jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Hallingdialekt

Hallingdialekt eller hallingmål beskriver talemål som snakkes i Hallingdal i Buskerud. Hallingmål er østlandsk og hører til dialektgruppa midlandsmål (også kalt fjellbygdmål), som tradisjonelt snakkes i dalstrøka på Østlandet. Til gruppen hører også valdresmål, gudbransdalsk, telemarksmål, numedalsk, sigdalsk, eggedalsk og kryllingmål.


== Kjennetegn ==
Dialekten har tradisjonelt kløyvd infinitiv, og kjennetegnes ved typisk nynorsk-nære vendinger. Eldre hallinger bruker stort sett oblik kasus og flertallsbøying av verb. Pronomen samsvarsbøyes tradisjonelt i kasus: Åt garde sino. 
Eksempel: E va uppe hjå'o mor o såg ette sauidn henna. Varianten -idn eller -adn er et typisk målmerke i dalen (felles for Hallingdal og Valdres). Sammentrekningen 'n skriver seg fra dativspronomenet hona i hunkjønn. Tilsvarende for hankjønn er hono, slik at man får de noe uvanlige hjå'o mor, hjå'n far.


== Lokale forskjeller ==
Ål og Hol skiller seg stort sett fra den øvrige dalen ved fravær av ø-omlyd på korte, mørke vokaler. Ålingene og Holingene sier for eksempel folk mens de fra Torpo og resten av Hallingdal sier følk. Et annet typisk trekk er at vokalene blir trangere jo lenger ned i dalen en kommer, slik at folk i Flå og Nesbyen gjerne trenger y-lyden sammen til i. Gulsvikingene kommer fra den sydlige delen av Flå, og sier også je i førsteperson, i stedet for e, som i det øvrige Hallingdal. Her finner vi en overgang til talemålet i Krødsherad og de andre omringende stedene.


== Kulturpress ==
I dag er hallingen under sterkt press fra talemålet i Oslo, noe som merkes best på Geilo. Kulturbevisste hallinger holder etter måten bedre på målføret sitt. Kvinnene viser seg å være dårligst til å holde på dialekten sin.
Kjell Horn

Kjell Øystein Horn (født 18. august 1937, død 25. november 2022) var en norsk lærer og forfatter. Han skrev skjønnlitteratur og faglitteratur om pedagogikk og skole. Han ble utdannet ved Sagene lærerskole (1961) og tok senere eksamen i pedagogikk, historie og fagmetodikk ved Universitetet i Oslo.Han fikk erfaring som lærer, undervisningsinspektør, rådgiver og rektor. Det meste av sin tjeneste hadde han hatt på ungdomstrinnet, men han underviste også i barneskolen (blant annet på Smestad skole i Oslo 1962–1972).I tillegg var han konsulent i Grunnskolerådet, hvor han blant annet initierte og ledet forsøk med klasse- og elevrådsarbeid. Han var også med på forsøkene om samarbeidsutvalg på 1960-tallet. I forbindelse med sitt arbeid for Grunnskolerådet skrev han to veiledningshefter og i 1983 utarbeidet han sammen med Stein Thue Human-Etisk Forbunds forslag til revidert læreplan i livssynskunnskap for grunnskolen.Den røde tråden i forfatterskapet hans er troen på barn og ungdoms egen evne og vilje til positiv utvikling.Kjell Horn, sønn av Human-Etisk Forbunds stifter og første styreleder Kristian Horn, var medstifter av Human-Etisk Forbund og var leder i Organisasjonen mot politisk overvåking. Kjell Horn var bror av forlagsredaktør Anne Horn.Kjell Horn stilte seg kritisk til utviklingen av Human-Etisk Forbund, som han mente var kommet til å ligne en sekt, noe han gav uttrykk for i flere kronikker og en bokutgivelse.


