jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Shenzhou 5

Shenzhou 5 (kinesisk: 神舟五号) var Kinas første bemannede romferd, og den femte ferden i Shenzhou-programmet siden 1999. Dermed ble Kina det tredje landet som selv har plassert mennesker i verdensrommet, etter Sovjetunionen og USA.


== Mannskap ==
 Yang Liwei


== Høydepunkter fra ferden ==
Shenzhou 5 ble skutt opp klokken 09:00 (lokal kinesisk tid, +8 timer UTC) fra Jiuquan satellittutskytningssenter - en base i Gobi-ørkenen i Gansu-provinsen. Bæreraketten var Chang Zheng 2F. Romskipet gikk inn i bane klokken 09:10 (lokal kinesisk tid), 343 km over jordoverflaten. 
Oppskytingen av Shenzhou 5 var en del av et kinesisk romprogram for bemannet romferd som startet i 1992.
Hverken oppskytingen eller landingen ble vist direkte på kinesisk fjernsyn, og det er trodd at det var grunnet bekymringer i den kinesiske regjeringen for en mulig ulykke, men tidene for oppskyting og landing var offentlig kjent, og nyheten om begge hendelsene kom på kinesisk TV bare minutter etterpå. Dette plasserte graden av hemmeligholdelse i forbindelse med oppskytingen av Shenzou imellom den amerikanske og den sovjetrussiske. I motsetning til oppskytinger i USA, ble ikke utenlandske journalister invitert til oppskytingen.
Shenzou 5 gjennomførte 14 runder og landet 21 timer etter oppskyting. Romskipet kom inn i jordens atmosfæren kl 06:04, 16. oktober (lokal tid). Fallskjermene åpnet seg normalt og taikonauten rapporterte at han følte seg fin. Landingen skjedde kl 06:28 (lokal kinesisk tid), bare 4,8 km fra den planlagte landinggsstedet i Indre Mongolia, ifølge opplysninger fra den kinesiske regjeringen. Kretsløps-modulen av romfartøyet ble værende i bane, det fortsatte med automatiserte eksperimenter til 16. mars 2004, og brant opp i atmosfæren 30. mai.


== Bilder ==

		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
http://space.com/missionlaunches/
https://web.archive.org/web/20070705230807/http://www.taikonaut.com/
https://web.archive.org/web/20030921102715/http://www.astronautix.com/articles/couzhou5.htm
Spacefacts data about Shenzhou 5
Shenzhou 4

Shenzhou 4 (kinesisk: 神舟四号) var en ubemannet romferd, og den fjerde ferden i det kinesiske Shenzhou-programmet siden 1999.


== Høydepunkter fra ferden ==
Det ubemannede romskipet var fullt utstyrt for en bemannet ferd, til og med var der inkludert utstyr som sovepose, mat og medisin. Vinduene på Shenzhou 4 var konstruert av et nytt materiale, designet for å forbli rene, selv etter å ha gått inn i atmosfæren, for å tillate (en mulig) taikonauten ombord å bekrefte at fallskjermene hadde utløst. Det har vært sagt at utstyret ombord ikke hadde noen særlige forskjeller sammenlignet med det senere bemannede Shenzhou 5. En uke før oppskyting hadde taikonauter trent inne i romskipet for å gjøre seg kjent med systemene om bord.
Romskipet sin bane ble endret ved manøvrer 29. desember, 4. og 5. januar ble det gjennomført mindre endringer i banen. 
Oppskytingen av Shenzhou 4 ble observert av flere fremstående kinesiske politikere og militære.
Shenzhou 4 hadde med seg 100 frø i et eksperiment for å undersøke effekten på planter dyrket ut fra disse frøene. Totalt ble det utført 52 eksperimenter om bord der man undersøkte områder innenfor fysikk, biologi, medisin, jord-observasjon, material-vitenskap og astronomi.
Fire skip ble brukt til å følge romferden, ett utenfor Sør-Afrika, ett i Det indiske hav utenfor vestlige Australia, ett nær Japan og det siste like vest av New Zealand.
Landingskapselen landet trygt cirka 40 km fra Hohhot i Indre Mongolia. Som ved de tidligere Shenzhou-ferdene, ble kommandoen for å gå inn i atmosfæren gitt fra et av følgeskipene. Før ferden ble det antatt at kineserne kunne komme til å prøve en vannlanding (som Apollo) for å teste nød-systemer, men dette skjedde ikke. Kretsløp-modulen forble i bane til 9. september 2003.


