jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Masaccio

Tommaso di Ser Giovanni di Simone Guidi Cassai (født 21. desember 1401 i San Giovanni Valdarno i Toscana, død 1428 i Roma), bedre kjent som Masaccio, var den italienske ungrenessansens fremste maler og var i hovedsak virksom i Firenze.


== Liv og verk ==
Sammen med Masolino malte Masaccio i 1425–1428 freskene i Santa Maria del Carmine i Firenze med motiv fra apostelen Peters liv.
Masaccios karriere ble ikke lang – han døde bare 27 år gammel – men realismen og sentralperspektivet fikk stor innflytelse på den kommende generasjonen. Han brøt med den gotiske tradisjonen gjennom å erstatte vidløftig ornamentikk med hverdagslige detaljer og gjennom å la skikkelsene opptre i et, som man oppfattet det, virkelig rom.
Masaccio arbeidet fra rundt 1422 i Firenze, men han avsluttet sin kunstneriske karriere i Roma med en serie fresker i kirken San Clemente.
Han var den første som malte med sentralperspektiv, og det hevdes at det ikke har blitt brukt slagskygge i et maleri før fresken «Utdrivelsen fra paradiset».


== «Skattens mynt» ==

I fresken «Skattens mynt» står skikkelsene på bakken rundt Jesus Kristus i et vidstrakt landskap, som ikke, som i Giottos fresker, utgjør en skjerm rundt et begrenset billedrom. Masaccios skikkelser er sterkt opplyste fra en kilde utenfor bildene, som om lyset i selve verket kommer fra kapellvinduet som er plassert til høyre. Lyset treffer dem i en vinkel, kaster skygger på marken og spiller over skikkelsenes former, for tydelig å avsløre noen og kaste skygger over andre. Masaccio brukte her chiaroscuroeffekter, det vil si et spill mellom lys og skygge for å oppnå en dramatisk virkning. Stor vekt legges på denne måten ved en temmelig betydningsløs episode i evangeliets fortelling: I midten forteller Kristus for Peter at han i gapet på en fisk (som ses til venstre) skal finne en mynt, som skal betales til skatteinnkreveren (til høyre). Fortellingen formidles gjennom noen få iøynefallende gester og intensive, betydningsfulle blikk mellom personene, som dog forblir ganske urørlige.


== Verk i utvalg ==
Cappella Brancacci, Santa Maria del Carmine, Firenze 1425–1428
«Skattens mynt»
«Peter prediker i Jerusalem»
«Peter døper de nyomvendte»
«Teofilos sønns oppstandelse»
«Apostelen Peter lindrer de svake med sin skygge»
«Fellesinntektene fordeles»
«Ananias død»
«Utdrivelsen av paradiset»
«Den hellige Treenigheten», Santa Maria Novella, Firenze, 1425-1428
«Korsfestelsen», 1426


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Masaccio – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Masaccio – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
HMS «Dreadnought» (1906)

