jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Zillertal

Zillertal er en sydlig sidedal til Unterinntal i Tirol. Dalen er forholdsvis bred, solfylt og ikke veldig bratt. Det drives derfor mye landbruk, og dalen er også attraktiv for turismen. Dalen har 35 000 innbyggere, som er fordelt over 25 kommuner. Dalen utgjør en del av distriktet Schwaz, men har et eget forvaltningssete, som ligger i dalens historiske og geografiske midtpunkt i Zell am Ziller. Ziller er navnet på dalens elv.
Zillertal danner grensen mellom Tux-Alpene i vest og Kitzbühel-Alpene i øst. De sydlige delene av dalen begrenses av Zillertal-Alpene med flere fjelltopper over 3000 moh.
Kommunen ved inngangen til Zillertal heter Strass im Zillertal. Dalens største kommune, Mayrhofen (3800 innbyggere) ligger 30 km lenger sør og danner slutten på den egentlige Zillertal. Her forgrener dalen seg i fire mindre og brattere daler: Tuxertal mot vest, Zamser Grund mot sydvest, Stillupgrund mot sydøst og Zillergrund mot øst. De to førstnevnte er bebodd. Av andre sidedaler er Gerlostal den største. Den ligger øst for Zell og danner over Gerlospasset forbindelsen til det salzburgske landskapet Pinzgau.
Med Zillertalbahn, en smalsporet jernbanelinje fra Jenbach i Inndalen til Mayrhofen, er Zillertal også knyttet til Østerrikes jernbanenett. Dermed er dalen enkelt tilgjengelig fra f.eks. Innsbruck, som ligger ca. 40 km lenger vest.
Som religionshistorisk kuriositet kan man nevne at grensen mellom bispedømmene Innsbruck og Salzburg går langs elven Ziller. Dermed sogner landsbyene på dalens venstre (vestlige) side åndelig sett til Innsbruck, og den høyre (østre) siden til Salzburg. Dette kommer også til uttrykk i kirkespirene: Mens kirketårnene har røde tak på Zillers venstre side, har de grønne tak på elvens høyre side.


== Eksterne lenker ==
(en) Zillertal – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Ötztal

Ötztal er en alpedal i Tirol. Den utgjør med 65 km lengde en av de større sydlige sidedalene til Inndalen. «Nabosidedalene» er Pitztal i vest og Sellraintal i øst. Ötztal begrenses av to av Øst-Alpenes største fjellmassiver, nemlig Stubai-Alpene i øst og Ötztal-Alpene i vest og syd. Dalen er dermed et attraktivt utgangspunkt for alpine fjellturer og skiturisme. Dalinngangen ligger 45 km vest for Innsbruck og har en egen jernbanestasjon (Ötztal-Bahnhof), hvorfra man kan fortsette per buss.
Ötztal har 14 000 innbyggere som er fordelt over fem kommuner (i distriktet Imst). Fra dalinngangen og innover (sydover) er dette:

Sautens
Oetz (uttales «øts»), som har gitt navn til dalen
Umhausen
Längenfeld
SöldenKommunene tilsvarer dalens naturlige inndeling i terrasser, som delvis er adskilt gjennom trange juv. Fra inngangen og oppover endrer dalen gradvis karakter fra et landbruksområde (med korn- og fruktdyrking) til å få mer og mer alpint preg.
Et stykke syd for Sölden deler dalen seg i to, Gurgler Tal fortsetter rett sydover, og Venter Tal går sydvestover. Fra Gurgler Tal fins det en veiforbindelse over Timmelspasset til Vinschgau i Syd-Tirol (Italia). Forbindelsen fra Venter Tal over Hauslabpasset til Syd-Tirol kan bare passeres til fots på en fjellsti, men den har i lang tid vært brukt av befolkningen i området: Fjellbøndene fra Schnalsdalen i Syd-Tirol bruker engene i Venter Tal som sommerbeite (seter) for sauene sine.
Dalens elv heter Ötztaler Ache. Den har et tilsigsfelt på 984 km² og er en av Inns største bielver på grunn av smeltevannet fra Ötztal-Alpenes isbreer.
Lechtal