== Bibliografi ==
Du er en drittsekk, lærer! (1986), ISBN 82-02-10696-6, Cappelens førstepris for dokumentarroman.
Tommy eller Det er så jævlig kjedelig, rektor! (2006), ISBN 82-300-0264-9 dokumentarroman.De to bøkene over ble revidert og slått sammen til én i 2012, ISBN 978-82-300-0949-9, Kolofon forlag.
Eleven som samarbeidspartner (1988).
Læreren som leder (1995).
Svik. Fra humanetikk til humanisme (2008), ISBN 978-82-300-0441-8, Kolofon forlag.
Skolen som kamparena – endringer og refleksjoner (2015), ISBN 978-82-300-1229-1, Kolofon forlag.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Omtale av Tommy fra Kolofon forlag. Arkivert 29. september 2007 hos Wayback Machine.
Omtale av de to bøkene som utgjør den sammenslåtte boken i Norsk skoleblad nr. 39, 1986 og Utdanning, april 2007, Kolofon forlag. Arkivert 13. desember 2013 hos Wayback Machine.
«Sementering av skolemyter», kronikk av Horn i Dagbladet.
J.J. Henry

Ronald Henry III, best kjent som J.J. Henry, (født 2. april 1975) er en amerikansk golfspiller på PGA-touren.
Han er født i delstaten Connecticut og ble profesjonell golfspiller i 1998 etter å ha tatt annenplassen i collegeturneringen NCAA Division I Men's Golf Championships tidligere samme år. Den neste sesongen spilte han på Nationwide Tour, og etter å ha vunnet Knoxville Open året etter fikk han spillerett på PGA-touren for 2001-sesongen. Han spilte jevnt godt de første fem sesongene i golfens eliteserie, men uten å vinne en turnering. Den første seieren kom i 2006, i Buick Championship, som spilles i Henrys hjemstad Connecticut.
Henry spilte for USA i Ryder Cup 2006.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) J.J. Henry – PGA-touren 
(en) J.J. Henry – Verdensrankingen
Palladios villaer

Palladios villaer er en samling av verk av den italienske arkitekten Andrea Palladio og hans medarbeidere i Veneto, hovedsakelig i provinsen Vicenza. Palladios arbeider i byen Vicenza, byen selv og disse villaene er satt på UNESCOs liste over verdensarven.
På 1400-tallet begynte republikken Venezia å vende blikket mot landet innenfor byen. Dette skyldtes dels at handelen på havet endret seg og dels at de så farer fra landsiden. Den venetianske staten gikk sammen med private landeiere for å utnytte de uproduktive områdene. I 1556 opprettet de Magistratura del Beni Incuiti (magistraturet for udyrkede eiendommer). Ekspansjonen innover i landet ledet til at de ryddet og drenerte landområder som ble til jordbrukseiendommer. Velstående og adelige fra Venezia anskaffet slike eiendommer. De hadde bruk for infrastruktur til gårdsdriften, og etter hvert som landbruket ble en vesentlig inntektskilde, slo de seg også ned der. De ønsket imidlertid ikke å forlate den komfort og kultur de var vant til. Dette ledet til at villaen utviklet seg.
Palladio var ikke den første som tegnet villaer i Veneto, men hans forgjengere tegnet og bygget villaer hvor de lot resten av gårdsbygningene være. Villaene før Palladio var dessuten gjerne sommerboliger. Det var Jacopo Sansovino som tok i bruk de klassiske elementene og som laget en samling av uthusene. Det var dette Palladio videreutvilket. Han så hovedbygget og resten av gårdsbygningene i sammenheng. Han introduserte en villa hvor uthusene ble samlet i et par barchesse på hver side av hovedbygget. Av vellykkede ferdigstilte eksempler på dette kan nevnes Badoer, Emo og Barbaro.
Det er ikke alle av Palladios villaer som er hovedbygning i et gårdsbruk. Noen av dem er snarere små palasser i bymessig område eller like utenfor en by. Villa Foscari og Villa Capra (La Rotunda) er eksempler på slike villaer.
Palladio utviklet sin villa fra den første, Villa Godi, som knapt har referanser til romerske forbilder. Etter sitt to års opphold i Roma i 1546–47 begynte han å tegne de villaene som etter hans tid har blitt forbilder for arkitekter over hele verden.


