jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Martin Lundström

Martin Lundström (født 30. mai 1918 i Norsjö, død 30. juni 2016 i Umeå) var en svensk langrennsløper. Han vant gull på 18 km under OL i 1948 i St. Moritz. Under de samme lekene var han også ankermann på det svenske laget som hentet hjem stafettgullet.
Under VM i 1950 i Lake Placid var han igjen med på å vinne svensk stafettgull.
Under OL i 1952 i Oslo var Lundstrøm ankermann på det svenske stafettlaget, men denne gangen måtte det nøye seg med bronsemedaljene, etter Finland og Norge som tok gull og sølv.
I 1988 ble det lagd en svensk dokumentarfilm om legendariske svenske skiløpere og skihoppere; De sista skidåkarna. Her var Lundström med, sammen med mange andre, som Sven Selånger, Hjalmar Bergström, Nils «Mora-Nisse» Karlsson, Gustav Husum-Jonsson, Arthur Häggblad, Martin Matsbo.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Martin Lundström – Olympics.com 
(en) Martin Lundström – Olympic.org 
(en) Martin Lundström – Olympedia 
(en) Martin Lundström – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(sv) Martin Lundström – Sveriges olympiske komité 
(en) Martin Lundström – FIS (langrenn)
Den store journalistprisen

Den store journalistprisen er en av de fremste av utmerkelsene for god norsk journalistikk. Den er utdelt siden 1991.
Prisen erstattet i realiteten Narvesenprisen og Hirschfeldtprisen som begge ble utdelt fram til 1990.
Prisen koordineres og deles ut av Norsk Presseforbund, og tildeles en medarbeider eller en gruppe medarbeidere som i løpet av det siste året har gjort en særlig prisverdig innsats på journalistikkens område.
Hensikten med prisen er å oppmuntre til og hedre kvalitet i journalistikken. Prisen kan tildeles medarbeidere både i trykt presse, nettpublikasjoner, radio og fjernsyn.
Den store journalistprisen finansieres gjennom et samarbeid mellom Norsk Journalistlag, Norsk Redaktørforening, Mediebedriftenes Landsforening, Den Norske Fagpresses Forening, NRK og TV 2.


== Prismottakerne (siden 1991) ==
2021 VGs koronaredaksjon for at «journalistikken har bidratt til smittevern og folkehelse, på en måte man sjelden har sett»
2020: Journalistene Siri Gedde-Dahl, Bernt Jakob Oksnes, John Rasmussen og Torgeir Krokfjord for "Glidens pris".2019:  Maria Mikkelsen, Mona Grivi Norman og Frank V. Haugsbø i VG for «Tolga-saken» hvor tre personer ble innrapportert som psykisk utviklingshemmede av Tolga kommune og fikk vergemål mot sin vilje.
2018: Tegneren Finn Graff og Per Egil Hegge
2017: Thomas Ergo, Hans Petter Aass og Rune Vandvik fra Stavanger Aftenblad for reportasjen om «Glassjenta», om norsk barnevern.
2016: Delt mellom Vegard Venli, Kommunal Rapport, for sin innsats for å få aksjonærregisteret offentlig tilgjengelig og Anders Fjellberg og Tomm W. Christiansen, Dagbladet, for «Våtdraktmysteriet»
2015: Maria Mikkelsen og Synnøve Åsebø, VG, for Odin-saken
2014: Kristin Solberg og Anders Sømme Hammer, frilansjournalister, for arbeid i konflikt- og krigsområder
2013: Kjetil B. Alstadheim, Dagens Næringsliv
2012: Trude Lorentzen, Eivind Sæther og Adrian Øhrn Johansen, Dagbladet for 22. juli-dokumentaren «Tomrommene».
2011: Odd Isungset for arbeidet med Nygaard-saken.
2010: Bernt Jakob Oksnes, Dagbladet.
2009: Per Christian Magnus, Robert Reinlund og Anne Marie Groth, TV 2, for dokumentarfilmen Sultbløffen.
2008: Helle Aarnes, Bergens Tidende, for artikkelserie om tyskerjenter.
2007: Debattredaktør Knut Olav Åmås, Aftenposten.
2006: Redaksjonen i Typisk norsk (NRK).
2005: Magasinredaksjonen i Dagens Næringsliv og Roar Christiansen, Bergens Tidende.
2004: Harald Henden, VG.
2003: Åsne Seierstad, frilans.
2002: Ikke utdelt.
2001: Harald Stanghelle, Dagbladet.
2000: Inge Sellevåg, Bergens Tidende.
1999: Steinar Hansson, Dagsavisen.
1998: Anne Grosvold, NRK.
1997: Finansredaksjonen i Dagens Næringsliv.
1996: Redaksjonen i VG.
1995: Tomm Kristiansen, NRK.
1994: Fritz Breivik, Nordlands Framtid.
1993: Sissel Benneche Osvold, Dagbladet.
1992: Arne O. Holm, Dagbladet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Priser i regi av Norsk Presseforbund; presse.no
Shaoshan

