jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Muhammed Javad Bahonar

Muhammed Javad Bahonar (محمدجواد باهنر  på persisk), (født 5. september 1933 i Kerman i Persia, død 30. august 1981 i Teheran) var den andre statsministeren i Iran etter 1979-revolusjonen og generalsekretær i det islamske republikkpartiet.


== Biografi ==

Bahonar var født i Kerman. Han var en prest som ble fengslet for motarbeiding av regjeringen i 1960-årene. Han hadde ikke vært aktiv innen politikken lenge før revolusjonen, men var medforfatter i bøker i islamske studier. Men etter revolusjonen ble han et grunnleggende medlem av det islamske republikkpartiet, og et opprinnelig medlem av revolusjonsrådet i Iran. Han ble valgt til utdanningsminister da Muhammed Ali Rajai var statsminister i mars 1981, og fortsatte arbeidet med å rense iranske universiteter for amerikansk og europeisk innflytelse, i det som ble kjent som kulturrevolusjonen. Da Rajai ble president 4. august 1981, valgte han Bahonar som sin statsminister.
Etter at Muhammed Beheshti ble myrdet 28. juni 1981, ble Bahonar generalsekretær i det islamske republikkpartiet, men han varte ikke lenge i den posisjonen, eller i posisjonen som statsminister, da han ble myrdet etter mindre enn to måneder i disse embetene, sammen med Rajai og andre partiledere, da en bombe eksploderte ved partiets kontor i Teheran.


== Referanser ==
John McLaughlin

John McLaughlin, også kalt Mahavishnu John McLaughlin, (født 4. januar 1942) er en jazz-fusiongitarist og komponist fra Doncaster, Yorkshire i England. Han er grunnleggeren av fusionbandet Mahavishnu Orchestra.


== Diskografi ==
Soloalbum

1969: Extrapolation
1970: Devotion
1971: My Goal's Beyond
1978: Electric Guitarist
1979: Electric Dreams
1981: Belo Horizonte
1982: Music Spoken Here
1992: Que Alegria
1993: Time Remembered: John McLaughlin Plays Bill Evans
1995: After the Rain
1995: The Promise
1997: The Heart of Things
2003: Thieves and Poets
2006: Industrial Zen
2008: Floating Point
2010: To the One (med The 4th Dimension)
2012: Now Here This (med The 4th Dimension)
2015: Black Light (med The 4th Dimension)
2021: Liberation TimeAlbum med Mahavishnu Orchestra

Se artikkel om Mahavishnu OrchestraAlbum med Shakti

1976: Shakti with John McLaughlin
1976: A Handful of Beauty
1977: Natural ElementsAlbum med Remember Shakti

1999: Remember Shakti
2000: The Believer
2001: Saturday Night in Bombay
2004: Live at 38th Montreux Jazz Festival (18. juli 2004)
2009: Live at Miles Davis Hall (8. juli 1999)
2020: Is that So?Samarbeidsalbum

1971: Where Fortune Smiles (med John Surman, Dave Holland, Karl Berger og Stu Martin)
1973: Love Devotion Surrender (med Carlos Santana)
1983: Passion, Grace and Fire (med Al Di Meola og Paco de Lucía)
1996: The Guitar Trio (med Al Di Meola og Paco de Lucía)
2016: Paco and John Live at Montreux 1987 (med Paco de Lucía)
2020: Is That So? (med Shankar Mahadevan og Zakir Hussain)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) John McLaughlin – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) John McLaughlin på Internet Movie Database 
(da) John McLaughlin på Scope 
(fr) John McLaughlin på Allociné 
(en) John McLaughlin på AllMovie 
(en) John McLaughlin hos The Movie Database 
(en) John McLaughlin på Apple Music 
(en) John McLaughlin på Discogs 
(en) John McLaughlin på MusicBrainz 
(en) John McLaughlin på Spotify 
(en) John McLaughlin på Songkick 
(en) John McLaughlin på Last.fm 
(en) John McLaughlin på AllMusic
Monteverdi (bil)