== Villaene ==


== Eksterne lenker ==
Italienske verdensarvsteder (engelsk)
UNESCOs beskrivelse (engelsk)
New Lanark

New Lanark er en gammel industrilandsby ved elven Clyde omkring to kilometer fra Lanark i South Lanarkshire i Skottland. Den ble grunnlagt i 1785 av David Dale. Han la byen sin til elven Clyde for å kunne forsyne seg med vannkraften til å drive spinnemaskinene. I 1820 var New Lanark Skottlands største senter for bomullsproduksjon.

Etterhvert kom Dales svigersønn Robert Owen mer og mer inn i driften. Owen var en filantrop og sosial reformator, og under Dales og Owens ledelse ble New Lanark bygget opp som både et svært vellykket forretningsprosjekt og som en model village hvor arbeiderne skulle ha best mulig vilkår. Stedet regnes som et eksempel på innflytelse fra utopisk sosialisme. Owen sørget for utvidelse av bedriften, og ga mye av overskuddet tilbake til arbeiderne slik at de skulle leve under best mulige kår. Han forbød barnearbeid for de under 10 år, og satte opp en egen skole slik at alle skulle få litt utdannelse. 
Fabrikkene var i drift helt til 1968. Så fulgte en nedgangstid, men i 1975 ble New Lanark Conservation Trust opprettet for å hindre at landsbyen forfalt eller ble jevnet med jorden. Stedet er i dag et populært turistmål, og sammen med en lignende landsby i England, Saltair, ble New Lanark et verdensarvsted i 2001. I dag bor det ca. 200 mennesker i enkelte av husene og leilighetene i New Lanark, resten av bygningene er utstillingsarenaer eller salgslokaler for turismen.
Pak Se-ri

Pak Se-ri (født 28. september 1977) er en sørkoreansk tidligere golfspiller.
Pak ble profesjonell i 1996 og ble medlem av LPGA-touren i 1998 og i sin første sesong på touren vant hun to major-turneringer: LPGA Championship og US Women's Open. Samme år ble hun valgt til Rolex Rookie of the Year.  I 2007 ble hun valgt inn i World Golf Hall of Fame.
Hun la opp i 2016.


== Meritter ==


=== Seire på LPGA-touren ===
2010: Bell Micro LPGA Classic
2007: Jamie Farr Owens Corning Classic
2006: McDonald's LPGA Championship
2004: Michelob ULTRA Open at Kingsmill
2003: Safeway PING, Chick-fil-A Charity Championship, Jamie Farr Kroger Classic
2002: Office Depot Championship, McDonald's LPGA Championship, First Union Betsy King Classic, Mobile LPGA Tournament of Champions, Sports Today CJ Nine Bridges Classic
2001: YourLife Vitamins LPGA Classic, Longs Drugs Challenge, Jamie Farr Kroger Classic, Weetabix Women's British Open, AFLAC Champions
1999: ShopRite LPGA Classic, Jamie Farr Kroger Classic, Samsung World Championship of Women's Golf, PageNet Championship
1998: McDonald's LPGA Championship, US Women's Open, Jamie Farr Kroger Classic, Giant Eagle LPGA Classic


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Pak Se-ri – LPGA-touren
Sonny Anderson

Anderson da Silva Nilmar (født 19. september 1970 i Goiatuba), bedre kjent som Sonny Anderson, er en brasiliansk tidligere fotballspiller. Han spilte som spiss for Marseille, Monaco, Barcelona og Lyon. 


