jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Messina

Messina (siciliansk: Missina; latin: Messana, gresk: Μεσσήνα) er hovedstad i det italienske Storbyområdet Messina. Det er den tredje største byen på øya Sicilia og den 13. største byen i Italia med en befolkning på mer enn 252 000 innbyggere i selve byen og rundt 650 000 i provinsen som sådan. 
Geografisk er byen plassert helt nordøst på Sicilia, ca. 90 km fra Catania og ca. 230 km fra Palermo, og har fergeforbindelse med Reggio di Calabria på det italienske fastland over Messinastredet. For å få fast forbindelse med det italienske fastlandet ble det igangsatt planlegging av verdens lengste hengebro over stredet som opprinnelig var tenkt ferdigstilt i 2012. Isteden ble prosjektet nedlagt i februar 2013 av myndighetene grunnet mangel på midler.Byens fremste ressurs er dens havner, kommersielle, militære skipsverft, turisme fra cruiseskip, handel, og landbruk (vinproduksjon, kultivering av sitroner, appelsiner, mandariner, og oliven). Byen er setet for et katolsk erkebispedømme siden 1548 og huser også et lokalt betydningsfullt internasjonalt marked. Byen har også et høyere lærested, Universitetet i Messina, grunnlagt i 1548 av spanske Ignatius av Loyola.
Byen ble grunnlagt en gang på 700-tallet f.Kr. og tilhørt da den greske antikkens kulturkrets. De greske kolonistene ga byen navnet Zankle (gresk: Ζάγκλη for «sigd») på grunn av havnens utforming. 
Messina har flere ganger blitt nesten fullstendig ødelagt av jordskjelv. Jordskjelvet i Messina 1908 ble ledsaget av en tsunami, og mer enn over 75 000 innbyggere omkom. 


== Personer og hendelser ==
Renessansemaleren Antonello da Messina ble født i Messina i 1430.
barokkarkitekten Filippo Juvarra ble født der i 1678.
Messina-konferansen i juni 1955 la grunnlaget for videre europeisk integrasjon.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Messina – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Messina – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
«Messina» i: Southern Italy and Sicily (15. utg.), Leipzig: Karl Baedeker, 1908
Catania

Catania er den nest største byen på Sicilia med i underkant av 312 129 innbyggere, og er også provinshovedstad i provinsen med samme navn. Byen er den nest største på Sicilia (etter Palermo) og den tiende største i Italia.
Byen ligger på Sicilias østkyst midtveis mellom byene Messina og Siracusa, ved foten av vulkanen Etna. Lava fra vulkanen har delvis begravet byen syv ganger gjennom historien; særlig omfattende ødeleggelser var det i 1169 og i 1693.
Byen ble grunnlagt på 700-tallet f.Kr. av greske nybyggere fra Khalkis; på gresk er navnet Katane eller Katana.
Det første sicilianske universitet ble grunnlagt her i 1434.
Etter ødeleggelsene etter vulkanutbruddet i 1693 ble byen oppbygget i den barokke byggstil. Gamlebyen står på UNESCOs liste over verdens kulturarv, sammen med andre barokke byer i den nærliggende Val di Noto.


== Herskere fram til Italias samling ==
Fram til Italias samling var Catania, som resten av Sicilia under ulike herskere:

Khalkis, fra rundt 720 f.Kr., under navnet Katánē
Romerriket, etter første punerkrig, fra 263 f.Kr.
Bysantinske riket fra 500-tallet
Arabiske erobrere fra 800-tallet
De normanniske Hauteville fra 1000-tallet
Huset Hohenstaufen fra slutten av 1100-tallet
Angevinerne 1200-tallet
Aragón fra slutten av 1200-tallet
Spania fra 1400-tallet
Huset Savoia tidlig 1700-tallet
Habsburg 1700-tallet
Bourbon 1700-tallet og fram til Italias samling i 1861