== Eksterne lenker ==
SpaceDaily.com – Shenzhou-4 May Rocket Into Space In September 01.07.02
SpaceFlightNow.com – China launches Shenzhou 4 29.12.02
Shenzhou-programmet

Shenzhou-programmet (kinesisk: 神舟, pinyin: Shénzhōu; «det guddommelige fartøyet») er et kinesisk romfarts-prosjekt, som har sendt opp mennesker i verdensrommet siden 2003, men programmet startet allerede i 1992. Programmet oppnådde bl.a den første kinesiske menneske i verdensrommet i 2003. 
Programmet startet i 1992, under navnet «Prosjekt 921-1». Planen var å få en kinesisk taikonaut i verdensrommet i oktober 1999, før millennium-skiftet, noe som ikke lyktes før nærmere 4 år senere. Fartøyet er designet av Qi Faren og fremstilles av China Great Wall Industry Corporation. 
Kinas romfartsorganisasjon CNSA (China National Space Administration) kjøpte noe av teknikken i Russland og fikk adgang til russisk knowhow. To kinesere fikk kosmonauttrening i Stjernebyen utenfor Moskva. Shenzhou har en overfladisk likhet med det sovjetiske Sojuz-fartøyet men er en anelse større. Shenzou er dog endret så mye att det er et kinesisk romfartøy. 
Shenzhoufartøyet skytes opp med «Den lange marsjen 2F»-raketten (Chang Zheng-2F) fra romhavnen Jiuquan i det Indre Mongolia. Fartøyet lander likeledes i det Indre Mongolias ørken. Shenzhou er oppbygget av tre seksjoner:

Baneseksjonen – inneholder ekstra laboratorieplass og kan brukes som luftsluse. Den har, i motsetning til Sojuz' baneseksjon, to solcellepaneler så seksjonen kan fortsette etter at besetningen er landet.
Tilbakevendingsseksjonen – plass til fire personer, omgitt av et varmeskjold.
Serviceseksjonen – inneholder framdrifts-, energiforsynings- og inneklimasystemer.


== Romferder i Shenzhou-programmet ==


=== Ubemannede ferder ===
Datoene er oppskytings-datoene

Shenzhou 1 – 19. november 1999 – Testferd
Shenzhou 2 – 9. januar 2001 – Ferd med levende dyr ombord.
Shenzhou 3 – 25. mars 2002 – Testferd med testdukke ombord.
Shenzhou 4 – 29. desember 2002 – Testferd med testdukke ombord, samt 52 vitenskapelige eksperimenter
Shenzhou 8 – 31. oktober 2011 – ubemannet, sammenkobling med Tiangong 1


=== Bemannede ferder ===
Shenzhou 5 – 15. oktober 2003 – Første kinesiske taikonaut, Yang Liwei, i verdensrommet med 14 omløp.
Shenzhou 6 – 12. oktober 2005 – 5 dagers ferd med taikonautene Fei Junlong og Nie Haisheng ombord.
Shenzhou 7 – 25. september 2008 – 3 taikonauter ombord, første kinesiske romvandring
Shenzhou 9 – 16. juni 2012 - bemannet ferd med tre, hvorav første kvinnelige taikonaut Liu Yang, bemannet sammenkobling med Tiangong 1
Shenzhou 10 – 11. juni 2013 - tre taikonauter hvorav annen kinesiske kvinne i rommet, koblet seg sammen Tiangong 1


== Bilder ==

		
		
		


== Eksterne lenker ==
(en) Shenzhou program – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Flickr: Photos tagged with shenzhou, photos likely relating to Shenzhou spacecraft
ECM (plateselskap)

ECM (Edition of Contemporary Music, etablert 1969 i München) er et tysk plateselskap etablert og ledet av Manfred Eicher (1943–), kjent for over tusen utgivelser innen jazz og improvisert musikk.  Den norske Jan Erik Kongshaug har forestått drøyt 500 av utgivelsene.
De lanserte merket ECM News for spesielle serier (1984).  I Norge er det tilknyttet
Grappa Musikkforlag.