Shaoshan (kinesisk: 韶山, pinyin: Sháoshān) er et byfylke i Xiangtan byprefektur i den kinesiske provinsen Hunan. 
Det er mest kjent som fødestedet til Mao Zedong, grunnleggeren av Folkerepublikken Kina. Under kulturrevolusjonen ble området besøkt av tusener hver dag; senere har turisttilstrømningen dabbet av, skjønt det også etter den var et av målene for «rød turisme» i Kina. Senere tok denne turismen seg opp betraktelig, og virksomheten rundt denne turismen er klart største hovednæringsvei for folk i selve Maos fødekommune, Shaoshan.
Shaoshans borgere har gjort det meste ut av sin berømte sønn, og Shaoshan er også opphavsstedet for Maos familierestaurant, en populær restaurantkjede som har utbredelse i mange byer i Kina.
Byfylket har (2005) en befolkning på 100 000, hvorav alle bortsett fra 16 000 er bønder.


== Administrative enheter ==
Shaoshan består av to storkommuner og fire kommuner:

Storkommunen Qingxi (清溪鎮)
Storkommunen Yintian (銀田鎮)
Kommunen Ruyi (如意鄉)
Kommunen Shaoshan (韶山鄉)
Kommunen Yanglin (楊林鄉)
Kommunen Daping (大坪鄉)
Kommunen Yintian (銀田鄉)
Kommunen Yongyi (永義鄉)


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Shaoshan – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Offisielt websted – på forenklet kinesisk
Shaoshan - auf Maos Spuren
Nordlandsposten

Nordlandsposten var en dagsavis som ble utgitt i Bodø i Nordland.


== Historie ==
Avisa kom ut med sin første utgave 1. oktober 1862 under navnet Nordlands Amtstidende som ukeavis og var Bodøs første avis. Avisa ble startet av boktrykker Foss fra Trondhjem og ble i starten trykket i Strandgården. Etter noen måneders drift ble avisen og trykkeriet kjøpt opp av de lokale forretningsmennene Jens Cornelius Koch, Vilhelm Bernhard Jentoft og Christian Albrigt Jakhelln.Fra 1881 ble avisa utgitt to ganger i uka. I 1886 ble navnet endret til Nordlandsposten i forbindelse med salg av avisa til lokale forretningsfolk og håndverkere.
27. mai 1940 ble avisas lokaler bombet av tyske fly. Avisa var Bodøs største fram til 1990 da konkurrenten Nordlands Framtid overtok. I 1995 ble Harstad Tidende-gruppen avisas største eier.
10. desember 2001 ble eierne av Nordlands Framtid og Nordlandsposten, henholdsvis A-pressen og Harstad Tidende-gruppen enige om å starte en ny avis i Bodø som skulle erstatte de to tidligere konkurrentene.
Nordlandsposten kom ut med siste utgave lørdag 16. februar 2002, mens den nye avisa, Avisa Nordland, kom med sin første utgave mandag 18. februar 2002.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Axel Coldevin (1937). Bodø bys historie. Bodø: Bodø kommune.
Institutt

Et institutt (av latin: instituere = «å etablere») er en institusjon som har forskning og/eller utdanning som sin hovedoppgave.


