jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Patrick White

Patrick White (født 28. mai 1912, død 20. september 1990) var en australsk forfatter. 
I 1929 ga White under psevdonymet Patrick Victor Martindale ut den privat trykte diktsamlingenThirteen Poems. Den første boken under eget navn, The Ploughman and other Poems, kom i 1935. Senere kom romaner, noveller og skuespill fra hans hånd. Han ble tildelt nobelprisen i litteratur i 1973.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Patrick White – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Patrick White på Internet Movie Database 
(sv) Patrick White i Svensk Filmdatabas 
(da) Patrick White på Scope 
(fr) Patrick White på Allociné 
(en) Patrick White på AllMovie 
(en) Patrick White hos The Movie Database
Harry Martinson

Harry Martinson (født 6. mai 1904, død 11. februar 1978) var en svensk forfatter og poet. Han ble tildelt nobelprisen i litteratur i 1974 sammen med Eyvind Johnson, noe som var kontroversielt da begge satt i Svenska Akademien.Martinson ble møtt med sterk kritikk av deler av litteraturkritikerne etter prismottakelsen. Dette, og hans egen følsomhet, førte til slutt til at han begikk selvmord i 1978 ved å skjære opp magen med saks på Karolinska sjukhuset i Solna. Detaljene rundt hans død er skildret i Lars Gyllenstens memoarer, hvor selvmordet beskrives som harakiri.Harry Martinson-prisen deles ut annet hvert år av Olofström kommune i samarbeid med Harry Martinson-sällskapet. Martinson er kjent for verket Aniara, som har gitt navn blant annet til Aniara-prisen som deles ut årlig av Svensk Biblioteksförening.


== Priser og utmerkelser ==
Nobelprisen i litteratur 1974
Evert Taube-stipendet 1968
Sveriges Radios Lyrikkpris 1967
Bellmanprisen 1962
Litteraturfrämjandets stora pris 1955
Doblougprisen 1954
BMF-plaketten 1954
Bellmanprisen 1951
Övralidsprisen 1949
Gustaf Fröding-stipendiet 1947
Svenska Dagbladets litteraturpris 1944
De Nios stora pris 1938


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Harry Martinson-sällskapet
(no) Harry Martinson hos Nationaltheatret 
(en) Harry Martinson på Discogs 
(en) Harry Martinson på MusicBrainz
Carl Tørris Christensen

Carl Dagfinn Tørris Christensen, ofte kalt Calle Christensen, (født 26. oktober 1938) er en norsk grafisk designer og reklamemann. Han har utdannelse fra Den Grafiske Højskole i København. 
Calle Christensen drev designkontoret Anisdahl/Christensen sammen med Leif Frimann Anisdahl fra 1966 til 1991. Anisdahl/Christensen hadde store designoppgaver innen firma- og produktprofilering, blant annet for Norsk Hydro, Norol, Storebrand, Statens vegvesen og Postverket. Calle Christensen har siden fortsatt å arbeide med grafisk profilering, emballasje o.l., og har blant annet vært med på å bygge opp merkevarene TINE, Gilde og Hennig-Olsen. Han leder i dag designbyrået Brand House.
Calle Christensen og Leif Anisdahl var frontfigurer og pionerer i generasjonen som på 1960-tallet gjorde «grafisk designer» til en yrkestittel og som etablerte designfirmaet som en egen virksomhet utenfor reklamebyråene (andre utøvere som fanget opp de nye stilidealene, var blant annet Bruno Oldani og Peter Haars). I 2005 mottok «Calle og Leif» Klassikerprisen i Visuelt-konkurransen. Konkurransen arrangeres hvert år av designerorganisasjonen Grafill.


== Eksterne lenker ==
Om Calle Christensen og merkevaren Gilde
Carl Christensens designbyrå Brand House
Eugenio Montale

Eugenio Montale  (født 12. oktober 1896 i Genova, død 12. september 1981 i Milano) var en italiensk forfatter.
Han ble tildelt nobelprisen i litteratur i 1975 «for hans særpregete diktning som med stor kunstnerisk følsomhet har tolket menneskelige verdier i tegnet av et illusjonsfritt livssyn».