== Klubber ==
1987 – 1990 : Vasco da Gama (Brasil)
1991 – 1992 : Guarani (Brasil)
1992 – 1993 : Servette (Sveits)
1993 – 1994 : Marseille (Frankrike)
1994 – 1997 : Monaco (Frankrike)
1997 – 1999 : Barcelona (Spania)
1999 – 2003 : Lyon (Frankrike)
2003 – 2004 : Villarreal (Spania)
2004 – 2006 : Al Rayyan (Qatar)
2006 : Al-Gharrafah (Qatar)Han vant den franske Ligue 1 mesterskapet tre ganger, det brasilianske mesterskapet en gang, La Liga (det spanske mesterskapet) to ganger og det sveitsiske mesterskapet én gang.
Han var toppscoreren i den Sveitsiske Super League i 1993, og den Franske Ligue 1 mesterskapet i 1996, 2000 og 2001.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Sonny Anderson – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Sonny Anderson – FIFA 
(fr) Sonny Anderson – LÉquipe 
(en) Sonny Anderson – Transfermarkt 
(en) Sonny Anderson – Transfermarkt (manager) 
(en) Sonny Anderson – national-football-teams.com 
(en) Sonny Anderson – WorldFootball.net 
(en) Sonny Anderson – FootballDatabase.eu 
(en) Sonny Anderson – Soccerway 
(en) Sonny Anderson – PlaymakerStats.com 
(en) Sonny Anderson – PlaymakerStats.com (manager)
On the Border

On the Border er det tredje studioalbumet til Eagles, utgitt i mars 1974. 
Dette er det første Eagles-albumet der Don Felder medvirker.
Eagles byttet produsent under innspilingen av On the Border. Glyn Johns mente de burde fortsette med countryrock. De gjorde «You Never Cry Like a Lover» og «The Best of My Love» i London, før de reiste hjem til California og fullførte albumet med produsenten Bill Szymczyk i  starten av 1974. Don Felder ble også hentet inn, som en mer rock-orientert gitarist.
Utenom hjelp fra andre låtskrivere, gjorde Eagles også to coverlåter; «Ol' 55» av den til da ukjente artisten Tom Waits, og «Midnight Flyer», utgitt av Osborne Brothers i 1972.Første singel var «Already Gone», men det var tredje singel fra albumet, den Glyn Johns produserte «The Best of My Love» som ble deres første listetopper i USA, 1. mars 1975.


== Sporliste ==
Side én«Already Gone» (Jack Tempchin, Robb Strandlin) – 4:13
«You Never Cry Like a Lover» (J. D. Souther, Don Henley) – 4:02
«Midnight Flyer» (Paul Craft) – 3:58
«My Man» (Bernie Leadon) – 3:30
«On the Border» (Henley, Leadon, Frey) – 4:28Side to«James Dean» (Jackson Browne, Frey, Souther, Henley) – 3:36
«Ol' 55» (Tom Waits) – 4:22
«Is It True?» (Randy Meisner) – 3:14
«Good Day in Hell» (Henley, Frey) – 4:27
«The Best of My Love» (Henley, Frey, Souther) – 4:35


== Personell ==
EaglesGlenn Frey – gitarer, solo på 1, 3 (slide) og 8, piano, sang på 1, (5), 6, 7, 9
Don Henley – trommer, sang på 2, 5, 9, 10
Bernie Leadon – gitar, solo på 2 og 6, banjo, steelgitar, sang på 4
Randy Meisner – bass, sang på 3, 8
Don Felder (sen ankomst) – elektrisk gitar og solo på 1 og 9Andre medvirkendeAl Perkins – pedal steelgitar på «Ol' 55»


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) On the Border på Discogs 
(en) On the Border på MusicBrainz 
(en) On the Border på AllMusic
Grundlovsforhør

Grundlovsforhør (norsk: grunnlovsforhør) er en dansk rettsprosedyre. I Kongeriket: Danmark, Grønland og Færøyene, kan politiet tilbakeholde en person som er mistenkt for en forbrytelse i opp til 24 timer. Innen 24 timer skal personen fremstilles i et grunnlovsforhør hvis politiet ønsker å opprettholde tilbakeholdelsen. Denne regelen er garantert av den danske grunnloven og er til for å beskytte borgerne mot vilkårlige fengslinger. Den ble innført med Kongerikets første grunnlov i 1849, og er bevart stort sett uforandret gjennom alle senere revisjoner av grunnloven.
Ved et grunnlovsforhør stilles den siktede for en dommer som skal ta stilling til politiets ønsker om tilbakeholdelse. Grunnlovsforhøret kan ende på tre måter:

