jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
John Colet

John Colet (født 15. januar 1467 i London, død 10. september 1519 samme sted) var en engelsk, katolsk prest, lærd og humanist.


== Liv og vikre ==


=== Bakgrunn ===
John Colet var den eldste sønn av Sir Henry Colet, Lord Mayor of London i 1486 og 1495, og født i London i januar 1467. Han fikk utdannelsen sin på St Anthony's School og ved Magdalen College i Oxford hvor han tok sin M.A. i 1490.


=== Prest, humanist ===
Han var allerede rektor ved Dennington i Suffolk og sogneprest ved St Dunstan's i Stepney før han ble prest for Thurning i Hunts. I 1493 dro han til Paris og deretter til Firenze og til Roma hvor han studerte kirkelov og sivil jus, skriftene til de første kristne og gresk.
I løpet av sin tid i utlandet ble han kjent med Budaeus (Guillaume Budé) og Erasmus av Rotterdam. Han studerte også skriftene til Girolamo Savonarola, og korresponderte med «renessansens far» Marcilio Ficino. Han kom tilbake til Oxford i 1496, og hans forelesninger der over Paulus-brevene, særlig Romerbrevet og Korinterbrevene var nybrottsarbeid for humanistisk eksegese (bibeltolkning). 
John Colet var en sentral skikkelse i «Platonist-kretsen» i Oxford, som også omfattet William Grocyn, Thomas Linacre, som begge var hans studiekamerater under Marcilio Ficino i Firenze, Thomas More, William Latimer og nederlenderen Erasmus av Rotterdam. Erasmus var kommet til Oxford for videre studier av gresk. Han har sagt at «Når jeg lytter til Colet er det som å lytte til Platon selv».
Colets metode for å trenge inn i bibeltekster, inkluderte forberedelse med faste og bønn, var lesning av teksten og deretter mediterte han lenge over den.
Likesom kretsens øvrige medlemmer flyttet Colet tidlig på 1500-tallet til London, der ble han dekan ved St. Paul-katedralen. Farsarven gjorde ham velstående, og satte ham i stand til å grunnlegge St. Pauls skole. Som overlærer valgte han en annen platonist og gresklærd, William Lily. Selv forfattet han en forenklet latinsk grammatikk som, med tillegg av Erasmus og Lily, ble standard i det engelske skolevesen i noen hundre år.
Colet ble senere Henrik VIII av Englands personlige kapellan, og i 1512 holdt han en berømt preken mot misforholdene i kirken.
Han døde i 1519. Hans samtidige skattet han som en fremstående lærd, og mente som Thomas More at det i flere generasjoner ikke hadde vært i deres midte «en mann som var mer lærd og hellig».


== Referanser ==


== Litteratur ==
(de) Friedrich Wilhelm Bautz: «Colet, John» i Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon (BBKL). Bind 1, Hamm 1975, sp. 1093–1094.
Alexander Hegius

Alexander Hegius (født omkring 1433 i Heeck i Westfalen i Tyskland, død 7. desember 1498 i Deventer) var en nedertysk humanist.
Intet er kjent om hans tidlige liv og studier, men han må ha vært i moden alder da han ble presteviet. Han hevdet selv å være elev av Rudolf Agricola, en av den tidlige tyske humanismes ledende skikkelser, men dette synes usikkert, av aldersgrunner. I alle fall har Agricola hatt innflytelse på Hegius. 
I 1469 ble Hegius rektor for en skole i Wesel, og kort tid etter leder for klosterskolen i Emmerich. I 1474 begynte hans virke som leder for skolen i Deventer, en skole som allerede var velkjent for sin humanistiske lærdom. Som humanist var Hegius en stor beundrer av den gamle klassiske era, og talte og skrev ren ciceronsk latin. Han behersket gresk like godt. 
Hegius er mest anerkjent for sin pedagogiske innsats. Han forenklet og forbedret undervisningsmetodene, og fjernet uegnede gamle bøker som hadde vært i bruk i århundrer. Skolen i Deventer økte i ry under hans ledelse, og inspirerte store mengder til innsats som lærere og oppdragere. Skoleplasser for fattige elever ble finansiert av inntektene fra de rikere. Hegius' personlighet gjorde sterkt inntrykk ved dype fromhet, høye moral, ydmykhet og enkelhet. Kort før sin død fordelte han all sin eiendom blant Deventers fattige. 
Blant Hegius' elever var Erasmus, Murmellius og Mutianus. 
Hegius ble ikke kjent som forfatter, men noen små traktater, brev og dikt ble utgitt av Jakob Fabri i 1503 i Deventer.