== Referanser ==
Saul Bellow

Saul Bellow (født 10. juni 1915 i Lachine i Quebec i Canada, død 5. april 2005 i Brookline i Massachusetts i USA) var en kanadiskfødt amerikansk forfatter av jødisk bakgrunn. Han ble tildelt Nobelprisen i litteratur og Pulitzerprisen for skjønnlitteratur i 1976. Bellow regnes som en viktig representant for «den jødisk-amerikanske roman», og hans sentrale tema er det moderne menneskets fremmedgjøring.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Bellow vokste i en «minimalt troende» (men ikke helt ikke-troende) ortodoks jødisk familie. Foreldrene, Lesja (født Gordin) og Abraham Bellow, var innvandret til Canada i 1913. De stammet fra St. Petersburg. Saul vokste opp de første ni leveårene i et flerspråklig fattigstrøk i Montréal, med mange jøder fra særlig Øst- og Sør-Europa. Deretter flyttet familien til Chicago. 
Bellow fortalte siden at han en gang i ungdommen hadde vært på sykehus, og begynt å lese Det nye testamente. Han beskrev dette som en skjellsettende spirituell opplevelse. En kort periode i 1950-årene var han reichianer, i 1960-årene ble han interessert i Edwars Shils' weberianske teorier, i 1970-årene i Rudolf Steiners antroposofi, og i siste del av 1970-årene og i 1980-årene i Allan Blooms popularisering av Leo Strauss' politiske filosofi.


=== Karriere ===
Bellow debuterte i 1944 og fikk sitt gjennombrudd med romanen The Adventures of Augie March (1953). Henderson the Rain King (1959) handler om en amerikansk millionær som søker mening og åndelig styrke i Afrika. Herzog (1964) er en idéroman om en jødisk intellektuell, som stiller individets åndelig behov opp mot samfunnets og moralens krav. Bellows senere romaner utvikler dette temaet, eksempelvis Mr. Sammler's Planet (1970), Humboldt's Gift (1974) og The Dean's December (1982); den siste boken setter volden og korrupsjonen i Chicago opp mot øststatenes kalde byråkrati. Bellows siste roman er Ravelstein fra 2000. Den anses som en nøkkelroman og behandler vennskapet mellom to professorer.
Bellow var gift fem ganger, men alle hans ekteskap, unntatt hans siste, endte i skilsmisse. Hans sønn fra hans andre ekteskap, Adam, utga en sakprosabok i 2003, In Praise of Nepotism. Bellows hustruer var Anita Goshkin, Alexandra Tsachacbasov, Susan Glassman, Alexandra Ionescu Tulcea og Janis Freedman. I 1999, da han var 84 år gammel, ble Bellow far til en datter, Naomi Rosie, hans fjerde barn, med Freedman.Samtidig som han leste omfattende, tok han seg tid til å spille fiolin, drive med hagearbeid, lage mat og følge med på sport.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Saul Bellow – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Saul Bellow på Internet Movie Database 
(en) Saul Bellow hos The Movie Database 
(en) Saul Bellow hos Internet Broadway Database 
(en) Saul Bellow på Discogs 
(en) Saul Bellow på MusicBrainz 
(en) Saul Bellow hos American National Biography 
(en) Verker av og om Saul Bellow i bibliotekene (WorldCat)
(en) Nobelprisens nettsted med to taler og biografi
(en) Annotated Bibliography of Criticism ved Saul Bellow Society
(en) Saul Bellow 'Bookweb' på det litterære nettstedet «The Ledge», med forslag til videre lesning
SMS «Viribus Unitis»

SMS «Viribus Unitis» var et slagskip i den østerriksk-ungarske marinen. Navnet på skipet kom av mottoet til keiser Frans Josef, og betyr «med forente krefter».
«Viribus Unitis» var noe mindre enn datidens største skip (som HMS «Dreadnought»), og var laget etter modell av den amerikanske South Carolina-klassen. Våpensystemene, levert av Škoda, var svært moderne.
Ved slutten av første verdenskrig skulle østerrikerne overgi «Viribus Unitis» til den nydannede jugoslaviske marinen, slik at man slapp å overlate det til ententen. Dette ville de allierte naturlignok forhindre, og utenfor Pula ble «Viribus Unitis» angrepet av den italienske marinen den 1. november 1918. Dette førte til at det gikk ned med over 400 sjøfolk, inkludert kaptein Janko Vukovic de Podkapelski.
Greens in regulation

