jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Dysprosium

Dysprosium er et grunnstoff med kjemisk symbol Dy og atomnummer 66.


== Historie ==
Dysprosium ble oppdaget i Paris i 1886 av den franske kjemikeren Paul Émile Lecoq de Boisbaudran. Det ble identifisert i en prøve med holmiumoksid som man inntil da hadde trodd bare inneholdt ett grunnstoff. Dysprosium ble ikke isolert i ren metallisk form før på 50-tallet, da nye separasjonsteknikker som ionebytting ble utviklet. Vanskelighetene med å isolere stoffet skyldes at det forekommer sammen med, og oppfører seg svært likt det langt vanligere grunnstoffet yttrium.
Navnet er avledet av det greske ordet δυσπρόσιτος dysprositos som betyr «utilgjengelig».


== Egenskaper ==
Dysprosium er et sølvhvitt metall som tilhører lantanoidene og de sjeldne jordmetallene. Det er bøybart og mykt nok til å bli kuttet med tang, men ikke mykt nok til å kunne skjæres i med kniv. I romtemperert luft dannes det et oksidsjikt, og i vann og fortynnede syrer løser det seg opp under dannelse av hydrogen. Dysprosiums egenskaper kan endre seg mye hvis det inneholder urenheter. Ved temperaturer over 1 384 °C går det fra α-Dysprosium med heksagonal krystallstruktur til β-Dysprosium som har kubisk romsentrert krystallstruktur.


=== Isotoper ===
Naturlig forekommende dysprosium består av 7 stabile isotoper: 156Dy (0,06%), 158Dy (0,1%), 160Dy (2,34%), 161Dy (18,91%), 162Dy (25,51%), 163Dy (24,9%) og 164Dy (28,18%). I tillegg er 29 kunstig fremstilte ustabile (og dermed radioaktive) isotoper kjent. De mest stabile av disse er 154Dy med halveringstid på 3 · 106 år, 159Dy med halveringstid 144,4 dager og 166Dy med halveringstid 81,6 timer. Alle de resterende isotopene har halveringstider kortere enn 10 timer, og de fleste kortere enn 30 sekund.CAS-nummer: 7429-91-6


== Forekomst ==

Dysprosium forekommer ikke i ren form naturlig, men finnes i mange mineraler deriblant monazitt, bastnäsitt, gadolinitt og euxenitt sammen med andre sjeldne jordmetall. Dysprosium-andelen i jordskorpen er 0,00042 vektprosent. Hovedkilden til kommersielt fremstilt dysprosium er leire-forekomster i det sørlige Kina. Separasjonsprosessen er meget komplisert og utføres aldri i liten skala i laboratorier. Det fremstilles årlig omkring 100 tonn dysprosium på verdensbasis, både som oksid og rent metallisk dysprosium.


== Anvendelse ==
Bruk av dysprosium er ikke særlig utbredt, hverken i industrien eller i vitenskapssammenheng. Det brukes imidlertid som nøytron-fanger i kontrollstaver i kjernereaktorer. Dysprosium er sammen med terbium en komponent i legeringen Terfenol-D som utvider eller trekker seg sammen i magnetfelt. Dysprosium benyttes i produksjon av CD-plater. På grunn av sine magnetiske egenskaper har dysprosium vært brukt som kontrastmiddel i magnetresonanstomografi-maskiner (MRI).


== Referanser ==
David Maloney

David Maloney (født 14. desember 1933 i Alvechurch i Worcestershire i England, død 18. juli 2006 i Hampstead i London i England) var en regissør og produsent.
Han er mest kjent for å ha jobbet på flere science fiction-serier. Han regisserte flere historier i serien Doctor Who i perioden 1968–77 og han var produsent av de første tre sesongene av Blake's 7 (1978–80).
Han produserte også BBCs berømte filmatisering av John Wyndams roman The Day of the Triffids i 1981 og fjerde sesong av When the Boat Comes In. I tillegg har han regissert flere episoder av Juliet Bravo og Strike It Rich.
David Maloney døde på Marie Curie Hospice i Hampstead.