== Norge ==
I Norge kan institutter enten tilhøre en større enhet, som et universitet eller en høyskole, eller utgjøre en uavhengig privat eller statlig enhet. Ved universiteter er institutter gjerne den minste enheten som dekker et «grunntema», og flere institutter i beslektede fag er ofte sammenfattet i fakulteter. Eksempler på frittstående institutter i Norge er Institutt for fredsforskning, Institutt for journalistikk, Institutt for samfunnsforskning eller Norsk institutt for naturforskning.
Fallskjermsoldat

En fallskjermsoldat er en soldat som er trent til å hoppe i fallskjerm. Fallskjermsoldater har en taktisk fordel i at de kan opptre på slagmarken overalt hvor luftfartøy kan fly over. De kan dermed unngå fiendens befestninger som opprettes for å slå tilbake angrep fra en bestemt retning, og de kan tvinge fienden til å forbruke styrker på å beskytte baktroppen. Fallskjermsoldater brukes ofte til å etablere et brohode. En fallskjermsoldat i infanteriet er ofte også jeger og kalles derfor fallskjermjeger.


== Historikk ==
Fallskjermsoldater ble først brukt i stor utstrekning under andre verdenskrig. Det var Sovjetunionen som først fattet interesse for konseptet og startet et treningsprogram i stor skala på 1930-tallet. Men det var tyskerne som først brukte dem operativt i kamp, i forbindelse med felttoget i Norge og Danmark, nærmere bestemt erobringen av Sola flyplass og Aalborg lufthavn. 
Soldatene brukte i starten en rund skjerm, som tillot minimal styring ved at soldaten dro i de fire stroppene mellom selen og selve skjermen. Selv med en viss manøvreringsevne kunnes soldaten i liten grad kontrollere nøyaktig hvor han ville lande, og vindretning avgjorde hvor landingsstedet ville bli. Tyske fallskjermsoldater benyttet seg av seler med kun én stropp festet på baksiden, og kunne dermed ikke styre skjermen på samme måte, og var fullstendig prisgitt vinden i forhold til hvor de kom til å lande.
Dagens fallskjermsoldater bruker fortsatt runde fallskjermer, dog modifisert for å gjøre dem mer kontrollerbare, men rektangulære fallskjermer, med stor manøvreringsevne, brukes også. Siden fallskjermsoldater slippes i store antall og i lav høyde, har erfaringen vist at runde fallskjermer er å foretrekke, for å unngå at soldatene kolliderer i luften og at avdelingene spres utover store områder.


== Fallskjermavdelinger ==

Hæren (Norge) – Forsvarets spesialkommando (tidligere Hærens jegerkommando)
British Army (Storbritannia) – Fallskjermregimentet
Australian Army (Australia) – 3. bataljon, Royal Australian Regiment
Canadian Army (Canada) – fire fallskjermkompanier
United States Army (USA)
XVIII Airborne Corps
173rd Airborne Brigade
Armée de terre (Frankrike)
11ème Brigade Parachutiste
1er régiment de chasseurs parachutistes
1er Régiment Parachutiste d'Infanterie de Marine
2er Régiment Parachutiste d'Infanterie de Marine
3e Régiment Parachutiste d'Infanterie de Marine
8e Régiment Parachutiste d'Infanterie de Marine
2e Régiment Etranger de Parachutistes
13e Régiment de Dragons Parachutistes
5e Régiment d'Artillerie Parachutiste
17e Régiment du Génie Parachutiste
1er Régiment du Train Parachutiste
Fuerza Aérea Mexicana (Mexico) – fallskjermbrigade
Esercito Italiano (Italia) – fallskjermbrigade
Israels forsvar – fallskjermbrigade