Greens in regulation, forkortet GIR, er et statistisk mål innen golf for spillerens evne til å treffe greenen med minst to slag igjen til par. Med andre ord må spilleren treffe greenen på en par 3-bane med utslaget eller på en par 5-bane med tredjeslaget. I store turneringer føres det gjerne statistikk over hvor stor andel greens in regulation en spiller har på en runde.
Odysseas Elytis

Odysseas Elytis (gresk Οδυσσέας Ελύτης, pseudonym for Odysseas Alepoudelis, gresk Οδυσσέας Αλεπουδέλης, født 2. november 1911 i Iraklio, død 18. mars 1996 i Athen) var en gresk forfatter og kunstner. Han hadde et nært forhold til franske surrealistiske poeter og bildekunstnere, blant dem malerne Pablo Picasso og Henri Matisse, som også illustrerte noen av Elytis' verker. I 1979 ble Elytis tildelt Nobelprisen i litteratur.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Elytis' familie nedstammet fra slekten Alepoudelis, opprinnelig fra Lesbos. Familien flyttet fra Kreta til Athen i 1914 der Odysseas senere studerte jus. Senere avbrøt han studiene for helt og fullt å vie seg til litterære og kunstneriske interesser. 


=== Kunstner og forfatter ===
I 1935 stilte han ut noen collager på den første internasjonale surrealistutstilling i Athen og gav ut flere dikt. 
Fra 1940 til 1941 var han sekondløytnant i den første armédivisjon ved den albanske fronten i krigen mot italienerne. 
Fra 1948 til 1952 og 1969 til 1972, under den greske militærjuntaen (1967-1974), bodde han i Paris der han studerte filosofi ved Sorbonne. I Paris ble han personlig kjent med diktere som André Breton, Paul Éluard, René Char, Pierre Jean Jouve og Henri Michaux, men også med kunstnere som Henri Matisse, Pablo Picasso og Alberto Giacometti.
Flere av Elytis' dikt har blitt tonesatt av de greske komponistene Mikis Theodorakis og Manos Hadjidakis. I Frankrike bidro sangeren Angélique Ionatos til å gjøre diktene hans kjent for et bredere publikum.I 1979 ble Elytis tildelt Nobelprisen i litteratur «for sin poesi, som med sanselig styrke og intellektuelt klarsyn skildrer det moderne menneskets kamp for frihet og kreativ utfoldelse, med den greske tradisjonen som bakteppe». ("for his poetry, which, against the background of Greek tradition, depicts with sensuous strength and intellectual clear-sightedness modern man's struggle for freedom and creativeness")


== Oversatt til norsk ==
Το Άξιον Εστί (1959, To axion esti). Verdig det er, 1983, Oslo, Cappelen, oversatt fra gresk med innledning og kommentarer av Tore Frost og Egil A. Wyller. ISBN 82-02-09774-6


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Odysseas Elytis – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Odysseas Elytis på Internet Movie Database 
(en) Odysseas Elytis hos The Movie Database 
(en) Odysseas Elytis på Discogs 
(en) Odysseas Elytis på MusicBrainz 
(en) Odysseas Elytis på AllMusic
Kjetil Tefke

Kjetil Tefke (født 17. januar 1976) er en norsk skuespiller, sanger og danser.
Han var medlem av TV3s popgruppe Cape i 2001 som kom som en del av et realityprogram. Gruppen solgte både til dobbel «gull» og «platina» for singlene «Tic Tac» og «Capability». Gruppen ble nominert til to Spellemannpriser det samme året. 
Tefke har siden stort sett arbeidet som danser, sanger, skuespiller og musiker. Han har blant annet spilt Danny i musikalen Grease, Tony i musikalen Saturday Night Feever og var senest med i musikalen West Side Story på Oslo Nye Teater. 
Han har siden 1995 deltatt i en rekke norske underholdningsprogrammer, som sanger, danser, skuespiller og underholdningsartist.
I 2006 ledet han dansekonkurransen Dansefeber på TVNorge sammen med Henriette Lien.
Han driver ett eget lydstudio i Oslo med trommeslager og produsent Alf Magne Hillestad, hvor han i hovedsak produserer, skriver og arrangerer musikk for artister og plateselskaper i Norge og tar i tillegg oppdrag fra film-, TV-, reklame- og radiobransjen; samt demoproduksjon for band og privatmarkedet.