== Demografi ==
I desember 2007 var Catanias innbyggertall 298 597, hvor 47,2 % er menn og 52,8 % kvinner. Befolkningen som er 18 år eller yngre utgjør tilsammen 20,5 % av innbyggertallet, til sammenligning med antall pensjonister som er 18,87 %. Tilsvarende tall for hele Italia er 18,06 % som er 18 år og yngre og 19,94 % pensjonister.
Gjennomsnittsalderen er 41 år, mot 42 for Italia totalt. I de fem årene fra 2002 til 2007 falt innbyggertallet med 3,35 %, mens det for Italia totalt steg med 3,85 %. Årsaken til befolkningsnedgangen er at en stor del flytter ut av byområdet og bosetter seg i den nærmeste omegnen. Dette har ført til en sterkt befolkningsøkning i områdene rundt byen og befolkningen i regionen som helhet har økt.
Fødselsraten i Catania er 10,07 fødsler per 1 000 innbyggere, mot 9,45 % i Italia som helhet. Or 2006 hadde 98,03 % av befolkningen italiensk bakgrunn. Innvandrergruppene kommer hovedsakelig fra Afrika sør for Sahara, 0,69 %, Sør-Asia med 0,46 % og fra andre europeiske land, særlig Ukraina og Polen med tilsammen 0,33 % av befolkningen.
Kirkelig tilhører nesten hele befolkningen Den romersk-katolske kirke.

		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Catania – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Catania – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Sybaris

Sybaris (gresk: Σύβαρις) var en akhaiisk koloni i Sør-Italia, grunnlagt av greske nybyggere i 721 f.Kr. eller noe senere. På 500-tallet f.Kr. hadde den utviklet seg til landsdelens største greske by, og grunnla på sin side egne kolonier i Poseidonia, Laos og Skidros.
I 510 f.Kr. ble den ødelagt av Kroton. Forsøk på å gjenoppta bosetning i Sybaris slo feil; Kroton ødela byen for annen gang i 448 f.Kr.. Derimot klarte sybarittene på initiativ fra Perikles å etablere seg i Taeis nokså nær Sybaris' ruiner, som de ga det nye navnet Thurioi. Dette skjedde i år 444 f.Kr. 
Sybaris ble av Herodotos gjort til en slags typebetegnelse for en by som ved sin hang til overdådig luksus og ekstrem nytelessyk beseglet sin egen undergang. Ordet brukes slik den dag i dag, og en «sybaritt» betegner en nytelsessyk person som lever i luksus.


== Stedet i dag ==
De første arkeologiske undersøkelsene på begynnelsen av 1900-tallet klarte ikke å identifisere lokaliseringen av Sybaris. Årsaken var at stedet hadde blitt gravlagt over tid av mer enn fire meter med avleirete sedimenter fra Cratideltaet. Lokaliseringen av byen ble først gjort etter omfattende prosjekt med drilling ble gjort på begynnelsen av 1960-tallet. Det arkeologiske stedet ble lokalisert rundt 2,5 km vest for den nåværende kysten av Tarantobukta. Utgravningene var vanskelige grunnet at de menneskelig strukturene lå under dagens grunnvannivå. Det ble også oppdaget at de senere byene Thurioi og Copia var delvis bygd oppå Sybaris. Et arkeologisk museum har blitt bygd i nærheten av utgravningsstedet.


== I norsk litteratur ==
Forfatteren Hans E. Kinck skrev en novelle med tittelen Skalden i Sybaris, en fordekt omtale av Knut Hamsun.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Sybaris – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Offisielt nettsted for Sybaris' arkeologiske park (italiensk)
Antibes