== Doctor Who ==
Maloney jobbet på Doctor Who for første gang som produksjonsassistent på historien The Rescue i 1965. Deretter regisserte han følgende historier:

The Mind Robber
The Krotons
The War Games
Planet of the Daleks (og siste scene i forrige historie, Frontier in Space)
Genesis of the Daleks
Planet of Evil
The Deadly Assassin
The Talons of Weng-Chiang


== Blake's 7 ==
Maloney regisserte også følgende episoder av Blake's 7:

Deliverance (med Michael E. Briant, episode 12 i sesong 1)
Star One (episode 13 i sesong 2)
Powerplay (episode 2 i sesong 3)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) David Maloney på Internet Movie Database 
(en) David Maloney hos The Movie Database 
BBCs artikkel om Maloneys dødsfall
Guardians nekrolog
Emma Juel

Emma Juel (født Egeberg 11. november 1878 i Askim, død 16. mai 1973) var en norsk skuespiller og sanger.Juel var engasjert ved Nationaltheatret som skuespiller, korformann og sanger i nærmere 65 år. Hun debuterte i teatrets åpningssesong 1899 og sto siste gang på scenen i Reisen til Julestjernen i 1964. Hun spilte over 130 roller, i tillegg til å synge i hundretalls andre oppsetninger.Juel hadde også mindre roller i tre spillefilmer. Hun debuterte i Brudeferden i Hardanger fra 1926. I 1930 spilte Juel i Breisteins siste stumfilm Kristine Valdresdatter och i 1951 i Tancred Ibsens Storfolk og småfolk.Emma Juel var datter av vaktmester Lars Egeberg og dennes hustru.. Hun var gift med skuespillerkollega Johannes Juel, som også var tilsatt ved Nationaltheatret. Paret ligger begravet på Vestre gravlund i Oslo.


== Filmografi ==

1951 – Storfolk og småfolk

1930 – Kristine Valdresdatter

1926 – Brudeferden i Hardanger


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Emma Juel på Internet Movie Database 
(no) Emma Juel hos Nationaltheatret
Benjamin d’Urban

Benjamin d'Urban (født 1777, død 25. mai 1849) var en britisk generalmajor og koloniadministrator som er best kjent for sin grensepolitikk da han var guvernør i Kappkolonien.
D'Urban var født i Halesworth og sluttet seg til British Army i 1793 som kornet i Queen's Bay i en alder av seksten. Han gjorde rask fremgang i hæren og utmerket seg i halvøyskrigen hvor han ble stabssjef for William Carr Beresford. Han deltok i alle de viktigste beleiringene og slagene, ba aldri om perm og fikk æresbevisninger som Bathordenen.Han ble guvernør i Antigua i 1910. D'Urban ble viseguvernør i Demerara-Essequibo i 1824 hvor han i 1831 utførte sammenslåingen med Berbice og dannet Britisk Guiana hvor han var dets første guvernør (1831–33). Tre år senere ble han utnevnt til guvernør i Kappkolonien.
D'urban inntok setet som guvernør og øverstkommanderende for Kappkolonien i januar 1834. Hans administrasjon ble komplisert av exodusen til nederlandske bønder helt nord og øst i kolonien (kjent som Great Trek) og utbruddet av grensekriger i 1834 og 1835 satt i gang av inntrengningene til bantu–språklige xhosaer. Han drev inntrengerne tilbake og annekterte territoriet mellom elvene Keiskamma og Kei.
Han avskaffet slaveri, etablerte kommuner og lovgivende forsamlinger, okkuperte Natal, nå KwaZulu-Natal, og erklærte den en ny koloni i det britiske imperiet. For å minnes dette ble navnet til dens viktigste havn endret i 1835 fra Port Natal til Durban.
Selv om d'Urban var populær blant de hvite kolonistene, bekymret hans behandling av afrikanerne John Philip som dro til England for å legge frem bevis for en parlamentskomité og opphause den offentlige opinionen mot d'Urban. Det offentlige protestropet fikk innflytelse på Charles Grant, kolonisekretæren. I en sending datert 1. mai 1837, sa Grant opp d'Urban som forble guvernør til hans etterfølger ankom i januar 1838 og fortsatte i sin militære kapasistet i Sør-Afrika frem til 1846.
D'Urban takket i 1842 nei til en høyere militær utnevnelse i Britisk India som ble tilbudt ham av Robert Peel.Han aksepterte i januar 1847 utnevnelsen til kommandant for de britiske styrker i Britisk Nord-Amerika. Der var grensekrangler og invasjonstrussel fra USA inn i Canada nær Montréal. Tidlig i 1847 satte han opp sitt hovedkvarter i Montreal.
Han forble i Montreal til han døde i 1849. Han ble opprinnelig gravlagt ved Papineau militære gravplass i Montreal, men gravene måtte fjernes fordi de var i veien for byggingen av en ny adgangsrampe til Jacques-Cartier–broa. d'Urbans levninger hviler nå ved National Field of Honour, en militær gravplass eid av Last Post–fondet i Pointe Claire hvor der er en obelisk til hans minne.