Lechtal er i vid forstand dalen til elven Lech, men navnet brukes mest om dalens øvre (østerrikske) del, der den har karakter av en alpedal. Denne dalen er 70 km lang, strekker seg i sydvest–nordøst-retning og begrenses av Lechtal-Alpene i sydøst og Allgäu-Alpene i nordvest. Mens Lechs kildeelver og dalens øverste kommune (Lech) ligger i Vorarlberg, hører resten av dalen til Tirol. Den tyrolske delen av dalen er stort sett sammenfallende med landskapet Außerfern.
I store deler av dalen har elven Lech bevart karakter av en fjellelv, med rullesteinsøyer og foranderlige bredder. Deler av dalen er derfor vernet som naturpark.
Befolkningen i Lechtal snakker overveiende bairiske dialekter som er nært beslektet med dialektene i resten av Tirol. Det fins imidlertid noen kommuner med alemanniske dialekter. Dalens to øverste kommuner, Lech (i Vorarlberg) og Steeg (i Tirol) er bebodd av walsere som til en viss grad har bevart sitt «høystalemanniske» språk. Lengst nord i dalen (rundt Reutte) snakker befolkningen schwäbisch.
Paznaun

Paznaun (uttales «pats-naon») eller Paznauntal er en fjelldal i Nord-Tirol ved grensen til Vorarlberg og Sveits (Graubünden). Den begynner 6 km vest for Landeck med et trangt juv (Gföllschlucht) og strekker seg 30 km sydvestover. Øverst forbinder passet Bielerhöhe Paznaun med den vorarlbergske dalen Montafon.
Paznaun har 6700 innbyggere som fordeler seg over fire kommuner. Nedenfra og oppover er dette:

See
Kappl
Ischgl
GaltürI dag er turismen den viktigste næringsgrenen i dalen. Spesielt de to øverste kommunene er kjente vintersportssteder.
Dalen er omkranset av fjell på begge sider. I nord ligger Verwall (3168 moh. i Hoher Riffler), i syd Silvretta (3411 moh. i Piz Linard). Dalens elv heter Trisanna. Etter å ha forlatt Paznaun, danner den – sammen med Rosanna fra Stanzer Tal – elven Sanna og munner ut i Inn ved Landeck.
Paznaun var lenge ubebodd på grunn av juvet ved dalinngangen. Kolonialiseringen skjedde derfor uten unntak over fjellpassene rundt dalen. Først ble Paznaun brukt som sommerbeite av befolkningen i Nedre Engadin, dvs. sydfra. De fleste stedsnavn har derfor retoromanske røtter – inkludert selve dalen (Paznáun) og to av kommunene (Galtǘr, Ischgl). Bosettingen gjennom tysktalende innbyggere begynte først fra 1300-tallet, og også denne skjedde over fjellene, ikke nedenfra. Galtür og Ischgl ble kolonialisert av walsere fra Montafon (i vest), Kappl fra Stanzer Tal (i nord), og See fra Serfaus (i sydøst). Administrativt fortsatte Paznauns tilhørighet til Engadin helt inntil begynnelsen av 1800-tallet.
Jólnir

Jólnir var en tidligere vulkansk øy som lå utenfor sør-kysten av Island. Den dukket opp fra havet som et resultat av et undersjøisk vulkanutbrudd i juli 1966. Erosjon fra hav og vind slet ned den nye øya ettersom den ble dannet, og øya forsvant under havoverflaten flere ganger.
Øya fikk navnet sitt etter Jólnir, en gud i norrøn mytologi (vanligvis identifisert som et annet navn for Odin).
Dannelsen av Jólnir er nært knyttet til naboøya, Surtsey, som ble dannet fra et lignende vulkanutbrudd i 1963. Vulkansk aktivitet foregikk i mye av området rundt, men nydannede landområder var sterkt utsatt for erosjon og mange små øyer forsvant raskt igjen. Jólnir brøt havoverflaten i 1966. Vulkankjeglen nådde på det høyeste 70 meter over havet, mens selv med den størrelsen måtte øya til slutt gi tapt for erosjonskreftene.
Etter at utbruddet opphørte 8. august 1966, tok erosjonskreftene overhånd, og øya forsvant i havet igjen i oktober samme år.