== Referanser ==


== Litteratur ==
(de) Ludwig Geiger: «Hegius, Alexander». I Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Bind 11, Duncker & Humblot, Leipzig 1880, s. 283–285.
Herbert Jaumann: Hegius, Alexander, in: Handbuch Gelehrtenkultur der Frühen Neuzeit. Verlag Walter de Gruyter, 2004, ISBN 3-11-016069-2, S. 333 f. (Vorschau bei Google Books)
Paul Joachimsen: Der Humanismus und die Entwicklung des deutschen Geistes. In: Deutsche Vierteljahrsschrift für Literaturwissenschaft und Geistesgeschichte, 8. Jg. 1930, S. 419–480
(de) Gerhard Theuerkauf: «Hegius, Alexander.» I Neue Deutsche Biographie (NDB). Bind 8, Duncker & Humblot, Berlin 1969, ISBN 3-428-00189-3, s. 232 f. (digitalisering).
Hegius, in: Herders Conversations-Lexikon. Freiburg im Breisgau 1855, Band 3, S. 254
Rudolf Agricola

Rudolf Agricola, egentlig Rudolf Huysmann (født 1443 i Bafflo ved Groningen, død 1485 i Heidelberg i Tyskland) var en ledende skikkelse blant de tidlige nedertyske humanister.


== Referanser ==
Blefjell

Blefjell er et fjellområde på grensen mellom Buskerud og Telemark. Blefjell omfatter deler av de fem kommunene Rollag, Flesberg og Kongsberg i Viken og Notodden og Tinn i Vestfold og Telemark.


== Store Ble ==

Store Ble (også skrevet Store-Ble og Storeble) er det høyestliggende området på Blefjell. Dette området ligger som en rygg i nord-sør retning og strekker seg fra Blenuten (1213 moh.) (også kalt Viermyrnuten og Sørkjenuten) i nord til Sigridsfjell (1194 moh.) i sør og inkluderer alle de høyeste toppene på Blefjell. Den høyeste toppen er Bletoppen (1342 moh.). Det går merkede T-stier mellom Nordstul og Numedalen Kro på Store Ble, og turistforeningen har to turisthytter beliggende der som heter Sigridsbu og Eriksbu. Det går stilinker mellom Blefjell og Vegglifjell fra Åkliskardet. Området ligger stort sett over tregrensen og er hjem for Blefjells reinstamme.


== Vesle Ble ==
Vesle Ble (også skrevet Vesle-Ble og Vesleble) er området rundt Krøkla og østover. De lavereliggende områdene av Vesle Ble er populære hytteområder som Blestølen, Fagerfjell, Blåberg, Blestua og Liatoppen. Vesle Ble er vinterstid populært blant skigåere og er mer tilgjengelig og mindre værhardt enn Store Ble.
Enkelte regner Vesle Ble som en del av Store Ble, men det er ikke i tråd med den lokale tradisjonen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Blefjell – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Flora of Store Ble – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Turforslag til Blefjell og Vegglifjell på DNT og NRKs nettsted ut.no
Kjentmannsmerkets venners sider om Blefjell Arkivert 8. april 2011 hos Wayback Machine.
Turistforeningens sider om Blefjell
Blefjell villreinområde
Blefjell Utvikling BA
William Grocyn

William Grocyn (født ca. 1446 i Colerne i Wiltshire i England, død 1519 i Maidstone i Kent) var en engelsk humanist.
William Grocyn studerte først i Winchester, men kom snart til Oxford, der han tok doktorgraden og ble en skattet foreleser. Det var Grocyn som introduserte undervisning i gresk der. 
Blant hans elever i Oxford var William Warham, som ble erkebiskop av Canterbury. 
Omkring 1488 reiste Grocyn til Italia, der han før sin hjemkomst i 1491 hadde gjestet Firenze, Roma og Padova, og studert gresk under Demetrius Chalchondyles og Politian. 
William Grocyn tilhørte samme humanistiske krets som John Colet, William Lilye og Thomas Linacre i Oxford, og var venn av Erasmus.
I 1506 ble han på erkebiskop Warhams anbefaling utnevnt til master eller warden for All Hallows College i Maidstone i Kent, en stilling til han hadde inntil sin død der i 1519.