== Utgivelser ==
Et utdrag av utgivelser med artister innbefatter


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted
Svartekunst

Svartekunst henviser tradisjonelt til bruken av overnaturlige krefter eller magi til onde og egoistiske formål. I norsk folketro er svartekunst nært knyttet til Svarteboka, og innehavere av slike bøker var påstått å kunne kaste forbannelser over andre. Bruk av svartekunst var også sentralt i mange av hekseprosessene i Europa.Svartekunst på fransk er magie noire, som er avledet av middelalderlatinske nigromantia (= «sort spådom»), i betydningen at man kun få vite (eller lære å vite) skjebnen eller framtiden fra de døde. Nigromantia er etter all sannsynlighet en direkte fonetisk oversettelse fra greske nekromanteia (fra nekros, «lik, den døde» + manteia, «forutsigelse, orakel»). Stavingen ble påvirket i middelalderlatinen av niger = «svart», i forståelsen av «svarte kunstarter». Det engelske begrepet nygromauncy ble stavingen korrigert på midten av 1600-tallet da denne misforståelsen ble innsett.Som motsetningen hvit magi kan opprinnelsen til svart magi spores tilbake til primitiv og rituell tilbedelse av ånder. Under renessansen ble magisk praksis og ritualer betraktet som ondt eller irreligiøst, og ved dens utvidelse, som «svartekunst» i den brede mening. Trolldom og esoteriske undersøkelser var forbudt og ble med harde virkemidler forfulgt av den katolske inkvisisjonen. Av den grunn ble naturlig magi utviklet som en måte for tenkere, lærde og intellektuelle, som Marsilio Ficino, abbed Johannes Trithemius og Heinrich Cornelius Agrippa, å videreutvikle esoterisk og rituelle studier (om enn fortsatt i hemmelighet) uten vesentlig forfølgelse.Mens «naturlig magi» ble populært blant de utdannede og overklassen i 1500- og 1600-tallet, forble rituell magi og folketro magi utsatt for forfølgelser. Den engelske teologen William Perkins (1558–1602) ga følgende instruksjon i 1608:

Alle hekser «dømt av dommer» skal henrettes. Han tillater ingen unntagelse og under denne fordømmelse faller «alle spåmenn, magikere, sjonglører, alle trollmann, i alminnelighet kalt kloke menn eller kloke kvinner». Alle disse angivelige «gode hekser som ikke gjør ondt, men godt, som ikke ødelegger og forderver, men redder og befrier» bør komme under den ekstreme dom.

I særdeleshet ble begrepet svartekunst vanligvis forbeholdt de som ble anklaget for å kalle på demoner og andre onder, de som forbannet deres naboer, som brukte magi for å ødelegge deres avlinger, og de som kunne forlate deres fysiske, jordiske legemer og reiste over store avstander i ånden (hvor Malleus Maleficarum («Heksehammeren») «vier et langt og viktig kapittel»).Nekromantikk beskriver skikken å sitte på haug (grav) for å spørre de døde, det vil si demonene eller åndene om framtiden eller om skjulte forhold i tilværelsen.
Mens gresk «nekromantikk» beskjeftiger seg med besvergelser overfor de døde ble latinske «nigromantikk» forbundet med svarteboksformularer og utøvelsen av forbudte og skadelige kunster. I likhet med skillet mellom hvite og svarte løgner snakker en i folketroen om et verdivalg mellom trollkyndige som velger kun å anvende sine krefter for hjelpe andre (hvit magi) og dem som tilegner seg og bruker sine evner til svart magi for å volde skade.


