtte man fram til 22. august 1999 kjøre den gamle og svingete Hovedbanen mellom Lillestrøm og Oslo, noe som førte til at toget brukte en del lengre tid enn planlagt.
Siden 2. september 2009 er Drammen Flytogets endestasjon i vest, med avganger hvert 20. minutt derifra.Det ble i 2015 bestilt åtte nye 4-vognstog fra den spanske produsenten CAF. Det første togsettet av type 78 ble satt inn i drift i juni 2021, men etter 19 dager ble togsettet tatt ut av drift etter at det ble oppdaga sprekker i understellet.


== Togmateriell ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Offisielt nettsted 
(en) Flytoget – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Tykktarm

Tykktarmen (latin colon) inngår i fordøyelsessystemet og er den delen av tarmkanalen som går mellom tynntarmen og endetarmen.
Hos mennesker er tykktarmen ca. 1,0–1,5 m lang og hesteskoformet. Tykktarmen består av de fire delene colon ascendens (første del, den oppadstigende tykktarmen), colon transversum (andre del, den tverrgående tykktarmen), colon descendens (tredje del, den nedadgående tykktarmen) og colon sigmoideum (siste del, den S-formede tykktarmen).
Ved tykktarmens start er det en utposning med et vedheng på 5–10 cm. Utposningen er den egentlige blindtarmen, men det er vedhenget (appendiks) som oftest kalles blindtarm på norsk. Det er en ringformet lukkemuskel mellom tynntarmen og tykktarmen, som hindrer tarminnholdet i å gå feil vei.
Tykktarmen tar ikke opp næringsstoffer, men hovedsakelig væske, og har derfor ikke tarmtotter. Tarmveggen inneholder kjertelceller som lager slim, særlig i den nederste delen av tykktarmen. Utenpå slimhinnen er det to lag med glatt muskelvev. Væske og elektrolytter som ikke blir absorbert i tynntarmen (~ 7 vol%) blir sugd opp i tykktarmen. Tarminnholdet blir derfor fastere og fastere i konsistensen mens det passerer gjennom tykktarmen.  Innholdet i tykktarmen består likevel av to tredjedeler vann. De faste stoffene består av løse tarmepitelceller og ufordøyde fibre, men også et stort antall bakterier (for det meste kolibakterier). Det brune fargestoffet kommer fra galleblæren. Dersom absorpsjonen av væske hemmes, for eksempel av bakterier eller virus, får man diare. Vitamin K produseres i tykktarmen og er viktig for blodets koaguleringsevne.
Crack-kokain

Crack-kokain, ofte bare kalt crack, er fribaseformen av kokain som kan røykes. Kjente kallenavn i Norge er «Coke», «Charlie», «Snow», «Flake», «Blow», «Snø» eller «Pudder». Crack gir en kort og intens rus og blir av mange regnet som den mest avhengighetsskapende formen for kokain.
Crack dukket først opp i fattige bystrøk i New York, Los Angeles og Miami sent i 1984 og i 1985. Tradisjonelt var crack et dyrt rusmiddel kun for de rike, og det som startet crack-epidemien i USA var storstilt smugling av kokain fra land i Sør-Amerika til USA kombinert med at doplangerne fant relativt enkle metoder for å fremstille crack kokain fra vanlig kokain ved hjelp av ammoniakk eller bakepulver og vann. I dag er crack et stort samfunnsproblem i USA, men i Norge er det derimot ikke så utbredt fordi kokain har lang reiserute og dermed er dyrt. I Norge og mange andre land blir i stedet metamfetamin og amfetamin brukt ettersom prisen på kokain ligger høyt og de andre stoffene gir mye av den samme effekten.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Crack cocaine – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Herefoss

Herefoss er en tidligere kommune i Aust-Agder, og et sted i dagens Birkenes kommune. Det ligger ved Herefossfjorden i Tovdalselva, og har navn etter en foss i elva. Området består av tettstedene Herefoss og Søre Herefoss. 
Herefoss kommune ble slått sammen med Birkenes og Vegusdal i 1967. Navnet er dokumentert første gang i 1487, i formen Hegrafoss. I 1900 bodde det 610 personer i Herefoss, fordelt på 67 gårder.
Herefoss var i eldre tider sete for embetsmenn i distriktet. Futene holdt til her fra 1680 til 1820 og sorenskriverne fra 1724 til 1852. Herefoss ble opprettet som eget prestegjeld i 1875. 
Herefoss kirke ble vigslet av biskop Jacob von der Lippe i 1865.
Herefoss stasjon på Sørlandsbanen ble åpnet 22. juni 1938. Den ligger 306 km fra Oslo. Stasjonen ble nedlagt i 1989, men stasjonsbygningen står fremdeles.