Monteverdi var et sveitsisk luksusbilmerke. Produksjonen ble startet i 1967 av Peter Monteverdi (1934–1998). Virksomheten var basert i Binningen, Sveits. Monteverdi bygget, solgte og kjøre en rekke spesialbiler på 1950- og 1960-tallet, samtidig som han utviklet verkstedet faren hadde startet til en stor forhandler for merkene Ferrari, BMW og Lancia.
I 1967 bestemte Monteverdi seg for å starte serieproduksjon av eksklusive, luksuriøse sportsbiler med høye ytelser. Den første modellen, toseteren Monteverdi High Speed 375S coupé, ble presentert på bilutstillingen i Frankfurt am Main samme år, og fikk en positiv mottakelse. Bilen var designet av Pietro Frua, og hadde et aluminiumskarosseri, rørramme, bakaksel fra De Dion, en Chrysler V8-motor med 380 hk, og et luksuriøst interiør. De påfølgende årene ble flere andre 375-modeller introdusert med samme basiskonstruksjon, men med variasjoner i akselavstand og ytelser. Blant annet ble en 2+2, en fireseter med 4 dører og en toseters cabrioletversjon lansert.
En mindre, BMW-basert 2000 GTI-modell ble presentert i 1969, men ble aldri satt i produksjon.
Den midtmotoriserte toseteren Monteverdi Hai 450 ble presentert på bilutstillingen i Genève i 1970, men på grunn av en adskillig høyere pris enn konkurrerende modeller fra Ferrari og Lamborghini var den ingen suksess, og kun to eksemplarer skal ha blitt produsert.
I 1976 gikk sportsmodellene ut av produksjon, og Monteverdi konsentrerte seg om utvikling og bygging av Safari, Sierra og Sahara – terrengkjøretøy som i begynnelsen var utstyrt med den samme V8-motoren fra Chrysler, men som senere fikk Nissan-motor. Disse modellene solgte i større antall enn de tidligere sportsmodellene, og forble i produksjon frem til 1982. Mellom 1980 og 1982 produserte Monteverdi også en firedørs versjon av Range Rover, før fabrikanten selv introduserte en firedørs utgave.
Til tross for at mange andre modeller var under planlegging, og prototyper ble bygget i noen tilfeller, kom ingen i produksjon, og i 1982 var det slutt for Monteverdi som bilprodusent. Fabrikken ble bygget om til museum, Monteverdi Car Collection, som åpnet dørene i 1985.
I 1990 returnerte Monteverdi til racing ved kjøp av Formel 1-laget Onyx, som ble omdøpt til Monteverdi-Onyx i 1990-sesongen. Laget overlevde frem til det tiende løpet før det ble lagt ned.


== Modeller ==
Monteverdi High Speed 375S (1967)
Monteverdi High Speed 375L (1969)
Monteverdi High Speed 375C (1970)
Monteverdi High Speed 375/4 (1970)
Monteverdi 2000 GTI (1969)
Monteverdi Hai 450 (1970)
Monteverdi Sierra (1977)
Monteverdi Safari (1976)
Monteverdi Sahara (1978)


== Se også ==
Pietro Frua


== Eksterne lenker ==
(en) Monteverdi vehicles – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Bilder av Monteverdi-modellene
Mega (bil)

Mega er et fransk bilmerke, eid av mopedbilprodusenten Aixam.  Merket ble lansert i 1992 med modellen Mega Club, en SUV med motor fra Peugeot på 1,1 eller 1,4 liter, alternativt 1,5 liter dieselmotor. Senere kom supersportsbilene Mega Track og Monte Carlo. Ingen av disse ble noen salgssuksesser, og i 2002 kom en budbil med Mega-navnet, noe som mer lignet Aixams vanlige modeller.


== Eksterne lenker ==
Bilnorge.no sin historie om merket
Napier (bilmerke)

Napier var et britisk bilmerke, eid av firmaet D Napier & Son.  De begynte med produksjon av bilmotorer i 1899.  Da de konverterte S. F. Edge sin Panhard-Levassor til rattstyring og monterte inn en av sine egne motorer, ble Edge så fornøyd at han gikk inn i en avtale om å selge alt de kunne produsere, så fremt han fikk enerett.
Edge profilerte Napier blant annet i motorsport.  I 1902 vant de Gordon Bennet Trophy Race, en fjær i hatten for fabrikken, da det var et av de viktigste løpene på den tiden. Deres siste seier var i 1908.
Napier bygde også båter, båten Napier II fra 1905 satte verdensrekord på vann for en mil på nesten 30 knop (56 km/t).
Allerede i 1904 kom de med en seksylindret motor.  De hverken oppfant denne typen motorer eller var de første som brukte de i en bil, men de var veldig tidlig ute med å få det lønnsomt.
I 1904 åpnet de en fabrikk i Boston, USA, for å omgå den amerikanske importavgiften på 45% på komplette biler.
I 1912 kjøpte firmaet tilbake rettighetene av Edge, og utvidet blant annet med å produsere flymotorer.  Deres mest kjente produkt var flymotoren Napier Lion i tiden rundt første verdenskrig.
I 1924 opphørte produksjonen av biler, og i 1945 firmaet overtatt av English Electric, og i 1962 endte de til slutt opp som en avdeling i Rolls-Royce.
Motoren som Napier hadde brukt i racing, Lion-aero, ble etter at de sluttet brukt av flere deltakere i landhastighetsrekorder. Malcolm Campbells Napier-Campbell Blue Bird fra 1927 og Campbell-Napier-Railton Blue Bird fra 1931, Segraves Golden Arrow fra 1929, og John Cobbs Napier-Railton og Railton Mobil Special, som hadde rekorden fra 1939 til 1964.
Feltmarskalk

