jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Nervus opticus

Nervus opticus (eller på norsk: synsnerven) er den andre hjernenerven. 
Nervus opticus tilhører sentralnervesystemet, og er dermed ikke en "egentlig" hjernenerve.
I netthinnen finner man fotoreseptorer i staver og tapper som reagerer på lysstimuli. Disse danner synapser med ganglionceller, og det er aksonene til ganglioncellene som danner selve synsnerven. Aksonene fra ganglioncellene går gjennom veggen i den blinde flekken, papilla nervi optici. De danner nervus opticus som går gjennom øyehulen inn til kraniet. Like foran hypofysen møtes de to nervene i chiasma opticum, synsnervekrysningen, som ligger like foran hypofysen. Herfra bringes synsinformasjonen videre gjennom tractus opticus til områder i thalamus kalt knekroppene (corpus geniculatum laterale). Ganglioncellenes aksoner danner synapser med nye nerveceller. Signalene sendes videre gjennom radiatio optica til synsområder i bakhodelappen som også kalles area striata. 
I synsnervekrysningen går ca. halvparten av fibrene i synsnerven over til motsatt side. Det gjelder fibrene som leder synsimpulser fra nasale (nærmest nesen) deler av netthinnen, og dermed temporale (nærmest tinningen) deler av synsfeltet. En hypofysesvulst kan presse på de kryssede fibrene i synsnervekrysningen slik at det kan oppstå tap av de ytre delene av synsfeltet. Man kan dermed få såkalt "tunnelsyn". Krysningen av fibrene gjør at impulser fra samme side av netthinnen behandles og integreres i samme hjernehalvdel. 
Ikke alle nervefibrene ender i thalamus. Noen fibre tar av etter den delvise krysningen i chiasmaet, og går til hjernestammen. Fibrene inngår i refleksbuer som bidrar til øyebevegelser, regulering av pupillediameteren og akkomodasjon. Nervus oculomotorius utgjør det motoriske leddet i disse refleksbuene. 


== Kilder ==
Veterinary Anatomy of Domestic Mammals (3rd edition)
Brodal, P.(2007). Sentralnervesystemet.


== Eksterne lenker ==
En god oversikt over de craniale nervene, på engelsk
Nervus vagus

Nervus vagus (oversatt: «den vidvankende nerve») er synonym med den tiende hjernenerven og kalles også «vagusnerven», «innvollsnerven» og «den vidvankende nerve». Vagusnerven følger de store blodårene i halsen, går gjennom brysthulen og til innvollsorganene.
Vagusnerven leder motoriske impulser til luftveier, hjerte, svelg, spiserør, magesekk og størstedelen av tarmen og sensoriske impulser fra de samme organene og fra deler av det ytre øre, sekretoriske impulser til kjertlene i luftveier og fordøyelseskanal, samt smaksimpulser fra strupelokket. Irritasjon av nervus vagus utløser reflekser som brekning, hoste, forandring av bevegelse og sekresjon i fordøyelses- og respirasjonsveier, av blodtrykk og hjerteaksjon. Vagusfibrene til innvollsorganene utgjør størsteparten av den parasympatiske del av det autonome nervesystem.


== Referanser ==
Nervus trochlearis

Nervus trochlearis er den fjerde hjernenerve.


== Eksterne lenker ==
(en) Nervus trochlearis – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Loyola
Nervus abducens

Nervus abducens er den sjette hjernenerve, som er en motorisk nerve som innerverer muskelen rectus lateralis, og derfor kontrollerer begge øynes evne til abduksjon (bevegelse vekk fra kroppens midtlinje). Nervus abducens har sin opprinnelse i den ipsilaterale nucleus nervi abducentis mellom den kaudale del av pons under gulvet av fjerde ventrikkel og medulla oblongata (den pontomedullære overgang). Nervus abducens kommer ut gjennom kraniet gjennom fissura orbitalis superior, en av åpningene i kraniet bak øyet.