Antibes er en by og kommune i det sørøstre Frankrike, på Côte d'Azur. Byen ligger mellom Cannes og Nice. Antibes var opprinnelig en akhaisk gresk koloni ved navn Antipolis og kan strekke sine historiske aner 2600 år tilbake.
Innbyggertallet i dag er omkring 75 000 (2005).
Antibes var tidligere sterkt befestet, men anleggene ble i hovedsak revet på 1860-tallet. I dag er det Fort Carré, bygd av Vauban og fortifikasjonene langs havnen som minner om byens betydning i tidligere tider.
Antibes har en av de største lystbåthavnene på Côte d’Azur. Den nye havnen ble anlagt på 1960-tallet der det tidligere hadde vært en romersk havn.
Byen var tidligere en betydelig fiskehavn, men i dag drives bare et mindre fiske for lokalt forbruk. Parfymeindustrien i byen var også viktigere tidligere. Denne var basert på blomsterproduksjonen, blant annet av lavendel, i omegn. I dag finner man kommersiell parfyme- og kosmetikkproduksjon i Grasse.


== Forvaltning ==
Kommunen Antibes er en del av departementet Alpes-Maritimes. Den omfatter også Antibes propre, Juan-les-Pins og Golfe-Juan i tillegg til de sydligste delene av Sophia Antipolis.


== Turisme/kultur ==

Antibes tiltrekker seg turister på grunn av historien, klimaet, kunstsamlingene, strendene og lystbåthavnen.
I Château Grimaldi har byen et galleri med en unik samling av Pablo Picassos verker, skapt i den perioden han bodde i byen. Her finnes tegninger, trykk, malerier og  flere keramikkarbeider – mer enn 300 arbeider alt i alt donert av kunstneren. Samlingen er også supplert med gaver og er nok byens største attraksjon.
Både Victor Hugo og Graham Greene har bodd i Antibes, Greene i de 25 siste årene av sitt liv (1966–1991). F. Scott Fitzgeralds roman ”Tender is the Night” har hotellet Eden Roc på Cap d’Antibes som ramme.
Juan-les-Pins som er en egen by, men del av kommunen Antibes, arrangerer hvert år i juli en jazzfestival med verdenskjente utøvere.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Antibes – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Antibes – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Perinthua

Perinthos (Πέρινθος) var en gresk koloni ved Marmarahavet, kolonisert i 654 eller 599 fra Samos. Senere ble navnet endret til Herakleia. I dag ligger stedet i Tyrkia og heter Marmara Ereğlisi.


== Referanser ==


== Kilder ==
Charles Anthon (1841). A Classical Dictionary. Harper & Brothers.
Taormina

Taormina er en by på øya Sicilia i Italia. Den var en gresk koloni i Magna Graecia (Tauromenium), grunnlagt omkring 400 f.Kr.. Den underkastet seg romerne i 212 f.Kr. 
Den har vært et populært turistmål siden 1800-tallet. Byen ligger ikke langt fra vulkanen Etna, men
siden byen ligger så høyt oppe, er det ikke noen stor fare for vulkanen katastrofalt sett. Byen har et gammelt gresk teater som er en severdighet for være en som er der. Under byens høyde ligger den mindre byen Giardini Naxos.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Taormina – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Taormina – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Dalsida landskapsvernområde

Dalsida landskapsvernområde ligger i Molde og Rauma kommuner i Møre og Romsdal fylke og i Lesja kommune i Innlandet. Området ble opprettet 3. mai 2002 og er på 647 km². Landskapsvernområdet er opprettet for å verne naturlandskap, kulturminner, villrein og geologi.


