jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Tejuer

Tejuer er en familie av øgler som er vanlige i store deler av Amerika, inkludert Karibia.
Slekten Tupinambis omfatter de største artene, for eksempel vanlig teju, T. teguixin. Disse øglene kan ha en kroppslengde på over 30 cm, og jakter på både virveldyr og leddyr. Artene i de andre slektene har en kroppslengde under 16 cm, og lever for det meste av insekter. Slekten Dracaena er spesialisert på å ete snegler. 
Tejuene er på flere måter et amerikansk motstykke til firfislene. De er dagaktive, springer raskt rundt, og soler seg ofte på steiner. Noen «arter» består av kun hunner, som formerer seg ved partenogenese.
Dvergtejuene ble tidligere regnet som en underfamilie av tejuene, men de regnes nå som en egen familie, Gymnophthalmidae. De fleste mener likevel at de to familiene er søstergrupper, og de samles derfor ofte i overfamilien Teiioidea.
Tejuer i snever betydning fordeles på to underfamilier: Teiinae med Ameiva, Aspidoscelis, Cnemidophorus, Dicrodon, Kentropyx og Teius, og Tupinambinae med Callopistes, Crocodilurus, Dracaena og Tupinambis. 
Fossile tejuer er kjent helt tilbake til kritt. De eldste funnene i Nord-Amerika regnes til den utdødde underfamilien Champosiinae. En annen utdødd underfamilie, Polyglyphanodontinae, er kjent fra kritt i Mongolia, Romania og Ungarn, altså i områder der det ikke finnes tejuer i dag. Det eldste fossilet som kan regnes til de nålevende underfamiliene er funnet i lag fra paleocen i Sør-Amerika.  
Etter kritt virker det som om tejuene dødde ut i Nord-Amerika og Eurasia, slik at de ble en ren søramerikansk gruppe. Forfedrene til Aspidoscelis må ha krysset havet til Nord-Amerika allerede i miocen, mens Sør-Amerika enda var et isolert kontinent. Etter at Panamaeidet oppstod i pliocen skjedde det en utveksling av arter mellom de to kontinentene.I et alternativt forslag til systematikk plasseres artene fra kritt i Eurasia og Nord-Amerika i gruppen Borioteiioidea. Denne gruppen er søstergruppen til Teiioidea, som omfatter nålevende tejuer og dvergtejuer.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Tejuer – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Tejuer i Encyclopedia of Life 
(en) Tejuer i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Tejuer hos Fossilworks 
(en) Tejuer hos ITIS 
(en) Tejuer hos NCBI 
(en) Kategori:Teiidae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Teiidae – detaljert informasjon på Wikispecies 
The Reptile Database - Teiidae
Nattøgler

Nattøgler er en familie av øgler i Nord- og Mellom-Amerika. Utbredelsen er ikke sammenhengende, og de tre slektene finnes i hvert sitt adskilte område: Xantusia i de tørre strøkene i det vestlige Nord-Amerika, Lepidophyma i Mellom-Amerika, og Cricosaura på Cuba.
Disse øglene har ganske flat kropp og hode. Kroppslengden varier fra 3,9 cm (cubanattøgle) til 12,7 cm (gulflekket nattøgle). Øyelokkene er gjennomsiktige og sammenvokste, som hos slanger, og de fleste gekkoer. Ryggen er dekket av små skjell, men hodet og buken har store skjell. Alle nattøgler, unntatt cubanattøgle, føder levende unger. Føden består stort sett av insekter, men noen eter også en del planter.
Til tross for navnet, kan de være aktive både dag og natt, men de lever et skjult liv. En finner dem i forskjellige miljøer fra ørken til tropisk regnskog, men de er tilpasset et liv i små økologiske nisjer, såkalte mikrohabitater. Eksempler på slike habitater er fjellsprekker, huler og råtnende agaver. Nattøgler beveger seg sjelden langt, og et individ kan tilbringe hele livet under den samme trestokken. I motsetning til andre små øgler får de få unger, og det tar lang tid før de blir kjønnsmodne, men de lever til gjengjeld lenge.
Nattøgler kan minne om gekkoer, men den nyeste forskningen tyder på at firfisler, tejuer, skinker og belteøgler er de nærmeste slektningene. Også innenfor familien har slektskapsforholdene vært uklare. Utfra morfologiske trekk kan en tro at Xantusia er en basal gruppe, men genetiske data viser at cubanattøglen skilte lag med de andre artene allerede i sen kritt. Denne arten blir derfor plassert i en egen underfamilie Cricosaurinae, og de to andre slektene i underfamilien Xantusiinae. Den fossile slekten Paleoxantusia er kjent fra paleocen og eocen, og regnes til Xantusiinae. 


