jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Delphin Enjolras

Delphin Enjolras (født 13. mai 1857 i Courcouron i Ardèche i Frankrike, død 1945) var en fransk akademisk maler. Enjolras malte portretter, akter og interiører og foretrakk vannfarger, oljemaling og pasteller. Han er best kjent for portretter av unge kvinner i dagligdagse situasjoner (lesende, syende), gjerne opplyst av lampelys. Hans mest kjente maleri er antakelig Ung kvinne lesende ved et vindu. 


== Biografi ==
Han ble født i Courcouron i departementet Ardèche. Enjolras studerte akvarellmaling for Gaston Gerard på «Ecole de Dessin de la Ville de Paris» [1] Arkivert 24. august 2007 hos Wayback Machine., og Jean-Léon Gérôme ved Académie des Beaux-Arts.[2] 
Enjolras malte hovedsakelig landskaper tidlig i karrieren, men ble etterhvert mere interessert i å male kvinner [3]. Han ble derfor genremaler, med spesialitet kvinner. Bildene karakteriseres som sensuelle, gjerne med erotiske overtoner.
Fra 1890 og videre, stilte han ut i Parisersalongen, med medlemskap i Société des artistes français i 1901. 
Musée du Puy og Musée d'Avignon har utstilling av en del av hans verker


== Verker i utvalg ==

		
		
		
		
		
		
		
		
		


== Referanser ==
Pancasila

Pancasila er betegnelsen for Indonesias statsbærende filosofi eller ideologi. Ordet pancasila er sammensatt av to ord fra sanskrit: "panca" som betyr «fem» og "sila" som betyr «prinsipp». Det dreier seg om fem prinsipper som anses som uatskillelige og  i samspill med hverandre, og som til en viss grad er formet etter  den opprinnelige pancasila, som er en buddhistisk etisk rettesnor. 
Det var i 1945 at den fremtidige indonesiske president Sukarno fremholdt pancasila som førende for indonesisk nasjonalfølelse. Det skjedde i en tale som hadde til hensikt å overkomme konflikter mellom muslimer, nasjonalister og kristne. Prinsippene ble nedfelt i grunnloven som ble utarbeidet senere samme år. 
De fem prinsippene er

Troen på den ene og eneste Gud (Ketuhanan yang Maha Esa)
Rettferdig og sivilisert menneskelighet (Kemanusiaan yang Adil dan Beradab)
Indonesias enhet (Persatuan Indonesia)
Demokrati veiledet av den indre visdom i samstemmigheten som utspringer fra drøftelsene blant representantene (Kerakyatan yang Dipimpin oleh Hikmat Kebijaksanaan dalam Permusyawaratan/Perwakilan)
Sosial rettferd for hele det indonesiske folk  (Keadilan Sosial bagi Seluruh Rakyat Indonesia)


== Eksterne lenker ==
https://web.archive.org/web/20040903034543/http://www.ri.go.id/pancasila.htm
http://countrystudies.us/indonesia/86.htm
http://countrystudies.us/indonesia/24.htm
http://www.gimonca.com/sejarah/pancasila.html
https://web.archive.org/web/20060709155955/http://www.indonesia.nl/articles.php?rank=2&art_cat_id=22
Point Carbon

Point Carbon er et internasjonalt selskap med hovedkontor i Norge. Selskapet har spesialisert seg på analyse av internasjonale klima- og energimarkeder. Selskapet arrangerte i mars 2008  en konferanse i København hvor statsminister Jens Stoltenberg og lederen for FNs klimapanel Rajendra K. Pachauri var blant foredragsholderne.
De fire grunnleggerne av Point Carbon var ikke eksperter på karbondioksid. De arbeidet på Fridtjof Nansens Institutt, som blant annet forsker på internasjonale forhandlinger. De oppdaget at et stort problem når verden prøvde å forhandle seg fram til en internasjonal avtal om utslipp, var mangel på informasjon. Ingen visste hvem som slapp ut karbondioksid og hvor mye.
Bedriften hadde 200 ansatte, derav 35 i Washington, når den 2010 ble oppkjøpt av Thomson Reuters.