== Se også ==
Abducensparese


== Eksterne lenker ==
(en) Nervus abducens – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Loyola
Nervus facialis

Nervus facialis eller ansiktsnerven er den syvende hjernenerve. Den utløper fra hjernestammen mellom pons og medulla oblongata, og kontrollerer ansiktets mimikkmuskler og smak på fremre to tredjedeler av tungen.
Nervens viktigste motor-funksjon er ansiktets mimikkmuskulatur og stapedius-muskelen i mellomøret. Den forsyner også glandula submandibularis glandula sublingualis (spyttkjertler) med parasympatiske fibre via chorda tympani og glandula lacrimalis (en tårekjertel) via ganglion pterygopalatinum. I tillegg mottar den smaksopplevelser fra fremre to tredjedeler av tungen, og formidler disse signalene til cellekjernen nucleus tractus solitarii. Det finnes også en liten sensorisk ansiktsgren formidlet gjennom nervus intermedius som forsyner et lite område i og omkring øreflippen.


== Sykdommer ==
Bells parese
Hemifaciale spasmer


== Eksterne lenker ==
(en) Nervus facialis – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
en god artikkel om nervus facialis
MR-bilder av nervus facialis
WUSTL - kart
Nervus vestibulocochlearis

Nervus vestibulocochlearis er den åttende hjernenerven og kalles gjerne høre-likevektsnerven. Den er også kjent under de vitenskapelige navnene nervus acusticus, nervus octavus, og nervus statoacusticus.


== Referanser ==
Świętosława av Polen

Świętosława av Polen (Gunhild av Polen) (født ca. 967, død ca. 1014) var datter til Mieszko I av Polen og Dobrawa av Bøhmen. Świętosława ble gift med danske kongen Svein Tjugeskjegg en gang etter 994 og muligens også med den svenske kongen Erik Seiersæl, men det kan bero på en misforståelse fra den tyske kronikøren Adam av Bremen.
Navnet Świętosława er en rekonstruksjon som først og fremst er begrunnet på en inskripsjon i «Liber vitae of the New Minster and Hyde Abbey Winchester» om at en søster til sønnen Knut den store skal ha hett «Santslaue» – den fulle inskripsjonen lyder «Santslaue soror CNVTI regis nostri». Antagelig var denne datteren trolig døpt etter sin mor. Hun er ellers kjent under navnet Gunhild eller Gunhilda, en mulig norrøn forenkling av hennes opprinnelige navn.
I henhold til islandske sagaer og andre kilder var Svein Tjugeskjeggs hustru den vestgøtiske stormannsdatteren Sigrid Storråde. Kildekritiske forskere på 1900-tallet argumentert for at Sigrid Storråde var en oppdiktet og fiktiv person og at begge navnene Gunhild og Sigrid har vært norrøne forenklinger av det polske navnet Świętosława. I den senere tid har forskerne derimot hellet til begrunnelser at Sigrid Storråde var en faktisk historisk person, og at Svein Tjugeskjegg var gift to ganger, og at Adam av Bremen tok feil, og de islandske sagaene hadde rett. Sigrid Storråde var da gift med både Erik Seiersæl og Svein Tjugeskjegg, og Świętosława av Polen var kun gift med danskekongen.
Den polske prinsessens ekteskap med Svein Tjugeskjegg var ikke lykkelig og hun ble tvunget til å flytte tilbake til sitt hjemland hvor hun levde til hennes sønner tok makten i Danmark. Hun flyttet da altså ikke til Sverige og Olof Skötkonung var da ikke hennes sønn.
Ifølge Snorre Sturlason hadde Gunhild to søstre, Geira og Astrid. Geira ble i 982 gift med Olav Tryggvason som senere ble norsk konge (995-1000). Geira døde ifølge kildene barnløs i 985. Prinsesse Astrid ble gift med jomsvikingenes høvding Sigvalde jarl.