== Referanser ==
Internat

Et internat er et skolehjem for elever som bor på, eller i tilknytning til skolen de går på.
Internater har tidligere blitt brukt i grunnskolen, særlig i Nord-Norge, for barn som bodde langt fra skolen. De bodde på skolen under oppsikt av en «husmor» i uken og reiste hjem til foreldre sine i helgene. Mange steder måtte elevene bo på internatet i lengre perioder, ofte 4-6 uker av gangen. I noen tilfelle kunne de være på internatet i ett f.eks. fra jul til påske. Til internatet hørte det også med et internatkjøkken med kokk og kjøkkenassistenter som tilberedte mat for elevene. De fleste internat var kommunale, men i Finnmark blei det fra 1900 bygd ei rekke statsinternat, som ofte var større enn de kommunale. Internatene hadde en viktig funksjon i arbeidet med å fornorske samer og kvener.   
Internat har også i stor grad blitt brukt ved spesialskoler, bl.a. for funksjonshemma.
I dag blir internat benyttet både på folkehøgskoler, og ved enkelte private og offentlige videregående skoler. Det er ennå tre sameskoler med internat, i Målselv, Hattfjelldal og Snåsa.
Tidligere bodde også lærerfamiliene på folkehøgskolene, enten i egen leilighet i internatene eller i egne boliger på skolens område. Og barna deres vokste opp med elevene. Folkehøgskolen ble en storfamilie der man levde sammen, spiste sammen, arbeidet sammen, lærte sammen, og samles til sosialt samvær i peisestua på lørdagskveldene.  I folkehøgskolens internat delte lærerfamililene og de unge fest og glede, og daglig arbeid gjennom en vinter. "Denne skolen er et hjem, og dette hjemmet er en skole" var et utsagn som ble brukt om folkehøgskolene.
Samtlige 77 folkehøgskoler i Norge har fortsatt internat for sine elever, og internatlivet regnes som en viktig del av det sosialpedagogiske arbeidet. I 2007 bodde 40% av rektorene og 27% av folkehøgskolelærerne på skolens område. Elevene har sine «internatplikter» med renhold, kjøkkentjeneste og annet. Det å lære seg å bo sammen med andre ungdommer er en utviklende og krevende oppgave. Gjennom 33 uker bor 70 – 120 elever tett sammen og må lære å ta hensyn og innordne seg etter hverandres behov. Internatlivet vil derfor ofte bidra til at de unge lærer å kjenne nye sider ved seg selv og modnes som mennesker.


== Se også ==
Studioleilighet
Hybel
Bokollektiv
Hybelhus
Hybelleilighet
Selvstendig boenhet
Leiebolig


== Eksterne lenker ==
Presentasjon av internatlivet fra en av våre folkehøgskolers hjemmeside
Samisk skolehistorie
Burnin Red Ivanhoe

Burnin Red Ivanhoe er et dansk rockband som ble dannet i april 1967 i København. Bandet vakte som det første danske bandet internasjonal oppsikt.


== Diskografi ==
M 144, 1969
De danske hjertevarmere, 1969
Burnin Red Ivanhoe, 1970
6 Elefantskovcikadeviser med Povl Dissing, 1971
W.W.W, 1971
Miley Smile/Stage Recall, 1972
Burnin live, 1972
August Gyldenstjerne, 1973
Right On, 1974
Shorts, 1980
Lack Of Light, 1998


== Eksterne lenker ==
(da) Offisielt nettsted 
(en) Burnin Red Ivanhoe på Discogs 
(en) Burnin Red Ivanhoe på MusicBrainz 
(en) Burnin Red Ivanhoe på Spotify 
(en) Burnin Red Ivanhoe på Songkick 
(en) Burnin Red Ivanhoe på Last.fm 
(en) Burnin Red Ivanhoe på AllMusic
Shenzhou 3

Shenzhou 3 (kinesisk: 神舟三号) var en ubemannet romferd, og den tredje ferden i det kinesiske Shenzhou-programmet siden 1999. Bæreraketten var Chang Zheng 2F.