== Eksterne lenker ==
Bilde og kort beskrivelse. (en)
University of North Dakota side om Surtsey og Jólnir (en)
Achensee

Achensee er Tirols største innsjø og ligger 929 meter over havet i Achental, en nordlig sidedal til Inndalen. Sjøen er 9 km lang (i nord–syd-retning), opptil 1 km bred, 7 km² stor og opptil 130 m dyp. Den har veldig rent og klart vann. Siden den er forholdsvis kald, er den likevel ikke spesielt attraktiv som badesjø, men er på grunn av de gunstige vindbetingelsene populær bland vindsurfere.
Achensee og Achental danner grensen mellom Karwendelfjellene i vest og Rofan i øst. Ved sjøen og i dalen bor 4800 innbyggere fordelt over en rekke mindre landsbyer som hører til kommunene Eben am Achensee og Achenkirch. Dalen drenerer egentlig nordover mot Bayern (via Ache og Isar til Donau), men gjennom bygningen av et vannkraftverk ved Achensee ledes nå mesteparten av dalens vann sydover til Inn. Siden Achental hører til det tyrolske distriktet Schwaz, oppfattes den også som en sidedal av Inndalen, selv om den altså geografisk sett er en sidedal av Isar. Den nærmeste byen i Inndalen er Jenbach. Forbindelsen dit skjer både via vei og via tannhjulbanen Achenseebahn, som korresponderer med linjebåtene på Achensee. Nordover består en veiforbindelse fra Achental til Bayern i Tyskland.
Pitztal

Pitztal er en sydlig sidedal til Oberinntal i Tirol. Den ligger mellom Kaunertal i øst og Ötztal i vest, og begynner omtrent vis-à-vis Imst. Derfra strekker den seg 40 km sydover inn i Ötztal-Alpene. Disse fjellene, som omgir dalen, når 3772 moh. i Wildspitze. Dalens elv heter Pitze og har et tilsigsfelt på 309 km².
Pitzdal har 7 500 innbyggere i fire kommuner. Fra dalinngangen og oppover (sørover) er dette:

Arzl im Pitzdal
Wenns
Jerzens
St. Leonhard im PitztalVed Wenns er en forbindelse til Kaunertal over passet Pillerhöhe.
Kaunertal

Kaunertal er en sydlig sidedal til Oberinntal i Tirol. Den ligger øst for Pitztal og begynner ved Prutz. Derfra strekker den seg først litt østover og så 20 km sydover inn i Ötztal-Alpene. Dalen slutter ved Gepatschferner, en av Østerrikes største isbreer. Hele dalen er vernet som naturpark. Dalens elv heter Faggenbach.
Kaunertal har 1700 innbyggere i fire kommuner. Fra dalinngangen og oppover er dette:

Faggen
Kauns
Kaunerberg
Kaunertal


== Referanser ==
Jacopo Bellini

Jacopo Bellini (født omkring 1396 i Venezia, død omkring 1470 samme sted) var en italiensk renessansemaler. Jacopo var en av grunnleggerne av renessansemaleriet i Venezia og Nord-Italia. Hans sønner Gentile og Giovanni Bellini og hans svigersønn Andrea Mantegna var også berømte malere. 


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Han ble født i Venezia og var elev av Gentile da Fabriano. I 1411–1412 var han i Foligno, hvor han med Gentile arbeidet med Palazzo Trinci-freskene. I 1423 var Bellini i Firenze, hvor han studerte de nye verkene av Brunelleschi, Donatello og Masaccio.