== Barn ==
Knut Sveinsson (den mektige), konge av Danmark 1018–1035, konge av England 1016–1035, hadde Norge som lydrike 1028–1035.
Harald Sveinsson, konge av Danmark 1014–1018.
Gyda Sveinsdatter, gift med Eirik Håkonsson, norsk Ladejarl
Santslaue, datter (ukjent skjebne)


== Referanser ==


== Litteratur ==
Steffen Heiberg (2004). Danske dronninger i tusind år (dansk). København: Gyldendal. s. 17-18. ISBN 87-02029-46-4.
Nervus hypoglossus

Nervus hypoglossus er den tolvte hjernenerve, tungens motoriske nerve.


== Eksterne lenker ==
NeuroNames hier-701
Loyola
Ola Isene

Ola Isene (født 2. juni 1898 på Rødenes, død 6. mai 1973) var en norsk operasanger (baryton) og skuespiller. 
Isene studerte ved Musikkonservatoriet i Kristiania, og debuterte på Mayol-teatret i 1923. Hans operaroller var tallrike, blant dem var Beckmesser i Mestersangerne i Nürnberg, Scarpia i Tosca og Amonasro i Aïda – de fleste av rollene på Nationaltheatret, som den gang også hadde opera og operetter på programmet. Han deltok i mange turnéforestillinger og ble hyppig benyttet i operetter, blant annet som Schubert i Jomfruburet. På midten av 1930-tallet gikk han over til teater og film som skuespiller.
Isene spilte også tittelrollen i de tre kriminalhørespillseriene Inspektør Scott på farten av John P. Wynn, som ble sendt på NRK radio i 1960 og 1961. 
Han var gift med pedagogen Haldis Ingebrigtsen (1891–1978), søster til lege Ragnvald Ingebrigtsen.


== Filmografi ==
Knut Formos siste jakt (1973)
Balladen om mestertyven Ole Høiland (1970)
Olsenbanden og Dynamitt-Harry (1970)
Skjær i sjøen
Alle tiders kupp
Nydelige nelliker (1964)
Vildanden (1963)
Hans Nielsen Hauge (1961)
Veien tilbake (1960)
Venner (1960)
Høysommer (1958)
Ut av mørket (1958)
Peter van Heeren
Blodveien (1955)
Andrine og Kjell (1952)
Den hemmelighetsfulle leiligheten (1948)
Trollfossen (1948)
Englandsfarere (1946)
Så møtes vi imorgen (1946)
Vi vil leve (1946)
Trysil-Knut (1942)
Tørres Snørtevold (1940)
Söderkåkar (svensk) (1932)
Kärlek och landstorm (svensk) (1931)


== Eksterne lenker ==
(en) Ola Isene på Internet Movie Database 
(no) Ola Isene hos Sceneweb 
(sv) Ola Isene i Svensk Filmdatabas 
(en) Ola Isene hos The Movie Database
Desitin Arzneimittel GmbH

Desitin Arzneimittel GmbH er en tysk medisin-produsent. Selskapet produserer blant annet medisinen Orfiril.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Kunstig befruktning

Kunstig befruktning vil si befruktning hos organismer med hjelp av mennesklig inngripen, slik at formeringsprosessen ikke skjer på en naturlig måte. Kunstig befruktning i form av inseminasjon (assistert overføring av sæd) har vært praktisert lenge på husdyr og er vanlig over store deler av verden.
Kunstig befruktning på mennesker kalles assistert befruktning og skjer vanligvis dersom partene ikke er i stand til å få barn på naturlig måte. I de siste tiårene har man også blitt i stand til å utføre prøverørsbefruktning. 