=== Referanser ===


== Eksterne lenker ==
Hjemmeside
Querelle des femmes

Querelle des femmes er betegnelse for en århundrelang europeisk diskusjon om forholdet mellom kjønnene. Det franske begrepet er diffust, og ble oppfattet annerledes avhengig av tid og sted. Det blir antagelig for enkelt å oversette det med kvinnekamp og innordne det i den moderne kvinnekamps historie. Ordet Querelle har i seg selv gjennomgått en sktiftende innholdsbestemmelse, fra klage eller anliggende, via kontrovers, til kamp. Querelle des Femmes kunne gjelde et meget spesifikt spørsmål (f.eks.: Bør byens bordell stenges?) eller ta opp bredere og mer prinsipielle spørsmål (f.eks.: Bør jenter få skolegang?). Det er også uklart om Querelle des Femmes skulle forstås som «kvinnenes strid» eller «striden om kvinnene».
I alle fall siden 1300-tallet var det mange skrifter som diskuterte kvinnens stilling. Det var ikke bare menn som kom til orde. Den første kvinne som engasjerte seg i skrift var Christine de Pizan (1365–1430), en samtidig med Jeanne d’Arc. Omkring 1400 forfattet hun noen skrifter som ofte betegnes som begynnelsen på Querelle des femmes.
I 1673 utgav François Poullain de la Barre boken De l'Egalite des deux Sexes, og i 1674 en traktat om kvinners utdannelse De l'Education des Dames pour la conduite de l'espirit dans les sceinces et dans les moeurs, der han gikk inn for kvinners likestilling med menn i samfunnslivet. Han ble skuffet da disse og senere verker ikke gjorde inntrykk.
Fra tiden etter den franske revolusjon ble forståelsen av en grunnleggende forskjell mellom menn og kvinner sterkere. Dette ble også gjenstand for debatt, men da med andre ord og begreper; Querelle des femmes kan således betraktes som en epokebeskrivelse i diskusjonene om forholdet mellom kjønnene.


== Litteratur ==
Gisela Bock/Margarete Zimmermann: «Die Querelle des Femmes in Europa. Eine begriffs- und forschungsgeschichtliche Einführung»,  i: Gisela Bock/Margarete Zimmermann (utg.): Querelles. Jahrbuch für Frauenforschung 1997, Band 2


== Eksterne lenker ==
https://web.archive.org/web/20070225141649/http://www.pinn.net/~sunshine/book-sum/booksum.html
Miao

Miao (kinesisk: 苗; pinyin: Miáo) er navnet på en etnisk gruppe, anerkjent av Folkerepublikken Kinas myndigheter som en av landets 55 offisielle minoritetsgrupper. 
Miao er et kinesisk begrep, og refererer til fire kulturelt og lingvistisk beslektede folk: 

hmu-folket av Sørøst-Guizhou,
qo-xhiong-folket av Vest-Hunan,
a-hmao-folket av Yunnan, og
hmong-folket som bor i flere land. I Kina bor de i fjellområder  i sør, i Guizhou, Sichuan, Guangxi og Yunnan. Folket har dessuten et vesentlig nærvær i Vietnam, Laos, Burma og Thailand.De fire folkegrupper av miao taler språk i språkfamilien hmong-mien (miao-yao).Det finnes omtrent ni millioner miao i Kina,  hvorav hmong sannsynligvis utgjør én tredjedel.I Vietnam finnes omtrent 680 000, i Laos 280 000, og omtrent 90 000 i Thailand.


== Kultur ==
Miao-språk er et enstavelses tonespråk, og er beslektet med yao. Miao-folk har tradisjonelt vært organisert inn i eksogame klaner; de driver svedjebruk, og dyrker hovedsakelig ris. I Thailand og deler av Laos dyrkes også opiumsvalmuer, hvor produksjonen har utgjort deres eneste inntektskilde. Hjelpeorganisasjoner, blant annet fra Norge, har deltatt i å motarbeide miao-folkets økonomiske avhengighet av opiumsproduksjon.