=== Maler ===
I 1424 åpnet han i Venezia et atelier, som han drev helt til sin død.
Mange av hans største verker har forsvunnet, deriblant den enorme «Korsfestelse» (1436) i katedralen i Verona. Fra omkring 1430 er «Madonna og barnet» (i Accademia Carrara), tilegnet Gentile da Fabriano. I Ferrara, hvor han tjente Leonello d'Este sammen med Leon Battista Alberti, utførte han i 1441 et siden tapt portrett av marquisen d'Este. I denne perioden utførte han også «Madonna dell'Umiltà», muligens bestilt av en av Leonellos brødre.
Påvirkningen fra Masolino da Panicale mot mer moderne, tidlige renessansemotiv er tydelig i «Madonna med barn» (1448) i Pinacoteca di Brera: For første gang er perspektiv tilstede, og figuren er mer monumental. Senere bidro han med verk (nå tapt) i de venetianske kirkene San Giovanni Evangelista (1452) og Markuskirken (1466). Fra 1459 eksisterer «Madonna med velsignet barn» i Gallerie dell'Accademia.
Senere oppholdt han seg i Padova, hvor han underviste den unge Andrea Mantegna i perspektiv og klassiske motiver, og hvor han i 1460 fullførte et (nå tapt) portrett av Erasmo Gattamelata. Fra denne sene perioden finnes en «Korsfestelse» i Castelvecchio i Verona og «Bebudelse» i Sant'Alessandro i Brescia.
Få av hans malerier finnes i dag, men to skissebøker har overlevd. Én av dem finnes i British Museum og den andre i Louvre, og de viser en interesse for landskap og arkitektur og er hans viktigste arv. Hans fortsatt eksisterende verker viser hvordan han brukte sentralperspektivet, dekorative mønster og prektige farver overens med den venetianske malerskole.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Jacopo Bellini – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Jacopo Bellini – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Pauline Betz

Pauline May Betz Addie (født 6. august 1919 i Dayton, Ohio, død 31. mai 2011 i Potomac, Maryland) var en amerikansk tennisspiller.
Betz vant seks Grand Slam-titler, fem i single og en mixeddouble. Betz kom til finalen i amerikanske mesterskapet seks år på rad 1941–46, hvorav hun vant fire. I 1942 og 1943 beseiret hun Louise Brough og i 1944 Margaret duPont og i 1946 Doris Hart. I 1946, i den første Wimbledon-turneringen etter andre verdenskrig, vant hun finalen over Louise Brough med 6-2, 6-4. Hun deltok også på det amerikanske Wightman Cup-laget i 1946. 
Pauline Betz ble i 1965 opptatt i International Tennis Hall of Fame.


== Grand Slam-titler ==
 Franske mesterskapet:
Mixeddouble – 1946 (sammen med Budge Patty) Wimbledon:
Single damer – 1946 (hun beseiret Louise Brough Clapp med 6-2, 6-4 i finalen) Amerikanske mesterskapet:
Single damer – 1942 (hun beseiret Louise Brough Clapp med 4-6, 6-1, 6-4 i finalen)
Single damer – 1942 (hun beseiret Louise Brough Clapp med 6-3, 5-7, 6-3 i finalen)
Single damer – 1944 (hun beseiret Margaret Osborne duPont med 6-3, 8-6 i finalen)
Single damer – 1946 (hun beseiret Doris Hart med 11-9, 6-3 i finalen)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Pauline Betz – ITF Tennis 
(en) Pauline Betz – International Tennis Hall of Fame 
Pauline Betz obituary, theguardian.com
(en) Pauline Betz på Internet Movie Database
Benedikt fra Sandomierz

Benedikt fra Sandomierz var en polsk renessansearkitekt, som sammen med Bartolommeo Berrecci gjenoppbygget Slottet på Wawel i Kraków under Sigismund I av Polen, etter at det brant ned i 1499.
Svilen Rusinov

Svilen Rusinov  (bulgarsk: Свилен Русинов )  (født 29. februar 1964) er en  bulgarsk bokser. Under Sommer-OL 1992 i Barcelona Spania vant han bronse i super tungvekt.  Han ble profesjonell i 1999 der han bokset en kamp som han vant, deretter la han opp.