HMS «Dreadnought» var et britisk slagskip. Det var verdens mest avanserte krigsskip i sin tid og var verdens første større krigsskip drevet av dampturbiner. I tillegg hadde man forlatt den til da gjeldende filosofien med blandet bestykning på slagskip, m.a.o kanoner av forskjellig kaliber. «Dreadnought» var verdens første slagskip med kun stort skyts (all big gunned battleship). Byggingen av «Dreadnought» var en viktig årsak til flåtekappløpet i forkant av første verdenskrig, og skipet ble så dominerende at ordet Dreadnought ble et synonym for et moderne slagskip eller slagkrysser. Tilsvarende ble eldre, foreldede enheter av samtiden gjerne kalt pre-dreadnoughts, ofte brukt på en ertende og nedlatende måte.
«Dreadnought» var flaggskipet i Home Fleet fra 1907 til 1909, og flaggskipet i den britiske første divisjon fra 1907 til 1911.
Ved krigsutbruddet i 1914 var «Dreadnought» stasjonert i Scapa Flow som flaggskipet i den fjerde kampskvadronen. På denne tiden var skipet allerede utdatert og alt for langsomt sammenlignet med mer moderne skip. Grunnen til dette var at flåtekappløpet eskalerte voldsomt etter at "Dreadnought" ble sjøsatt, og en rekke land utbedret skipstypen voldsomt etter at de innså de klare fordelene ved disse moderne slagskipene. I 1916 ble skipet overført til Themsens munning som et mottrekk mot kystbombardement fra tyske slagkryssere, men innen den tid hadde «Dreadnought» utmerket seg ved å senke den tyske ubåten U-29, som hun «vedret» (kjørte i senk). Med dette er «Dreadnought» sannsynligvis det eneste slagskipet i historien som har senket en fiendtlig ubåt.
På grunn av oppgraderingsarbeid deltok ikke «Dreadnought» i Jyllandsslaget i 1916. Mellom mars og august 1918 var hun tilbake i aktiv tjeneste, men ved krigens slutt ble hun tatt ut av tjeneste på grunn av hennes dårlige forfatning. I 1922 ble «Dreadnought» solgt til T. Ward & Co og hugget opp året etter.
HMS «Dreadnought» avfyrte aldri et skudd mot fiendtlige skip, men hun ga likevel sitt navn til en hel generasjon av slagskip og slagkryssere.
Anfisa Reztsova

Anfisa Anatoljevna Reztsova (russisk Анфиса Анатольевна Резцова, født Romanova, 16. desember 1964 i Jakimets i Vladimir oblast) er en tidligere russisk langrennsløper og skiskytter.
Hun innledet og avsluttet langrennskarrieren med VM-gull i stafett, i henholdsvis 1985 i Seefeld og 1999 i Ramsau. I løpet av sine femten år i verdenstoppen vant hun mange mesterskapsmedaljer, blant annet tre OL-gull (to i skiskyting, ett i langrenn).
I sesongene 1991/92 og 1992/93 vant hun verdenscupen i skiskyting sammenlagt. Hennes beste sammenlagtplassering i verdenscupen i langrenn var en annenplass fra sesongen 1986/87, da hun ble slått av finske Marjo Matikainen.


== Mesterskapsmedaljer ==
Langrenn
VM 1985 – gull på 4 x 5 km stafett
VM 1987 – gull på 4 x 5 km stafett, sølv på 5 km klassisk og 20 km fristil
OL 1988 – gull på 4 x 5 km stafett, sølv på 20 km fristil
VM 1999 – gull på 4 x 5 km stafett
Skiskyting
OL 1992 – gull på 7,5 km, bronse på stafetten
OL 1994 – gull på stafetten


== Se også ==
Liste over mestvinnende vinterolympiere


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Anfisa Reztsova – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Anfisa Reztsova på Internet Movie Database 
(de) Anfisa Reztsova – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Anfisa Reztsova – Olympedia 
(en) Anfisa Reztsova – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Anfisa Reztsova – FIS (langrenn) 
(en) Anfisa Reztsova – IBU
Ellen Stensrud