== Referanser ==
C-pop

C-pop er en forkortelse av  Chinese popular music, dvs popmusikk fra Kina.
Musikksjangeren er sterkt påvirket av K-pop, slik at mange trekk karakteristiske for K-pop går igjen innen C-pop. Flertattet av moderne kinesiske popartister kommer fra Hongkong,  Taiwan og Folkerepublikken Kina, men noen kommer fra Singapore eller Malaysia. Selv om det er noen kinesiske popartister som synger på  kantonesisk eller taiwansk er de fleste kinesiske poplåter på mandarin. Denne hovedformen går under tilnavnet mandopop).
Flamenco

Flamenco er en spansk musikkgenre og rituell folkedans. 
Musikkformen er i utgangspunktet en form for folkemusikk. Den favner en kompleks musikalsk og kulturell tradisjon, og selv om den gjerne betraktes som en del av generell spansk kultur, er den sterkt knyttet til regionen Andalucía, der den kan ha oppstått. Men det er også kommet bidrag til kulturen fra særlig Extremadura og Murcia. 
Det gjenstår mange spørsmål omkring flamencoens opphav som musikkform, men det er generelt enighet om at den vokste frem mellom det særegne kulturmøtet mellom den opprinnelige andalusiske kulturen og islamsk kultur, sefardisk kultur og romanifolkets kultur, slik disse hadde etablert seg i Andalucía før den kristne gjenerobring. Latinamerikansk musikk, og særlig den cubanske, har vært med på å gi varianter av flamencoen sine uttrykk.
Flamencomusikken er dominert av sang, gitar og kompliserte rytmer. Dansen er elegant, full av temperament, og er karakterisert ved mye fotarbeid. Den regnes som stor kunst.
Flamenco finnes i mange versjoner, fra den turistifiserte og lett tilgjengelige versjonen, til den ballettaktige institusjonaliserte formen, og videre til den mer «opprinnelige», folkelige formen man kan finne på såkalte «peñas» og ved ulike fester, høytider og festivaler.
Fra 1970-tallet har flamencoen spredt seg over hele verden, og er blitt brukt av mange artister, som Paco de Lucia og Ojos de Brujo i såkalte «crossover»-konstellasjoner. I tillegg har Carlos Sauras kjente filmer som «Blodbryllypet», «Carmen» og «Flamenco» gjort flamenco kjent og tilgjengelig for publikum i en rekke land. Den unge, anerkjente sangerinnen Estrella Morente ble viden kjent da hun medvirket som «stemmen» til Penélope Cruz i sangen «Volver» i Pedro Almodovars film med samme navn.
I Norge danses det flamenco i flere byer, og spesielt i Oslo, Trondheim og Moss. Miljøet i Oslo er dominert av Centro de Flamenco, som ledes av Kari Helene «Elena» Østbye. I Trondheim drives foreningen  Flamenco Trondheim av Hilde Handegard.
I Moss er det danser og pedagog Hanne Knutsen driver Duende Studio. I Kristiansand opptrer duoen «Duo Del Flamenco»  (Hilde Engebø Pérez, Svein-Helge Vikse) med dans og gitar. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Centro de flamenco
Duende Studio
Den ukjente soldats grav

Den ukjente soldats grav er en som regel nasjonal, seremoniell og symbolsk grav for levninger av uidentifiserte soldater som falt på slagmarken. Som regel inneholder slike monumenter levninger etter i det minste én fallen soldat. 
Uttrykket og skikken har skandinavisk utspring; det antas at det første minnesmerket av denne type er et monument i Fredericia sør i Danmark. Det er monumentet «Landsoldaten», som ble reist i 1849 over en ukjent soldat som nylig var falt i kamp mot Tyskland i første slesvigske krig. Den inspirerte danskene til å sette opp et annet lignende monument noen år senere, etter en ny krig mot Tyskland, der uttrykket en ukendt soldat ble benyttet i en slik sammenheng antagelig for første gang. Tradisjonene ble særlig vanlig etter første verdenskrig.


== Kjente graver for den ukjente soldat ==


== Eksterne lenker ==
(en) Unknown Soldier – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Tomb of the Unknown Soldier – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Mary Cassatt

Mary Cassatt (født 22. mai 1844 i Pittsburgh i Pennsylvania i USA, død 14. juni 1926 i Le Mesnil-Théribus i departementet Oise i Frankrike) var en betydelig amerikansk grafiker og malerinne innen impresjonismen. Hun bodde det meste av sitt liv i Frankrike. Hun var venn av Edgar Degas og kunstnerisk sterkt påvirket av ham. 
I 1973 ble hun innvotert i National Women's Hall of Fame.