== Se også ==
In vitro-fertilisering
Embryo overførsel
Ex-situ konservering
Intracytoplasmisk sædinjeksjon
Sædbank
Sæddonasjon


== Referanser ==
Charles Wesley

Charles Wesley (født 18. desember 1707 i Epworth i North Lincolnshire i England, død 29. mars 1788 i London) var en engelsk presteutdannet som sammen med broren John Wesley grunnla metodismen. 
Charles Wesley er kjent som komponist og salmedikter. Flere av hans salmer er i bruk også utenfor metodistkirken. Han skrev blant annet «Jesus, Lover of My Soul» og «Oh How Happy Are They Who the Savior Obey».
Han er votert inn i Gospel Hall of Fame i kategorien for inspiratorer. 
Flere av tekstene hans har fått norsk språkdrakt av Elevine Heede.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Anne Kristin Aasmundtveit, Biografisk leksikon til Norsk Salmebok og Norsk Koralbok, Verbum Forlag, Oslo, 1995. ISBN 82-543-0573-0, s. 69


== Eksterne lenker ==
(en) Charles Wesley – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Charles Wesley på Internet Movie Database 
(en) Charles Wesley på Discogs 
(en) Charles Wesley på MusicBrainz 
(en) Charles Wesley på Songkick
Bærekraft

Bærekraft (engelsk: sustainability) er et begrep som brukes for å karakterisere økonomiske, sosiale, institusjonelle og miljømessige sider ved menneskelige samfunn.
I denne betydningen stammer begrepet fra Brundtlandrapporten i 1987, der bærekraftig utvikling (sustainable development) defineres som «utvikling som imøtekommer behovene til dagens generasjon uten å redusere mulighetene for kommende generasjoner til å dekke sine behov.» Bærekraft inneholder to sentrale begreper.:

begrepet behov, særlig de grunnleggende behovene til verdens fattige, som bør gis overordnet prioritet, ogideen om begrensninger som følger av teknologisk utvikling og sosial organisering på miljøets evne til å møte nåværende og fremtidige behov».Termen bærekraftig utvikling ble senere brukt i FNs program Agenda 21 under Riokonferansen i 1992. Under det sosiale toppmøtet World Summit on Social Development i 1995 ble bærekraftig utvikling definert som «rammene for våre anstrengelser for å oppnå en høyere livskvalitet for alle mennesker», der «økonomisk utvikling, sosial utvikling og miljøvern samvirker og forsterker hverandre gjensidig.»
Selv om innholdet i bærekraftbegrepet har vært gjenstand for debatt og uenighet, inneholder de fleste charter og handlingsprogram som omhandler bærekraft visse felles prinsipper:

varsomhet ved risiko, usikkerhet og irreversible prosesser,
sikker evaluering av naturverdier og bevaring av natur,
samordning av miljømessige, sosiale og økonomiske mål i planlegging og handling,
folkelig deltakelse i beslutningsprosesser
bevaring av biologisk mangfold
rettferdighet mellom generasjoner
globalt perspektiv
forpliktelse til bruk av beste praksis (best practice),
intet tap av humankapital eller naturkapital,
kontinuerlig forbedring og
behov for god planlegging (good governance).


== Se også ==
Bærekraftig utvikling
Økologisk fotavtrykk


== Referanser ==


== Litteratur ==
Gro Harlem Brundtland (red.):  Vår felles framtid. Oslo, 1987
William Lafferty og Oluf Langhelle (red.): Bærekraftig utvikling. Oslo, 1995
Monoseksualitet

Monoseksualitet vil si at en person er seksuelt tiltrukket av bare ett kjønn. En monoseksuell person kan da enten være homoseksuell eller heteroseksuell. Monoseksualitet står dermed i motsetning til biseksualitet. Ordet brukes sjelden.
Undervannsakustikk