== Referanser ==
WAP

Wireless Application Protocol (WAP) er en åpen internasjonal standard for trådløs overføring av data. Den gir tilgang til Internett fra mobiltelefoner. WAP ble utviklet av Ericsson, Nokia, Motorola og Openwave (da Phone.com, tidligere Unwired Planet). De første WAP-telefonene ble lansert i november 1999. Nokia var en av pådriverne for å etablere WAP som standard. WAP ble introdusert i Norge i år 2000. WAP gir tilgang til mindre og enklere nettsider som gjør det lettere å lese på små skjermer og over trege nettlinjer. VG skrev i 2003 at WAP var lite utbredt i Norge og Sverige. Språkene som blir brukt til å programmere WAP-sider er WML – Wireless Markup Language – og XHTML.For å benytte seg av WAP må man ha et mobilabonnement eller kontantkort – i tillegg til å ha en WAP-kompatibel mobiltelefon. Samtlige nyere mobiltelefoner har slik kompatibilitet. Man belastes som regel for WAP-bruk basert på antall nedlastede kilobyte.


== Eksempler på WAP-sider ==
Merk: Enkelte av linkene er kun tilgjengelig på en mobiltelefon.

Inpoc.no
Dagbladet.no
NRK.no


== Referanser ==
Damian de Veuster

Damian de Veuster, også kjent som Damian av Molokai (født Josef de Veuster 3. januar 1840 i Tremelo, Belgia, død 15. april 1889 på Molokai, Hawaii), var picpuspater og drev et leprasykehus på Molokai. 


== Liv og virke ==
Han kom fra en stor familie, med en far som var landbruker og kjøpmann. Det var meningen at han skulle ta over familiens gård og forretning, da den eldste broren trådte inn Picpuskongregasjonen, men i 1859 fulgte han i brorens fotspor, og trådte inn i kongregasjonens novisiat i Leuven. Han tok da ordensnavnet Damian. 
Da broren i 1863 skulle reise til Hawaii, ble han brått syk. Damian ba om å få reise i hans sted, og fikk lov til dette av ordensgeneralen. Han kom til Hawaii 19. mars 1864, og ble presteviet der 21. mai samme år. Han ble så med en gang sendt til øya Oahu for å virke som prest for flere menigheter der. 
På Hawaii, da kalt Sandwichøyene, slet man på den tiden med spredning av lepra, en sykdom som det enda ikke fantes noen kur mot. Myndighetene bestemte seg for å løse problemet ved å isolere de smittede, og deporterte dem til Molokai, hvor de ble plassert på Kalaupapa-halvøya. Den katolske misjonen var bekymret for dem, og biskop Louis Maigret, som også var fra picpusenes kongregasjon, tok det opp med prestene. I henhold til ordensprestenes lydighetsløfte kunne han beordre noen til å reise dit, men ettersom han anså det for å innebære den sikre død ba han om frivillige. Pater Damian meldte seg, og dro 10. mai 1873, tilfeldigvis samme år som Gerhard Armauer Hansen oppdaget Mycobacterium leprae, bakterien som forårsaker lepra, en oppdagelse som etterhvert skulle lede til en kur mot sykdommen og til en drastisk reduksjon av smitten. 
Pater Damian valgte å bli på øya, og arbeidet blant de spedalske i 16 år. Han virket ikke bare som prest, men også som lege, selv om han ikke var utdannet til dette. Mye av det arbeidet besto i stell av de mange sår spedalske får, noe som økte faren for å bli smittet. Han merket i 1884 at han var smittet, da han skulle bade føttene og merket av han ikke hadde følelse i dem. Han klarte allikevel å arbeide i fem år til før han døde av sykdommen den 15. april 1889, 49 år gammel. 
I 1936 ble hans legeme overført fra Hawaii til Leuven, og lagt i krypten under picpuspatrenes kirke. Han ble saligkåret av pave Johannes Paul II den 4. juni 1995, og kulten er blant annet godkjent i USA. Han regnes av mange som vernehelgen for spedalske, hiv/aids-smittede og delstaten Hawaii. Hans minnedag var tidligere dødsdagen, 15. april, men ble etter saligkåringen flyttet til 10. mai.
Den 11. oktober 2009 ble pater Damian helligkåret av pave Benedikt XVI. Utenom Marianne Cope er han den eneste saligkårede med tilknytning til Hawaii.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Father Damien – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Trond Nordby