== Referanser ==
Brutus trojaneren

Brutus trojaneren (også Brutus av britene, på walisisk Bryttys) var den mytiske grunnleggeren av det britiske kongeriket. Ifølge Geoffrey av Monmouth var han sønnesønn av Aineias, som flyktet fra Troja da grekerne ødela byen. Alle opplysninger om ham er av mytisk karakter. 
Han ble født i Italia, og flyktet derfra etter å ha drept sin far Silvius ved et uhell. Han dro først til Hellas, der han satte fri en del trojanske slaver. Disse ledet han ut av Hellas, og på vandringen fikk han en visjon om at han skulle opprette et kongerike i et land hvor det bodde kjemper. Etter å ha ukjempet flere slag nær dagens Tours i Frankrike slo han seg ned i Britannia, hvor han sammen med sin følgesvenn Korineus drepte kjempene som bodde der. Han grunnla så byen Ny Troja (Troia Nova), som senere ble London. En mer sannsynlig forklaring på et tidlig navn på London er at den fikk navn etter trinovantene, en keltisk stamme som bodde i området.
Han hersket i 23 år, og fikk tre sønner med sin hustro Ignoge: Locrinus, Kamber og Albanactus. Etter hans død delte de riket mellom seg; Locrinus regnes som hans arvtager som konge av britene.
Geoffrey daterer hans død til samme tid som Eli var prest i Judea, Paktens ark ble tatt av filisterne, Hektors sønner hersket i Troja og Aineias styrte Alba Longa i Italia. Han hevder også at Britannia har navn etter Brutus.
Det finnes ikke noe historisk eller arkeologisk belegg for denne historien, og den regnes normalt som fiksjon fra middelalderen, skrevet for å gi en ærverdig bakgrunn til en eller flere walisiske kongefamilier. Geoffrey plasserer også Brutus i den trojanske genealogi, som antagelig ble skrevet for å kunne relatere Troja til den kristne Gud.


== Familietreet til Brutus' slekt ==
Se også: Mytiske konger av britene


== Litteratur ==
Geoffrey av Monmouth (1982): The History of the Kings of Britain, oversatt med innledning av Lewis Thorpe, Guild Publishing London, s. 55-75
Årets person (Time)

Årets person, på engelsk kalt Person of the Year (tidligere Man of the Year), er en utnevnelse som gjøres og markeres av det amerikanske ukentlige nyhetstidsskriftet Time.
I realiteten trenger det ikke være en person; det kan også være flere personer, grupper og organisasjoner, idéer, steder, maskiner osv., som «på godt eller vondt har preget det siste årets hendelser».


== De utpekte ==

1927: Charles Lindbergh
1928: Walter Chrysler
1929: Owen Young
1930: Mahatma Gandhi
1931: Pierre Laval
1932: Franklin D. Roosevelt
1933: Hugh Samuel Johnson
1934: Franklin D. Roosevelt (2. gang)
1935: Haile Selassie
1936: Wallis Simpson
1937: Chiang Kai-shek og Song Meiling
1938: Adolf Hitler
1939: Josef Stalin
1940: Winston Churchill
1941: Franklin D. Roosevelt (3. gang)
1942: Josef Stalin (2. gang)
1943: George Marshall
1944: Dwight D. Eisenhower
1945: Harry S. Truman
1946: James F. Byrnes
1947: George Marshall (2. gang)
1948: Harry S. Truman (2. gang)
1949: Winston Churchill (2. gang)
1950: «Den amerikanske soldat» (i anledning Koreakrigen)
1951: Muhammed Mossadegh
1952: Dronning Elisabeth II av Storbritannia
1953: Konrad Adenauer
1954: John Dulles
1955: Harlow Curtice
1956: Ungarske frihetsforkjempere
1957: Nikita Khrusjtsjov
1958: Charles de Gaulle
1959: Dwight D. Eisenhower (2. gang)
1960: Amerikanske forskere
1961: John F. Kennedy
1962: Johannes XXIII
1963: Martin Luther King jr.
1964: Lyndon B. Johnson
1965: William Westmoreland
1966: «Arvtakerne» («babyboomere»)
1967: Lyndon B. Johnson (2. gang)
1968: Apollo 8, med Borman, Lovell og Anders
1969: Gjennomsnittsamerikanerne
1970: Willy Brandt
1971: Richard Nixon
1972: Richard Nixon (2. gang) og Henry Kissinger
1973: John Sirica
1974: Kong Faisal
1975: Den amerikanske kvinnebevegelsen
1976: Jimmy Carter
1977: Anwar Sadat
1978: Deng Xiaoping
1979: Ayatollah Khomeini
1980: Ronald Reagan
1981: Lech Wałęsa
1982: Datamaskinen
1983: Ronald Reagan (2. gang) og Jurij Andropov
1984: Peter Ueberroth
1985: Deng Xiaoping (2. gang)
1986: Corazón Aquino
1987: Mikhail Gorbatsjov
1988: Jorden («årets planet»)
1989: Mikhail Gorbatsjov (2. gang)
1990: George H.W. Bush
1991: Ted Turner
1992: Bill Clinton
1993: Fredsskaperne Mandela, de Klerk, Arafat og Rabin
1994: Johannes Paul II
1995: Newt Gingrich
1996: David Ho
1997: Andy Grove
1998: Bill Clinton (2. gang) og Kenneth Starr
1999: Jeffrey P. Bezos
2000: George W. Bush
2001: Rudy Giuliani
2002: Varslere, ved Cooper, Watkins og Rowley
2003: «Den amerikanske soldat»
2004: George W. Bush (2. gang)
2005: Bono, Bill Gates og Melinda Gates
2006: «Du»
2007: Vladimir Putin
2008: Barack Obama
2009: Ben Bernanke
2010: Mark Zuckerberg
2011: «Demonstranten»
2012: Barack Obama (2. gang)
2013: Pave Frans
2014: Ebola-bekjemperne
2015: Angela Merkel
2016: Donald Trump
2017: «De som brøt stillheten»
2018: Vokterne: Jamal Khashoggi / Maria Ressa / Wa Lone & Kyaw Soe Oo / Ansatte ved The Capital
2019: Greta Thunberg
2020: Joe Biden og Kamala Harris
2021: Elon Musk
2022: Volodymyr Zelenskyj