Undervannsakustikk er en av flere hoveddisipliner innen akustikk.
Andre deler er romakustikk, bygningsakustikk, elektroakustikk og støybekjempelse.
Undervannsakustikk beskjeftiger seg som navnet sier med akustiske svingninger og bølger under vann. Metodene er stort sett begrenset til stråling, forplantning og refleksjon av akustiske bølger, som i vann er longitudinelle. Elektronikk brukes i stor utstrekning for å mate kilder og forsterke de mottatte signalene, som under vann stammer fra hydrofoner, som undervannsmikrofoner blir kalt.
Befatning med undervannsakustikk har både sivil og militær karakter, hvor sistnevnte særlig gjelder undervannsbåter.
Sivil innsats har tradisjonelt hovedsakelig vært deteksjon av fisk i stimer. I tillegg er kartografi av havbunnen blitt mere aktuelt på grunn av oljeutvinning til sjøs. Viktig er også kommunikasjon under vann med akustiske bølger siden elektromagnetiske bølger dempes svært sterkt.
Det viktigste frekvensområdet er 5 kHz til 100 kHz, men i seismikk er frekvenser under 100 Hz i bruk, og unntaksvis frekvenser oppe i MHz-området.
Bølgelengden 
  
    
      
         
        λ
        =
        
          (
          
            
              v
              f
            
          
          )
        
      
    
    {\displaystyle \ \lambda ={({v \over f})}}
   hvor v er hastigheten og f frekvensen. Hastigheten er noenlunde konstant nær 1500 m/s.
Refleksjoner av bølgefronter skjer ikke bare i overflaten og ved bunnen og gjenstander, men også i sjikt med forskjellige temperaturer og saltinnhold. Dette kompliserer behandlingen av retursignalene. Gjenstander mindre enn halve bølgelengden kan knapt detekteres.
Millennium (TV-serie)

Millennium er en amerikansk krim- og thrillerserie som gikk på Fox fra 1996 til 1999. Serien handlet om den tidligere FBI-agenten Frank Black (Lance Henriksen) som hadde som oppgave å infiltrere undergrunnsmiljøer for å forhindre at verden falt i gale hender på vei mot år 2000. Black hadde en unik evne til å sette seg inn i tankene til en morder. Serien ble skapt av Chris Carter og ble oppfattet som en slags oppfølger til The X-Files, som for øvrig også ble skapt av Carter.I Norge gikk serien på TVNorge fra 1997.Serien ble filmet i Vancouver, Britisk Columbia, Canada.


== Rolle ==
(utvalg)

Lance Henriksen: Frank Black
Brittany Tiplady: Jordan Black
Megan Gallagher: Catherine Black
Klea Scott: Agente Emma Hollis
Terry O'Quinn: Peter Watts


== Episoder ==


=== Sesong 1 ===


=== Sesong 2 ===


=== Sesong 3 ===


== Priser vunnet ==
1996 People's Choice Award for Favorite New Television Drama Series
1997 Canadian Society of Cinematographers Award for Best Cinematography in a Television Series (Robert McLachlan)
1997 Genesis Award for Outstanding Communication of Animal-Rights in Dramatic Television Series ("Broken World")
1998 Canadian Society of Cinematographers Award for Best Cinematography in a Television Series (Robert McLachlan)
1998 Young Artist Award for Best Performance in a Television Drama Series by a Young Actress (Brittany Tiplady)
2000 Canadian Society of Cinematographers Award for Best Cinematography in a Television Series (Robert McLachlan, "Matryoshka")


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Millennium på Internet Movie Database 
(en) Millennium på Metacritic
Skøytekongen

Skøytekongen er en norsk svart-hvitt dramafilm fra 1953 i regi av Nils R. Müller. Manuset ble skrevet av Sigbjørn Hølmebakk etter en idé av Bjørn Storberget. Lasse Kolstad og Sidsel Meyer spiller hovedrollene.


== Handling ==
Skøytekongen Hans Hellemo har vokst opp under knappe forhold. Farens høyeste drøm i livet er at sønnen skal studere. Han arbeider som lastebilsjåfør og resten av tiden går med til sporten. Faren ser med bitterhet hvordan sønnens venner én etter én begynner å studere, mens sønnen fortsatt er arbeider. Etterhvert går det opp for Hans at det ikke rekker med å bare være skøytekonge. Han har giftet seg og fått barn. Hans vil trekke seg tilbake fra idretten, men hans kjendisskap forhindrer ham: Folket krever at han stiller opp. Med hjelp av sin hustru tar han imidlertid steget og forbereder seg på sitt siste store løp.