Den siktede får anholdelsen opprettholdt for å gi politiet tid til å substantiere siktelsen. Opprettholdelsen kan skje i opptil 3 ganger 24 timer, hvorefter dommeren skal ta stilling til varetektsfengsling.
Den siktede kan bli varetektsfengslet, hvis dommeren mener at der ligger begrunnet mistanke for siktelsen, og hvis visse omstendigheter er oppfylt (paragraf 762 i retsplejeloven). Typisk varetektsfengsles det for å forhindre den mistenkte i å motarbeide etterforskningen.
Den siktede blir satt fri hvis dommeren ikke mener at der foreligger begrunnet mistanke, eller hvis retsplejelovens bestemmelser ikke tillater varetektsfengsling i den pågjeldende situasjon.
Sybilla av Normandie

Sybilla av Normandie (født 1092, død 13. juli 1122) var gift med kong Alexander I av Skottland og således dronning av Skottland.
Sybilla ble født rundt 1092 i Domfront i Normandie i dagens Frankrike som den illegitime (utenfor ekteskap) datteren til kong Henrik I av England og Sybilla, datteren av Robert, greve av Mortain, jarl av Cornwall. Hun ble i 1107 giftet bort til Alexander I av Skottland, en mann som er blitt skrevet som kombinasjon av en hensynløs kriger og særdeles from kristen. Ekteskap resulterte ikke i barn, men Alexander fikk minst en sønn utenfor ekteskap som ikke ble konge.
Sybilla døde mellom den 12. og 13. juli 1122 av ukjente årsaker på den lille øya «Kvinneøya» eller Eilean nam Ban (Eilean nan Bannoamh: «Øya med kvinnelige helgener») i Loch Tay. Alexander grunnla senere et priori på øya i hennes minne. Hun ble gravlagt på klosteret Dunfermline Abbey i Fife hvor også Alexander ble lagt til hvile kun to år senere.


== Referanser ==
Tsjulpan Khamatova

Tsjulpán Nailevna Khamátova (russisk Чулпа́н Наи́левна Хама́това, engelsk Chulpan Khamatova, tysk Tschulpan Chamatowa) (født 1. oktober 1975 i Kazan, Tatarstan, Russland (tidligere Sovjetunionen)) er en tatarisk film- og fjernsynsskuepiller. Hun studerte matematikk og økonomi ved universitetet i Moskva før hun på slutten 1990-tallet fikk sin første rolle i en russisk fjernsynsfilm. Gjennom filmen Luna Papa fikk hun sitt gjennombrudd i Tyskland, og spiller særlig i tyske kino- og fjernsynsproduksjoner, bl.a. Good bye, Lenin! fra 2003.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Tsjulpan Khamatova på Internet Movie Database 
(sv) Tsjulpan Khamatova i Svensk Filmdatabas 
(da) Tsjulpan Khamatova på Filmdatabasen 
(da) Tsjulpan Khamatova på Filmdatabasen 
(da) Tsjulpan Khamatova på Scope 
(fr) Tsjulpan Khamatova på Allociné 
(en) Tsjulpan Khamatova på AllMovie 
(en) Tsjulpan Khamatova hos The Movie Database
Ertelien

Ertelien eller Ertelia er et område som ligger ved Åsterudtjern, litt sør for Væleren på Holleia og nord for Nakkerud og vest for Tyristrand og vestbredden av Tyrifjorden i Ringerike.