Ellen Stensrud (født 22. november 1953) var hovedkasserer  i LO. 
Hun ble valgt som førstesekretær i LO på kongressen i 2009 – men overtok som hovedkasserer høsten 2010, da Bente Halvorsen ba seg fritatt grunnet sykdom. Stensrud gikk av på LO-kongressen i 2013.
Stensrud har 3-årig realskole, og begynte å jobbe som fabrikkarbeider da hun var 16 år. Fra 1969 til 1972 var hun ufaglært arbeider ved Tandberg Radiofabrikk og fra 1972 til 1986 ved Nordiskafilt.
I 1986 ble hun valgt til leder for fagforeningen Jern og Metall Oslo, og hadde dette vervet til 1990. I denne perioden fikk hun tilnavnet «Jern-Ellen». Hun var spesialrådgiver i LO fra 1990 til 1994, avbrutt av et seks måneders vikariat som nestleder ved LOs internasjonale avdeling.
Fra 1994 til 2001 var hun informasjonssjef i LO. Hun ble valgt til LO-sekretær, dvs. medlem av LOs øverste ledelse, av LO-kongressen i 2001. Stensrud hørte til den indre kretsen til LO-leder Yngve Hågensen og ble av mange nevnt som en mulig etterfølger. Etter at Gerd-Liv Valla ble valgt til leder skal Stensrud ha blitt frosset ut av Valla, blitt behandlet dårlig på det personlige plan og holdt utenfor alle viktige beslutninger i mange år.I 2005 ble Stensrud valgt til førstesekretær av LO-kongressen, og dermed nummer fire i LO-ledelsen. Etter Vallas avgang i 2007 rykket hun opp til nummer fire, fordi tidligere første nestleder Roar Flåthen ble ny LO-leder og tidligere andre nestleder Geir Mosti ble eneste nestleder. Da Bente N. Halvorsen trakk seg som hovedkasserer 25. oktober 2010, rykket Ellen Stensrud opp som nummer tre i LOs ledelse.
Stensrud innehar en rekke styreverv, bla. som nestleder av rådet for fagopplæring i arbeidslivet. I tillegg har hun vært medlem av Oslo Arbeiderpartis representantskap, Ytringsfrihetskommisjonen, styremedlem i Statoil samt styremedlem i Oslo Arbeiderparti.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Ellen Stensrud – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
https://web.archive.org/web/20110104203727/http://www.lo.no/u/Om-LO/Organisasjonen-LO1/LOs-ledelse1/Ellen-Stensrud/
Shelley Winters

Shelley Winters (født Shirley Schrift 18. august 1920, død 14. januar 2006) var en amerikansk skuespillerinne.
Winters vokste opp i Brooklyn i New York City. Hun hadde roller i skuespill teaterskolen satte opp, mens hun arbeidet i butikk og som fotomodell for å kunne betale teaterstudiene. Hun debuterte på Broadway i 1941, og spilte i sin første film, What a Woman!, i 1943. Det store gjennombruddet kom med rollen som en gravid fabrikkarbeider i filmen En plass i solen i 1951. 
På 1970-tallet hadde Winters mange suksesser på Broadway.
På slutten av 1980-tallet kom Winters' memoarer ut. I denne boken skriver hun at hun har hatt kjærlighetsaffærer med alle store Hollywoodstjerner, fra Burt Lancaster og Errol Flynn til Marlon Brando.
Winters var åpen, livlig, temperamentsfull og politisk aktiv. Hun har vunnet Oscar to ganger, ved siden av at hun ble nominert for beste kvinnelige birolle for rollen i Poseidon-katastrofen. Vant i 1973 en Golden Globe for sin rolle i katastrofefilmen S.O.S. Poseidon.


== Oscars og nominasjoner ==
1951 – Nominert for pris for beste skuespillerinne (hovedrolle) som Alice Tripp i En plass i solen
1959 – Oscar for beste skuespillerinne (birolle) som fru Petronella Van Daan i Anne Franks dagbok
1965 – Oscar for beste skuespillerinne (birolle) som Rose-Ann D'Arcy i Et streif av blått (A Patch of Blue)
1972 – Nominert for beste skuespillerinne (birolle) som Belle Rosen i The Poseidon AdventureShelley Winters stjerne på Hollywood Walk of Fame er plassert ved 1750 Vine Street.