== Se også ==
Luftbårne styrker
Luftlandsetting


== Eksterne lenker ==
The European Military Parachuting Association  Arkivert 9. desember 2008 hos Wayback Machine.
Runar Søgaard

Runar Devik Søgaard (født 27. juni 1967) er en norsk tidligere predikant, musikkonsulent og kjendis bosatt i Stockholm, best kjent for sitt ekteskap med den svenske artisten Carola Häggkvist.  
Søgaard har gjennom det meste av sitt liv vært tilknyttet trosbevegelsen. Han har sin bakgrunn i frikirkemiljøet i Norge, og er sønn av Frank Søgaard, som var pastor ved Den Frie Evangeliske Forsamling i Oslo.Søgaard ble først og fremst kjent gjennom sitt ekteskap med Carola Häggkvist, som han var gift med fra 1990 til 2000. Siden har han gjort en del oppsiktsvekkende ting og kommet med uttalelser som har vakt en del oppsikt i pressen. På 1990-tallet fikk han mye presseomtale i Sverige etter å ha skutt rådyr fra sitt eget soverom. På 2000-tallet kom han i hardt vært etter å ha kommet med krenkende uttalelser om Islam og Muhammed. I 2010- og 2020-årene fikk han mye omtale i forbindelse med flere dommer for økonomisk kriminalitet. Han hevder selv at han tidvis har hatt et dramatisk liv som inkluderer bilkrasj, togkrasj og flykrasj.Søgaard har deltatt i kjendisrealityserier som Farmen kjendis i 2019 og i Camp Kulinaris i 2020.I 2020 utgav han selvbiografien Gud gav oss ti bud - jeg har brutt ni av dem.
Han ble i juni 2021 dømt til ett år og åtte måneder i fengsel for grove skattebrudd.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Runar Søgaard på Internet Movie Database
Spy vs Spy jr.

Spy vs Spy jr. er en serie i tegneseriebladet MAD kids, første gang utgitt i 15. november 2005. 
Serien er en avlegger for barn fra tegneserien Spy vs Spy, som er opprinnelig ble skrevet av Antonio Prohias for det amerikanske satiremagasinet MAD. Serien handler om to små spioner som forsøker skade hverandre mest mulig. De har våpner som bløtkaker i metall-form og dynamitt. De kan lett bli kjent igjen på de spisse ansiktene, stor hatt, joggesko, trekantet kropp og at de har en S på magen. Den hvite har en sort S og omvent.


== Eksterne lenker ==
MAD magazine
Ragnar Thorseth

Ragnar Thorseth (født 17. februar 1948) er en norsk eventyrer og forfatter fra Herøy på Sunnmøre.
Ragnar Thorseth ble kjent som eventyrer etter flere dristige turer i mindre båter. I 1969 rodde han som første mann alene fra
Måløy til Lerwick på Shetland. I det neste tiåret reiste han bl.a Nordishavet rundt, over Atlanterhavet og gjennom Nordvestpassasjen. I 1982  var han med på en snøscoter-ekspedisjon over isen til Nordpolen som ble nådd 29. april. I perioden 1984—1986 seilte Thorseth verden rundt med «Saga Siglar». På slutten av 1980-tallet tilbragte han og familien en vinter i isødet i Kongsfjorden på Svalbard.
I 1989 startet han og kona Kari opp Håholmen Havstuer på Håholmen i Averøy.
Ragnar Thorseth har gitt ut bøker med tekst og bilder fra alle de største ekspedisjonene.
I august 2000 ble han utsatt for en alvorlig rideulykke. Det var lenge kritisk, men han kjempet seg tilbake. I 2003 spilte han inn tre programmer i dokumentarserien "Med torsk til Lofoten", sammen med sin gode venn Malvin Frisnes.
Ragnar Thorseth er frimurer.[1]