== Eksterne lenker ==
(en) Kjetil Tefke på Internet Movie Database
Naguib Mahfouz

Nagib Mahfouz (arabisk: نجيب محفوظ) (født 11. desember 1911 i Kairo, død 30. august 2006 i Kairo) var en egyptisk forfatter.
Mahfouz skrev om lag 30 romaner og novellesamlinger, og han ble i 1988 tildelt nobelprisen i litteratur som første arabiskspråklige forfatter.
Han ble i 1994 knivstukket i nakken av en islamittisk ekstremist, tilsynelatende fordi han skal nevnt Gud i en av sine romaner. I etterkant av denne episoden fikk Mahfouz psykiske helseproblemer.


== Bibliografi (utvalg) ==


== Se også ==
Arabiske forfattere


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Naguib Mahfouz – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Naguib Mahfouz på Internet Movie Database 
(en) Naguib Mahfouz på AllMovie 
(en) Naguib Mahfouz hos The Movie Database 
(en) Naguib Mahfouz på Discogs 
(en) Naguib Mahfouz på MusicBrainz
Texas Scramble

Texas Scramble er en spilleform i golf som er litt annerledes enn vanlig scramble.
Texas Scramble spilles med fire spillere, og som i vanlig scramble slår alle hver sin ball på hvert slag, og så velger man hvilken av de fire slagene som ligger best, og alle spillerne fortsetter fra dette punktet.
Det spesielle med Texas Scramble er at i løpet av runden må minst fire utslag fra hver av spillerne på laget ha vært brukt. I vanlig scramble kan man nemlig ende opp med at utslagene til én av spillerne brukes gjennom hele runden. Texas Scramble fjerner denne muligheten, og sørger i stedet for at alle spillerne blir en viktig del av spillet.


== Eksterne lenker ==
Spilletyper og spilleformer (Norges Golfforbund, 2016
Julius Hemphill

Julius Arthur Hemphill (født 24. februar 1938, død 2. april 1995) var en jazzkomponist og saksofonist. Hovedinstrumentet var altsaksofon, men han spilte også sopransaksofon, tenorsaksofon og fløyte.
Hemphill ble født i Fort Worth i Texas (som også var hjembyen til Ornette Coleman), og studerte klarinett før han lærte å spille saksofon. Gerry Mulligan var et tidlig forbilde. Hemphill begynte i United States Army i 1964, og tjenestegjorde i flere år. Senere spilte han i en kort periode med Ike Turner. I 1968 flyttet Hemphill till St. Louis i Missouri og var med på dannelsen av Black Artists' Group (BAG), et multikunstnerisk kollektiv som satte ham i kontakt med musikere som Oliver Lake, Hamiet Bluiett, Baikida Carroll og Floyd LeFlore, og komponisten og orkesterlederen Malinke Robert Elliott.
Hemphill flyttet til New York City på midten av 1970-tallet, og var aktiv i frijazz-miljøet. Han underviste flere kjente musikere i saksofonspill, bl.a David Sanborn og Tim Berne. Hemphill var antagelig mest kjent som grunnleggeren av World Saxophone Quartet, som ble dannet i 1976, etter å ha samarbeidet med Anthony Braxton i flere ensembler bestående av kun saksofoner. Hemphill forlot World Saxophone Quartet tidlig på 1990-tallet, og dannet en saksofonkvintett.
Hemphill spilte inn over 20 album som leder, ca. 10 album med World Saxophone Quartet og var også med på innspillinger med Björk, Bill Frisell, Anthony Braxton og andre. På slutten av hans levetid tvang dårlig helse Hemphill til å stoppe å spille saksofon, men han fortsatte å skrive musikk til sin død. Hans saksofonsekstett, ledet av Marty Ehrlich, har gitt ut flere album av Hemphills musikk, hvor han ikke selv deltar. Den siste heter The Hard Blues, innspilt live i Lisboa etter Hemphills død.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Julius Hemphill – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Julius Hemphill på Internet Movie Database 
(en) Julius Hemphill på Discogs 
(en) Julius Hemphill på MusicBrainz 
(en) Julius Hemphill på Songkick 
(en) Julius Hemphill på AllMusic 
(en) Tim Berne discusses Hemphill
Barnefilm