Feltmarskalk er i noen land den høyeste militære graden, over general. I Tyskland og noen andre land er den tilsvarende graden kalt generalfeltmarskalk.
Graden feltmarskalk benyttes kun av landstyrker (mens generalfeltmarskalk også ble brukt av det tyske flyvåpenet). Motstykket i noen flyvåpen er flyvåpenmarskalk, mens i mariner tilsvarer graden flåteadmiral, storadmiral eller lignende. Som den høyeste graden, kun ansvarlig overfor landets hersker, har utnevnelser til feltmarskalk ofte vært gjort av politiske like mye som militære grunner, og ikke sjelden som en måte å offentlig belønne en dyktig general.


== Se også ==
General
Generalfeltmarskalk


== Kilder ==
(no) Feltmarskalk i Store norske leksikon
Nash Motors

Nash Motors var en amerikansk produsent av biler med hovedkvarter i Kenosha, Wisconsin fra 1916 til 1936.  Fra 1936 til 1954 var de bilavdelingen i Nash-Kelvinator Corporation.  Produksjonen av Nash-biler ble fra 1954 til 1957 videreført av American Motors Corporation.
Selskapet ble stiftet i 1916 Charles W. Nash, tidligere president i General Motors.

		
		
		


== Eksterne lenker ==
(en) Nash vehicles – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Maakeberget

Maakeberget er supporterklubben til fotballklubben FK Haugesund. Supporterklubben ble stiftet 8. mai 1996.
Maakebergets styreleder er Kristoffer Hervik. Han tok over stafettpinnen i 2021 etter at Arild Flesjå gav seg etter 14 år som leder.
Maakeberget har faste plasser på Haugesund Sparebank Arena, på Deepocean tribunen på M feltet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Maakebergets offisielle side
Oldsmobile

Oldsmobile er et amerikansk bilmerke og produsent som var i produksjon fra 1897 til 2004, og på de 107 årene produserte de over 35 millioner biler, og minst 14 millioner av disse ved fabrikken i Lansing i Michigan.  Da det ble nedlagt var Oldsmobile USAs eldste bilmerke, og også et av verdens eldste etter Daimler Motoren Gesellschaft og Peugeot.
Selskapet ble stiftet av Ransom E. Olds, og han solgte det til General Motors i 1908.

		
		


== Eksterne lenker ==
(en) Oldsmobile vehicles – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Tom Morris jr.

Tom Morris jr.,  også kjent som Young Tom Morris, (født 20. april 1851, død 25. desember 1875) var en av pionerene innen profesjonell golf. Han ble født i St. Andrews i Skottland, kjent som «golfens hjemsted». Hans far, Tom Morris sr. eller «Old Tom Morris», var greenkeeper på St. Andrews Links og hadde vunnet The Open Championship fire av de første åtte årene.
«Young Tom» vant The Open i 1868, 1869, 1870 og 1872. I 1869 tok han seieren, mens hans far kom på 2.-plass – en unik hendelse i mesterskapet. «Young Tom» fikk beholde det originale mesterskapstrofeet – The Challenge Belt – etter sine tre seire på rad, så et nytt trofé – pokalen The Claret Jug – ble innkjøpt for den neste turneringen i 1872, og hans navn ble det første til å bli inngravert på pokalen.
Morris var kjent for sin enestående putting og hans evne til å spille ypperlig golf i all slags vær. Han spilte i The Open for siste gang i 1874. Det neste året mistet han sin kone og sønn i barsel, og Morris døde selv samme år på første juledag, kun 24 år gammel.