== Ekspedisjoner ==
24. juli—3.  august 1969 – Rodde fra Måløy til Lerwick på Shetland
1971 – Reiste Nordishavet rundt, om lag 6000 nautiske mil med den 32 fot lange «Santho»
1975 – Brukte fem måneder over Atlanterhavet med «Cleng Peerson» langs den leden  som ble benyttet av de første utvandrerne til Vinland, en tur på 8500 nautiske mil som endte i New York i USA
1979]— 1980 – Passerte Nordvestpassasjen på samme måten som Roald Amundsen i en 20 fots båt
5. mars 1982 Ledet et norsk 5-manns lag over Polhavet fra Svalbard til Ellesmere Island via Nordpolen som ble nådd 29. april, som del av den første norske ekspedisjonen som tok seg fram over isen
1984—1986 – Seilte jorda rundt med vikingknarren «Saga Siglar»
1987—1988 – Overvintret sammen med familien i Kongsfjorden på Svalbard i båten «Havella»
1991 – Kaptein på gokstadskipkopien «GAIA» fra Norge til New York i USA


== Bibliografi ==
Alene over Nordsjøen – og eventyrferder i Nordishavet – 1979 (Nordvest informasjon)
Med kurs for Nordvestpassasjen: 75 år etter Roald Amundsen – 1981 (Nordvest informasjon)
Ferden mot Nordpolen – 1982 (Forlaget Hjemmet)
Forlis:Nord i isheimen – 1983 (Nordvest informasjon)
Saga siglar: århundrets seilas jorda rundt – 1988 (Nordvest forlag)
Familien i isødet: En vinter i Kongsfjorden på Svalbard – 1989 (Grøndahl Forlag)
Eventyrer – 1991


== Litteratur ==
Olav Lie Gundersen: Den siste viking – Ragnar Thorseths eventyrlige liv, Kagge Forlag (2010) ISBN 9788248909842


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Mer om Saga Siglar
Tuberkulosehjem

Et tuberkulosehjem var et sted for personer som led av tuberkulose. De ble etablert som tilskudd til de etablerte sanatoriene, spesielt i distriktene. I tillegg til sykesøster bestod personalet av aktivitør, kantinepersonale, vaktmester og assistenter, og et tuberkulosehjem var således ikke å oppfatte som et medisinsk behandlingssted; lege kom på ukentlige besøk til hjemmet.
I 1935 hadde Norske Kvinners Sanitetsforening, som den største aktør på dette markedet, tilsammen 135 slike hjem i drift, på en tid da det ellers var atten sanatorier i Norge.  Etter andre verdenskrig var sykdommen i sterk tilbakegang, og de fleste tuberkulosehjem fikk andre virkefelt, for eksempel som hjem for pasienter med psykiske lidelser. De få tuberkuløse pasientene som ennå fantes, ble overført til nyetablerte lungeavdelinger ved alminnelige sykehus.


== Liste over tuberkulosehjem (utvalg) ==
Praktisk talt alle tuberkulosehjem er nå nedlagt, og anleggene brukes til andre formål, ofte til behandlig av psykiatriske pasienter. I 1926 fantes følgende tuberkulosehjem i Norge:

Totalt hadde Akershus fylke dermed 137 sengeplasser i kategorien tuberkulosehjem i 1926.

Totalt hadde Østfold fylke dermed 77 sengeplasser i kategorien tuberkulosehjem i 1926.

Totalt hadde Hedmark fylke dermed 204 sengeplasser i kategorien tuberkulosehjem i 1926.

Totalt hadde Oppland (den gang stavet 'Opland') fylke dermed 121 sengeplasser i kategorien tuberkulosehjem i 1926.

Totalt hadde Buskerud fylke dermed 157 sengeplasser i kategorien tuberkulosehjem i 1926.