== Referanser ==
Prinsesse Takamatsu

Prinsesse Takamatsu (japansk 高松宮妃 喜久子 Takamatsu no miya hi Kikuko; født 26. desember 1911 i Tokyo, Japan, død 18. desember 2004, Tokyo) var en japansk prinsesse.
Prinsesse Takamatsu, født som Tokugawa Kikuko (徳川喜久子) og eldste datter av prins Tokugawa Yoshihisa, bar tittelen «Deres keiserlige høyhet». Hun var gift med prins Takamatsu (Nobuhito), den tredje sønn av keiser Yoshihito, og yngre bror av keiser Hirohito. Hennes bestefar var den siste japanske shōgun, Tokugawa Yoshinobu. Prinsesse Takamatsu var tante av keiser Akihito.


== Eksterne lenker ==
«Their Imperial Highnesses Prince and Princess Takamatsu», Kunaicho
«Princess backs Japan succession change», BBC News
«Japanese Princess buried», News24.com
Masako av Japan

Masako (雅子, født Masako Owada (小和田雅子 Owada Masako)  den 9. desember 1963) er keiserinne av Japan gift med keiser Naruhito av Japan.Hun er eldste datter av diplomaten Hisashi Owada og Yumiko Owada. 
På grunn av farens arbeid tilbrakte hun sin tidlige barndom i Moskva og New York. Hun gikk på Denenchōfu Futaba-skolen i Tokyo fra barnetrinnet til gymnaset. I 1979 reiste hun igjen til USA, der faren var ansatt ved Japans ambassade i Washington, DC. Hun begynte å studere internasjonal økonomi ved Harvard, og fullførte studiene der i 1985. Deretter studerte hun statsvitenskap ved Universitetet i Tokyo.Hun var én av kun tre kvinner blant 800 søkere som ble tatt opp i 1986 (eller 1987) til Utenriksdepartementet. Der arbeidet hun i avdelingen som tok seg av OECD-relaterte saker. Hun ble utstasjonert ved ambassaden i London i 1988, og studerte også i to år ved Balliol College.Hun ble forlovet med Naruhito i januar 1993, og gift i juni samme år. De fikk en datter, Aiko, i 2001.Kronprinsessen har selv arbeidet i det japanske utenriksministeriet, og snakker flytende tysk, fransk og engelsk.Rundt 2002 ble hun diagnostisert med en tilpasningslidelse og ble fritatt fra offisielle oppgaver i flere år.