== Referanser ==


== Kilder ==
Glover, Michael. The Peninsular War 1807-1814. London: Penguin, 2001. ISBN 0-14-139041-7
Oman, Charles. Wellington's Army, 1809-1814. London: Greenhill, (1913) 1993. ISBN 0-947898-41-7
Smith, Digby. The Napoleonic Wars Data Book. London: Greenhill, 1998. ISBN 1-85367-276-9
Gerald Blake

Gerald Blake (født 3. desember 1928 i London i England, død 5. april 1991) var en regissør.
Han regisserte episoder av en rekke serier, inkludert  The Gentle Touch, The Omega Factor (episoden After-Image),  Blake’s 7, Survivors, The Onedin Line, Out of the Unknown, Doctor Who (historiene The Abominable Snowmen (1967) og The Invasion of Time (1977), Dr. Finlay's Casebook, Compact, Z Cars og Coronation Street.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Gerald Blake på Internet Movie Database 
(en) Gerald Blake hos The Movie Database
Johannes Juel

Johannes Juel (født 3. februar 1877, død 3. desember 1938) var en norsk skuespiller og sanger. 
Juel var engasjert ved Nationaltheatret som skuespiller, korformann og sanger. Han debuterte i teatrets åpningssesong, i april 1900, og spilte sin siste rolle våren 1932, like før sin død. Han spilte godt over 120 småroller, i tillegg til tallrike opptredener med teatrets kor.
Johannes Juel var gift med skuespillerkollega Emma Juel som også var tilsatt ved Nationaltheatret.


== Referanser ==
Nanchang CJ-6

Nanchang CJ-6 er et kinesisk treningsfly. CJ-6 er en videreutvikling av forgjengeren CJ-5, som var en lisensprodusert variant av den sovjetiske Jak-18.
Prototypen fløy første gang 27. august 1958 og flyet ble satt i produksjon som CJ-6 fra januar 1962. Den første produksjonsvarianten var utstyrt med en Zhuzhou Huosai-6 stjernemotor med en ytelse på 260 hk. Denne ble erstattet av CJ-6A, som var utstyrt med den kraftigere Zhuzhou Huosai-6A og ble produsert fra 1965. 10 CJ-6B bevæpnede treningsfly ble også produsert mellom 1964 og 1966.
Omkring 200 CJ-6A ble eksportert under betegnelsen PT-6A, med unntak av til Bangladesh hvor flyet fikk betegnelsen BT-6A. 