== Referanser ==
Fotbinding

Fotbinding eller fotsnøring (kinesisk: 缠足, pinyin: chánzú, jyutping: gwo2 goek3; eller Pe̍h-ōe-jī: pa̍k-kha) var en sedvane utført på jenter og kvinner i Kina i omtrent ett tusen år, siden begynnelsen av 900-tallet til tidlig på 1900-tallet. Føtter som var blitt slik bundet og dermed fått det ønskede utseende, ble gjerne kalt lotusføtter eller liljeføtter.
Skikken ble begrunnet med at små føtter på en kvinne var noe særdeles vakkert og attraktivt (noen mener at kinesiske menn ble oppdratt til å betrakte dem som noe erotisk), med den følge at kinesiske folk flest, også fattigfolk som ellers ikke hadde anledning til å følge moter i ett og alt, selv passet på at fotbinding fant sted.


== Historikk ==


== Litteratur ==
Torbjørn Færøvik: Midtens rike – En vandring i Kinas historie, Cappelen Damm, Oslo 2009, s. 113-133, ISBN 978-82-02-27269-2
Dorothy Ko: Cinderella’s Sisters: A Revisionist History of Footbinding. Los Angeles: University of California Press, 2005.
Beverley Jackson: Splendid Slippers – A Thousand Years of an Erotic Tradition: Ten Speed Press
Howard S. Levy: The Lotus Lovers: Prometheus Books, New York, 1992
Eugene E. Berg, M.D.  Chinese Footbinding.  Radiology Review – Orthopaedic Nursing 24, no. 5 (September/October) 66-67
Lisa See: Snow Flower and the Secret Fan (roman)
Wang Ping: Aching for Beauty: Footbinding in China. New York: Anchor Books, 2002.


== Se også ==
Kroppsmodifikasjon
Skalleforming
Korsett


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Foot binding – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Venonaprosjektet

Venona-prosjektet var et samarbeidsprosjekt mellom amerikansk og britisk etterretningstjeneste om deschiffrering av sovjetiske, hemmelige etterretningsmeldnger. Fra 1942 og fremover hørte og lagret U.S. Army Signal Security Agency en stor mengde sovjetisk meldingstrafikk, Selv om meldingene var kodet ved hjelp av et engangsnøkkel-system, viste det seg at en del av meldingene kunne dekodes. Dette skyldtes til dels at agenter av og til benyttet systemet feilaktig, for eksempel ved at de flere ganger brukte samme engangsblad av kodenøkkelen. Arbeidet med deschiffreringen pågikk særlig iherdig fra 1946 og til 1980, og ca. 2 200 meldinger kunne deschiffreres og oversettes.
Tidlig under den kalde krigen var Venonaprosjektets funn av stor betydning for vestlig etterretning. Selv om de aller fleste av meldingene som lot seg deschiffrere var fra tiden frem til 1945, fikk funnene betydning også for ettertiden, særlig i forbindelse med identifikasjonen av sovjetiske agenter. Blant de som ble identifisert delvis på grunn av Venone, var Harry Dexter White.


== Litteratur ==
The Hidden Hand: Britain, America, and Cold War Secret Intelligence; by Richard J. Aldrich. New York: Overlook Press, 2002. ISBN 1-58567-274-2.
Body of Secrets: Anatomy of the Ultra-Secret National Security Agency; by James Bamford. Anchor Books. ISBN 0-385-49908-6. Siehe auch The Puzzle Palace vom gleichen Autor.
Secrecy: The American Experience; by Daniel Patrick Moynihan, New Haven: Yale University Press 1998. ISBN 0-300-08079-4.
Bombshell; by Albright and Kunstel. About Soviet WWII espionage in the US, including Venona.Battle of Wits; by Steven Budiansky. An overview in one volume of cryptography in WWII.


== Eksterne lenker ==
 The VENONA Intercepts
NSA official VENONA site
Moynihan Commssion Report on Government Secrecy (1997)
Selected Venona Messages
MI5 Releases to the National Archives
Cover Name, Cryptonym, CPUSA Party Name, Pseudonym, and Real Name Index
Gorsky Report (in Russisch)
Venona FBI FOIA Files
Venona Chronology 1939-1996 per Denis Naranjo
FBI Memo "Explanation and History of Venona Project Informantion" (1 February 1956)
Stalin-Era Research and Archives ProjectArchives in Russia
Kwanzaa

Kwanzaa er en moderne syvdagers afroamerikansk høytid som varer fra 26. desember til 1. januar, og som feires nesten utelukkende i  USA. Navnet kommer fra swahiliuttrykket matunda ya kwanza, «de første fruktene». Den ligger altså i umiddelbar etterkant etter den kristne julens hovedfest, og representerer også et sekulært feiringsalternativ.
Høytiden ble innstiftet av den afroamerikanske nasjonalisten Ron «Maulana» Karenga og ble feiret for første gang i  1966 i California. Høytiden var ment å gi afroamerikanere et bånd til sin kulturelle og historiske arv fra Afrika. Samtidig er høytiden ifølge Karenga basert på felles humanistiske grunnprinsipper.  Den er ikke tradisjonelt religiøs av karakter. 