== Eksterne lenker ==
(en) Nattøgler i Encyclopedia of Life 
(en) Nattøgler i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Nattøgler hos Fossilworks 
(en) Nattøgler hos ITIS 
(en) Nattøgler hos NCBI 
(en) Kategori:Xantusiidae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Xantusiidae – detaljert informasjon på Wikispecies 
The Reptile Database: Xantusiidae
Answers.com: Night lizards
S.B. Hedges, R.L. Bezy & L.R. Maxson (1991) Phylogenetic relationships and biogeography of xantusiid lizards, inferred from mitochondrial DNA sequences Mol. Biol. Evol. 8(6): 767–780
Erysipelas

Erysipelas (gresk ερυσίπελας – rød hud, norsk rosen) er en akutt hudinfeksjon, vanligvis utløst av Gruppe A-streptokokker.
Erysipelas arter seg som et felt av huden med noe hevelse, med markert ytterkant og en blekrød farge. Det kan komme overalt, men er vanligere i ansiktet og på bein eller arm. Ofte vil man finne et lite sår som var inngangsport for streptokokkene, enten i naboskap eller, på ekstremitetene, nedenfor det infiserte feltet. Eldre eller pasienter med underliggende sykdommer som diabetes, alkoholisme eller ødemer er mer utsatt for sykdommen. Symptomer kan være kraftige med høy feber, generell nedsatt allmentilstand, skjelvinger, hodepine og oppkast.
Behandlingen er vanligvis penicillin som bør ved alvorlige tilfeller gis intravenøs i starten. Tilbakefall etter avsluttet behandling eller nye episoder senere er ikke uvanlig.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Erysipelas (engelsk)
Erysipelas Overview (engelsk)
Vierwaldstättersjøen

Vierwaldstättersjøen (tysk: Vierwaldstättersee, fransk: Lac des Quatre Cantons, italiensk: Lago dei Quattro Cantoni/Lago di Lucerna, retoromansk: Lag Lucerna) er en innsjø i de sentrale delene av Sveits. Den ligger mellom de fire «skogskantonene» (Vierwaldstätter) Luzern, Schwyz, Uri og Nidwalden (tidligere Unterwalden). Sjøen har en overflate på 114 km² og en maksimal dybde på 214  meter.
Innsjøen har en komplisert, flerarmet, form. Den sørligste delen er den nord-sør-orienterte Urnersee. I sørenden av denne armen renner den mest viktige elva Reuss inn i sjøen gjennom Reuss-dalen. Ved Brunnen knekker innsjøen mot vest ut i en 14 kilometer lang midtre delen av innsjøen, kalt Gersauer See. Navnet er etter tettstedet Gersau som ligger på nordbredden. Dette er den dypeste delen av innsjøen. I den nordvestre enden av Gersausjøen er det en trang passasje til den nordlige delen av innsjøen, den korsformede Chrüztrichter; med toppen av korset pekende mot nordvest. Foten av korset kalles Vitznauerbecken, den venstre armen heter Stanser Trichter. I enden av denne armen ligger Alpnachersee, som er forbundet til resten av innsjøen gjennom et smalt sund. Den høyre armen av korset er Küssnachtersee, og hodet av korset er den relativt korte Luzernersee med byen Luzern og utløpet til Reuss i enden av bukta.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Vierwaldstättersee – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Vierwaldstättersee – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(de) Historischen Lexikon der Schweiz
Terrorens hus