== Filmografi (utvalg) ==
Cover Girl (1944)
The Great Gatsby (1949)
En plass i solen (1951)
Saskatchewan (1954)
I Am a Camera (1955)
Jegeren i mørket (1955)
Anne Franks dagbok (1959; Oscar)
Lolita (1962)
A Patch of Blue (1965; Oscar)
The Three Sisters (1966)
Harper (1966)
Bloody Mama (1970)
S.O.S. Poseidon (1972)
Blume in Love (1973)
Blekksprut (1977)
The Magician of Lublin (1979)
Elvis – The Movie (1979)
Over the Brooklyn Bridge (1983)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==

(en) Shelley Winters – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Shelley Winters – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Shelley Winters på Internet Movie Database 
(sv) Shelley Winters i Svensk Filmdatabas 
(da) Shelley Winters på Filmdatabasen 
(da) Shelley Winters på Scope 
(fr) Shelley Winters på Allociné 
(en) Shelley Winters på AllMovie 
(en) Shelley Winters hos Turner Classic Movies 
(en) Shelley Winters hos Rotten Tomatoes 
(en) Shelley Winters hos The Movie Database 
(en) Shelley Winters hos Internet Broadway Database 
(en) Shelley Winters hos American National Biography
Mostar

Mostar (kyrillisk: Mocтap; uttales på serbokroatisk IPA: [mǒstaːr]) er en by og kommune i kantonen Hercegovina-Neretva i Bosnia-Hercegovina. Foreløpige tall fra folketellingen i 2013 viste at Mostar hadde 113 169 innbyggere.Mostar har sitt navn etter den gamle broa Stari Most over elva Neretva og de såkalte «brovokterne» (mostari), soldater som passet på broa og som bodde i to tårn på hver sin side av den gamle broa. 9. november 1993 ble Stari Most, som hadde stått siden 1566, ødelagt av kroatiske styrker. Etter krigen ble den rekonstruert og gjenåpnet 23. juli 2004.
Broen Stari Most ble tatt opp på UNESCOs verdensarvliste i 2005.


== Politikk ==
Nåværende ordfører dr. sc. Mario Kordić (HDZ BIH) gikk inn i vervet i 2021. 
2020 var det valg for første gang i Mostar siden 2008, valgfravær var et tydelig tegn på splittelsen mellom bosnjaker, kroater og serbere. Valget ble muliggjort av Irma Baralija som gikk rettens vei for sin rett til å stemme. Hun klaget inn Bosnia og Hercegovina til Den europeiske menneskerettsdomstolen, som konkluderte at hun har blitt utsatt for diskriminering. Konsekvensen av dette var at Bosnia og Hercegovina fikk ordre om å sikre at det ble holdt valg i Mostar.Tidligere ordførere


== Økonomi ==
Mostar er kjent som en turistby, men viktigste næringsvirksomhet er aluminium og metallindustri.  Største utfordringen til Mostar er som resten av landet, høy arbeidsledighet og korrupsjon. Med arbeidsledighet på 30% i landet  er det kun Kosovo som har laverer BNP. Det er likevell en viss usikkerhet rundt tallene da det er høy andel korrupsjon og svart økonomi. 


== Stupekonkurranser ==
Stari Most er ikke bare en stor turistattraksjon, men er også  samlingspunkt for en tradisjon som strekkes seg tilbake til middelalderen. Stupekonkurranse fra Stari Most er en av de eldste tradisjoner.  
Mytene skal ha det til at årlig stupekonkurranse som formelt ble avholdt for første gang i 1968, var til å starte med en manndomsprøve for unge modige menn.  De modigste konkurrerer innenfor svale-stup, hvor Emir Balic er ansett som største legenden. Han har selv sagt at han har hoppet over 1000 ganger fra bruen. For syvende gang ble også "Red Bull Cliff Diving World Series" arrangert i Mostar. Den flere hundre år gamle tradisjonene ble enda mer kjent da Red Bull inkluderte Mostar som en av lokasjonene i sin Cliff Dive Serie. Red Bull bygger en platform på broen som gjør hoppet enda høyere. 