== Se også ==
Kwanza


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Kwanzaa – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Kwanzaa – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Filarete

Filarete, egentlig Antonio di Pietro Averlino (født  ca. 1400 i Firenze i Italia, død ca. 1469 i Roma?) var en italiensk billedhugger, ingeniør, arkitekt og arkitekturteoretiker i renessansen. Det var han selv som tok i bruk det gresk-avledede navnet  Filarete (venn av dygd).


== Referanser ==


== Litteratur ==
Peter Tigler: Die Architekturtheorie des Filarete. Berlin 1963.
Beardmorebreen

Beardmorebreen i Antarktis er en av de største isbreene på jorden med en lengde på over 180 km.Isbreen er en av hovedpassasjene fra Rossbarrieren til polarplatået og gav derfor de første polekspedisjonene muligheten til å nå Sydpolen.
Breen ble oppdaget av Ernest Shackleton i 1908. Selv om Shackleton snudde før han nådde polpunktet hadde han oppdaget en rute til polpunktet og var den første som noen gang var på polplatået. I 1911-1912 ble Robert Falcon Scott og hans ekspedisjon de første til å nå polpunktet via ruten opp Beardmorebreen. På polpunktet var de imidlertid en måned etter Roald Amundsen som hadde funnet en annen vei opp til polplatået på Axel Heiberg-breen.
Breen er oppkalt etter William Beardmore som var en av sponsorene bak Shackletons Nimrod-ekspedisjon 1907–1909.


== Referanser ==
Høyesterettsbygningen i Washington, D.C.

Høyesterettsbygningen i Washington, D.C. er sete for De forente staters høyesterett, og har adressen First Street 1, umiddelbart nordøst bak Kongressbygningen.
Til å begynne med møttes høyesteretten i New York og deretter i Philadelphia. Da den flyttet til Washington, D.C. holdt den til i Kongressbygningen, i trange lokaler i kjelleren. Etterhvert som Senatet ble utvidet økte trengselen, og Høyesterett flyttet litt omkring i bygningen. I 1929 fikk justitiarius William Howard Taft medhold for at Høyesterett måtte ha sin egen bygning, også av prinsipielle grunner.
Oppdraget ble gitt til arkitekten Cass Gilbert. Grunnsteinen ble lagt ned 13. oktober 1932. Det viktigste byggematerialet var marmor. Inngangsfasaden har marmor fra Vermont, de øvrige fasader fra Georgia, det meste av interiøret har marmor fra Alabama, men selve rettssalen har marmor fra Spania (Ivory Vein). For de 24 kolonnene mente Gilbert at bare marmor fra Montarrentibruddet nær Siena i Italia var godt nok, og han skrev til den italienske statsminister Benito Mussolini og bad om hjelp slik at han ikke fikk tilsendt noe av dårligere kvalitet enn den offisielle prøven de hadde sendt.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Supreme Court Building of the United States – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Supreme Court of The United States
Virtual tour
Ken Watanabe

Ken Watanabe (渡辺 謙 = Watanabe Ken, født 21. oktober 1959 i Uonuma i prefekturet Niigata i Japan) er en japansk filmskuespiller. Foruten å ha spilt i mange japanske filmer har han også spilt i hollywoodfilmer som Den siste samurai, Geisha og Brev fra Iwo Jima.