== OL-medaljer ==
 1992  Barcelona -  Bronse i boksing, supertungvekt  Bulgaria


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Svilen Rusinov – Olympedia 
(en) Svilen Rusinov – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Svilen Rusinov – BoxRec
Asbjørn Dyrendal

Asbjørn Dyrendal (født 15. oktober 1965) er en norsk religionshistoriker. Han er professor ved Institutt for filosofi og religionsvitenskap på NTNU. Han har særlig forsket på satanisme og apokalyptisk tenkning, men har i de senere år vært mest faglig opptatt av konspirasjonskultur og -teorier. 
Han tok doktorgrad på en avhandling om amerikanske evangelikale og satanismepanikk. Dyrendal er en fremtredende forsker og ekspert på satanisme, og har ledet en forskergruppe om dette fagfeltet. Han har skrevet bok om demonforestillinger, vitenskapelige artikler om satanisme, konspirasjonskultur, fagteori og dommedag, samt populærvitenskapelig om beslektede emner. Han har redigert bøker om pseudovitenskap, millenarisme og fundamentalisme. Han blir mye brukt som kommentator i media. I 2019 utgav han sammen med Terje Emberland en kort innføringsbok i Hva er konspirasjonsteorier til Universitetsforlagets Hva er-serie.
Asbjørn Dyrendal har vært aktiv medarbeider i tidsskriftet Skepsis og har vært redaktør for nettstedet skepsis.no. Han publiserte 1275 innlegg på Skepsis-bloggen mellom 2007 og 2013.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Dyrendals ansattside på NTNU.no
(no) Publikasjoner av Asbjørn Dyrendal i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
(no) Publikasjoner av Asbjørn Dyrendal i BIBSYS
Innlegg av Asbjørn Dyrendal på Skepsis-blokken
Bartolommeo Berrecci

Bartolommeo Berrecci (født 1480 i Pontassieve, Firenze, Italia, død 1537 i Kraków), var en polsk-italiensk renessansearkitekt, som sammen med Benedikt fra Sandomierz gjenoppbygget det kongelige slottet Wawel i Kraków under Sigismund I av Polens styre, etter at slottet brant ned i 1499.
Hans lærer i Firenze var muligens Andrea Ferrucci. Han kom til Polen i 1516 etter invitasjon av biskopen Jan Łaski. I Kraków overtok han arbeidsverkstedet til Francesco Florentino, som døde i 1516. Der arbeidet han sammen med Bernardino di Gianotis, Giovanni Cini fra Siena, Mikołaj Castiglione og fem medlemmer fra Soli-familien. Han arbeidet i Kraków, Niepołomice, Poznań og Tarnów.
I Polen ble han svært velstående. Han var eieren av hus og ét teglverk. Han ble myrdet av en sjalu italiensk kunstner i Kraków og ble begravet i Bożego Ciała-kirken i Kazimierz ved Kraków.
De viktigste verkene til Berrecci er kapellet til de siste Jagellonerne, Sigismund kapell for Zygmunt I Stary ved Wawel (1517–1533) i Kraków; det er betraktet å være det mest storslagne eksempelet på italiensk renessansearkitektur utenfor Italia. Noen år senere bygget Santi Gucci sarkofagene til Zygmunt II August – Zygmunt I Starys og Anna Jagiellonkas sønn. De ble bygget inne i kapellet.
Han gjenoppbygget også Wawel, lagde en forlengelse av Niepołomice slott, lagde en baldakin for sarkofagen til Vladislav II Jagello. Han fullførte også sarkofagene til biskopene Jan Konarski (døde i 1525) og Piotr Tomicki (døde i 1535) i Wawel-katedralen. Dessuten konstruerte han sarkofagen til Barbara Tarnowska, og én sarkofag i katedralen i Tarnów.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Polsk
sylwetka Polsk
Tore W. Aas

Tore Wilhelm Aas (født 24. juli 1957) er en norsk komponist, arrangør, produsent og dirigent, som er ansatt som musikkprofessor på NLA i Oslo. Han har jobbet i mange år som plateprodusent for en rekke norske og utenlandske artister. I 1988 startet han Oslo Gospel Choir og har avholdt mange konserter og turnéer med disse i inn- og utland. 
Tore Aas har produsert og komponert i mange år innenfor ulike genre; messer, salmer, gospel, musikaler, popsanger, liturgisk musikk m.m. En av hans mest kjente sanger er julesangen En stjerne skinner i natt.