== Demografi ==
Fordeling av etniske grupperingene i Mostar i 2013. Byggene som stikker seg ut i Mostar er gjerne katolske kirker og moskeer, noe som underbygger sammensetningen på bosnjakere og katolikker som utgjør 92% av befolkningen. Etter krigen flyttet majoriteten av serberne ut av Mostar. Mostar har færre borgere nå enn før krigen i 1991 , noe som står i stil med resten av landets befolkningsutvikling. Populasjonen synker i landet med 1,23%. Det er 13 flere dødsfall enn fødsler om dagen


== Bilder ==

		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Mostar – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Mostar – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Bosnian National Monument – Muslibegovica House
HMS «Invincible» (1907)

HMS «Invincible» var et krigsskip tilhørende den britiske Royal Navy. Skipet var verdens første slagkrysser.
Invincible-klassen av skip ble designet som støtteskip for den nye klassen slagskip som kom med HMS «Dreadnought» noen år i forveien. Slagryssere skulle fungere som speidere for de tyngre skipene i flåten, men måtte unngå åpen kamp med fiendtlige slagskip da pansringen ikke var tilstrekkelig til å kunne kjempe mot disse.
HMS «Invincible» hadde som hovedbestykning åtte 45-kaliber Mk X 12" kanoner plassert parvis i fire tårn. Tårnene var opprinnelig elektrisk drevne, men fikk i mars 1914 hydraulisk drift. Som sekundærbestykning hadde hun 16 45-kaliber Mk III 4" kanoner. I tillegg var hun utstyrt med fem 18" torpedorør, fire i baugen og en akter, og syv Maxim mitraljøser.


== Operativ historie ==
HMS «Invincible» ble satt i tjeneste i 1909 i 1. krysserskvadron. Fra 1913 ble hun del av første slagkrysserskvadron. Etter at den første verdenskrig brøt ut i 1914 deltok hun i operasjoner i Helgolandbukten, før hun ble sendt til Sør-Atlanteren for å kjempe mot krysserskvadronen til Maximilian von Spee. I slaget ved Falklandsøyene 8. desember 1914 senket «Invincible» og søsterskipet «Inflexible» de tyske panserkrysserene SMS «Scharnhorst» og SMS «Gneisenau».
Tilbake i Nordsjøen deltok HMS «Invincible» på første dagen i Jyllandsslaget 31. mai 1916 hvor hun var flaggskip for admiral Hood. Hun  engasjerte en tysk rekognoseringsgruppe på over 9 000 m avstand, og satte de lette krysserene SMS «Pillau» og SMS «Wiesbaden» ut av spill. Hun greide å sette to direkte treff på slagkrysseren SMS «Lützow» som bidro til senkingen av denne, men ble selv truffet av fem skudd fra slagkrysseren SMS «Derfflinger» og SMS «Lützow». Den siste granaten traff «Q»-tårnet og satt fyr på korditten i drivladningene, brannen spredte seg raskt til magasinet og HMS «Invincible» ble sprengt i to av en massiv eksplosjon.


== Litteratur ==
Robert Gardiner, red. (2006). All the Worlds Fighting Ships 1906-1921. London: Conway Maritime Press. s. 24-25. ISBN 0-85177-245-5. 


== Eksterne lenker ==
«HMS «Invincible» (1907)». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Kaija Mustonen

Kaija Marja Mustonen (født 4. august 1941 i Helsingfors) er en tidligere finsk skøyteløper. I løpet av karrieren fikk hun fire OL-medaljer. 
Under OL 1964 i Innsbruck fikk hun sølv på 1 500 meter og bronse på 1 000 meter.
Fire år senere, under OL 1968 i Grenoble, ble det gull på 1 500 meter og sølv på 3 000 meter. 


== OL-medaljer ==
1968  Grenoble -  Gull i hurtigløp på skøyter, 1 500 meter, damer  Finland
1964  Innsbruck -  Sølv i hurtigløp på skøyter, 1 500 meter, damer  Finland
1968  Grenoble -  Sølv i hurtigløp på skøyter, 3 000 meter, damer  Finland
1964  Innsbruck -  Bronse i hurtigløp på skøyter, 1 000 meter, damer  Finland