== Erteliagruvene ==
I 1675 ble det oppdaget kobberforekomster (Cu) i et området like ved småbruket Ertelia på Holleia. Den første bergverksdriften i området startet i 1688. På grunnlag av kobberet varte den første driften fram til 1716. I 1789 ble det startet ny drift for framstilling av vitriol og brunrødt fargestoff, senere også kobolt (Co). Malmens innhold av nikkel (Ni) ble først påvist i 1837 og gruvedrift i større skala ble så startet i 1849 av Ringerikes Nikkelverk (1848–1920). Driften varte med noen hvileperioder fram til 1920, da selskapet gikk konkurs. På det dypeste når gruva ned til 270 meter under bakkenivået.
Ertelia gruver omfatter seks nedlagte nikkelgruver som i hovedsak var i produksjon i årene 1859–1884 og 1915–1917. Totalproduksjonen var omkring 400 000 tonn brutto, hvorav 1,04 % Ni, 0,69 % Cu og 0,17 % Co. I 1866 kom 1/7 (100 tonn nikkel) av all nikkel i verden fra Ertelia.


== Annet ==
I august 2006 meldte de kanadiske selskapene Falconbridge og Blackstone Ventures om store, drivverdige nikkelfunn i området.


== Se også ==
Langdalen og Langdalen gruver
Støverntangen gruver


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Ertelien project (Blackstone Ventures Inc.)
Leter etter mer nikkel (RingBlad, 12. juli 2006)
Nikkel kan gi arbeid til 500 (RingBlad, 28. august 2006)
Kan være alt eller ingenting (RingBlad, 29. august 2006)
Falconbridge

Falconbridge (TSX: FAL NYSE: FAL) var et canadisk gruveselskap som i august 2006 ble kjøpt opp av det sveitsiske gruveselskapet Xstrata.


== Falconbridge i Norge ==
Se også: Falconbridge NikkelverkDet norske datterselskapet til Falconbridge har de siste hundre år vært blant Norges største bedrifter. Størst virksomhet i dag er i Kristiansand der det utvinnes og raffineres nikkel.
Sammen med Blackstone Ventures rapporterte Falconbridge i august 2006 om store og potensielt drivverdige nikkelforekomster i Ertelien sør for Hønefoss på Ringerike, i det tidligere gruveområdet til Ringerikes Nikkelverk på Nakkerud.


== Eksterne lenker ==
Hjemmeside
Maria Simon

Maria Simon (født 1976 i Leipzig) er en tysk skuespiller med røtter i Kasakhstan. Sitt gjennombrudd fikk hun på filmfestivalen i Berlin i 2003, der hun var representert med to filmer. Hun spilte søsteren til «Alex» (Daniel Brühl) i Good bye, Lenin! og den russisk-tyske oversetteren i Lichter. Hun spiller også i fjernsynsserier.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Maria Simon på Internet Movie Database 
(sv) Maria Simon i Svensk Filmdatabas 
(da) Maria Simon på Filmdatabasen 
(da) Maria Simon på Scope 
(fr) Maria Simon på Allociné 
(en) Maria Simon på AllMovie 
(en) Maria Simon hos The Movie Database
Yann Tiersen

Guillaume Yann Tiersen (født 23. juni 1970 i Brest i Frankrike) er en bretonsk minimalistisk komponist og multiinstrumentalist bosatt i Paris i Frankrike. Noen kritikere har sammenlignet ham med komponister som Erik Satie, Philip Glass, Michael Nyman og Nino Rota. Han er blant annet kjent for filmmusikken til Den fabelaktige Amélie fra Montmartre og Good bye, Lenin!. Han bruker spesielt piano, fioliner og trekkspill i sine verker.
Tiersen er utdannet ved musikkhøyskolene i Rennes, Nantes og Boulogne. Han fikk sitt gjennombrudd i Frankrike i 1998 med albumet La Phare, men det var først med filmmusikken til Den fabelaktige Amélie fra Montmartre at han slo internasjonalt igjennom. I tillegg til denne og Good bye, Lenin! har han skrevet musikken til filmene La Vie Rêvée des Anges (1998), Alice et Martin (1998), Qui Plume la Lune? (1999) og Dust Lane (2010).
I hans album er noen av hans musikkstykker rent instrumentelle, mens andre er sunget av ham selv eller gjestesolister.
Hans liveopptredener varierer betydelig. Noen ganger tar han med orkester og mange samarbeidspartnere, mens andre ganger spiller han mer minimalistiske konserter med bare ham selv, trommeslager, bassist og gitarist. Han spiller både piano, trekkspill og fiolin, og i tyngre sanger også elgitar.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Yann Tiersen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Yann Tiersen – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Yann Tiersen på Internet Movie Database 
(sv) Yann Tiersen i Svensk Filmdatabas 
(da) Yann Tiersen på Filmdatabasen 
(da) Yann Tiersen på Scope 
(fr) Yann Tiersen på Allociné 
(en) Yann Tiersen på AllMovie 
(en) Yann Tiersen hos The Movie Database 
(en) Yann Tiersen på Apple Music 
(en) Yann Tiersen på Discogs 
(en) Yann Tiersen på MusicBrainz 
(en) Yann Tiersen på SoundCloud 
(en) Yann Tiersen på Spotify 
(en) Yann Tiersen på Songkick 
(en) Yann Tiersen på Last.fm 
(en) Yann Tiersen på Genius — sangtekster 
(en) Yann Tiersen på AllMusic
John av Fordun