== Høydepunkter fra ferden ==
Dette var det første Shenzhou-fartøyet som faktisk kunne båret med seg mennesker ombord, og et av hovedmålene for ferden var å teste systemene som trengs for å holde liv i mennesker i verdensrommet. Romskipet fraktet med en testdukke, for å simulere det fysiologiske signalene til et menneske, slike som bl.a puls, pust og spise måltider.
Oppskytingen hadde vært utsatt flere måneder på grunn av endringer i designet. Det hadde vært tenkt at Shenzhou 3 skulle bruke et nytt interiør-design, men gjennomføringsproblemer betød at en vendte tilbake til den forrige utgaven. Raketten og romfartøyet ble rullet ut på oppskytingsrampen i mars 2002. Oppskytingen av Shenzhou 3 ble observert av flere fremstående kinesiske politikere og militære.
Romskipet sin bane ble endret ved manøvrer 29. mars og 31. mars, begge gangene for å øke banens høyde.
Shenzhou 3 hadde med seg totalt 44 eksperimenter ombord. Instrumentene inneholdt bl.a sensorer for skydekke, strålingsdeteksjon, ultrafiolett sollys. Romskipet bar også med et kamera som sendte tilbake bilder av Jorden sett gjennom vinduet på kapselen. Radiosystemet ble testet ved å avspille en ferdig-innspilt kvinnelig stemme.
Landingskapselen landet trygt etter 107 omløp rundt Jorden. Kretsløp-modulen forble i bane til november 2003. Flere endringer av banen ble utført i tiden etter at landingskapselen hadde forlatt kretsløp-modulen.


== Eksterne lenker ==
SpaceDaily.com – Shenzhou-3 On The Pad Awaiting Launch 12.03.02
Arkitektene Furuholmen Gunnarsjaa Kolstad

Arkitektene Furuholmen Gunnarsjaa Kolstad var et arkitektfirma i Oslo, virksomt fra 1979 til 1981, stiftet av arkitekt Thor Furuholmen, arkitekt Øyvind Gunnarsjaa og arkitekt Finn Kolstad for å tegne kontorbygg for entreprenørfirmaet Ingeniør Thor Furuholmen AS i Fridtjof Nansens vei 17–19, ferdigstilt i 1981, med horisontale vindusbånd og fasader av rødt tegl. Bygningen fikk Sundts premie 1981–1982.
Villefranche-sur-Mer

Villefranche-sur-Mer (på den oksitanske nissard-dialekten: Vilafranca de Mar, italiensk: Villafranca Marittima) er en liten by og kommune i det franske fylket Alpes-Maritimes. Den ligger på Den franske rivieraen og har et folketall i underkant av 7000.


== Geografi ==
Villefranche-sur-Mer ligger seks kilometer øst for storbyen Nice, atskilt av fjellene Mont Boron, Mont Alban og Mont Vinaigrier. Monaco ligger ti km mot øst. Bukta inn mot byen – mellom Kapp Nice og Cap Ferrat er en av de dypeste naturlige havnebassengene langs Middelhavet og gir en sikker ankringsplass for store skip. Byen er avgrensa av åsene rundt bukta som går opp til 520 meter på Mont-Leuze. De tre hovedveiene fra Nice til Italia går gjennom byen og gir godt utsyn over den.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Villefranche-sur-Mer – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Villefranche-sur-Mer – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Kommunedata INSEE
Øyvind Gunnarsjaa

Øyvind Gunnarsjaa (Øyvind Ulf Gunnarsjaa) (født 11. april 1942 i Sandvika) er en norsk arkitekt.
Gunnarsjaa ble utdannet ved NTH der han tok sin diplom i 1965. Han var medstifter i 1979 av Arkitektene Furuholmen Gunnarsjaa Kolstad og i 1984 av Gunnarsjaa + Kolstad AS Arkitekter MNAL. Han er prisbelønnet som arktitekt.
Øyvind Gunnarsjaa er bror til arkitekt Arne Gunnarsjaa og far til forlagsredaktøren Ida Berntsen.
Han er gift med psykolog Hilde Wilberg.
Gunnarsjaa + Kolstad Arkitekter

Gunnarsjaa + Kolstad AS Arkitekter MNAL er et arkitektfirma i Oslo, stiftet i 1984 av arkitekt Øyvind Gunnarsjaa og arkitekt Finn Kolstad. Firmaet er medeier av Medplan AS Arkitekter.