== Personlige rekorder ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Kaija Mustonen – Olympics.com 
(en) Kaija Mustonen – Olympic.org 
(en) Kaija Mustonen – Olympedia 
(en) Kaija Mustonen – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Kaija Mustonen – databaseOlympics.com (arkivert) 
(en) Kaija Mustonen – Speedskatingbase.eu 
(en) Kaija Mustonen – SpeedSkatingNews.info 
(en) Kaija Mustonen – SpeedSkatingStats.com
Fana Folkehøgskule

Fana folkehøgskule er en frilynt folkehøgskole på Milde i Bergen kommune. Milde ligger igjen i Ytrebygda bydel, som tidligere var del av Fana kommune, derav navnet på skolen. Skolen tar årlig imot vel 100 elever og eies av Nord- og Midthordland Høgskulelag (NMH). Skolen ble etablert i 1915 og er bygd opp rundt Store Milde hovedgård fra 1700-tallet.


== Skolens tidlige historie ==
Da skolen på Milde åpnet dørene for det første kullet i oktober 1915 fikk endelig nordre og midtre del av Hordaland sin egen folkehøgskole. Hardanger hadde fått Lofthus folkehøgskole i 1912 og Sunnhordaland fikk folkehøgskole på Halsnøy kloster i 1914. Den eldste skolen i distriktet var Lars Eskeland sin Voss folkehøgskule som hadde vært i kontinuerlig drift siden 1895. Alle disse skolene var en del av den grundtvigianske skoletradisjonen som startet med Sagatun på Hamar i 1864.
Skolens første styrer var Martin Birkeland. Han var målmann, og i de første årene var målsaken viktig på skolen. Dette var helt i tråd med Grundtvigs tanker om viktigheten av folkemålet. Han så på folkemålet som det redskapet ungdom trengte for å tilegne seg kunnskap som kunne bli deres egen, om sitt eget opphav og muligheten for å åpne seg for verden. 
En annen viktig ting for Fana folkehøgskole i de første årene var de frilynte ungdomslagene. Fram til 1940 hadde mange av elevene bakgrunn fra frilynte ungdomslag og kom fra bondemiljøet.


== Skolebygningene ==
Skolen er  bygd opp rundt Store Milde hovedgård fra 1700-tallet. Hovedbygningen ble bygd i 1723 av Henrich Henrichsen Weinwich. 
Internatene på skolen (Vestfløyen) ble tegnet av arkitekt Ole Landmark i 1915 og oppført i 1917. De ble senere utvidet i 1923 og et nytt internatbygg (Østfløyen) kom til i 1939. 
Undervisningsbygget og det tredje internatet (Nordfløyen) ble tegnet av arkitektene Jon og Claus Lindstrøm og åpnet i 1967.


== Rektorer på Fana folkehøgskule ==
Martin Birkeland (1915-1949)
Kristian Bakke (1950-1971)
Tor Stallvik (1971-1980)
Haakon Smedsvig Hanssen (1980-1983)
Harald Lyngtun (1983-1985)
Kåre Borge (1985-1999)
Knud Jørgen Holck (1999-2008)
Dagfinn Eggen (2008-2013)
Kari H. Birkeland (2013-2018)
Tore Haltli (2018-


== Linjer på Fana folkehøgskule skoleåret 2019-2020 ==
Billedkunst
Klassisk fotografi
Psykologi
Musikk
Spillutvikling
Teater og ScenekunstI tillegg til linjefagene er det en lang rekke valgfag. 3 ganger per år får man anledning til å velge nye tema- og valgfag. 
Alle linjene drar på minst en studietur til utlandet. 
Den norske forfatteren Jostein Gaarder arbeidet på denne skolen som lærer i flere år.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Skolens nettside
Kjernemelk

Kjernemelk (også kinnemelk og saup) er væsken som blir tilbake når smør skilles fra fløten under kjerning. Kjernemelken er tynn og har en syrlig smak. Kjernemelk kan brukes i bakst, og dessuten i supper og sauser. I forretninger selges ofte kjernemelk som imidlertid ikke er ekte, men fremstilt av melk som har gjennomgått en prosess med bakterier, altså kulturmelk.