Terrorens hus (ungarsk Terror Háza Múzeum) er et museum i Ungarns hovedstad Budapest. Det ligger i Andrássy út 60 og behandler en mørk epoke i Ungarns historie.
Bygningen som museet ligger i var hovedkvarter og fengsel for den kommunistiske statssikkerhetstjenesten, og under det kommunistiske diktaturet ble mange mennesker forfulgt, torturert og drept i huset. Før kommunistene overtok den var bygningen sete og fengsel for det ungarske sikkerhetspolitiet under Pilkorspartiets styre
Da den konservative politikeren Viktor Orbán var statsminister i Ungarn (1998–2002) ble ønsket om et museum for ofrene for det kommunistiske diktaturet stadig sterkere. Bygningen ble kjøpt av en stiftelse, og i 2002 ble museet åpnet.
Museet består av to deler: én til minne om ofrene for det fascistiske Pilkorspartiet som hadde makten i Ungarn en kort periode 1944-1945, og én til minne for ofrene for kommunistregimet.
Det finnes også midlertidig utstillinger.
Muset ledes av dr. Mária Schmidt.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) House of Terror Museum – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Per-Ove Ludvigsen

Per-Ove Ludvigsen (født 20. mai 1966) er en norsk tidligere fotballspiller. Per Ove Ludvigsen blir ofte populært kalt for «Peddien». Han er født og oppvokst i bydelen Fyllingsdalen i Bergen og er bror til Inge Ludvigsen.
Etter godt spill for Fyllingen, gikk han til  Brann. Han fikk én A-landskamp, og mottok også Kniksen-prisen for «Årets forsvarsspiller» i 1990. Skader forfulgte «Peddien» i hele hans karriere, og var kjent for sine lange innkast. Best husker han nok da han på overtid ga Brann seier mot Molde i semifinalen i Cupen i 1999. 
I 2002 ble han sportslig leder i Sportsklubben Brann, men 1. november 2006 opplyste han til styret i Brann om at han sluttet i stillingen som sportslig leder. Han arbeider fra 2007 som spilleragent, blant annet for Kai Risholt.
Karriere som spiller


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Per-Ove Ludvigsen – Transfermarkt 
(en) Per-Ove Ludvigsen – EU-Football.info 
(no) Per-Ove Ludvigsen – Norges Fotballforbund 
(en) Per-Ove Ludvigsen – FBref
Vought A-7 Corsair II

Vought A-7 Corsair II var et amerikansk angrepsfly som var basert på F-8 Crusader. A-7 var i tjeneste hos både US Navy og US Air Force, og senere også hos det amerikanske Air National Guard. Flyet ble også eksportert til Hellas på 1970-tallet og til Portugal og Thailand sent på 1980-tallet.


== Spesifikasjoner (A-7E) ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vought / LTV A-7 Corsair II
Onkologi

Onkologi er en medisinsk underspesialitet som dreier seg om studier og behandling av kreft. En lege som praktiserer onkologi er en onkolog. Betegnelsen har sin opprinnelse i det greske ογκος (onkos), som betyr «stort omfang», «masse» eller «svulst», og endelsen -logi betyr «studium av».


== Eksterne lenker ==
Utdanning.no sin yrkesbeskrivelse av onkolog
Kunsten å tenke negativt

Kunsten å tenke negativt er en norsk filmkomedie fra 2006, regissert av Bård Breien og med Fridtjov Såheim i hovedrollen.


== Handling ==
For to år siden ble Geirr påkjørt av en bil, og havnet i rullestol. Fremdeles gjør han et stort poeng ut av å vise kjæresten Ingvild hvor pyton han har det. I et forsøk på å få kjæresten til å se lysere på livet melder Ingvild ham på i Positivitetsgruppa, der alle har hvert sitt handikapp, men allikevel har lært seg å se lyst på livet.
Tori, gruppelederen i Positivitetsgruppa, gjør sitt beste for å få Geirr til å se positivit på livet. Resten av gruppa bistår henne etter beste evne. Geirr på sin side oppdager snart at resten av gruppa er like miserable som ham og han gjør det han kan for å vri kniven rundt i alles sår slik at de mister troen på at det finnes noen løsninger som helst.
Geirr tar etterhvert over styringen av gruppa, og innleder en kamp mellom de syke og de friske. De oppdager etterhvert at denne kampen hjelper dem med å kvitte seg med den fasaden de har bygd rundt seg. De blir kjent med hverandre, de blir venner, og de lærer seg kunsten å tenke negativt.


== Mottakelse ==
Filmen fikk blandet mottagelse i norsk presse med alt fra terningkast 1 i Stavanger Aftenblad til terningkast 5 i Aftenposten. Snittkarakteren er ca. terningkast 3. Åpningshelgen i Norge hadde filmen 7 786 solgte billetter – et salg som blir sett på som «ikke altfor imponerende» av bransjebladet Rushprint. Totalt sett hadde den i underkant av 35 000 besøkende i Norge. Filmen var den mest populære nordiske filmen i Tyskland i 2008, med nærmere 70 000 besøkende.