Trond Nordby (født 6. juli 1943 på Hofoss) er en norsk historiker. 
Han er professor emeritus i statsvitenskap ved Universitetet i Oslo, der han siden 1995 har vært professor. Han overtok professoratet til Thomas Christian Wyller. Nordby er også professor II i samfunnsfag ved lærerutdanningen på Høgskolen i Sør-Trøndelag.
Han er kjent som en sterk forkjemper for at Norge skal bli republikk. Han har også argumentert for at parlamentarismen ikke ble innført i Norge i 1884, slik det normalt hevdes fra historikere og jurister,
men snarere var en politisk prosess som strakte seg fra ca. 1870 til ca. 1930, og endelig bekreftet med grunnlovsendring i 2007.
Nordby var tidligere gift med journalist Gro Holm (skilt i 2002).Trond Nordby stilte som kandidat for partiet Rødt i Oslo ved Kommunestyre- og fylkestingsvalget 2015.


== Bibliografi (utvalg) ==
Venstre og samlingspolitikken 1906–08. En studie i partioppløsning og gjenreisning (1983, diss.)
red: Storting og regjering 1945–1985 (1985)
Karl Evang: en biografi (1989)
Arbeiderpartiet og planstyret 1945–1965 (1993) ISBN 82-00-21658-6
Korporatisme på norsk 1920–1990 (1994)
I politikkens sentrum: variasjoner i Stortingets makt 1814 til 2004 (2004)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Trond Nordby i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
(no) Publikasjoner av Trond Nordby i BIBSYSPresentasjon på UiOs sider
SpareBank 1 Østlandet

SpareBank 1 Østlandet er en sparebank med hovedkontor på Hamar. Banken ble til 1. april 2017 som et resultat av fusjonen mellom Sparebanken Hedmark (stiftet 1845) og Bank 1 Oslo Akershus (stiftet 1898).
Sparebanken er en del SpareBank 1-alliansen og består av 37 bankkontorer med 1 119 ansatte i Innlandet, Oslo og gamle Akershus fylke (nå del av Viken). SpareBank 1 Østlandets egenkapitalbevis ble notert på Oslo Børs 13. juni 2017, under tickeren SPOL. 


== Historie ==
Banken er en fusjon mellom flere tidligere, lokale sparebanker, hvorav Hof Sparebank fra 1845 var den eldste, men først innfusjonert i 1993. Den store, avgjørende fusjonen fant sted i 1988, mellom Østerdalen Sparebank, Vinger Sparebank og Sparebanken Hedmark. Den første Sparebanken Hedmark var dannet i 1982, ved en fusjon mellom Hedemarken Sparebank og Nord-Østerdal Sparebank.
I juni 2006 kjøpte banken seg opp i SpareBank 1 Gruppen AS, og overtok begge SpareBank 1s kontorer i Hedmark fylke. I 2016 utvidet banken sitt markedsområde ytterligere gjennom kjøpet av de resterende aksjene i Bank 1 Oslo Akershus AS, som så ble fusjonert inn 1. april 2017. 
SpareBank 1 Østlandet var første norske bank til å betale ut kundeutbytte til kundene sine. Første kundeutbytte ble utbetalt i 2018.


=== Fusjon med Bank 1 Oslo Akershus ===
Bank 1 Oslo Akershus var eid av andre banker i SpareBank1-systemet og Landsorganisasjonen i Norge (LO). I 2013 kjøpte Sparebanken Hedmark 40,5 prosent av aksjene, og i desember 2015 ble det kunngjort at Sparebanken Hedmark kjøper de resterende aksjene. Bank 1 Oslo Akershus blir etter dette et heleid datterselskap av Sparebanken Hedmark. Kjøpet blir delvis finansiert av en rettet emisjon mot LO og de øvrige bankene. Etter dette blir LO den nest største eieren i Sparebanken Hedmark Sparebankstiftelse, med 15,1 prosent eierandel. Fusjonen mellom de to bankene ble gjennomført med virkning fra 1. april 2017.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Hedmark gjennom 150 år. Per-Øivind Sandberg (red.). Hamar, 1995. ISBN 82-993669-0-9.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Hymn to Freedom