== Filmografi i utvalg ==
1984: The Burning Mountain River (Sanga moyu) (TV-serie)
1984: MacArthur's Children (瀬戸内少年野球団 Setouchi shōnen yakyū dan)
1985: Tampopo (タンポポ)
1986: Il Ragazzo dal kimono d'oro
1987: Dokugan-ryū Masamune (TV-serie)
1991: Bakumatsu junjōden (幕末純情伝)
1997: Welcome back, Mr. McDonald – Radio no jikan (ラヂオの時間 Radio no jikan)
1998: Kizuna (絆 -きずな-)
2000: Ikebukuro West Gate Park (池袋ウエストゲートパーク, TV-serie)
2000: Space Travellers (スペーストラベラーズ Supēsu toraberāzu)
2001: Genji: A Thousand-Year Love (千年の恋 ～ひかる源氏物語～ Sennen no koi – Hikaru Genji Monogatari)
2003: T.R.Y.
2003: Den siste samurai (The Last Samurai)
2004: Suna no utsuwa (砂の器; TV-serie)
2005: Batman Begins
2005: Geisha (film) (Memoirs of a Geisha)
2006: Brev fra Iwo Jima (Letters from Iwo Jima, rollen som general Tadamichi Kuribayashi)
2006: Ashita no kioku (明日の記憶)
2010: Inception – rollen som Saito


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Ken Watanabe – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Ken Watanabe på Internet Movie Database 
(sv) Ken Watanabe i Svensk Filmdatabas 
(da) Ken Watanabe på Filmdatabasen 
(da) Ken Watanabe på Scope 
(fr) Ken Watanabe på Allociné 
(en) Ken Watanabe på AllMovie 
(en) Ken Watanabe hos Turner Classic Movies 
(en) Ken Watanabe hos Rotten Tomatoes 
(en) Ken Watanabe hos TV Guide 
(en) Ken Watanabe hos The Movie Database
Edgar Evans

Edgar Evans (født 7. mars 1876 i Middleton i Rhossili i Wales, død 17. februar 1912 sannsynligvis på Beardmorebreens nedre del i Antarktis) var et av medlemmene på Robert Falcon Scotts mislykkede ekspedisjon til Sydpolen i 1912.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Edgar Evans ble født i Wales. Hans far var sjømannen Charles Evans (1839–1907). Etter skolegang på St. Helen’s Boys School på hjemstedet ble han i 1891, femten årgammen, innrullert i Royal Navy. Fra 1899 tjenestegjorde han på HMS «Majestic», og det var da han ble kjent med Scott.


=== Oppdagelsesreisende ===
Han ble valgt ut til å være med Scott på hans første ekspedisjon til Antarktis mellom 1901 og 1904. Dette var den såkalte Discoveryekspedisjonen. De vitenskapelige resultatene fra ferden dekket omfattende områder innen biologi, zoologi, geologi, meteorologi og magnetisme. Det ble gjort viktige geologiske og zoologiske funn, som oppdagelsene av de snøfrie McMurdo Dry Valleys og koloniene av keiserpingviner ved Cape Crozier. Den geografiske utforskningen ledet blant annet til oppdagelsen av King Edward VII Land og polarplatået via fjellruten i vest. Ekspedisjonen gjorde ingen seriøse forsøk på å nå Sørpolen, men presterte å sette en ny sørlig rekord da en gruppe på tre mann nådde 82°17' sørlig bredde.
Evans deltok også på Scotts andre Sørpolekspedisjon, og ble valgt som en av de fire som skulle følge Scott til polpunktet sammen med Henry Bowers, Lawrence Oates og Edward Adrian Wilson den 17. januar, men tilbaketuren til basen ble meget problematisk. Evans hadde skadet hånden sin da en av sledene skulle kortes ned på turen til polpunktet, og holdt dette skjult for Scott før han skulle velge hvem som skulle hele veien til polpunktet. På grunn av kulden ville ikke såret gro skikkelig og Evans begynte etterhvert å bli dårligere, både fysisk og psykisk. Han kan også ha fått en hodeskade da han falt ned en issprekk den 4. februar, og han hadde i tillegg frostskader på hendene og nesen. Sannsynligvis hadde han også utviklet skjørbuk på grunn av vitamin C-mangel.
Den 16. februar, i det ekspedisjonen nærmet seg bunnen av Beardmorebreen, kollapset Evans. Neste morgen ble han etterlatt på grunn av at han ikke kunne følge med de andre medlemmene på ekspedisjonen, som ved neste stopp snudde og hentet han. Da de returnerte fant de han krabbende i snøen og mistet raskt bevisstheten. Natt til den 17. februar døde han i teltet. Det ble ikke notert av de andre medlemmene hva som ble gjort med liket og da samtlige av ekspedisjonsmedlemmene døde står dette som et åpent spørsmål.


== Litteratur ==
Isobel Williams: Captain Scott’s Invaluable Assistant Edgar Evans. The History Press, 2012, ISBN 0-7524-5845-0 (englisch)


== Referanser ==