== Referanser ==
Edward Heath

Edward Richard George Heath (født 9. juli 1916 i Broadstairs i Kent i England, død 17. juli 2005) var statsminister i Storbritannia fra 1970 til 1974, og leder for det konservative partiet fra 1965 til 1975. Han satt som representant i Underhuset fra 1950 og frem til 2001.
Som statsminister brakte Heath Storbritannia inn i EF. I motsetning til store deler av partiet sitt forble han en varm tilhenger av EU-samarbeidet livet ut. Statsministerperioden hans ble også kjennetegnet av eskalerende uro i Nord-Irland, samt gruvestreik. I finanspolitikken innledet han en signifikant tyngdepunktforskyvning fra direkte til indirekte beskatning. Hans forehavende å innføre lovverk som skulle innskrenke fagforeningenes makt ble ikke virkeliggjort. 
Sistnevnte hendelser bidro til nyvalget i 1974, som førte til regjeringsskifte. Heath gikk av som leder i det konservative partiet året etter, til fordel for Margaret Thatcher. Forholdet mellom dem utviklet seg til svært motsetningsfullt.
Han var den første ungkaren i Downing Street 10 på nesten 70 år da han ble statsminister. Han forble ugift og barnløs ut livet. Heath etterlot seg formue og en praktbolig i Salisbury, nær byens katedral. Ved siden av politikk hadde han en stor interesse for seiling og musikk.
Heath ble i 1946 medlem (MBE) i Order of the British Empire og i 2001 av Hosebåndsordenen. Han ble i 1963 tildelt Karlsprisen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Edward Heath – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Edward Heath hos Hansards parlamentsdebatter 
(en) Edward Heath hos The Peerage
Henry Valen

Henry Halfdan Valen (født 20. mai 1924 i Hadsel, død 27. januar 2007 i Oslo) var en norsk statsviter med valg, folkemening og representasjon som faglig spesialområde.
Valen var mag.art. fra 1954, og dr. philos fra 1966 ved Universitetet i Oslo. Han var professor ved samme sted fra 1970 og gjorde tjeneste som dekanus ved Samfunnsvitenskapelig fakultet ved Universitetet i Oslo i to perioder (1972–1973 og 1975–1977). Valen hadde fra 1954 sitt arbeidssted ved Institutt for samfunnsforskning, der han virket også etter å ha blitt pensjonist.
Valen, som av noen blir kalt «norsk valgforsknings gudfar», gav betydelige bidrag til forståelsen av valg, folkemening og representasjon. Han samarbeidet nært med Stein Rokkan. Sammen startet de to i 1957 det norske valgforskningsprogrammet. Valen ledet valgforskningsprogrammet fram til 1985 og utga på grunnlag av velgerundersøkelser i forbindelse med det enkelte stortingsvalg en rekke bøker med analyser av velgere og velgervandringer, blant annet bøker som Valg og politikk. Et samfunn i endring (1981, 1992), Konflikt og opinion (med Bernt Aardal, 1995), Velgere, partier og politisk avstand (med Bernt Aardal, 1989), Et valg i perspektiv. En studie av stortingsvalget 1981 (med Bernt Aardal, 1983). Henry Valen publiserte videre flere titalls artikler i norske og internasjonale tidsskrifter og bidro med utallige kapitler til antologier redigert av norske, nordiske og internasjonale kolleger.
Sammen med Daniel Katz skrev han Political Parties in Norway (Oslo, Universitetsforlaget, 1964). Denne utgivelsen tegnet et nytt kart over det politiske Norge, og var et viktig grunnlag for forståelsen av samspillet mellom politiske ledere og velgere. 
Han var sentral i opprettelsen av Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste (NSD) og fungerte som styreleder i årene fra 1975 til 1981 da denne tjenesten var under oppbygging.  
Ved siden av et omfattende publiseringsarbeid var Valen også kjent for det brede publikum som valgkommentator.


== Æresbevisninger ==
1999: Norges forskningsråds formidlingspris
2006: Norsk Statsvitenskapelig Forenings hederspris
1998: ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden
1993: medlem av Det norske vitenskapsakademi
1998: medlem av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab
2004: æresdoktor ved Universitetet i Bergen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Presentasjon fra Institutt for samfunnsforskning
Henry Valen 1924-2007
En hund etter politikk
Ladislaus Almásy

Ladislaus Eduard (László Ede) Almásy (de Zsadány et Törökszentmiklós) (født 22. august 1895 på Schloss Bernstein, Kongedømmet Ungarn (nå Burgenland), død 22. mars 1951 i Salzburg) var en ungarsk, eventyrer, pilot og ørkenutforsker. Han er mest kjent fra romanen og filmen Den engelske pasienten, som er basert svært løst på hans liv.


