jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Hugo Capet

Hugo Capet (fransk Hugues Capet) (født ca. 938–940, død 24. oktober 996 usikker dato) var fransk konge fra 987 til sin død i 996. Slektsnavnet «Capet» kom av at Hugo, i egenskap av abbed for klosteret Saint-Martin de Tours og Saint-Germain des Prés, bar en kort frakk som ble kalt for Cappa.


== Levnet ==
Hugo, født i 938 i Paris, kom fra en mektig og innflytelsesrik adelsfamilie av frankisk bakgrunn, to familiemedlemmene hadde allerede sittet som konge av Frankrike på 800-900-tallet. Han var sønn av Hugo den store, greve av Paris, og Hedvig av Sachsen. Hans besteforeldre på farssiden var Robert I av Frankrike og Beatrix av Vermandois, datter av Herbert I av Vermandois. Hans besteforeldre på morssiden var Henrik I av Sachsen, også kalt for «Henrik Fuglefangeren», og Matilda av Ringelheim. Selv ønsket Hugo å bli lekmannsabbed og hadde i 980 forberedt å flytte helgenen Sankt Valérys relikvier til katedralen i Amiens. Han arvet sin fars land og ble således sin tids mektigste adelsmann.
Mellom år 978 og 986 maktet Hugo å opprettholde sin dominerende maktstilling mot den svake karolinske kongen Lothar III via en allianse med de tyske keiserne Otto II og Otto III og med biskop Adalbero av Reims. Allerede i 985 styrte Hugo riket som han var konge. Lothar og hans sønn døde i 987 og erkebiskopen i Reims overbeviste en gruppe adelsmenn til å velge Hugo Capet som den nye konge. Han ble kronet den 3. juli 987 i Noyon, Picardie og ble således stamfar til Huset Capet.
Hugo Capet eide noen mindre eiendommer i nærheten av Chartres og Anjou, og mellom Paris og Orléans kontrollerte han byer og gods på omkring 1 000 km², men hans makt var innskrenket til dette området. Om han våget seg utenfor risikerte han å bli kidnappet eller drept. Et komplott for å kidnappe Hugo Capet for Otto IIIs regning ble planlagt av biskopen av Laon og Odo av Blois i 993. 
Sammensvergelsen mislyktes, men det faktum at ingen ble straffet viser hvor begrenset hans maktposisjon var. I de øvrige Frankrike, utenfor hans kroneiendommer, eksisterte det like mange lover som det fantes grevskaper: bortimot 150 ulike pengeenheter og minst et dusin ulike språk. Å forene dette til ett sammenhengende rike betydde en farefull maktkamp mellom den franske kronen og landets føydalherrer, spesielt de i områdene i Seine og Loiredalen, og det ble Hugo Capets livsgjerning. Tilsettingen og deretter avsettingen av Arnulf, nevø av hertugen av Lorraine, som biskop av Reims (Arnulf hadde ikke gitt sin stemme til Hugo da han ble valgt som konge) ble en konflikt med konge og biskopene mot pave Johannes XV som ikke var løst ved Hugo Capets død.
Hans militære makt var begrenset og han måtte søke militær støtte hos Rikard I av Normandie, men ved at han var valgt som konge ga ham stor moralsk autoritet og innflytelse. 
Han giftet seg i 970 med Adelheid av Aquitaine (952-1004), datter av hertug Vilhelm III av Aquitaine. 
Hugo Capet ble begravd i Saint-Denis-basilikaen i Paris, men kisten hans forsvant under den franske revolusjonen. Han ble etterfulgt av sin sønn, Robert II av Frankrike.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Hugh Capet of France – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Autoretur