== Spesifikasjoner ==


== Kilder ==
Encyclopedia of World Military Aircraft, Aerospace ( ISBN 1-874023-95-6 )
The International Directory of Military Aircraft 2000/01, Gerard Frawley ( ISBN 1-875671-49-8 )


== Eksterne lenker ==
Flight Test: Nanchang CJ-6A
Miljøkvalitet

Miljøkvalitet uttrykker fravær av forurensning, og er ett av to sentrale begreper i Forurensningslovens formålsparagraf: «Loven skal sikre en forsvarlig miljøkvalitet, slik at forurensninger og avfall ikke fører til helseskade, går ut over trivselen eller skader naturens evne til produksjon og selvfornyelse».Lovens inndeling av ulike forureningstyper gir tilsvarende opphav til en gruppering av miljøkvalitetskriterier:

luftkvalitetskriterier for å regulere utslipp og tilførsler til luft,
vannkvalitetskriterier for å regulere utslipp og tilførsler til vann,
slamkvalitetskriterier o.a. for å regulere tilførsler til grunnen,
støykriterier for å regulere utslipp av støy og rystelser,
tiltaksgrenser for radioaktiv stråling.


== Luftkvalitet ==
Verdens helseorganisasjon har flere ganger publisert anbefalte tiltaksgrenser, første gang i 1987. De nyeste anbefalingene er fra 2005.EU stiller også krav til tiltak i medlemslandene ved gitte grenser. Disse kravene gjelder også for Norge gjennom EØS-avtalen.


== Vannkvalitet ==
Se også VannkvalitetKravene i EUs rammedirektiv for vann, Vanndirektivet, gjelder for Norge siden 22. desember 2000. Direktivets overordnede mål er at alle vannforekomster skal oppnå en «God økologisk status» og en «God kjemisk status» innen år 2015. Hva som utgjør god økologisk status og god kjemisk status, vil bli spesifisert ved miljøkvalitetskriterier, som er planlagt ferdigbehandler fra høsten 2007. Egne kriterier gjelder for stoffer i grunnvann.Vannkvalitet i forhold til forsuring blir målt ved overskridelse av naturens tålegrense.


== Slamkvalitet ==
Det er flere typer slam: Avløpsslam fra renseanlegg og boreslam (borekaks) fra utborring av grunnen. 
Avløpsslammen kan brukes som jordforbedringsmiddel og gjødsel på grunn av høyt innhold av organisk materiale og næringssalter. Ved forskrift er det stilt krav til innhold av miljøgifter, sykdomssmitte, lukt, spiredyktige frø og fremmedlegemer.Store mengder borekaks ble tidligere sluppet ut i Nordsjøen. Etter vedtak under OSPAR-konvensjonen i 2000 skal slike utslipp nå være opphørt.


== Støykriterier ==
Verdens helseorganisasjon har også publisert anbefalte tiltaksgrenser for støy, første gang i 1995. De nyeste anbefalingene er fra 1999.


== Strålingskriterier ==
Den internasjonale strålevernskommisjonen ICRP (International Commision on Radiological Protection) har siden 1928 anbefalt grenseverdier for å beskytte mennesker mot stråling. Nyeste oppdatering blir publisert i 2007. I Norge blir tiltakene iverksatt eller pålagt av Statens strålevern. 

Dosegrensen for yrkeseksponerte er på 20 mSv pr. år i gjennomsnitt (over en 5-årsperiode). 
For gravide skal dosen til fosteret ikke overstige 1 mSv for resten av svangerskapet. 
For enkeltpersoner i befolkningen er dosegrensen 1 mSv pr. år. 
Ved ulykker hvor radioaktive stoffer spres i miljøet blir det tilstrebet å eliminere så stor del som mulig av forventede stråledoser. Stråledosene skal holdes så lave som det med rimelighet er mulig.