== Eksterne lenker ==
(no) Herefoss kommune på Arkivportalen
Vegusdal

Vegusdal var en egen selvstendig kommune i Aust-Agder fra 1. januar 1877 med 935 innbyggere da den ble opprettet. Før dette, fra 1838, var området del av Evje og Vegusdal formannskapsdistrikt, senere herad. Kommunen ble slått sammen med Birkenes og Herefoss i 1967. 
Den tidligere kommunen tilsvarer Vegusdal sogn av Herefoss prestegjeld (opprettet i 1875). Vegusdal er et skogdistrikt med kupert terreng og mange vann.
Vegusdal kirke ble innvigd i 1867 av biskop Jacob von der Lippe. Arkitekten var Conrad Fredrik von der Lippe. 
Vegusdal hadde i 1900 985 innbyggere fordelt på 141 gårder.


== Eksterne lenker ==
Arkiver etter Vegusdal kommune på Arkivportalen
Etnosentrisme

Etnosentrisme (fra gresk/latin: «sentrert om sitt eget folk») betyr at man vurderer andre samfunn ut ifra sitt eget. Begrepet ble introdusert av antropologen William Graham Sumner. Eksempler på dette kan være levealder, BNP, demokrati, moralske vurderinger og lignende.
Kulturrelativisme

Kulturrelativisme er læren om at samfunn er kvalitativt forskjellige, og at de best kan forstås i lys av dette. Alle kulturer har sin egen logikk, og kulturen kan best forstås ut i fra dette. Et eksempel på dette er at et samfunn med mange skoler ikke er bedre enn samfunn uten slike institusjoner. Alle samfunn er forskjellige og at en ikke kan foreta en verdivurdering av en kultur opp mot en annen. Kritikere understreker at teorien, ved å relativisere alle parametre for evaluering til enkeltkulturen, utelukker muligheten for kritikk av holdninger og praksiser på tvers av kulturer. Det kan også hevdes at det er metodisk vanskelig å individuere kulturer på en måte som skiller en kulturrelativistisk forståelse fra en nihilistisk eller fullstendig subjektivistisk form for relativisme.
Det motsatte av kulturrelativisme vil være en monolittisk eller en etnosentrisk kulturforståelse. Den monolittiske innfallsvinkelen tar for gitt at det finnes kun ett sett av verdier som alle kulturer kan vurderes ut fra. Typisk for et slikt sett av verdinormer er at det hevdes å være universelt, for eksempel forankret i religiøse ideer. Menneskerettighetene er et eksempel på et sett av sekulære verdier som påstås å være allmenngyldige. 
Kulturrelativismen vil derimot bestride at det finnes slike allmenngyldige verdier som kan anvendes på alle kulturer. Den vil fremheve at alle slike normsett er sprunget ut av historiske og politiske situasjoner som begrenser deres universalitet. Slik sett er kulturrelativismen en defensiv posisjon, den har innsett at den ikke sitter på sannheten om verden, den mangler det arkimediske punktet som gjør at man kan uttale seg med moralsk autoritet om forhold i andre kulturer.  Metodologisk er den imidlertid offensiv, da den utøver en konstant kritikk av fundamentet for alle religioner og påståtte evige sannheter.
Kritikere påpeker derimot at en kulturrelativistisk forståelse selv nettopp er et forsøk på å innføre en universell forståelse som ikke er mindre dogmatisk enn teoriene relativismen kritiserer. Kulturrelativsme beskyldes også for å være en undertrykkende ideologi, da en kulturrelativistisk forståelse av normer og kulturelle forhold fort kan innebære at enkeltindivider per definisjon ikke kan være berettiget i å kritisere etablerte praksiser innenfor sin egen kultur, ettersom normene for hva som er berettiget eller ikke berettiget kritikk vil, ifølge kulturrelativismen, være definert nettopp av den kulturen vedkommende tilhører. Alle kulturelle og religiøse skikker vil kunne forsvares innenfor et rendyrket kulturrelativistisk perspektiv, forutsatt at disse var meningsfylte for dem som utførte dem. For eksempel: omskjæring, kannibalisme og spebarnsdrap. En ren kulturrelativistisk holdning er heller ikke mulig i praksis, da ville en vært ute av stand til å ta moralsk stilling til noe som (Eriksen 2012:47).


== Se også ==
Etnosentrisme
Pluralisme (filosofi)
Postmodernisme
Relativisme
Verdirelativisme
Poststrukturalisme
Profil

Profil var et norsk tidsskrift som ble utgitt fra 1959 til 1992 med artikler og tekster om litteratur og kultur.