Autoretur AS er et norsk selskap. Selskapet ble etablert i 2003. Det AS er norske bilimportørers (BIL) svar på at næringslivet selv har ansvaret for de produktene de sender ut på markedet, i hele produktets levetid, også etter at det er blitt avfall.
Ifølge avfallsforskriftens paragraf 4-6 må den som produserer eller importerer kjøretøy kunne dokumentere at de kjøretøy som produseres eller importeres er tilknyttet et godkjent retursystem. Autoretur AS er landets eneste godkjente retursystem for biler.Autoretur AS har et landsdekkende innsamlingsnettverk for kasserte kjøretøy. Innsamlingen er organisert gjennom tre hovedsamarbeidspartnere. De 139 biloppsamlerne tilknyttet disse tre hovedsamarbeidspartnere står for tilnærmet samtlige innsamlede, kasserte kjøretøyer i Norge!.Materialene (fraksjonene) fra de kasserte vrakbilene selges i et marked som etterspør dem. Noen av materialene går videre til produksjon av nye deler til nye biler. Andre materialer går videre til å bli  andre ting som kumlokk og armeringsjern, hagemøbler i plast, stekepanner og kokekar, lyktestolper og kloakkrør og sykkelstativ i Trondheim og Bergen. Når disse tingene som er produsert av gjenvunnede bilvrak kasseres, går de på ny inn i kretsløpet.Autoretur AS drives på non-profitbasis for å sikre at kommersielle og økonomiske hensyn ikke kommer i veien for målet om innsamling og gjenvinning av utrangerte biler. Det koster ingenting å levere bilen til en biloppsamler.
Klima- og forurensningsdirektoratet har tilsynsansvaret.
Daglig leder for Autoretur AS er Erik Andresen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Bjarte Bruland

Bjarte Bruland (født 1969) er en norsk historiker.Han har forsket på deportasjonene og utryddelsen av de norske jødene under den annen verdenskrig og har skrevet flere historiske verk om dette. Bruland var medlem av Skarpnes-utvalget i perioden 1996–1997. (NOU 1997:22) Sammen med Berit Reisel regnet Bruland seg frem til et klart høyere erstatningsbeløp til jødene enn flertallet i Skarpnesutvalget, og de tok dissens på dette punktet. Bruland var lenge faglig ansvarlig ved Jødisk Museum i Oslo og i en periode ansatt som direktør ved Jødisk museum Trondheim. Han mottok sin doktorgrad i historie 2. november 2018. Doktorgraden bygget på hans hovedverk Holocaust i Norge. Registrering-Deportasjon-Tilintetgjørelse, utgitt på Dreyers forlag 2018. Boken regnes som et standardverk om holocaust i Norge. I forbindelse med sin forskning har Bruland opparbeidet en database over personer av jødisk bakgrunn i Norge under andre verdenskrig, til sammen har han 2482 person i registeret noe som er mer enn de 1800 Oskar Mendelsohn oppga og 2100 personer som NOU 1977:22 la til grunn.Han ble i statsbudsjettet for 2019 utnevnt til statsstipendiat. Bruland har hovedfag i historie fra 1995.Sammen med Elise Barring Berggren og Mats Tangestuen gav han høsten 2020 ut boken Rapport frå ein gjennomgang av Hva visste hjemmefronten?, der de tre forfatterne kritiserte Michelets bok Hva visste hjemmefronten?, og fremholdt at feilene i den var «så mange og så alvorlige» at de måtte imøtegåes i bokform.Bruland mottok i 2019 Stiftelsen Espeland fangeleirs pris for sitt arbeid med det norske Holocaust.


== Bibliografi ==
1995 Forsøket på å tilintetgjøre de norske jødene, hovedfagsoppgave i historie, UIB
1997 The Reisel/Bruland report on the confiscation of Jewish property
2002 Holocaust i Norge
2003 Det norske holocaust : jødedeportasjonen
2003 The Restitution of Jewish property in Norway. I: Jewish Life and Culture in Norway. Wergeland's Legacy. (red Ann Sass) New York: Abel Abrahamsen ISBN 0-9744601-0-9
2008 Bruland, Bjarte (2008). Det norske Holocaust. HL-senteret. ISBN 9788299750394. 
2012 Bruland, Bjarte (2012). Øyenvitner. Lysaker: Dinamo. ISBN 9788280712646. 
2017 Bruland, Bjarte (2017). Holocaust i Norge. Registrering, deportasjon og tilintetgjørelse. Oslo: Dreyer. ISBN 9788282651424. 
2018 Holocaust i Norge. Registrering-Deportasjon-Tilintetgjørelse, Dreyer ISBN 9788282651424
2019 Holocaust in Norwegen: Registrierung, Deportation, Vernichtung. Oversatt fra norsk av Jochen Pöhlandt. Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht.
2020 Medforfatter sammen med Mats Tangestuen og Elise Barring Berggren: Rapport frå ein gjennomgang av Hva visste hjemmefronten?, Dreyer ISBN 9788282655583


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Bjarte Bruland i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
(no) Publikasjoner av Bjarte Bruland i BIBSYS
Sjøfartsmedisin