Barnefilmer er filmer som er laget for barn. Filmene kan være både lengre spillefilmer og kortfilmer, animasjons- og realfilmer. Barnefilmer vises på TV og kino og kan leies, lånes eller kjøpes på DVD-er o.l. I Norge er det dessuten rundt 35 barnefilmklubber som viser filmer for barn og unge.
Innholdet i barnefilmer er tilpasset målgruppen tematisk og fortellerteknisk, ofte med barn i viktige roller, tydelig handling, enkel dialog og rettlinjet kronologi. Filmene kan være spennende og humoristiske, men er sjelden svært skremmende. De pleier ellers å ha en tydelig moral eller ideologi og nesten alltid en lykkelig slutt.  Filmene kan også være poetiske og estetisk utfordrende. Innholdet er oftest rent underholdende og skjønnlitterært. Dokumentarer, fakta- og undervisningsfilmer beregnet på barn og unge kan være opplærings- eller skolefilmer. 
Filmer tillatt vist for barn trenger ikke nødvendigvis være barnefilmer. Filmkontrollens aldersgrenser forteller bare at innholdet i filmene ikke er skremmende for barn. 
Det er en rekke internasjonale barnefilmfestivaler, blant annet i Chicago. I Norge er det filmfestival for barnefilm hvert år i Kristiansand. 


== Familiefilm ==
Familiefilmen har mange fellestrekk med barnefilmen, men har en bredere målgruppe enn bare barn. Dette vil oftest dreie seg om underholdningsfilmer som passer for både barn og voksne. Et eksempel på en slik film er Hallvard Bræins Børning.
Populære filmer om ungdom og ungdomskultur betegnes som ungdomsfilmer. 


== Se også ==
Kristiansand Internasjonale Barnefilmfestival
Barnefilmer omtalt på wikipedia
Filmsensur


== Eksterne lenker ==
Liste over barnefilmer (meny i venstre spalte)
Nyheter om norske barnefilmklubber (meny i venstre spalte)
Norske barnefilmklubber
Datafil

En datafil, oftest bare kalt fil, er en oppføring i et filsystem. Ordet er en fornorskning av det engelske ordet file som betyr arkiv. Null eller flere filnavn kan referere til en fil i filsystemet. I tillegg til vanlige filer, som representerer data, kan filsystemer ha andre typer filer, for eksempel Mapper. Dataene representeres som en endimensjonal byte-sekvens, men noen filsystemer støtter flere datastrømmer (for eksempel NTFS). I tillegg vil filsystemer typisk assosiere forskjellige metadata til en fil, for eksempel rettigheter, tidspunkt for opprettelse, sist endret og sist brukt, sikkerhetskontekst, til og med vilkårlige brukerdefinerte metadata. Filsystemets metadata er altså ikke det samme som eventuelle metadata som måtte ligge i innholdet av en fil.


== Lesing og skriving ==
Et dataprogram kan blant annet lese, skrive, opprette og slette datafiler ved bruk av funksjonskall til operativsystemet (såkalte systemkall). En hensikt med operativsystemer er nettopp å koordinere brukerprogrammenes tilgang til filer.


== Formater ==
Hvordan innholdet av en fil skal tolkes er opptil det enkelte programmet, men mange filformater, særlig bilde-, lyd- og videofiler, inneholder detaljer om hvordan dette skal gjøres. Det er vanlig at ulike filformater har en gjenkjennelig signatur (engelsk: magic number) i nærheten av starten. De fleste filformater vil kunne gjenkjennes på de første 16 bytene. Eksempler på filer som ikke nødvendigvis inneholder en slik signatur er mp3-filer og forskjellige former for tekstfiler. Av konvensjon er det vanlig å indikere filtypen med et filnavnsuffiks, noe som er nyttig for grafiske brukergrensesnitt for å avgjøre hvilket program fila skal åpnes i når man åpner den. En mer kategorisk og beskrivende angivelse er MIME-typen, som brukes på internett.