== Rolleliste ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Kunsten å tenke negativt på Internet Movie Database 
(no) Kunsten å tenke negativt i Nasjonalbibliotekets filmografi 
(no) Kunsten å tenke negativt hos Filmfront 
(da) Kunsten å tenke negativt i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Kunsten å tenke negativt på Allociné 
(nl) Kunsten å tenke negativt på MovieMeter 
(en) Kunsten å tenke negativt på AllMovie 
(en) Kunsten å tenke negativt på Rotten Tomatoes 
Om Kunsten å tenke negativt på Filmweb
ISO 216

ISO 216 spesifiserer en internasjonal standard for papirstørrelser som brukes i de fleste land i verden. Standarden er basert på den tyske DIN-standarden (DIN 476) fra 1922.
ISO 216 definerer to serier med papirstørrelser: A og B, hvorav A-formatene er velkjente. Det er også en C-serie for konvolutter, definert i ISO 269. Det svenske SIS har i tillegg definert seriene D, E og F. 


== Formatene ==

Papirformatene i A-serien har som utgangspunkt et papirformat på 841 × 1189 mm, tilsvarende 1 m², utgangspunktet for B-serien er 1000 × 1414 mm, et format der kortsiden er nøyaktig 1 meter. 
De øvrige formatene fremkommer ved halvering av papirarket på tvers.	 
Forholdet mellom kort- og langsiden av arkene er definert til å være

  
    
      
        1
        :
        
          
            2
          
        
      
    
    {\displaystyle 1:{\sqrt {2}}}
  det vil si at langsiden til arket er ca. 1,4142 ganger så lang som kortsiden.


== Vekt ==
På vanlig kopipapir står det «80 gram». Dette betyr 80 gram pr kvadratmeter (
  
    
      
        
          
            
              
                g
              
              
                
                  
                    m
                  
                
                
                  2
                
              
            
          
        
      
    
    {\displaystyle {\tfrac {\textrm {g}}{{\textrm {m}}^{2}}}}
  ), altså 80 gram per A0-ark. Et A4 kopiark veier da altså 5 gram.
For å finne vekten til et vilkårlig 80-grams ark, kan man bruke følgende formel, hvor 
  
    
      
        n
      
    
    {\displaystyle n}
   angir størrelsen i A-serien og 
  
    
      
        m
      
    
    {\displaystyle m}
   angir vekten i gram

  
    
      
        m
        =
        
          
            
              80
              
                2
                
                  n
                
              
            
          
        
      
    
    {\displaystyle m={\tfrac {80}{2^{n}}}}
  


== Se også ==
Ris, enhet for papir
Bok, enhet for papir
A4-papir
Lappekodisillen

Lappekodisillen (egentlig «Første Codicil og Tillæg Til Grendse-Tractaten imellem Kongerigerne Norge og Sverrig Lapperne betræffende»), eller «Samenes Magna Charta» som avtalen også har blitt kalt, er et tillegg til Grensetraktaten av 1751  mellom Sverige (inklusive Finland) og Norge (Danmark-Norge).
Lappekodisillen ble til som følge av de behov grensetrekningen mellom Norge og Sverige i 1751 reiste for å avklare rettssituasjonen for samene som bodde i området. Den handler om retten samene hadde til å drive med reindrift på kryss av de nye grensene. Foranledningen var situasjonen som oppsto etter at Sverige tapte den store nordiske krigen. Samene, i det som nå kalles Nordkalotten, er et urfolk, med en historie som går langt bak den tid da de nåværende stater ble dannet og fikk sine nåværende grenser.
Det samiske området ble i løpet av 1700-tallet stykket opp mellom de nordiske stater og Russland. Området fra Börgefjell og nordover var inntil 1751 delvis grenseløst land som ikke var fullt ut underkastet noen stats jurisdiksjon. I 1751 utvidet Norge (som den gang var en del av Danmark) og Sverige (som Finland den gang tilhørte) sine statsgrenser til områder som hadde vært utenfor noen av disse lands fulle territoriale jurisdiksjon, og de etablerte dermed suverenitet over områdene, samtidig som grensene mellom Norge og Sverige ble fastlagt der. Særlig gjaldt dette det som nå betegnes som indre Finnmark, med tilgrensende områder.