== Eksterne lenker ==
(en) Tore W. Aas på Discogs 
(en) Tore W. Aas på MusicBrainz 
(en) Tore W. Aas på AllMusic 
(en) Presentasjon på Oslo Gospel Choirs nettside
Tommy Körberg

Bert Gustav Tommy Körberg, tidligere Thuresson (født 4. juli 1948 i Norsjö församling i Västerbottens län) er en svensk sanger og skuespiller. Allerede som barn hadde Tommy Körberg lokal opptredaeder og var solist i kor. Den stora debuten kom år 1968 med albumet Nature Boy, som ga ham en Grammis som "Årets Nykomling".  I 1960-årene var han medlem av gruppa Tom & Mick & Maniacs. På 1970-tallet forlot han popmusikken og ble medlem i de mer eksperimentelle gruppene Solar Plexus (1972) og Made in Sweden (1975).
Körberg har samarbeidet med blant andre Sissel Kyrkjebø og Oslo Gospel Choir.
Han spilte rollen som Lill-Klippen i filmen Ronja Røverdatter fra 1984.
Körberg har fremført det svenske bidraget til Eurovision Song Contest to ganger: «Judy, min vän» (1969) og «Stad i ljus» (1988).
Både i den engelske originaloppsetningen i 1986–1987 og i den svenske versjonen av Benny Anderssons og Björn Ulvaeus' musikal Chess (tekst: Tim Rice) spilte han rollen som Anatolij Sergievskij, hvor han blant annet fremførte «Anthem».
Han har også medvirket som Jean Valjean i musikalen Les Misérables og som kaptein von Trapp i musikalen Sound of Music.


== Diskografi ==
Soloalbum (utvalg)

Nature Boy (1968) som Tom
Judy min vän (1969)
Tommy Körberg Spotlight (1969)
Tommy (1970)
Tommy Körberg (1971)
Tommy Körberg sjunger Birger Sjöberg (1973)
Den vackraste visan (1976)
Drömmen om Elin (1979)
Blixtlås (1979)
Tolkar Jacques Brel (1982)
Spotlight (1988)
...är... (1988)
Julen är här (1989)
Livslevande (1990)
Jag skulle vilja våga tro (1993)
Ravaillac (1994)
Evergreens (1996) med Kungliga Filharmoniska Orkestern
Aniara (1997) med Carl-Axel Dominique
Sånger för ensamma älskare (1999)
Hits (2000)
Stilla natt (2000)
Gränslös – det bästa (2003)
Rakt upp och ner (2007)
Songs for Drinkers and Other Thinkers (2010)
Tommy Körberg X 4 (2011)
Sjung tills du stupar (2012)
Tommys jul (2014)


== Priser (utvalg) ==
1969 – Grammis (for Tom, Nature Boy i kategorien ”Årets populärdebutant”)
1984 – Edvardpriset
1991 – Guldmasken (som ”Bästa manliga musikalartist” for innsatsen i musikalen Les Misérables)
1995 – Karl Gerhards Hederspris
2003 – Guldmasken (som ”Bästa manliga musikalartist” for innsatsen i musikalen Chess)
2006 – Thore Ehrlings minnesfond
2008 - Grammis for ”Årets dansband/schlager” (med Benny Anderssons orkester og Helen Sjöholm)
2012 – Cornelis Vreeswijk-stipendet
2019 – Nils Ferlinsällskapets Trubadurpris
2021 – Medaljen för tonkonstens främjande


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(sv) Offisielt nettsted 
(en) Tommy Körberg – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Tommy Körberg på Apple Music 
(en) Tommy Körberg på Discogs 
(en) Tommy Körberg på MusicBrainz 
(en) Tommy Körberg på SoundCloud 
(en) Tommy Körberg på Spotify 
(en) Tommy Körberg på Songkick 
(en) Tommy Körberg på Last.fm 
(en) Tommy Körberg på Genius — sangtekster 
(en) Tommy Körberg på AllMusic 
(en) Tommy Körberg på Internet Movie Database 
(sv) Tommy Körberg i Svensk Filmdatabas 
(en) Tommy Körberg på AllMovie 
(en) Tommy Körberg hos Rotten Tomatoes 
(en) Tommy Körberg hos The Movie Database 
(en) Tommy Körberg hos Behind The Voice Actors 
Körbergs impresario
Unni Torkildsen