== Liv og virke ==
Almásy ble født i en ubetitlet adelig ungarsk familie. Han gikk på kostskole i Eastbourne i England og lærte også å fly der. Under første verdenskrig tjenestegjorde han i det østerriksk-ungarske luftvåpenet. Han var en støttespiller for den ungarske konge Karl (som også var østerriksk keiser) etter avskaffelsen av monarkiet, og ble muligens utnevnt til greve av den avsatte konge, en tittel han bare brukte utenfor Ungarn.Fra 1921 arbeidet han som agent for den østerrikske bilprodusenten Steyr i Szombathely og vant flere billøp. Han organiserte også jaktreiser til Egypt. Da han kjørte fra Egypt til Sudan langs Nilen i 1926 utviklet han en interesse for området, og kom tilbake mange ganger.
Gjennom tallrike ekspedisjoner i ørkenområder og forretningsreiser til Egypt ble han en av de beste kjennere av det østlige Sahara. Som offiser i den ungarske armé, som under annen verdenskrig var alliert med Tyskland, hjalp han den tyske etterretningstjenesten å smugle spioner fra kysten til Egypt.Ved sine oppdagelser støttet han seg som en av de første på kombinerte undersøkelser med bil og fly. Han evaluerte også historiske beretninger fra antikke forfattere som Herodot. Almásy, som av sin beduinvenner ble kalt Abu Ramla («sandens far»), beskrev sine eventyr i Az ismeretlen Szahara, utgitt 1934 i Budapest. Han utga også en bok på tysk, Unbekannte Sahara. Mit Flugzeug und Automobil in der Libyschen Wüste, utgitt fem år senere i Leipzig. Den inneholder beretninger fra de fleste av hans oppdagelser, som ved Dsjebel Oweinat (det høyeste fjell i det østlige Sahara), hulemaleriene i Gilf Kebir og den tapte oasen i Zarhura, som han oppdaget sammen med sine venner Penderel, piloten, og Robert Clayton.
Hans gamle støttespiller Clayton døde i 1932, ikke som i romanen ved en styrtlanding, men under en sandstorm ved Gilf Kebir. Claytons kone døde derimot ved en flystyrt noen år senere.
Det er kjent at Almásy smuglet to tyske etterretningsagenter til britiskkontrollerte områder i april og juni 1942. For sine fortjenester mottok han Jernkorset av Erwin Rommel.
Etter krigen ble han fanget av russerne og sperret inne. Etter flere måneders sterke lidelser i sovjetisk fangenskap kom han fri, og reiste tilbake til Egypt hvor han solgte Porscher. Under et opphold i Østerrike i 1951 ble han syk og døde av dysenteri på sykehuset i Salzburg. Epitafet på hans grav beskriver ham som «Pilot, Saharaforscher und Entdecker der Oase Zarzura». (I romanen og filmen dør han i et kloster i Toskana etter å ha blitt alvorlig skadet i en flystyrt).


== Referanser ==
Johan P. Olsen

Johan Peder Olsen (født 14. august 1939 i Tromsø) er en norsk statsviter og forskningsleder. 
Han er utdannet mag. art. i 1967 og dr.philos. i 1971. Fra slutten av 1960-årene var han ansatt ved det nyetablerte Sosiologisk institutt ved Universitetet i Bergen, der han ble professor i offentlig administrasjon i 1973 og samarbeidet med Gudmund Hernes om den første Maktutredningen. Olsen har senere vært forskningsleder ved Forskningsrådets program "Advanced Research on the Europeanization of the Nation State" (ARENA - Senter for europaforskning) og har utgitt en rekke publikasjoner i både Norge, Sverige og USA innenfor fagområdet offentlig politikk og administrasjon.  
En av Olsens mest kjente artikler er A Garbage Can Model of Organizational Choice som han skrev sammen med Michael D. Cohen og James G. March i 1972.  Her ble det presentert en modell for hvordan beslutninger fattes i organisasjoner. Ifølge Garbage Can-modellen skyldes utfall av beslutningsprosesser heller tilfeldigheter i hvordan aktører kobles sammen på, enn rasjonelle og veloverveide handlinger fra ledelsens side. Ifølge modellen er ledelsen mer opptatt av å være på utkikk etter et problem den kan løse enn å lete etter løsninger på problemer den vet eksisterer. 
Hans faglige interesseområder er institusjonelle endringsprosesser på europeisk og nasjonalt nivå og samspillet mellom slike prosesser. Olsen satt i Holbergprisens fagkomité fra 2004 til 2006. 