== Referanser ==
Paris Match

Paris Match er et fransk ukeblad. Det er kjent for sin hyppige bruk av paparazzifotografer. Ukebladet dekker også viktige franske og internasjonale nyheter, og inneholder også artikler om berømtheter. Paris Match ble startet i 1949 av industrilederen Jean Prouvost. Bladet er en del av Hachette Filipacchi Médias, som igjen eies av Lagardère Group.
Ved enkelte anledninger, når det har dekket viktige hendelser, har Paris Match solgt mer enn én million eksemplarer på verdensbasis, slik som dekningen av den første turen med en fransk astronaut ombord i den amerikanske romfergen i juni 1986. Benoit Clair, en erfaren skribent for ukebladet, var den første journalisten som fikk lov til å bli med romfergens mannskap helt fra de begynte treningen fram til de dro ut til utskytningsrampen på Cape Canaveral.


== Eksterne lenker ==
(fr) Offisielt nettsted 
(en) Paris Match – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Vladimir Nikitin (langrennsløper)

Vladimir Vasiljevitsj Nikitin (russisk: Владимир Васильевич Никитин; født 14. juli 1959) er en tidligere sovjetisk langrennsløper. Han konkurrerte på 1980-tallet, i sportsklubben Zenit.
Hans beste resultater har han fra stafetter, deriblant to mesterskapsmedaljer. Under VM 1982 i Oslo gikk han for det sovjetiske laget som delte gullmedaljen med Norge etter en dramatisk innspurt mellom ankermennene Aleksandr Zavjalov og Oddvar Brå. To år senere, under OL 1984 i Sarajevo, ble det sølvmedalje (Sverige vant).
Individuelt har han en 4.-plass som beste plassering. Dette var i et verdenscupløp i 1983 i Canada.


== Meritter ==
VM 1982 i Oslo
Gull på 4 x 10 km stafett
OL 1984 i Sarajevo
Sølv på 4 x 10 km stafett


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Vladimir Nikitin – Olympedia 
(en) Vladimir Nikitin – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Vladimir Nikitin – FIS (langrenn)
Elektronisk skive

Elektronisk skive er en skyteskive hvor skuddets plassering beregnes ved hjelp av elektronikk og presenteres for skytteren på en skjerm på standplass.


== Lydkammerskiver ==
I en lydkammerskive måles lydbølgen som prosjektilet lager når det går gjennom skiven. Skiven er bygd opp med en ramme som er dekket av en gummiduk som gir et tilnærmet tett lydkammer. Inne i kammeret sitter mikrofoner, enten tre i bunnen av skiven, eller en i hver av skivens fire hjørner. I tillegg måles temperaturen inne i skiven for å beregne lydhastigheten. Ved hjelp av trigonometriske ligninger bestemmes prosjektilets posisjon. For å unngå for store temperatursvingninger har skiven en front- og en bakskive i et isolerende materiale, f.eks. isopor. På frontskiven er sikteblinken som skytteren forholder seg til påmalt. For å holde lydkammeret tett er det gjerne et gummibånd utenpå selve hovedgummiduken, denne blir dratt fram enten manuelt eller via en elektrisk motor i bestemte intervaller slik at det ikke oppstår for store hull i lydkammeret.


== Dataoverføring ==
Data fra skiven kan overføres enten via kabel eller radiomodem. Kabel brukes på faste skiver, mens radiomodem kan benyttes på bevegelige skiver, som f.eks. viltmålsskyting. Når dataene kommer til standplass blir de presentert for skytteren på en skjerm hun har på standplass. I tillegg går dataene direkte til sekretariatets datamaskiner for beregning av resultatlister. Skuddene kan også vises på storskjerm for publikum, og dette har på mange måter revolusjonert skytesporten. Tidligere måtte publikum forstå anvisningen som ble brukt, og klarte kanskje å følge med på maksimalt to skiver, men med elektronisk anvisning og publikumsvisning på storskjerm ser publikum skuddet brøkdeler av et sekund etter at det er avfyrt og kan enkelt se hvordan flere skyttere ligger an i forhold til hverandre.


== Anvisning ==
Skytteren får se skuddene sine på skjerm på standplass. Dette styres av standplassleder, slik at anvisning skjer etter at en serie er skutt, eller for hvert enkelt skudd ved prøveskudd. Ved finaleskytinger kan man enkelt vise samme skive på alle skjermer dersom man anviser en og en skytter i stigende rekkefølge, slik det f.eks. gjøres på kongelaget på Landsskytterstevnet.