Sjøfartsmedisin er læren om de spesielle medisinske forhold som angår sjøfolk og livet ombord. Fagområdet kalles også maritim medisin. Helseforhold ombord er på mange måter særegne og spesielle. Sjøfolk utsettes for en rekke forhold som skiller arbeidsplassen fra virksomhet på land. Sjøfolk er ofte isolert fra hjemmet og familien over lengre tid. Sjøfolk bor på arbeidsplassen. Kontinuerlig utsettes sjøfolk for sjøgang, vibrasjoner, støy og forskjellige klimatiske forhold. I ekstreme situasjoner utsettes sjøfolk for havari og drukning. Sjøfolk er blant de arbeidsgrupper som har høyest sykelighet og dødelighet.
Sjøfartsmedisinen inkluderer deler av mange tradisjonelle fagmedisinske spesialiteter. Allmennmedisin og arbeidsmedisin er sentrale, men det er fra tid til annen også behov for akuttmedisinske kompetanse. Sjøfolk er som regel isolert fra ordinære helsetjenester. Det er likeledes ofte svært begrensede eller sterkt forsinket mulighet til å evakuere syke og skadede sjøfolk til normal behandling hos almenlege, spesialist eller på sykehus. På grunn av disse spesielle forhold ble telemedisin tidlig tatt i bruk for å hjelpe sjøfolk med helseproblemer. Radio Medico ble etablert som en døgnkontinuerlig rådgivningstjeneste allerede i 1949. Radio Medico ble etablert på Haukeland Sykehus og er nå en del av Norsk Senter for Maritim og Dykkermedisin (NFMDM). Fra fartøyer kan man kontakte Radio Medico for råd og assistanse via Rogaland radio eller Akuttmedisinsk kommunikasjonssentral (AMK).
På grunn av de spesielle forhold som råder ombord har det i lang tid blitt stilt spesielle helsekrav til sjøfolk. Det er fastsatt at sjøfolk må ha gyldig sjømannslegeattest før de kan mønstre på fartøy. Sjømannslegeattest utstedes av autoriserte sjømannsleger etter fullmakt fra Sjøfartsdirektoratet. Norsk Forening for Maritim Medisin er en forening for norske sjømannsleger.


== Eksterne lenker ==
Radio Medico
Norsk Senter for Maritim Medisins nettside
Norsk Forening for Maritim Medisins nettside


== Litteratur ==
Koren, ES. 2007. Helse til sjøs og i fremmed havn. Tidsskr Nor Lægeforen. 127; 3259–63
Koren, ES. 2009. Norsk helsearbeide for sjøfolk i et komparativt perspektiv. Årbok for Norsk Sjøfartsmuseum. 2008
Sommerfelt-Pettersen, J. 2006. Sjøfartsmedisin. Tidsskr Nor Lægeforen. 126; 115-6
Sommerfelt-Pettersen, J. 2020. Maritim medisinsk historie sett fra Norge. Tidsskriftet Michael, Supplementsbind 25. Arkivert 2. desember 2020 hos Wayback Machine.
Speedometer

«Fartsmåler» omdirigeres hit, se også Fartsmåler (luftfart)

Et speedometer (også fartsmåler og hastighetsmåler) er et måleinstrument i et kjøretøy som viser den relative farten på kjøretøyet i forhold til underlaget. I en bil  (som beveger seg på et fast underlag), vil speedometeret vise den relative hastigheten i km/t eller mph i forhold til terrenget. 
Det første patenterte speedometeret ble oppfunnet i 1888 av Josip Belušić, og var elektrisk drevet. Det ble patentert i Wien, og presentert på den store verdensutstillingen i Paris i 1889, sammen med blant annet Eiffeltårnet.Speedometer i biler er oftest for lavt justert, slik at de viser 80 km/t når bilen kjører fra 68 til 76 km/t. Slike feiljusteringer kan gi forskjell i oppfatning av farten mellom den som kjører foran i en kø og de som kjører bak, med farlige forbikjøringer som mulig resultat. Ifølge kjøretøyforskriften skal fartsmåleren ikke vise mindre hastighet enn den virkelige. 
I personbiler blir farten beregnet ut fra hjulenes omdreininger og kan få avvik grunnet endringer i dekkets omkrets enten ved bruk av feil dekk eller dekkslitasje. Det er vanlig at ved bytte til sommerdekk eller omvendt at man feilvisninig blir noe annerledes. 
I et fly er fartsmåleren en trykkmåler som måler forskjellen mellom dynamisk og statisk trykk. Farten som vises er flyets fart i den aktuelle luftmassen. Det må korrigeres for trykk, vindhastighet og vindretning, for å måle relativ hastighet i forhold til terrenget (kartet).
I båt brukes knop som enhet og måles ved enten vanntrykksmotstand eller en skovel for å få farten gjennom vannet som påvirkes av strømmer. I tillegg brukes ofte GPS for å få speed over ground.