== Bygninger ==
Har bl.a. tegnet 

kontorbygg for Norsk Hydro AS på Vækerø i Oslo (1985 og 1987, nordisk totalentreprisekonkurranse i 1983 i samarbeide med Selmer-Furuholmen) med utvendig kledning av lakkert aluminium;
boligbygg i Dronning Astrids gate 3 i Oslo (1994) med arkitekt Jan Terje Iversen;
Ibsenkvartalet i Oslo (1996, parallelle oppdrag 1993) som fikk Sundts premie 1995–1996, Statens byggeskikkpris 1997, Houens fonds diplom 2000.
Finn Kolstad

Finn Fougner Kolstad (født 21. mai 1937) er en norsk arkitekt, utdannet ved NTH i 1965. Førsteamanuensis ved AHO. Medstifter i 1979 av Arkitektene Furuholmen Gunnarsjaa Kolstad. Medstifter i 1984 av Gunnarsjaa + Kolstad AS Arkitekter MNAL.
Tristania

Dette er for planten. For det norske metal-bandet, se Tristania (Band)
Tristania er en monotypisk slekt i myrtefamilien. Den vokser i New South Wales i Australia. Den er nært beslektet med Callistemon. Slekten hadde flere arter, men noen har blitt reklassifisert som Lophostemon og Tristaniopsis.
Det er et lite tre, med tett bladverk. Bladene er grønne hele året, enkle, sparformet, fra 5–9 cm lange og 1 cm breie. Blomstene vokser i tykke tette klynger på 2-5 sammen. Hver blomst er 1-1,5 cm i diameter, med  små gule kronblad og tallrike iøynefallende støvbærere.
Den er vanligvis kjent som water gum («vanngummi»).


== Eksterne lenker ==
(en) Tristania i Encyclopedia of Life 
(en) Tristania i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Tristania hos Fossilworks 
(en) Tristania hos ITIS 
(en) Tristania hos NCBI 
(en) Tristania hos The International Plant Names Index 
(en) Kategori:Tristania – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Tristania – detaljert informasjon på Wikispecies
Bill Frisell

Bill Frisell (født 18. mars 1951 i Baltimore) er en amerikansk jazzmusiker (gitar), kjent fra en rekke innspillinger og samarbeid med norske musikere.
Frisell har, utover flere titalls utgivelser, spilt i Jan Garbarek group (1981–83).
Han var i Jazz jorda rundt med Kenny Wollesen trommer og Tony Scherr bass (9.3.07).
I 858-kvartett med Hank Roberts cello, Jenny Scheinman fiolin og Eyvind Kang bratsj var han på Vossajazz 2007.  Tidligere har han besøkt Kongsberg Jazzfestival (1993, 2006) og Moldejazz (1981/82/88/90/91/95), hvorfra man fikk utgivelsen Molde Concert med Arild Andersen (1981).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Bill Frisell – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Bill Frisell på Apple Music 
(en) Bill Frisell på Discogs 
(en) Bill Frisell på MusicBrainz 
(en) Bill Frisell på Spotify 
(en) Bill Frisell på Songkick 
(en) Bill Frisell på AllMusic 
Bill Frisell på Myspace
Saint-Jean-Cap-Ferrat

Saint-Jean-Cap-Ferrat er en kommune i departementet Alpes-Maritimes i regionen Provence-Alpes-Côte d'Azur sørøst i Frankrike.
Kommunen ligger på ei halvøy nær Beaulieu-sur-Mer og Villefranche-sur-Mer, og strekker seg ut til Cap Ferrat. Det rolige livet og varme kliamet gjør stedet til en populær feriedestinasjon for velstående personer fra resten av Europa. Rundt halvøya er det anlagt en vakker promenade.