== Referanser ==
Vale (gruveselskap)

Vale er et brasiliansk gruveselskap som også driver med logistikk og elektrisitetsforyning. Selskapet ble etablert i 1942 under navnet «Companhia Vale do Rio Doce» (CVRD), dette skjedde gjennom en sammenslutning av «Itabira jernmalmselskap» og «Vitoria-Minas jernbaneselskap». Selskapet var tidligere statseid, men ble privatisert i 1997. Med sine 26 000 ansatte er Vale  det største gruveselskapet i Sør-Amerika. Hovedkontoret ligger i Rio de Janeiro. Gjennom oppkjøpet av det kanadiske gruveselskapet INCO i 2006, ble selskapet en global aktør. Dette førte også til at man skiftet navn fra CVRD til Vale i slutten av 2007.
Selskapet utvinner og produserer produkter som jernmalm, stål, bauksitt og alumina. Innenfor aluminium hadde selskapet et samarbeid med Norsk Hydro ASA. I samarbeid eide og drev de selskapene Mineração Rio do Norte S.A. og Alumina do Norte do Brasil S.A. Begge selskapene ligger i delstaten Pará. 
I tillegg driver Vale med mangan, kobber og nikkel. Selskapet er også stort på logistikk og opererer om lag 9000 km. med jernbaner. Selskapet står for om lag 4,5% av det totale energiforbruket i Brasil.
I Norge eide selskapet i perioden 2003-2012 et ferrolegeringsverk i Mo i Rana som produserer ferromangan og silikomangan. Dette verket ble kjøpt fra Elkem i 2003 og drives under navnet Vale Manganese Norway. Verket ble i 2012 solgt til Glencore. 
Norsk Hydro ASA inngikk i april 2010 en intensjonsavtale om å overta Vales aluminiumvirksomhet for 30 milliarder kroner. Transaksjonen gav Hydro full kontroll over og eierskap til Paragominas, 91 prosent i verdens største aluminaraffineri Alunorte, 51 prosent i aluminiumverket Albras og 81 prosent i aluminaraffineriprosjektet CAP.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(pt) Offisielt nettsted 
(en) Vale (company) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
De jordløses bevegelse

De jordløses bevegelse (portugisisk: Movimento dos Trabalhadores Rurais sem Terra – MST) er den største sosiale bevegelsen i Brasil, med anslagsvis 1,5 millioner jordløse medlemmer som er organisert i 23 av Brasils 26 delstater. Formålet til organisasjonen er «jord, jordreform og et mer rettferdig samfunn.» Organisasjonen betegner seg selv som en sosial frivillig bevegelse, og den er kjent for å skaffe jord til fattige gjennom å okkupere landområder som ligger brakk. 
MST krever en restaurering av den sosiale kontrakten mellom myndighetene og bøndene som gir en mer bærekraftig livsstil for de fattige bøndene som holder til på landsbygda i Brasil, der nesten 2% av de største grunneierne holder kontrollen med omtrent halvparten (46,8%) av landet hvor de største avlingene finner sted vært eneste år. Bare 3% av befolkningen eier til sammen to tredjedeler av alle de dyrkbare områdene i Brasil. Videre ligger 60% av Brasils dyrkbare arealer brakk. Samtidig er det anslått at det finnes mellom 4 og 5 millioner jordløse i landet. Organisasjonen henviser til den brasilianske grunnloven som sier at jord som ikke oppfyller sin «sosiale funksjon» skal kunne bli ekspropriert av staten og brukes til jordreform. Organisasjonen jobber både politisk for å få til jordreformer, samt at den fysisk okkuperer land for folk som trenger det.
Siden stiftelsen i 1984 har MST skaffet landarealer til over 250 000 familier. I Norge støttes bevegelsen av CARE Norge, Latin-Amerikagruppene i Norge (LAG), Mellomkirkelig råd, Det Kongelige Selskap for Norges Vel, Norsk Bonde- og Småbrukarlag, Kirkens Nødhjelp og Utviklingsfondet.