== Bilder ==

		
		
		


== Kilder/referencer ==


== Eksterne lenker ==
Kjøretøyforskriften om hastighetsmåler
Trondheim Elektroniske Kunstsenter

Trondheim Elektroniske Kunstsenter (TEKS) er en ideell stiftelse opprettet i 2002 i Trondheim av kunstneren Espen Gangvik. Stiftelsen har som formål å fremme elektronisk kunst innenfor alle fagfelt, lokalt og nasjonalt. TEKS er et ressurs- og kompetansesenter for kunstnere som benytter seg av digitale og elektroniske verktøy.
Stiftelsen initierer og gjennomfører kunstneriske produksjoner og prosjekter, driver formidling og kompetanseheving gjennom kurs og workshops, og arrangerer eller er medarrangør for ulike kulturelle tiltak i regionen. Stiftelsen er IT-konsulent for kulturinstitusjoner, samt administrerer e-post lister og webhotell for kulturprosjekter.
Med utgangspunkt i Trondheim som nasjonalt teknologisk senter prioriterer stiftelsen å samordne lokale ressurser og kompetanse, blant annet gjennom oppbygging av et inter-institusjonelt nettverk. Ved å prioritere tverrfaglige samarbeidsprosjekter med relevante utdannings- og forskningsmiljøer utvikles og realiseres kunstneriske prosjekter.
TEKS arrangerer Trondheim Matchmaking, en årlig internasjonal festival for ny teknologi og elektronisk kunst. Festivalen er en arena og møteplass for presentasjon av innovative idéer og kunstneriske prosjekter, et sted for å ivareta og utvikle kompetanse og ressurser.
Stiftelsen er medlem i PNEK, Produksjonsnettverk for Elektronisk Kunst.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Trinigon 3

Trinigon, eller Det nasjonale frihetsmonument, er en skulptur i sentrum av byen Narvik. Den er utført av billedhuggeren Espen Gangvik i 1995 og er lagd av høyglanspolert stål. Skulpturen har en høyde på 18 meter, og ble gitt som gave fra regjeringen for å markere 50-årsdagen for frigjøringen i 1945. 
Det første monumentet ble avduket av Kong Harald, men ble tatt ned etter noen år på grunn av at det fikk skader. Den 7. november 2003 blåste monumentet ned i en storm, og det ble gjenreist og avduket på nytt den 23. september 2005. Det var da Borkenes mekaniske verksted som stod for den tekniske utførelsen.
Mellom juni 2014 og september 2015 ble Trinigon midlertidig tatt ned på grunn av anleggsarbeider.


== Se også ==
Frihetsmonumentet i Narvik


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
TRINIGON
Selvbyggerbevegelsen

Selvbygging var en bevegelse i mellomkrigstiden og etterkrigstiden hvor boligreising ble kollektivt organisert i selvbyggerlag som gjerne hadde utgangspnunkt i yrkesgrupper, lokale organiseringer eller lignende. Medlemmene dannet byggelag som arbeidet på fritiden i dugnadsgjenger med oppføringen av egne boliger. Alle måtte arbeide på alle husene i prosjektet til det var fullført. Derfor måtte noen arbeide i lang tid før de fikk flytte inn i egen bolig, mens andre måtte arbeide lenge etterpå. 
Det mest kjente selvbyggerlag med åpent medlemskap er Ungdommens Selvbyggerlag i Oslo. Det ble stiftet i 1948 og fem år senere hadde det 3000 medlemmer. 
Etter som løyvebegrensningene for materialer opphørte og økonomien bedret seg, ble selvbyggingen i den kollektive formen etter hvert borte fram mot 1960-tallet.


== Referanser ==
George Lyon

George Seymour Lyon (født 27. juli 1858, død 11. mai 1938) var en canadisk golfspiller. Han tok gull i golf i De olympiske leker i 1904 i St. Louis.
I 1955 ble han valgt inn i Canada's Sports Hall of Fame, og i 1971 ble han medlem av æresgalleriet i Royal Canadian Golf Association.