Unni Torkildsen (født 14. august 1901 i Kristiania, nåværende Oslo, død 20. juni 1968) var en norsk skuespillerinne. 
Hun debuterte på Nationaltheatret våren 1924, i rollen som Ofelia i Hamlet, og viste straks at hun kunne tolke kvinneskjebner på en følsom og varm måte. Hun tok på seg store Ibsenoppgaver som Fru Linde i Et dukkehjem og Fru Bernick i Samfundets støtter, men også en lang rekke Bjørnson-kvinner som Laura i De nygifte, Helene i Naar den ny vin blomstrer og Karen i Geografi og kjærlighed.  
Hun tilbrakte hele sin karriere ved Nationaltheatret, til sykdom i 1964 tvang henne til å trekke seg tilbake før tiden. Hun hadde da spilt i over 150 ulike stykker ved teatret. Hennes avskjedsrolle var Dronning Jemina i George Bernard Shaw-stykket Keiseren av Amerika som ble en stor publikumssuksess med over 50 forestillinger vinteren 1963-64.
Torkildsen spilte i en rekke filmer, hvorav Den store barnedåpen og Herren og hans tjenere er blant de mest kjente. 
Unni Torkildsen var gift med skuespillerene Olafr Havrevold og senere Oscar Egede-Nissen.


== Filmografi ==

1959 – Herren og hans tjenere

1958 – Ut av mørket

1954 – Portrettet

1946 – Så møtes vi imorgen

1937 – To levende og en død

1932 – Prinsessen som ingen kunne målbinde

1931 – Den store barnedåpen

1925 – Fager er lien


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Unni Torkildsen på Internet Movie Database 
(no) Unni Torkildsen hos Nationaltheatret 
(no) Unni Torkildsen hos Sceneweb 
(en) Unni Torkildsen hos The Movie Database
Sverre Morken

Sverre Morken (født 19. april 1945) er en norsk kunster som er mest kjent for å ha formgitt en lang rekke norske frimerker og sedler.
Han vokste opp på et småbruk i Folldal med Rondane som nærmeste nabo, og flyttet til Nittedal i 1977. 
Han seilte på Østen og Australia som ung mann. Deretter utdannet han seg som treskjærer og i bokkunstfaget i Oslo. 
I Norges Banks seddeltrykkeri var han grafiker siden 1972 med ansvar for design og gravering av forsidene på pengesedler. I over 30 år har han gravert frimerker for Posten Norge. 
Da avbildningen av Norges riksvåpen til offentlig bruk skulle omarbeides, var det Morken som fikk ansvaret for oppgaven. Hans utforming fra 1992 brukes idag av statlige myndigheter som den offisielle avbildningen av riksvåpenet.
På 50-kronerseddelen har han portrettert eventyrfortelleren Peter Christen Asbjørnsen. Vi kan se et glimt av vannet Ørfiske og dermed Nittedal i bakgrunnen.
I flere sammenhenger har Morken hentet motiver fra Nittedal kommune. Frimerkene med landpostbudet Roar Ramstad foran plassen Mago nord i bygda og steinhoggeren Roll Molander i steinbruddet på Gjelleråsen.
29. juni 2004 fikk Sverre Morken overrakt Kongens fortjenstmedalje i gull. Sverre Morken mottok denne æresbevisning for sin innsats innenfor grafikk og design. Hans arbeide med sedler og frimerker har vært et vesentlig bidrag til at norske sedler og frimerker har fått internasjonal anerkjennelse for sin høye kunstneriske standard og ofte fremstår som eksempler i estetisk utforming.
Morken har i løpet av 30 år designet mer enn 150 frimerker. Dette arbeidet har resultert i en rekke internasjonale priser. Blant annet har norske frimerker blitt kåret til verdens vakreste. Sverre Morken vant i 2003 stor heder for frimerkene utgitt til 100-årsjubileet for Nobels fredspris. Han er også tildelt "Merket for god design" sammen med Enzo Finger for frimerket utgitt til markeringen av kong Olav Vs fødsel. Morken har laget ti prosent av alle norske frimerker som er gitt ut siden 1855.
Morken har eget atelier og galleri i Nord-Atndalen.