Totalt hadde Vestfold fylke dermed 91 sengeplasser i kategorien tuberkulosehjem i 1926.

Totalt hadde Telemark fylke dermed 104 sengeplasser i kategorien tuberkulosehjem i 1926.

Totalt hadde Aust-Agder fylke dermed 55 sengeplasser i kategorien tuberkulosehjem i 1926.

Totalt hadde Vest-Agder fylke dermed 107 sengeplasser i kategorien tuberkulosehjem i 1926.

Totalt hadde Rogaland fylke dermed 83 sengeplasser i kategorien tuberkulosehjem i 1926.

Totalt hadde Hordaland fylke dermed 65 sengeplasser i kategorien tuberkulosehjem i 1926.

Totalt hadde Sogn og Fjordane fylke dermed 171 sengeplasser i kategorien tuberkulosehjem i 1926.

Totalt hadde Møre fylke dermed 132 sengeplasser i kategorien tuberkulosehjem i 1926.

Totalt hadde Sør-Trøndelag fylke dermed 187 sengeplasser i kategorien tuberkulosehjem i 1926.

Totalt hadde Nord-Trøndelag fylke dermed 132 sengeplasser i kategorien tuberkulosehjem i 1926.

Totalt hadde Nordland fylke dermed 221 sengeplasser i kategorien tuberkulosehjem i 1926.

Totalt hadde Troms fylke dermed 108 sengeplasser i kategorien tuberkulosehjem i 1926.

Totalt hadde Finnmark fylke dermed 221 sengeplasser i kategorien tuberkulosehjem i 1926.


=== Andre tuberkulosehjem ===
Følgende tuberkulosehjem er omtalt i kildelitteratur, og ble trolig etablert etter 1926:

Kløverlia, Ullern
Ringvål statssanatorium, Ringvål i Trondheim


== Litteratur ==
Øverland, Birger: Håndbok for tuberkuløse og i tuberkulosearbeidet interesserte, Den norske Nasjonalforeningen mot tuberkulosen, Oslo (1926)


== Referanser ==
Mens vi venter på Godot

Mens vi venter på Godot eller Vente på Godot (fransk En attendant Godot) er et teaterstykke skrevet av Samuel Beckett i 1948. Stykket har for ettertiden blitt regnet som det absurde teaters gjennombrudd.


== Om stykket ==
Stykket handler om Vladimir og Estragon som venter på en Herr Godot som aldri dukker opp. Stykket brøt med all tradisjonell dramaturgi, det er ingen intriger eller tids- og stedsaspekt og handlingene er ulogiske. Beckett tok opp spørsmål som: «Kan egentlig mennesker konversere så de forstår hverandre?» og «Hva betyr ordene?». Mens vi venter på Godot hadde urpremiere i Paris i 1953.


== Oppsetninger ==
I 1987 ble stykket satt opp i San Quentin-fengselet i California for 1400 innsatte. Fangene kjente seg igjen i stykket, og det ble en suksess.
Stykket har blitt satt opp flere ganger på Nationaltheatret i Oslo, med Toralv Maurstad og Espen Skjønberg i de ledende rollene.
Flere stykker av Samuel Beckett har blitt satt opp på Det norske teatret, deriblant Mens vi venter på Godot, med Bjarne Andersen og Tom Tellefsen i hovedrollene.
I 2012 satte Teater Innlandet opp Mens vi ventar på Godot med Nils Sletta og Torgeir Fonnlid i hovedrollene. Harald Hoaas hadde regi. På scenen deltok også Randolf Walderhaug, Robert Skjærstad og Robin Øverby.