== Rolleliste ==
Lasse Kolstad - Hans Hellemo
Sidsel Meyer -  Kitten Slåttan
Espen Skjønberg - Høye, journalist
Harald Heide Steen -  Slåttan, skøytetrener
Eugen Skjønberg -  Hellemo, lastebilsjåfør
Lydia Opøien -  Hellemos kone
Bjarne Andersen
Haakon Arnold
Arne Bang-Hansen
Bjarne Bø
Joachim Calmeyer
Edvard Drabløs
Dan Fosse
Bonne Gauguin
Sverre Hansen
Harald Heide-Steen jr.
Joachim Holst-Jensen
Elsa Isefiær
Torhild Lindal
Alf Malland
Maja Lise Rønneberg
Pål Skjønberg
Alfred Solaas
Astrid Sommer
Johan Sverre
Axel Thue
Einar Vaage
Ottar Wicklund


== Eksterne lenker ==
(en) Skøytekongen på Internet Movie Database 
(no) Skøytekongen i Nasjonalbibliotekets filmografi 
(no) Skøytekongen hos Filmfront
Optimalt valutaområde

Et optimalt valutaområde (OVO) er et geografisk område der det vil være lønnsomt å ha en felles valuta. Optimale valutaområder kan variere sterkt i størrelse. De kan strekke seg over flere land eller utgjøre en del av et land. Teorien om optimale valutaområder (OVO-teori) skisserer krav som må møtes for at et område kan sies å utgjøre et opimalt valutaområde. Teorien blir ofte brukt ved diskusjon av hvorvidt et bestemt geografisk område (som omfatter flere valutaer) er egnet til å danne en økonomisk union, den sterkeste formen for økonomisk integrasjon.


== Fire homogenitetskrav ==
En grunnleggende forutsetning for at et område skal kunne sies å være et optimalt valutaområde, er at området kjennetegnes av økonomisk ensartethet, eller homogenitet. Innen OVO-teori kan fire såkalte homogenitetskrav identifiseres (Martin 2001).
For det første bør økonomiene (nasjonale eller regionale) være ganske like og synkroniserte slik at påførte sjokk og pengepolitiske mottiltak får symmetrisk virkning. «Ganske like» er en vag formulering som er gitt forskjellige konkretiseringer av ulike teoretikere. For Ronald McKinnon (1963; referert i Martin 2001) innebærer dette kravet at medlemslandene bør ha lik grad av økonomisk åpenhet. Peter Kenen (1969; referert i Martin 2001) derimot, mener at kravet bør angå industriell struktur. Ifølge dette synet er industrielt mangfold og regional spesialisering idealet fordi dette vil føre til at ytre asymmetriske sjokk som påføres økonomien vil utjevne hverandre.
Homogenitetskrav nummer to går ut på at det må være full (nær perfekt) mobilitet av produksjonsfaktorer mellom regionene som utgjør valutaområdet. Dette er nødvendig for at asymmetriske sjokk ikke skal føre til regional ubalanse.
For det tredje bør regionene som inngår i valutaområdet ha omtrent lik inflasjon over tid. Store variasjoner i inflasjon vil nemlig føre til at systemet blir ustabilt.
Det fjerde og siste kravet går ut på at det bør finnes felles automatiske finansmekanismer med sentralt organisert skattesystemer som kan kompensere for nasjonale og regionale variasjoner i sjokk og vekst. Bakgrunnen for dette kravet er at man i enkeltland gjerne har enhetlige trygde- og overføringsordninger som automatisk støtter regioner i økonomiske vanskeligheter. Ifølge dette kravet vil man ikke få et optimalt valutaområde hvis man går inn for en felles valuta, men uten å opprette et felles system for automatisk finansiell stabilisering.