== Litteratur ==
Pedersen, Steinar (2006) Lappekodisillen i nord 1751–1859 : fra grenseavtale og sikring av samenes rettigheter til grensesperring og samisk ulykke. Avhandling (dr. philos.) - Universitetet i Tromsø. ISBN 82-91636-23-0 (pdf)
Kirsti Strøm Bull. «Reindriftssamene og 1905»; Plan, nr 3–4, 2005


== Eksterne lenker ==
(en) Lapp Codicil of 1751 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Lappekodisillen; lovdata.no
(no) Lappekodisillen i Store norske leksikon
Lappekodisillen på Arkivverkets sider
Julia M. H. Smith

Julia M. H. Smith er forsker og foreleser i historie ved University of St Andrews. Hennes forskningsfelt er tidlig middelalder i Europa c. år 400 til 900.


== Publikasjoner ==
Europe After Rome: A New Cultural History, 500-1000 (Oxford, 2005)
Gender in the Early Medieval World: East and West, 300-900, medredaktør Leslie Brubaker (Cambridge, 2004)
Early Medieval Rome and the Christian West: Essays in Honour of Donald A. Bullough, redaktør (Leiden, 2000)
Province and Empire: Brittany and the Carolingians (Cambridge,1992)


== Referanser ==
Miraklene i Santo Fico

Miraklene i Santo Fico er en roman skrevet av den amerikanske forfatteren D.L. Smith. Boken har solgt over 40 000 eksemplarer i Norge. Filmrettighetene til boken er kjøpt opp av Tailor-Made Films.
Boken ble sluppet på engelsk i januar 2003, og på norsk i 2004.


== Handling ==
Bokas hovedperson Leo Pizzola kommet tilbake til den italienske landsbyen Santo Fico, hvor han ikke har vært på 20 år. Han er fortsatt på leting etter en måte å bli rik raskt på, og da en turistbuss ankommer landsbyen bestemmer han seg for å gjennomføre svindelen han spesialiserte seg på som ung. 
Barndomsvennen Guido, kjent under klengenavnet «Topo» (musen), blir med på svindelen, og de lurer turistene til å betale godt for å se «mirakelet» i Santo Fico.
Noe senere treffer et jordskjelv Santo Fico, og en rekke bygninger blir skadet, deriblant byens gamle kirke. Pizzola bestemmer seg for å stjele kirkens gamle veggmaleri, «mirakelet», for siden å selge det for å tjene mer penger. Han og «Topo» bærer bildet gjennom byen og ned til Pizzolas hus sent en kveld, men byens cafeeier og Pizzolas gamle flamme Martha ser dem, og blir rasende. 
Da maleriet forsvinner fra den allerede ramponerte kirken, mister landsbypresten, fader Elio, helt troen på at Gud elsker ham. Martha krever at Pizzola og «Topo» hjelper presten med å få tilbake troen, og de to bestemmer seg for å skape et helt eget mirakel til presten, slik at han skal tro at Gud har vendt seg til ham igjen. 
Mirakelet de planlegger slår etterhvert feil, og presten mister troen mer enn noen gang. «Topo», som er svært interessert i gamle filmer, bestemmer seg for å prøve igjen med et annet mirakel. De ansetter byens peneste frisør som skuespillerinne, og planlegger at hun skal spille en engel som kommer ned til fader Elio for å fortelle ham at Gud elsker ham. Også dette mirakelet slår feil, men landsbyen oppdager etterhvert at en rekke andre små mirakler har skjedd rundt dem, nesten uten at de oppdaget det.