== OL-medaljer ==
1904  St. Louis -  Gull i golf, individuelt Canada 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) George Lyon – Olympics.com 
(en) George Lyon – Olympic.org 
(en) George Lyon – Olympedia 
(en) George Lyon – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) George Lyon – Canadian Olympic Committee 
Æresgalleriet i Royal Canadian Golf Association
Klondike-gullrushet

Klondike-gullrushet var immigrasjonen av gulljegere langs Klondikeelven ved Dawson City i Canada på slutten av 1800-tallet, da gull ble funnet i området. Selve funnet som utløste rushet, ble gjort 16. august 1896. Dawson City ligger i Yukon-territoriet i nordvestre Canada, og gullrushet kalles iblant også Gullrushet i Yukon.
I ettertid har Klondike gått inn som et begrep i mange språk og viser til et plutselig og kraftig økonomisk oppsving.


== Opptakten ==

I august 1896 vandret tre menn ledet av Skookum Jim Mason nordover, langs Yukonelven fra området omkring byen Carcross, for å lete etter hans søster Kate og hennes make George Carmack. Etter at gruppen fant George og Kate, som fisket etter laks i Klondikeelven støtte de på Nova Scotia-bonden Robert Henderson som hadde lett etter gull i Indian River, rett syd for Klondikeelven. Henderson fortalte George Carmack hvor han gravde, og at han ikke ville ha noen canadianer (Skookum Jim Mason var indianer) omkring seg.
Den 16. august 1896 fant Skookums følge rike gullforekomster i Bonanza Creek i Yukon. Det er ikke kjent hvem som gjorde det opprinnelige funnet, men den offisielle gullfinneren var George Carmack, da området var eid av ham.


== Gullrushet ==

Nyhetene spredtes raskt til andre gullgraversamfunn i Yukonelvas dalføre. Området der gull først ble funnet, het fra begynnelsen Rabbit Creek, men ble omdøpt til Bonanza Creek ettersom området tiltrakk seg ekstremt mange mennesker på jakt etter gull. Området ble registrert av gullgravere som tidigere hadde arbeidet omkring Fortymile River og Stewart River.
Nyheten nådde USA i juli 1897, da de første gulljegerne ankom San Francisco den 15. juli og Seattle den 17. juli, som førte til at rushet tok av på alvor. I 1898 hadde innbyggertallet rundt Klondike nådd 40 000, noe som risikerte å forårsake en sultsituasjon.
Dawson City, som ble grunnlagt av gullgraverne, vokste raskt av mennesker som lette etter gull. De store funnene fantes dog 5 meter under den frosne bakken og kunne bare nås gjennom å tenne bål som tinte den. I 1899 hadde gullgraverne funnet gull for omkring 50 millioner Canadiske dollar, noe som kun dekket kostnadene ved utgravingene. Etter 1900 sank produksjonen kraftig.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Tor S. Halvorsen: Klondike. Gullrushet mot Yukon 1896 – 1899. Naturforlaget – Hjemmet Mortensen Oslo 1995.
George Knudson

George Alfred Christian Knudson (født 28. juni 1937, død 24. januar 1989) var en canadisk golfspiller av  norsk avstamning. Han har fortsatt den canadiske rekorden for flest seire på PGA-touren, med åtte turneringsseire.
Knudson var født og oppvokst i Winnipeg i Manitoba og lærte å spille golf ved St. Charles Golf and Country Club. Mellom 1961 og 1972 vant han åtte turneringer på den amerikanske PGA-touren. Han vant det canadiske PGA-mesterskapet fem ganger og vant World Cup of Golf med Al Balding i 1968. Knudson skrev en bok, The Natural Golf Swing (ISBN 0-7710-4534-4) med Lorne Rubenstein.
I 1988 ble han medlem av æresgalleriet i Royal Canadian Golf Association og tildelt Order of Canada.
Knudson var kjederøker og fikk lungekreft. Etterhvert ble imidlertid formen hans bedre, og han skulle til å gjøre comeback i Legends of Golf-turneringen, men trakk seg fordi han følte seg svak. Kreften hadde spredd seg til hjernen, og han døde 51 år gammel.
Han ble begravet på Mount Pleasant Cemetery i Toronto.