== Priser og utmerkelser ==
Æresdoktor ved Åbo Akademi (1988)
Æresdoktor Københavns Universitet (1990)
Æresdoktor ved Universitetet i Tromsø (2006)
John Gaus-prisen 2003
Aaron Wildavsky-prisen 2004
Kommandør av St. Olavs Orden (2007)
Herbert Simon-prisen (2009)
Medlem av The National Academy of Sciences (2011)


== Bibliografi ==
1995 Democratic Governance (sammen med James G. March)
1989 Rediscovering Institutions (sammen med James G. March)
1976 Ambiguity and Choice in Organizations (sammen med James G. March)
1972 A Garbage Can Model of Organizational Choice (sammen med Michael D. Cohen og James G. March) Administrative Science Quarterly, Vol. 17, No. 1


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Johan P. Olsen i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
(no) Publikasjoner av Johan P. Olsen i BIBSYS
Hjemmeside ved ARENA
sv.uio.no biografi av Johan P. Olsen skrevet av Erik Oddvar Eriksen
Roseby

Amfi Roseby er et kjøpesenter i Lingedalen, cirka en kilometer øst for Molde sentrum. Senteret åpnet 5. mars 1987, og har per 2018 74 butikker fordelt på drøyt 42 000 kvadratmeter salgsflate. Senteret  er delt i fem deler . Omsetningen var i 2015 på 928 millioner kroner.AMFI Roseby hadde i 2017 en omsetning på 995 millioner kroner. Forventet omsetning i 2018 er 1 milliard.
Fra åpningen var senteret eid av Molde-baserte Møresentrene, som i 2003 ble fusjonert med Amfi. Senteret har siden åpningen gjennomgått en rekke mindre ombygginger og utvidelser.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Rosebys hjemmesider
Moldetorget

Moldetorget er et kjøpesenter som ligger midt i Molde sentrum. Senteret åpnet 22. oktober 2003 og har 43 butikker fordelt på om lag 12 000 kvadratmeter. Det ble bygget av Møresentrene og er nå en del av senterkjeden Amfi.


== Eksterne lenker ==
Moldetorgets hjemmesider
Øystein Noreng

Øystein Noreng (født 1. oktober 1942 i Oslo) er professor emeritus i petroleumsøkonomi ved Handelshøyskolen BI.  
Han har magistergraden (mag.art.) i statsvitenskap fra Universitetet i Oslo (1967) og doktorgrad i statsvitenskap fra Université Panthéon-Sorbonne i Paris i Frankrike. Han var professor ved BI fra 1977 til 2012 og deretter professor emeritus. Noreng har utgitt flere bøker om internasjonal oljepolitikk, særlig i tilknytning til Midtøsten. Boken «Oil and Islam» er oversatt til en rekke språk. 
Noreng har tidligere arbeidet i De norske Bokklubbene, Statoil, Finansdepartementet og ved Rockefeller-senteret i New York. Han var styremedlem i det tyske olje- og gasselskapet RWE-Dea 2002-2007.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Øystein Noreng i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
(no) Publikasjoner av Øystein Noreng i BIBSYS
Øystein Noreng - Curriculum vitae
Joop Zoetemelk

Hendrik Gerardus Joseph (Joop) Zoetemelk (født 3. desember 1946 i Rijpwetering) er en nederlandsk syklist.
Etter at han vant gull under OL 1968 i Mexico by ble Zoetemelk profesjonell.
Zoetemelk vant mange ritt i løpet av sin atten år lange karriere som profesjonell sykkelrytter (1969–1987), blant annet Tour de France i 1980 og Vuelta a España i 1979. Zoetemelk kom på andreplass i Tour de France hele seks ganger. I tillegg satte han rekord ved å fullføre rittet seksten ganger, men rekorden har senere blitt slått. Han ble den eldste verdensmesteren i sykling i 1985, da han i en alder av 38 år og 9 måneder vant landeveisrittet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Joop Zoetemelk – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(de) Joop Zoetemelk – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Joop Zoetemelk – Olympics.com 
(en) Joop Zoetemelk – Olympedia 
(en) Joop Zoetemelk – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Joop Zoetemelk – ProCyclingStats 
(en) Joop Zoetemelk – Cycling Archives 
(en) Joop Zoetemelk – CycleBase 
(en) Joop Zoetemelk – TheSports.org