== Bruk ==
Elektroniske skiver finnes for alle skyteformer fra 10 meter luftrifle til over 1000 meter grovkalibret rifle. Det finnes også elektroniske skiver for bruk på viltmålsbaner, som f.eks. løpende elg, hvor en figur går på skinner, og hvor skytteren skyter på målet i bevegelse.


== Ulemper ==
Bortsett fra relativt høye anleggskostnader, og behovet for kontinuerlig vedlikehold er det ikke mange ulemper med elektroniske skyteskiver. Det mest kritiske er sårbarheten for tordenvær, p.g.a. lange nedgravde jordkabler i kombinasjon med mange følsomme elektroniske komponenter.


== Eksterne lenker ==
Hjemmesiden til produsenten MegaLink
Hjemmesiden til produsenten Kongsberg Target Systems (tidl. Kongsberg Mikroelektronikk) som leverer skivene som brukes på Landsskytterstevnet
Hjemmesiden til den sveitsiske produsenten Sius Ascor (engelsk)
Eidsdammen

Eidsdammen er et vann på Bjørkelangen i Aurskog-Høland kommune i Viken. Jørnsbekken renner inn i Eidsdammen fra Eksismo-traktene. Ut fra Eidsdammen renner Eidsbekken ned til Lierelva og hovedvannstrengen av Haldenvassdraget.


== Kilder ==
Kommunens kartgrunnlag
Passeier

Passeier (eller Passeiertal; italiensk Val Passiria) er en dal i Syd-Tirol som strekker seg nordover fra Meran. Dalen er begrenset av Ötztal-Alpene i vest, Stubai-Alpene i nord og Sarntal-Alpene i vest. Dalens elv, Passer, munner i Meran ut i Etsch.
Kommunene som ligger i dalen er, nedenfra og opp:

Kuens
Riffian
St. Martin in Passeier
St. Leonhard in Passeier
Moos in PasseierDalen hører til distriktet Burggrafenamt og har til sammen 10 100 innbyggere. 99 % av disse snakker tysk, resten er italiensktalende.
Passeierdalen deler seg i to grener ved St. Leonhard. Den ene forbinder dalen mot nordvest over Timmelspasset med Ötztal i Nord-Tirol. Den andre danner forbindelsen til Sterzing via Jaufenpasset i nordøst.
Landbruk er dalens viktigste inntektskilde. I de høyereliggende kommunene er dette fremfor alt storfehold basert på seterdrift. Også turisme har fått en økende betydning.


== Eksterne lenker ==
Felles offisiell nettside av de tre øverste kommunene i Passeier
Turistisk informasjon om Passeier
Ulten

Ulten (italiensk Ultimo) er en kommune i Syd-Tirol, som omfatter størsteparten av Ultental. Ultental er en 40 km lang fjelldal i Ortlermassivet, som strekker seg i sydvest–nordøst-retning ned til Etschdalen ved Lana. Dalens elv heter Falschauer. Den har et tilsigsfelt på 300 km².
Ultentals landsbyer ligger som perler på en snor oppover dalens løp: St. Pankraz – som ble skilt ut som egen kommune i 1960 –, St. Walburg (1190 moh.), Kuppelwies (1153 moh.), St. Nikolaus (1256 moh.) og St. Gertraud (1501 moh.).
Mellom St. Pankraz og St. Walburg fins det en veiforbindelse mellom Ultental og Val di Non.
Befolkningen er tysktalende (99 %). Det italienske navnet Ultimo ble funnet opp under Syd-Tirols italienisering på 1920-tallet. Det bygger på en forvansking av Ulten. Mens det opprinnelige navnet ser ut til å være avledet av et gammelt personnavn, er det italienske navnet nokså villedende (ultimo = «det siste»).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Ulten – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Ulten – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Produksjonsavdelingen