«Hymn to Freedom» er en melodi som Oscar Peterson komponerte i 1962. Ifølge hans egen beretning var den faktisk en improvisasjon, som oppstod under selve innspillingen av den første versjonen:
16. desember satt han i studioet med sin daværende trio, som utover ham selv bestod av Ray Brown på bass og Ed Thigpen på trommer. De skulle til å avslutte innspillingen av LP-en Night Train, og produsenten, Norman Granz, hadde bedt dem om å spille en blues.
Musikerne avtalte at Peterson skulle spille det første verset alene. Han kunne ha valgt å spille en av de mange blues-melodier fra jazzens standardrepertoar; men han bestemte seg for å spille noe nytt, som han skapte på stedet. Han forsøkte å gjøre melodien og harmoniene ganske enkle og fylle dem med den samme stemningen som i de spirituals, som han hadde vokst opp med, og som i årtier hadde blitt sunget i den fargede befolkningens kirker i USA og Canada.
Da han hadde kommet gjennom melodien, satte han med et nikk de andre musikerne i gang med akkompagnementet og begynte selv å spille variasjoner over temaet. Mot slutten stiger innspillingen til sitt høydepunkt: en virtuos «tonevirvel» på klaveret, som strekker seg over atskillige takter uten på noe tidspunkt å bryte melodiens hymniske karakter. Og Peterson lander bløtt og sikkert i den stillferdige stemningen fra innledningen.
Da innspillingen var ferdig, skulle melodien ha et navn. Peterson valgte å kalle den «Hymn to Freedom» til ære for Martin Luther King og hans kamp for frihet og rasemessig likhet.
Oscar Peterson har senere spilt inn melodien flere ganger. En del andre jazzmusikere har også hatt «Hymn to Freedom» på repertoaret og i visse tilfeller spilt den inn, selv om det er et dristig foretagende på den måten å stille seg opp til direkte sammenligning med Peterson selv.
Noen måneder etter den første innspillingen diktet Harriette Hamilton en tekst til melodien, som i løpet av få år fikk status som en moderne spiritual og stadig synges. Spesielt ungdomskor synger den mye.


== Eksterne lenker ==
The True Origin of the "Hymn to Freedom" – fra Oscar Petersons egen hjemmeside
En samling korte utdrag av noen av Oscar Petersons innspillinger, heriblant Hymn to Freedom
Hymn to Freedom by the Suzanne Davis Quartet Arkivert 9. oktober 2004 hos Wayback Machine.
Kongregasjonen for helligkåringer

Kongregasjonen for helligkåringer er en del av den romerske kurie, det vil si Den katolske kirkes og Vatikanstatens sentraladministrasjon. 
Staben består av en prefekt, en sekretær og undersekretær samt 23 andre ansatte. Selve kongregasjonen har, pr. oktober 2004, 34 medlemmer, som er kardinaler, erkebiskoper og biskoper, samt en Promotor Fidei ('Fremmer av troen') som er teolog, 5 relatorer med ansvar for sakenes framdrift og 83 fast tilknyttede konsulenter. 


== Historie ==
Kongregasjonen ble opprettet av pave Sixtus V 22. januar 1588 i bullen Immensa Aeterni Dei. Den hadde første navnet Kongregasjonen for ritene, og hadde ansvar både for regulering av gudstjenesteordningen og for helligkåringssaker. 
8. mai 1969 besluttet pave Paul VI i den apostoliske konstitusjonen Sacra Rituum Congregatio å dele den i to, slik at Kongregasjonen for gudstjeneste og sakramentsordningen ble utskilt som en egen enhet. 
Med den nye kirkelovsamlingen som kom i 1983, og flere apostoliske konstitusjoner som regulerte lovverket, ble prosessen for helligkåring drastisk lagt om. Dette betydde også en indre omstrukturering i kongregasjonen.


== Arbeidsfelt ==
Kongregasjonen har ansvaret for helligkåringsprosesser. Dette er en komplisert og ofte svært langvarig prosess, som er beskrevet under helligkåring.
Arbeidet går ut på å sørge for at alle sider ved en helligkåringssak blir belyst, at de nødvendige fagfolk blir oppnevnt til kommisjoner som skal granske påståtte mirakler, og å forberede dokumentasjon som presenteres til paven, som tar den endelige avgjørelse i saken.
Den er også ansvarlig for å forberede informasjonsmateriale til selve salig- eller helligkåringsseremonien.