== Meritter ==


=== Seire på PGA-touren ===
1972: Robinson Open, Kaiser International Open
1968: Phoenix Open; Tucson Open
1967: New Orleans Open
1964: Fresno Open
1963: Portland Open
1961: Coral Gables Open


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) George Knudson – Canada Sports Hall of Fame 
(en) George Knudson – Manitoba Sports Hall of Fame 
(en) George Knudson – Ontario Sports Hall of Fame 
(en) George Knudson – PGA-touren
Ray Moore

Ray Moore (født 1905, død 1984) var en USA-amerikansk tegneserieskaper, mest kjent for å ha vært den første tegneren av tegneserien Fantomet.
Moore ble født i Montgomery City i Missouri. Som ung arbeida han i et reklamebyrå i St. Louis, og det var der han kom i kontakt med Lee Falk. Han var assistent for Phil Davies på Falks serie Mandrake fra 1934, og ble den første tegneren av Fantomet da første stripe av denne kom ut 17. februar 1936. Under andre verdenskrig fikk Moore en propell i hodet, og kom seg aldri helt fra denne skaden, noe som førte til at han pensjonerte seg som 43-åring i 1948.
Det er uvisst hva Moore foretok seg i sin pensjonisttilværelse, men han fikk trolig en god del etterlønn – 10–15 % av inntektene fra Fantomet på verdensbasis. I 1965 ble det i forskjellige leksikon og Fantomet-utgivelser rapportert om at Moore var død; da det i 1984 ble kjent at Moore hadde dødd dette året, og ikke i 1965, kom det som en stor overraskelse. Etter dette har Moore blitt kalt «tegneren som oppsto som død etter sin død».


== Referanser ==


== Kilder ==
«Fantomet presenterer: Ray Moore» i Det 21. Fantomet krøniker: 1970-III, ISBN 82-429-2780-4
«Ray Moore» fra Fantomet.org
Dawn Coe-Jones

Dawn Coe-Jones (født 19. oktober 1960) er en canadisk profesjonell golfspiller på LPGA-touren. Hun er født i Campbell River i Britisk Columbia og bor i Tampa i Florida. Hun begynte å spille golf 12 år gammel.
Coe-Jones har spilt på LPGA-touren siden 1984 og har vunnet tre turneringer og tjent over tre millioner dollar i premiepenger. Hun ble valgt inn i Canadian Golf Hall of Fame i 2003.
I 2005 representerte hun Canada i Women's World Cup of Golf sammen med Lorie Kane.


== Eksterne lenker ==
(en) Dawn Coe-Jones – Britisk Columbia Sports Hall of Fame 
(en) Dawn Coe-Jones – LPGA-touren
Tomahawk

Tomahawk er en indianerøks i form av en håndøks med et rett skaft. Navnet kom inn i engelsk språk på 1600-tallet som en translitterasjon av et ord på powhatan, et algonkinske språk i Virginia.
Tomahawker var et generelt redskap og våpen som ble benyttet både av indianere, urbefolkningen i Nord-Amerika, og de europeiske kolonistene, og ble ofte benyttet som et håndvåpen og et kastevåpen. Opprinnelig var øksehodet laget av stein, men senere ble det benyttet hoder av jern eller messing. Tomahawker av metall var opprinnelig basert på bordingsøkser benyttet av den britiske marine som siden ble brukt som varer i byttehandel med indianere.


== Beskrivelse ==
Skaftet på en tomahawk er vanligvis mindre enn 60 cm (2 fot) i lengde, tradisjonelt gjort i hickory, ask eller lønn. Øksehodet veide fra 260 til 570 gram, med en skjærekant som var bredere enn resten av hodet. Banen eller bakhodet på øksehodet kan ha en liten hammer, en spiss eller ganske enkelt rundet av. Tomahawker med steinhoder var vanligvis gjort av polert kleberstein, og dekorert inngraveringer som ble benyttet i en del indianske ritualer. Disse kunne ha en pipehode gravd inn i øksens bakhode og et hull boret ned i midten av skaftet slik at man kunne røyke tobakk gjennom tomahawken. Det har også eksistert metallversjoner av denne uvanlige pipen. Tomahawker som også var piper er gjenstander som er unike for Nord-Amerika - skapt av europeere som handelsobjekter, men ofte benyttet som gaver ved diplomatiske utvekslinger. De var mektige symboler som europeere og indianere hadde når de møttes, hvor den ene enden var fredspipen og den andre krigsøksen.I de franske koloniområdene i Nord-Amerika eksisterte det en meget annerledes formgivning av tomahawken, og som minner mer om oldtidens franciska, en europeisk kasteøks som ble assosiert i tidlig middelalder av det germanske folket frankere. Den ble også benyttet av både de franske bosetterne som av indianerne. På slutten av 1700-tallet benyttet den britiske hæren tomahawker hos deres kolonitropper under den amerikanske uavhengighetskrigen, både som et våpen i nærkamp og som et generelt redskap.


== Se også ==
Stridsøks


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Tomahawks – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Photo-History of 19th-19th Century Naval Boarding Axes – American, British, French, Swedish