Produksjonsavdelingen, forkortet med FLO/P, er en avdeling i Forsvarets logistikkorganisasjon og er inndelt i 8 geografiske baser, med en stabsledelse på Kjeller:
De geografiske basene er plassert i/på: 

Rogaland/Agder
Viken
Bergen
Østerdal
Trøndelag
Bodø
Troms/Finnmark
AndøyaFLO/P håndterer alt av vedlikeholds- og forsyningstjenester innen de geografiske basene. I tillegg yter de tjenester som skytebaneadministrasjon, post, bolig og vakt og sikringstjenester.
Tauferer Ahrntal

Tauferer Ahrntal (italiensk Valli di Tures e Aurina) er en nordlig sidedal til Pustertal i Syd-Tirol og omfatter Italias nordligste kommuner. Som landskapsbetegnelse tilsvarer Tauferer Ahrntal dalen og tilsigsfeltet til elven Ahr. Ahr springer ut ved passet Birnlücke i Tauernmassivet, munner etter 50 km ved Bruneck i Pustertal ut i Rienz, og har et tilsigsfelt på 930 km².
Tauferer Ahrntal er strengt tatt en samlebetegnelse for flere dalavsnitt (samt sidedaler) som også har sine egne navn. Fra Pustertal og oppover er dette:

Tauferer Tal strekker seg fra Bruneck nordover via Gais (841 moh.) til Sand in Taufers (865 moh.). Her slutter Tauferer Tal i et juv.
Ahrntal strekker seg fra slutten av dette juvet og mot nordøst. Landsbyene i dette dalavsnittet (970–1345 moh.) hører til kommunen Ahrntal.
Prettau ligger ovenfor et ytterlige juv. Kommunen Prettau består av Italias to nordligste landsbyer (1475–1582 moh.).
Weißenbachtal er en vestlig sidedal til Ahrntal og sogner også til samme kommune.
Reinbachtal er en østlig sidedal til Tauferer Tal som munner ved (og hører til) Sand in Taufers.
Mühlwalder Tal er en vestlig sidedal til Tauferer Tal som munner ved Sand in Taufers, men som er en egen kommune (Mühlwald).Dalens fem kommuner har til sammen 16 000 innbyggere. Befolkningen er tysktalende (98 %).
Tauferer Ahrntal utgjør grensen mellom Zillertal-Alpene i vest og nord og Hohe Tauern i øst. Dalens høyeste fjelltopp er Dreiherrenspitze (3499 moh.). Det fins tallrike fjelloverganger nordover til Østerrike, både til Zillertal (Nord-Tirol) og til Pinzgau (Salzburg). Disse kan bare passeres til fots, men bøndene i Ahrntal har tradisjonelt hatt setrene sine på nordsiden av passene.
Med borgen Taufers ved Sand in Taufers og gruvene i Prettau fins det en rekke severdigheter i dalen. I tillegg kommer både historiske og naturhistoriske museer og naturopplevelser, som naturparken Rieserferner-Ahrn og Reinbach-fossen.


== Eksterne lenker ==
Turistinformasjon om Tauferer Ahrntal
Annika (tegneserie)

Annika er en norsk tegneserie skapt av Håkon Aasnes som ble publisert som føljetonghistorier i Norsk Barneblad fra nr. 6/1991 frem til 2016. Aasnes skrev, tegnet og håndfargela serien i hele denne perioden. Serien har sine røtter i Aasnes’ «Vi på Eiketun» i Bondebladet, der ungdomsjenta Annika var kjæresten til hovedpersonen Ralle. 
Med Annika fikk hun sin egen serie, som også kom ut med et album i svart-hvitt i 1997: Annika 1: Den nifse natta! Serien sluttet i Norsk Barneblad i 2016 fordi den ifølge redaktør Nana Rise-Lynum var blitt «for vaksen til målgruppa 8-12 som les bladet no».


== Referanser ==