== Eksterne lenker ==
Søk etter Kjernemelk i Bokmålsordboka og Nynorskordboka eller i Det Norske Akademis ordbok
Fjordane Folkehøgskole

Fjordane Folkehøgskole (Fjordane Folkehøgskule) er en frilynt folkehøgskole på Nordfjordeid i Vestland, etablert i Gloppen i 1876, flyttet til Innvik i 1886 og navngitt Fjordane amtsskole og flyttet igjen til Nordfjordeid i 1900, hvor den har vært siden. Skolen fikk navnet Fjordane fylkesskole ca 1920 og senere Fjordane Folkehøgskole.
Skolen tar årlig imot vel 100 elever fordelt 8 linjer. Elevene bor i paviljonger i området vest for hovedbygget.


== De åtte linjene ==
Friluftsliv - fjord, fjell, hav
Musikal West End
Allsidig hestesport
2. års hestesport
Kunst - foto - glass - reise
Movement X - Mordern circus and performing arts
Vikingliv
Bu og fritid


== Historie ==
Amtsskolen på Apalset var den andre amtsskolen i Sogn og Fjordane, etablert i på gården Apalset vest for Vereide i Gloppen kommune i 1876. Det hadde da vært kamp mellom kommunene i Nordfjord om å få amtskolen. Skolemester på Apalset var Elias Melvær som ble regnet for å være for radikal for kommunens ledelse. Han innførte opplæring i nynorsk ved amtsskolen, som innen den tid var flyttet til Vereide prestegård. Den konservative ordføreren Ole Josefson Hestenes var motstander av nynorsk og forsøkte å få Melvær avsatt, men løste situasjonen ved å stoppe kommunens tilskudd til drift i 1886. Amtsskolen måtte dermed flytte fra kommunen, og ble etablert i Innvik som Fjordenes Amtskule. I 1900 flyttet skolen til Nordfjordeid og fra ca 1920 fikk den navnet Fjordane fylkesskole.
På gården Myklebust bygde kommunen et stort hus på 1920-tallet som fikk navnet Tingvoll. Bygget huset både skolen og kommuneadministrasjonen. På 1950-tallet ble det satt opp internat for elevene like ved Tingvoll. I 1972 brant skolebygget til grunnen og et nytt bygg ble bygget årets etter drøyt 50 meter nord på den samme gården. Etter som skolen har vokst er det bygget paviljonger som internatboliger for elevene. 


== Eksterne lenker ==
Fjordane Folkehøgskule nettsted
Allkunne: Fjordane folkehøgskule
SMS «Lützow»

SMS «Lützow» var en tysk slagkrysser fra første verdenskrig. «Lützow» tilhørte Derfflinger-klassen, og var Franz Ritter von Hippers flaggskip. Skipet var oppakalt etter den prøyssiske generalen Ludwig Adolf Wilhelm von Lützow. «Lützow» var ved siden av søsterskipene SMS «Derfflinger» og senere SMS "Hindenburg" Tysklands mest moderne slagkryssere.
«Lützow» ble satt i tjeneste 8. august 1915, men på grunn av problemer med turbinene måtte skipet repareres i et halvt år før det kunne settes i aktiv tjeneste. I mars 1916 var skipet klart, to måneder før Jyllandsslaget.
I slaget ved Jylland hadde «Lützow» stor suksess, og senket de britiske skipene HMS «Defence» og HMS «Invincible». Dessuten ble admiral Beattys flaggskip HMS «Lion» uskadeliggjort av «Lützow».
Slaget medførte store skader på «Lützow» selv, og admiral Hipper måtte overføre flagget til en jager under slaget og ta «Lützow» ut av kampene. «Lützow» prøvde så å ta seg tilbake til havn, men skadene gjorde at man måtte oppgi skipet, som på dette tidspunktet lå for tungt i vannet til å komme seg over forkastningen "Horns rev". Den 1. juni ble «Lützow» senket av en tysk torpedobåt.