John av Fordun (død ca. 1384) var en skotsk kronikør.
Informasjonene om John av Fordun er sparsommelige. Det er blitt antatt at John ble født ved Fordoun i Mearns i Skottland og man vet med sikkerhet at han var en verdslig prest, og at han skrev sin historie på siste halvdel av 1300-tallet. Man antar at han var prest ved katedralen i Aberdeen.
Arbeidet til John er blant de aller første forsøk på å skrive en sammenhengende historie for Skottland. Vi er informert om at Johns patriotiske nidkjærhet ble vekket av ødeleggelsene og fjerningen av mange nasjonale opptegnelser av Edvard III av England, og at John reiste rundt i både England og Irland for å samle materiale til sin historie.
Dette arbeidet er delt på fem bøker. De første tre er alle bortimot fullstendig fantastisk og derfor av liten reell verdi for dagens historikere, men dannet likevel fundamentet for senere skribenter som Boece og George Buchanan i deres fiktive historie som ble avslørt av Thomas Innes i hans Critical Essay (side 201-2,4). Den fjerde og femte boken, selv om de fortsatt blander fakta med fabel, inneholder mye verdifull informasjon. Johns skriverier ble stadig mer autentisk jo nærmere han kom sin egen tid. Den femte boken ender med kong David I av Skottlands død i 1153.
Foruten disse fem bøkene skrev John deler av en annen bok, og samlet materiale for bringe historien ned til en senere periode. Dette materialet ble benyttet av en som skrev videre på dette på midten av 1400-tallet og som er blitt identifisert som Walter Bower, abbed ved klosteret i Inchcolm. Bowers tillegg dannet 11 bøker og brakte historien fram til kong Jakob I av Skottlands død i 1437. I henhold til det som var vanlig på denne tiden hadde Bower ingen problemer med å interpolere deler av Johns arbeid inn i teksten. Hele historieverket er kjent som Scotichronicon.
Den første trykte utgaven av John av Forduns verk var Thomas Gate i hans Scriptores quindecim (vol. iii.) og som ble utgitt i 1591. Det ble fulgt opp av Thomas Hearnes fem binds utgave i 1722. Hele arbeidet, inkludert Bowers fortsettelse og tillegg, ble utgitt av Walter Goodall i Edinburgh i 1759. I 1871 og 1872 ble Johns krønike redigert av William Forbes Skene i hans The Historians of Scotland, både i dens originale latinske tekst og engelsk oversettelse. Forordet til denne utgaven samler alle biografiske detaljer og gir komplette referanser til manuskriptene og de ulike utgavene.


== Litteratur ==
Encyclopædia Britannica Eleventh Edition, en publikasjon som nå er offentlig frigitt (public domain).
Cousin, John William (1910): A Short Biographical Dictionary of English Literature. London, J.M. Dent & sons; New York, E.P. Dutton.