== Eksterne lenker ==
Omtale av Miraklene i Santo Fico i VG-nett
Telmex

Telmex (Teléfonos de México) er et meksikansk telekommunikasjonselskap som opererer i store deler av Amerika. Selskapet ble stiftet i 1947 og det var statlig eid frem til 1991. I 1990 startet presidenten Carlos Salinas de Gortari med en omfattende privatisering. Carlos Slim Helú var en av investorene som ble med i utviklingen videre da blant annet markedet for mobiltelefoner og Internettilgang blomstret opp.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Telmex – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Vepsere

Vepsere er et finsk-ugrisk urfolk som holder til på Karelen i Russland. Sammen med samer og nenetsere regnes vepserne som ett av tre urfolk i Barentsregionen. 
Ottar fra Hålogaland fortalte at bjarmenes språk minnet ham om samisk, og gjennom arbeid av blant andre historikeren Håkon Stang anses det sannsynliggjort at bjarmene kan identifiseres som den østersjøfinske folkegruppen vepsere. I Norge i moderne tid ble vepsere kalt «russetsjuder».Vepserne teller i dag 6 000 – 13 000 mennesker, litt etter hvordan man regner på det. Om man teller med såkalte «kareliserte» vepsere, teller de nærmere 100 000. De stammer fra områdene rundt Kvitsjøen. I dag holder de fleste til 70-80 km sør for Petrozavodsk, hovedstaden i den autonome russiske republikken Karelia. Flest bor det i den lille russiske byen Sheltozero, der det finnes et museum for vepsernes historie, hvor en trestatue av «skogens herre» (en sentral skikkelse i vepsisk kosmologi) tar imot de besøkende; et diorama som skildrer vepsiske steinhoggere som dro rundt i det russiske keiserdømme og senere i Sovjetunionen, områdets kjente bringebærrøde kvarts, samt vepsernes volost som bare varte i ti år (1994-2004).Russere har kalt både vepsere, votere, estere og karelere for tsjuder, russisk чудь. Ordet har gått inn i samisk som čuđit, og ble brukt om finsk–ugriske folkeslag i øst. I norge er tsjudene  kjent fra stedsnavn i Finnmark og fra filmen Ofelaš – Veiviseren. 
Vepserne snakket opprinnelig vepsisk, men på grunn av hard statlig russifisering har språket gått kraftig tilbake, og i dag kan bare omkring halvparten av vepserne snakke vepsisk. I motsetning til russerne, som bruker det kyrilliske alfabetet, bruker vepserne det latinske.
De tradisjonelle leveveiene hos vepserne har i stor utstrekning gått tapt, men før de var gode murere, tømrere og snekkere. Flesteparten av vepserne er i dag russisk-ortodokse.


== Referanser ==
Mikkel Flagstad

Michael «Mikkel» Flagstad (født 23. april 1930, død 29. juni 2005) var en norsk jazzmusiker (saxofon), kjent for sin cool jazz-inspirerte stil og som hyppig musikant på Hotel Viking i Oslo.
Han var sønn av cellisten Ole Flagstad og nevø av pianisten Lasse Flagstad, sangerinnen Karen-Marie Flagstad og operasangerinnen Kirsten Flagstad. Besteforeldrene på farssiden var fiolinisten Michael Flagstad og pianisten, organisten og repetitøren Maja Flagstad. Han vokste opp i en musikkfamilie omgitt av fremtidige jazztalent som Einar Schanke og Bonsak Schieldrop på Ris (Oslo), og ble yrkesmusiker som ung (1947), og han ledet sitt eget Be Bop Band (1949–50). Etter å ha spilt i Tage Wilford og Hans Backes orkestre (1945), turnerte han med Per Asplin (1948), Karl Otto Hoff, og medvirket i Egil Monn-Iversens orkester (1951) før han gikk over i den svenske Rolf Ericsons besetning (1952–54). I Simon Brehms besetning bidro han sammen med Lars Gullin og Bengt Hallberg (1952–53).
Han ble satt tilbake av tuberkulose i 1954, og etter rekonvalesens i hjemlandet avtok hans musikkvirke. Hans filmmusikk til Line avstedkom Buddyprisen 1960, og han ledet egen Mikkel Flagstad kvintett (med Atle Hammer på trompet, Kjell Karlsen på piano, Erik Amundsen på bass og Ole Jacob Hansen på trommer) samtidig som han tok tannlegeutdanning.  Flagstad led av flyskrekk og unngikk derfor den såkalte Bent Sølves-ulykken, flystyrten 1. mai 1969 der resten av popjazzorkesteret Bent Sølves omkom. Sykdommen avkortet hans karriere tidlig på 1970-tallet, han fikk et hjerneslag i 1990 og døde av lungebetennelse 15 år senere.


== Eksterne lenker ==
(en) Mikkel Flagstad på Discogs 
(en) Mikkel Flagstad på MusicBrainz 
(no) Biografi fra Norsk Musikkinformasjon