== Befolkningsutvikling ==
Antall innbyggere i kommunen Saint-Jean-Cap-Ferrat


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Saint-Jean-Cap-Ferrat – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Kommunedata INSEE
Harald Ramm Østgaard

Harald Ramm Østgaard (født 25. juli 1920 i Drammen, død 2005 i Bærum) var en norsk arkitekt.
Han var utdannet ved Statens Arkitektskole i Oslo 1946. Derpå arbeidet han hos arkitekt Bjarne Thinn Syvertsen i Drammen, hos distrikts- og reguleringsarkitekten i Tana 1946–47 og hos arkitekt Knut Knutsen i Oslo 1947–1952. Her ble han sentral ved oppføringen av den norske ambassaden i Stockholm, og var også involvert i designet av Hotel Viking (ferdig 1952) og Gjøvik Strandhotell.Ramm Østgaard hadde egen praksis i Oslo fra 1952, og fikk mange større oppdrag, som Institutt for arbeidsledelse i Iduns vei 2 Asker, med fasader av rød teglstein (ferdig 1974). Han stod bak brutalisme da han bygget Realfagbygget 1963–1977 med kraftige armerte betongkonstruksjoner, etter eget utsagn inspirert av den japanske Kunio Maekawa under en studiereise til Japan. Første trinn av Fylkeshuset i Aust-Agder – laget sammen med Arve Sørum – stod ferdig 1977 (konkurranse 1973), også dette med fasader av rødt tegl. Ved hans kontor virket også den unge Arne Gunnarsjaa 1969–79.
Fra 1961 hadde han firma med Per Cappelen, som han hadde studert sammen med, og også jobbet sammen med hos Knutsen (1947–50). Firmaet tegnet nybygg til Statens institutt for folkehelse, oppført 1969.
Han drev Ramm Østgaard AS Arkitekter mnal.npa sammen med sønnen Michael Ramm Østgaard og Arve Sørum i perioden 1985 til nedleggelsen i 1992. Fra dette kontoret stammet andre byggetrinn av Fylkeshuset i Aust-Agder, Arendal (1985), Norwegian Contractors i Holtet 5 i Bærum (1985), «Det skjeve tårn» i Hinnavågen, Stavanger (1985), Fylkeshus for Sogn og Fjordane, på Hermansverk (1987).
Han var sønn av ingeniør Erling Ramm Østgaard (1882–1964) og Edith Sofie Evensen (1894–1980). Han var far til arkitekt Michael Ramm Østgaard (født 1952). For øvrig var han også i slekt med arkitektkollega Rolf Ramm Østgaard (1923). 


== Referanser ==


== Litteratur ==
Arne Gunnarsjaa (1999). Norsk arkitekturleksikon. Abstrakt forlag. s. 872. 


== Eksterne lenker ==
Harald Ramm Østgaard i Norsk kunstnerleksikon
Nekrolog i Arkitektnytt
Leif Wærenskjold

Leif Wærenskjold (født 1907, død 1977) var en norsk antroposof og forfatter. Han skrev en rekke barnebøker, og bidro til tidsskrifter som Frisprog. Sammen med Sophus Clausen etablerte han i 1972 forlaget Libra.  Han var også i redaksjonen for tidsskriftet Horisont (1955), og engasjerte seg for riksmålssaken.


== Publikasjoner ==
Labben og meg og Nullen : ved en av oss  (1931; Riksmålsforlaget, 1965)
Den gamle skattkiste, fortellinger, legender, eventyr, sagn (Jørg Engnæs forlag, 1943)
Barnets legender (Jørg Engnæs forlag, 1945; Ariel forlag lydbok, 1989)
De tre hellige dager  (Jørg Engnæs forlag, 1945)
Winston Churchill  (Jørg Engnæs forlag, 1945)
Når dyrene taler (Jørg Engnæs forlag, 1947)
Bilder fra Guds have : en bok om planter, dyr og trær (Antropos, 1964)
Vi finner oss ikke i det (Riksmålsforbundet, 1964 – om sprogstriden)
Parsifal og Gral
Jeanne d’Arc (Aschehoug, 1967)
Eventyrslottet : en samling norske folkeeventyr (Riksmålsforlaget, 1967)
De møttes i Afrika : beretningen om Stanley og Livingstone (Riksmålsforlaget, 1971)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Libra tidskrift for antroposofi