== Historikk ==
MST ble offisielt grunnlagt i 1984, like før Brasils tredje og lengstlevende militærdiktatur ble oppløst i 1985. Ifølge MST, har organisasjonen undervist  mellom 50 000 og 100 000 jordløse brasilianske arbeidere til å lese og skrive i årene mellom 2002 og 2005. 
I løpet av den lange historien med voldelige konflikter i Brasil, har fremveksten av MST ført til at bevegelsen har vært involvert i mange forskjellige episoder med noen ganger svært blodige sammenstøt og påfølgende motstridende krav, hvor myndighetene, grunneierne og MST beskylder hverandre for å være ansvarlig for blant annet dødsfall, de store skadene på eiendommer og bygningene og den vedvarende fattigdommen blant de brasilianske bøndene. 
Et beryktet eksempel på voldelige episoder der MST har vært involvert er en hendelse i 1996 som vanligvis blir referert til som Eldorado dos Carajás-massakren. Under denne episoden ble til sammen 19 medlemmer av MST skutt og drept (og 69 andre medlemmer ble skadet) av politiet og militæret mens MST blokkerte en riksvei i den brasilianske byen Pará. Alle de involverte  politimennene går fremdeles ustraffet etter hendelsen så sent som i 2009. 


== Se også ==
Latifundio
Partido dos Trabalhadores


== Eksterne lenker ==
MST internasjonale hjemmesider (engelsk)
Utviklingsfondet. Informasjon om De jordløses bevegelse (norsk)
Artikkel fra BBC: Brasils jordløse møter president Lula (mai 2005)
Utviklingsfondet

Utviklingsfondet er en bistandsorganisasjon som jobber for å bekjempe sult og urettferdighet i lavinntektsland. Utviklingsfondets hovedkontor ligger i Oslo, men organisasjonen har også kontor i Lilongwe i Malawi, Addis Abeba i Etiopia og i Hargeisa i Somalia. Utviklingsfondet ble stiftet i 1978 av medlemmer i organisasjonen Framtiden i våre hender.
Utviklingsfondets visjon er «en rettferdig og bærekraftig verden uten sult, fattigdom og ekskludering.» Utviklingsfondets mål er å bidra til at at fattige mennesker på landsbygda har tilgang til nok og sunn mat, god økonomi, er godt rustet i møtet med klimaendringer og kriser, og har makt og innflytelse over egne og liv. Kjernen i organisasjonens arbeid er bistandsprosjekter på landsbygda i lavinntektsland. I tillegg jobber Utviklingsfondet med politisk påvirkningsarbeid både nasjonalt og internasjonalt. 
I samarbeid med lokale partnere jobber Utviklingsfondet for å redusere fattigdom og bygge opp sterkere lokalsamfunn. Utviklingsfondet har prosjekter i Malawi, Somalia, Etiopia, Mosambik, Nepal, og Guatemala. Utviklingsfondet arbeider med tema som matsikkerhet, klimatilpasning, sosial mobilisering, forvaltning av naturressurser og biologisk mangfold.
I 2015 lagde den norske gruppen Queendom sangen «Change Reaction» på oppdrag fra Utviklingsfondet. Musikkvideoen til sangen ble filmet i Etiopia.Generalsekretær er Jan Thomas Odegard.
Styreleder er Dag Hareide.


== Ungdomsorganisasjonen Spire ==
Spire er Utviklingsfondets ungdomsorganisasjon. De jobber med politisk påvirkning og informasjonsvirksomhet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Utviklingsfondets hjemmeside
Om Utviklingsfondet i Store norske leksikon