== Typer ==
Noen hovedtyper filer:

Datafil: Dette er de fleste filene slik vi kjenner dem og inneholder data. Datafiler kan igjen være av to typer:
Kjørbar fil/programfil: Disse er i utgangspunktet er nødt til å kjøre i et spesielt miljø eks. Windowsmiljø. Eller .jar filer som må kjøre i et Javamiljø. Disse kan være i maskinkode, eller mer scriptbasert (lesbare)
Innholdsfil: Datafiler for lagring av data. Disse dataene kan en få tilgang på gjennom et program. Gjennom programmet kan en vanligvis lese, endre og lagre filen. Hvilket program som skal brukes til den enkelte filtypen baseres i windows-verden seg som sagt på filens etternavn, filendelsen.
Mappe: Disse kan inneholde andre filer.
Lenke: Disse "peker" til en annen fil. Operatvisystemet passer på at filen ikke peker til seg selv.


== Se også ==
Skjulte filer og skjulte mapper
Andrea del Castagno

Andrea del Castagno (eller Andrea di Bartolo di Bargilla) (født cirka 1421, død 19. august 1457) var en maler fra Firenze tidlig i renessansen. Han var naturlig nok inspirert av malerne Masaccio og Giotto, som begge jobbet med kunst i Firenze før Castagno. Sammen med Paolo Uccello og Domenico Veneziano var han ungrenessansens ledende gjennombruddskunstner. Noen eksempler på arbeidene hans er freskene i Sant'Apollonia, som den gang var et kloster og i dag er et museum. Dessuten har han malt et ryttermonument av condottiero Niccolò da Tolentino (1456), som er å se i katedralen Santa Maria del Fiore i Firenze.
Castagno fortsatte tradisjonene fra Masaccio i tilknytning til perspektivstudier og særlig Albertis kunstteorier. Hans største betydning ligger i utviklingen av den konsekvente perspektiviske romoppbyggingen, samtidig som han under inntrykk av Donatellos skulpturer gav sine figurer stor plastisk tyngde.


== Liv ==
Andrea del Castagno var født i landsbyen Castagno som ligger nær Monte Falterona og ikke langt fra Firenze. Han bodde i Corella under krigen mellom Firenze og Milano, og reiste hjem igjen da den var slutt. I 1440 flyttet han til Firenze, og da var Bernadetto de' Medici mesénen hans. Her malte han portretter av innbyggerne som ble hengt etter slaget ved Anghiari på fasaden til Palazzo del Podestà. Det ga ham kallenavnet Andrea degli Impiccati (impiccati er italiensk og betyr «hengt»). Han tok kallenavnet i bruk.
Han skal ha studert hos Fra Filippo Lippi og Paolo Uccello. Fra 1440 til 1441 malte han fresker med religiøst tema i Ospedale di Santa Maria Nuova, det eldste sykehuset i Firenze som fortsatt er i bruk. Perspektivet og figurene viser at han har vært inspirert av Masaccio.
I 1442 var han i Venezia og malte fresker i San Tarasio-kapellet i kirken San Zaccaria. Fra 1442 til 1443 malte han en freske av jomfru Marias død i Markuskirken.
Så dro han tilbake til Firenze. I Santa Maria del Fiore malte han et glassmaleri som forestiller at Jesus blir tatt ned fra korset. 30. mai 1445 ble ham medlem av lauget til Mediciene. Det samme året malte han en freske av Madonna med barnet og helgener som vi i dag kan se i Uffizi-galleriet i Firenze.


== Castagno inspirerte mange ==
I likhet med andre malere, prioriterte Andrea del Castagno modelltegning og «det taktile». Luca Signorelli, Leonardo og Michelangelo har alle vært inspirert av Castagno. En rekke fresker fra hans hånd er enten gått tapt eller finnes i redusert stand. Med sin kraftfulle figurkunst står han tidens billedhuggere nær. Den betydning hans kunst hadde for andre kunstnere er først blitt erkjent i senere år.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Andrea del Castagno – kategori av bilder, video eller lyd på Commons