== Avdelinger ==
Kongregasjonen er delt i tre avdelinger:

Judisiaret
Promotor Fidei
Den historisk-juridiske avdelingI tillegg er en studieavdeling knyttet til kongregasjonen. Denne har som oppgave å forberede de som skal være postulanter (saksframleggere) i helligkåringssakene, og å oppdatere indeksen over saker.


== Prefekter ==
Paolo Bertoli (1969–1973)
Luigi Raimondi (1973–1975)
Corrado Bafile (1976–1980)
Pietro Palazzini (1980–1988)
Angelo Felici (1988–1995)
Alberto Bovone (1995–1998) (pro-prefekt 1995–1998; prefekt 1998)
José Saraiva Martins C.M.F. (1998–2008)
Angelo Amato S.D.B. (2008–2018)
Giovanni Angelo Becciu (2018–2020)


== Eksterne lenker ==
Kongregasjonens hjemmeside
Statens havarikommisjon

Statens havarikommisjon (SHK), ofte bare kalt Havarikommisjonen, er en norsk, statlig undersøkelseskommisjon som har til oppgave å undersøke ulykker og hendelser innen luftfart, jernbane, herunder sporveier og T‑bane, veitrafikk, sjøfart og forsvarssektoren i Norge.
SHK ledes av en direktør og er organisert i fem avdelinger (luftfart, bane, sjøfart, vei- og landforsvar og administrasjon) som ledes av hver sin avdelingsdirektør. Regnskapet for 2019 viste at Havarikommisjonen hadde 81 millioner kroner i budsjett, hvorav i overkant av 80 millioner ble brukt. Etaten har 59 stillingshjemler pr. 1. juli 2020 og har hovedkontor i Lillestrøm ved flystripen på Kjeller. Per 31.12.2019 hadde SHK 46 ansatte.Den 1. juli 2020 endret etaten navn fra Statens havarikommisjon for transport til Statens havarikommisjon.


== Instruks ==
I instruksen for SHK, fastsatt av Samferdselsdepartementet 29. juni 2020, med senere endringer, heter det at: «Statens havarikommisjon skal undersøke ulykker og alvorlige hendelser innenfor luftfarts-, jernbane-, vei- og sjøfartssektoren samt forsvarssektoren. Formålet med undersøkelsene er å utrede forhold som antas å ha betydning for forebygging av ulykker i transportsektoren og forsvarssektoren. Statens havarikommisjon skal ikke ta stilling til sivilrettslig eller strafferettslig skyld og ansvar.  Statens havarikommisjon avgjør selv omfanget av de undersøkelser som skal foretas, herunder vurdere undersøkelsens forventede sikkerhetsmessige verdi med hensyn til nødvendige ressurser.»


== Historie ==
Fram til 1989 ble det oppnevnt ad-hoc kommisjoner under ledelse av en fast administrasjon (Flyhavarikommisjonen) etter militær modell med representant fra politiet. I 1989 ble Havarikommisjonen for sivil luftfart (HSL) etablert som fast kommisjon, og politi og påtalemyndighet ble ikke lenger representert. I 2002 ble undersøkelse av baneulykker inkludert og navnet endret til Havarikommisjonen for sivil luftfart og jernbane (HSLB). I 2005 ble undersøkelse av ulykker på vei inkludert og navnet endret til Statens havarikommisjon for transport (SHT). I 2008 ble undersøkelse av ulykker til sjøs inkludert.
1. juli 2020 endret etaten navn fra Statens havarikommisjon for transport (SHT) til Statens havarikommisjon (SHK) i forbindelse med at oppgavene til Statens havarikommisjon for Forsvaret ble overført.


=== Direktører ===

1955–1961 Johan Koren Christie
1962–1965 Gunnar Halle
1965–1968 Eivind Tjensvoll
1969–1976 Eirik Sandberg
1976–1989 Wilhelm Mohr
1989–1997 Ragnar Rygnestad
1997–2003 Finn Heimdal
2003–2006 Sverre Quale
2006–2011 Grete Myhre
2011– William J. Bertheussen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Offisielt nettsted 
(en) Offisielt nettsted