== Historikk ==
Profil kom ut første gang i 1959. Tidsskriftet sprang ut fra Filologen (som er og var tidsskriftet for Det humanistiske fakultet på Universitetet i Oslo). Jan Erik Vold, Dag Solstad og Espen Haavardsholm overtok redaksjonen i 1966.Profil var et rent litterært tidsskrift. Det ble da drevet av den såkalte Profil-gjengen, som brukte tidsskriftet til litterære, modernistiske eksperimenter. I tillegg til egne tekster publiserte de intervjuer, artikler om litteraturteori og oversatt litteratur.
Tidsskriftet gikk mer eller mindre i oppløsning utover på 1970-tallet. Mange av forfatterne som var tilknyttet tidsskriftet begynte å skrive sosialrealistiske romaner med en klar politisk agenda, og tidsskriftet mistet sin betydning som en arena for modernistisk utprøvning.
I 1984 kom det postmoderne Profil med Arne Stav og Morten Søby som redaktører. Bruddet med tidligere Profil var totalt: layout, illustrasjoner  og verdier. «Sentralperspektivet er oppløst» og «Politikken er out», konstaterte lederen i TRENDS-nummeret. Med base i Studentersamfundet introduserte det nye Profil Baudrillard og Lyotard. Med Are Eriksen som redaktør fra 1986 ble profilen teoretisk og tverrfaglig. Tidsskriftet endte i 1992 som et fagtidsskrift ved Det humanistiske fakultet på Universitetet i Oslo med Eivind Tjønneland som redaktør.


== Profil-medarbeidere ==
Jan Erik Vold
Dag Solstad
Eldrid Lunden
Einar Økland
Paal-Helge Haugen
Espen Haavardsholm
Liv Køltzow
Tor Obrestad
Gert Nygårdshaug
Bård Isdahl
Helge RykkjaI tillegg var Tor Åge Bringsværd, Øystein Lønn og Kjell Askildsen tilfeldige bidragsydere. Profil bidro også til å gjøre forfattere som Olav H. Hauge kjent.


== Referanser ==


== Kilder ==
Jan Thon (1995): Tidsskriftets forståelsesformer. Profil og profilister 1959-1989. Oslo: Cappelen.


== Eksterne lenker ==
Om Profil på 1960-tallet i Pål Steigans bok På den himmelske freds plass (nettutgave 2004)
Wilhelm von Hanno

Andreas Friedrich Wilhelm von Hanno (født 15. desember 1826 i Hamburg, død 12. desember 1882 i Christiania) var en tyskfødt norsk arkitekt, billedhugger, maler og grafiker som har tegnet en rekke viktige bygninger i Oslo, blant annet en del bygg på Akershus festning.


== Bakgrunn ==
Wilhelms far, musikklærer og bibliotekar Johann Carl Hübner (født 1790), var opprinnelig fra Königsberg og tok senere tilleggsnavnet von Hanno, muligens som et herkomstnavn som anga et sted han kom fra eller bare for å skille ham fra andre med det svært vanlige navnet Hübner, som betyr bonde. Han flyttet senere til Hamburg, der sønnen Wilhelm ble født. Wilhelm von Hanno ble stamfar for slekten von Hanno i Norge.


== Virke som arkitekt ==
Wilhelm von Hanno fullførte Trefoldighetskirken i 1853–1858, påbegynt av arkitekt Alexis de Chateauneuf. Han arbeidet i kompaniskap med sin landsmann Heinrich Ernst Schirmer i årene 1853–1864. Sammen utformet de mange sentrale bygg i Oslo. Deres forslag til bygning for Stortinget, i tysk-gotisk stil, vant opprinnelig anbudskonkurransen. Samarbeidet brøt sammen i forbindelse med utformingen av arkitekttegningene til Grønland kirke, en konkurranse von Hanno vant.Wilhelm von Hanno tegnet også obelisken som høsten i 1854 ble satt opp på Fuglenes i Hammerfest som det nordlige endepunkt for Den russisk-skandinaviske meridianbuen, i 2005 innskrevet i UNESCOs verdensarvliste som Struves meridianbue (The Struve Geodetic Arc). Meridianbuen strakte seg fra Hammerfest til Svartehavet, og målingene ble utført i tiden 1816–1855. I dagligtale kalles obelisken «meridianstøtten i Hammerfest». 
På oppfordring fra I.C. Dahl kom Heinrich Ernst Schirmer til Norge og ble Linstows assistent, deretter gikk Schirmer i kompaniskap med von Hanno i årene 1853–1864. Sammen utførte de flere jernbanestasjoner og leverte forslag til bygning for Stortinget i 1857.Von Hanno er opphavsmannen til «Posthornfrimerkene», verdens eldste frimerkemotiv i kontinuerlig bruk, lansert første gang i 1872.


== Eksempler på bygg ==

		
		
		
		
		
		


== Tilknytning til Disenå ==
Wilhelm von Hannos svigerdatter Ingeborg Gjerdrum von Hanno var barnebarn av generalløytnant og statsråd Harald Nicolai Storm Wergeland og Anne Sophie Wergeland (Schøyen); hun var født og oppvokst på Skøyen gård på Disenå i Sør-Odal kommune. Von Hanno tegnet stasjonsbygningene på Disenå stasjon og Seterstøa stasjon, samt Kongsvinger stasjon, Sander stasjon, Skarnes stasjon, Årnes stasjon, Haga stasjon, Blaker stasjon, Fetsund stasjon og første stasjonsbygningen på Lillestrøm stasjon.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
artemisia.no om Wilhelm von Hanno