== Norske oversettelser ==
Mens vi venter på Godot, oversatt til bokmål fra fransk av Stein Bugge (satt opp på Det nye teater med urpremiere 13. februar 1955) utgitt i bokform av Gyldendal 1964.
Mens vi venter på Godot, oversatt til nynorsk fra fransk av Åse-Marie Nesse (satt opp på Det Norske Teatret 1970) utgitt i bokform 1991 av Document.
Vente på Godot, oversatt til bokmål fra engelsk av Jan Erik Vold (satt opp på Nationaltheatret med urpremiere 16. april 2005) utgitt i bokform av Transit 2005. Senere omarbeidet til nordnorsk ved ensemblet på Hålogaland Teater og satt opp i 2010.
Mens vi ventar på Godot, oversatt til nynorsk fra den engelske utgaven fra 1993 av Åse-Marie Nesse og Halldis Hoaas (Teater Innlandet 2012)


== Referanser ==
Anna Carin Olofsson-Zidek

Anna Carin Olofsson-Zidek (født 1. mars 1973 i Sveg) er en svensk tidligere skiskytter og langrennsløper. 
Hun startet karrieren som langrennsløper. I 1993 var hun på det svenske stafettlaget som tok sølv i junior-VM. Hun deltok i langrenn i OL 2002 i Salt Lake City med en 30.-plass på 15 km fellesstart som beste resultat. Året etter byttet hun til skiskyting. 
Hun vant sølvmedalje i VM i Hochfilzen 2005. Sesongen etter fikk hun sin første seier i verdenscupen på 15 km den 7. desember 2005, igjen i østerrikske Hochfilzen. I OL 2006 i Torino tok hun sølv på sprinten og ble olympisk mester på fellesstarten. Hun gikk andre etappe på Sveriges lag som vant gull på mixed stafetten i VM i 2007 i Antholz, de andre på laget var Helena Jonsson, Björn Ferry og Carl Johan Bergman.
3. mai 2008 giftet hun seg med canadieren Tom Zidek, smører for det canadiske skiskytterlaget.


== OL- og VM-medaljer ==
OL-medaljer

Torino 2006 – gull 12,5 km fellesstart
Torino 2006 – sølv  7,5 km sprint VM-medaljer

Antholz 2007 – gull på mixedstafett 2 x 6 km + 2 x 7,5 km
Antholz 2007 – sølv 7,5 km sprint
Hochfilzen 2005 – sølv 12,5 km fellesstert
Antholz 2007 – bronse 10 km jaktstart


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Anna Carin Olofsson-Zidek – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Anna Carin Olofsson-Zidek – Olympedia 
(en) Anna Carin Olofsson-Zidek – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(sv) Anna Carin Olofsson-Zidek – Sveriges olympiske komité 
(en) Anna Carin Olofsson-Zidek – FIS (langrenn) 
(en) Anna Carin Olofsson-Zidek – IBU 
(en) Anna Carin Olofsson-Zidek – biathlon.com.ua 
Anna Carin Olofssons hjemmeside
Om Anna Carin Olofsson på Biathlonworld
Howard Greenfield

Howard Greenfield (født 15. mars 1936 i New York, USA, død 4. mars 1986) var en amerikansk låtskriver.
Sammen med komponisten og sangeren Neil Sedaka skrev han over 500 sanger fra 1952 og frem til sin  død i 1986. Blant låtene finnes blant andre «Breaking Up Is Hard To Do», «Calendar Girl», «Happy Birthday Sweet Sixteen», «I Go Ape», «I'm a Song (Sing Me)», «Is This the Way to Amarillo», «Little Devil», «Love Will Keep Us Together», «Next Door to an Angel», «Stairway To Heaven», «Stupid Cupid» i tillegg til den meget kjente «Oh! Carol».
Greenfield samarbeidet også med en rekke andre komponister som for eksempel Roy Orbison («Claudette»), Carole King («Crying In The Rain») og  Jack Keller («Everybody's Somebody's Fool»).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Howard Greenfield på Internet Movie Database 
(en) Howard Greenfield hos Internet Broadway Database 
(en) Howard Greenfield på Discogs 
(en) Howard Greenfield på MusicBrainz 
(en) Howard Greenfield på AllMusic 
(en)  Howard Greenfield hos AllMusic