== Kilder ==
Martin, Ron (2001). «EMU versus the Regions? Regional Convergence or Divergence in Euroland». Journal of Economic Geography.
Zum

Zum er en norsk-svensk musikkgruppe fra Østlandet. 


== Medlemmer ==
Simon Høidahl – vokal, gitar
Harald Høidahl – vokal, tangenter
Bjørnar Pettersen – trommer, perkusjon
Anders Eckeborn – gitar, trommer, cello


== Diskografi ==


== Eksterne lenker ==
(en) Zum på Discogs 
(en) Zum på MusicBrainz
Etterklangstid

Etterklangstid er et begrep fra romakustikken. Den er et mål på hvor lang tid det tar for lyd i et rom å svekkes. Etterklangstid betegnes T og måles i sekunder.
Mer nøyaktig er definisjonen av etterklangstid den tiden det tar før energien av den diffuse lyden i et rom er sunket til en milliondel, eller -60 dB lydtrykknivå, etter at kilden er blitt slått av.
Kirker og jernbanestasjoner har lang etterklangstid siden veggene reflekterer lyden godt, det vil si med små tap. Kinoer og konsertlokaler har gjerne kort etterklangstid. Vanlig møblerte oppholdsrom i bolig har en typisk etterklangstid på 0,5 s
Stoffer eller konstruksjoner som reflekterer lyd dårlig, altså med store tap, sluker lyden. Slike stoffer kalles akustiske absorbenter. Bekledte mennesker er gode absorbenter; fulle kirker har derfor kortere etterklangstid enn tomme. Det ekvivalente absorpsjonsarealet er et hull med dette arealet som sluker all lyd, mens rommets flater tenkes å ikke absorbere.
Absorpsjonen og etterklangstiden er frekvensavhengige.
Etterklangstiden står i direkte forhold til absorpsjonen:

  
    
      
         
        T
        =
        
          (
          
            
              
                0.163
                V
              
              A
            
          
          )
        
      
    
    {\displaystyle \ T={({0.163V \over A})}}
  Hvor

T er etterklangstiden i sekunder [s]
V er romvolumet i 
  
    
      
         
        
          m
          
            3
          
        
      
    
    {\displaystyle \ m^{3}}
  
A er ekvivalent absobsjonsareal i 
  
    
      
         
        
          m
          
            2
          
        
      
    
    {\displaystyle \ m^{2}}
  Man måler etterklangstiden for å finne det ekvivalente absorpsjonsareal, eller kortere: romabsorpsjonen.
Retningslinjer for passende etterklangstider

Lydstudio < 0,3 s
Øvelsesrom større enn 135 m³: 0,5 s
Prøverom større enn 400 m³: 0,8 – 1,0 s
Kammermusikkrom større enn 2000 m³: 1,1 – 1,6 s
Konsertsaler større enn 19000 m³: 1,7 – 2,2 s
Kontorlandskap (Open Air): ca. 0,35 s
Klasserom (125 – 250 m³): 0.6 – 0.8 sLang etterklangstid føles ofte sjenerende («dårlig akustikk»). Derfor har Norsk Standard NS 8175 har øvre grenser for etterklangtid i ulike bygninger. Grensene avhenger av bygningens lydklasse og av dens formål, takhøyde osv.


== Referanser ==
Roser til Monica

Roser til Monica er en norsk film fra 1956. Regien var ved Bjarne Andersen.


== Sang ==
«Roser til Monica» (Bjørn Woll/Bjørn Bergh-Pedersen). Innspilt av Gunnar Eide med Billy Hills orkester 31. desember 1955. Utgitt på 78-platen His Master's Voice AL 6008.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Roser til Monica på Internet Movie Database 
(no) Roser til Monica hos Filmfront 
(sv) Roser til Monica i Svensk Filmdatabas 
(en) Roser til Monica på AllMovie