Konklavet 1963

Konklavet 1963 ble innkalt etter Johannes XXIII død 3. juni 1963. Det åpnet 19. juni. På den tredje dagen, i den sjette avstemningen, ble kardinal Giovanni Battista Montini valgt, og tok navnet Paul VI.


== Beskrivelse ==
Det var ved Johannes XXIIIs død 82 kardinaler. Da det ikke ble innført noen øvre aldersgrense for stemmerett ved konklaver før i 1970 var alle stemmeberettiget. To kardinaler var forhindret fra å møte, og det var derfor 80 som samlet seg i Det sixtinske kapell. Aldri før hadde så mange kardinaler deltatt på pavevalg. 
De to som ikke deltok, var kardinal József Mindszenty, som nektet å forlate den amerikanske legasjon i Budapest der han hadde bodd siden 1956 med mindre den ungarske regjering innfridde hans krav om religionsfrihet i Ungarn, og kardinal Carlos María de la Torre av Quito i Ecuador, som var 89 år gammel og ikke kunne legge ut på reisen til Roma ettersom han i desember året før hadde fått slag og og var sengeliggende med tromboembolisme.Forut for valget var kardinal Montini og kardinal Lercaro omtalt som muligheter for de reforminteresserte, og blant de mer tradisjonelle var det tale om Giuseppe Siri av Genova. Han var også aktuell i 1958. Blant andre som var blitt omtalt som papabile allerede i 1958 var den armenske kardinalen Grégoire-Pierre Agagianian. Men de italienske hemmelige tjenester (SIFAR) hadde engasjert seg idet den fryktet et slikt utfall. Ifølge magasinet Trenta Giorni skulle SIFAR ha oversendt kardinalene en dokumentasjon om påståtte forbindelser mellom kardinalens søster, den sytti år gamle Elizabeta Papikova, og KGB, og en kontakt herfra med den sovjetiske ambassade under et besøk til broren i Roma.Av de åtti kardinaler som skulle delta, vat åtte blitt elevert av pave Pius XI, 27 av pave Pius XII, og de øvrige 45 av pave Johannes XXIII. Hver kardinal kunne medbringe én hjelper til konklavet. 
Kardinalene kom fra 29 land, sammenlignet med 51 fra 21 land i 1958, og 59 fra 16 land i 1939. Italienere utgjorde under halvparten; 29 mot 51.


== Stemmegivning, valg ==
Under reglene som gjaldt på det tidspunkt var det påkrevet to tredjedeler av de avlagte stemmer for at en skulle være valgt. I dette tilfellet betød det 54 stemmer.Ingen avstemning fant sted på første dag, og deretter var det to om formiddagene og to om ettermiddagene. Ettersom det ved det forutgående pavevalget i 1958 var oppstått forvirring om fargen på røyken som skulle indikere at en pave var blitt valgt, skulle røyken denne gang supplementeres med elektrisk lys.Resultatene fra de første fire avstemninger den 20. juni ble signalisert med svart røyk kl 11.54 og kl 17.47. Begge ganger syntes det først som om røyken var hvit.Noen reforminteresserte kardinaler stemte til å begynne med for Leo-Jozef Suenens av erkebispedømmet Mechelen-Brussels eller for Franz König fra erkebispedømmet Wien for å markert at det ikke var påkrevet at paven måtte være italiener. Andre rapporter sa at konservative kardinaler forsøkte å blokkere Montinis valg ved de første avstemningene. På grunn av det som fremstod som en fastlåst situasjon foreslo Montini at han skulle gjøre klart at han ikke skulle taes med i betraktningen, men patrioarken av Venezia, kardinal Giovanni Urbani, fikk ham til å slutte å si dette. En annen kardinal, Gustavo Testa, som var en gammel venn av pave Johannes XXIII, mistet fatningen i Det sixtinske kapell og krevde at de halstarrige skulle slutte med å legge hindre for Montini.Foruten Mantini hadde de reformivrigste også sett en mulighet i kardinal Giacomo Lercaro. Begge svarte til den profil som var ettespurt av et stort antall av kardinalene, og som i det minste Montini ved sine ytringer i de senere måneder hadde indiktert å være på linje med. Men kardinal Lercaro fikk gjort det kjent at han ikke var ved sterk helse.Ifølge Time magazine var det ved den fjerde avstemningen den 20. juni bare fire stemmer som manglet for at Montini hadde blitt valgt. Han ble valgt i den femte valgomgangen, om morgenen den 21. juni. Da han ble spurt av kardinal Eugène Tisserant om han aksepterte valget, svarte Montini: Accepto, in nomine Domini («Jeg aksepterer, i Guds navn») og valgte å bli kjent som pave Paul VI.
Ifølge den franske kirkehistoriker Philippe Levillain var det ved den siste avstemningen 60 av den 80 kardinaler som stemte for Montini.
Kl 11.22 steg det opp hvit røyk av pipen fra Det sixtinske kapell, og signaliserte valget av en ny pave. Kardinal Alfredo Ottaviani, som den gang var den rangeldste kardinaldiakon, kunngjorde  Montinis valg på latin; før Ottaviani hadde rukket å fullføre Montinis navn brøtmengden foran balkongen på Peterskirken ut i applaus.
Så steg pave Paul VI kort etter frem på balkongen for å gi sin første veldignelse. Han valgte da ikke den tradisjonelle Urbi et Orbi-velsignelsen, men nøyde seg med den kortere biskoppelige velsignelse som sin første apostoliske velsignelse.


== Kardinalelektorer ==

Eugène Tisserant
Clemente Micara
Giuseppe Pizzardo
Benedetto Aloisi Masella
Amleto Giovanni Cicognani
Giuseppe Antonio Ferretto
Manuel Gonçalves Cerejeira
Achille Liènart
Maurilio Fossati O.Ss.C.G.N.
Ignace-Gabriel I Tappouni
Santiago Luis Copello
Pierre-Marie Gerlier
Grégoire-Pierre Agagianian
James Charles McGuigan
Clément-Emile Roques
Carlos Carmelo de Vasconcellos Motta
Norman Thomas Gilroy
Francis Joseph Spellman
Jaime de Barros Câmara
Enrique Pla Deniel
Joseph Frings
Ernesto Ruffini
Antonio Caggiano
Thomas Tien-ken-sin S.V.D.
Augusto Álvaro da Silva
Valerio Valeri
Pietro Ciriaci
Maurice Feltin
Giuseppe Siri
James Francis McIntyre
Giacomo Lercaro
Stefan Wyszyński
Benjamín de Arriba Castro
Fernando Quiroga Palacios
Paul-Emile Léger P.S.S.
Valerian Gracias
Giovanni Battista Montini
Giovanni Urbani
Paolo Giobbe
Fernando Cento
Carlo Chiarlo
José Garibi Rivera
Antonio María Barbieri O.F.M.Cap.
Carlo Confalonieri
Richard James Cushing
Alfonso Maria Castaldo
Paul-Marie Richaud
José María Bueno Monreal
Franz König
Julius Döpfner
Paolo Marella
Gustavo Testa
Albert Gregory Meyer
Luigi Traglia
Peter Tatsuo Doi
Joseph-Charles Lefèbvre
Bernardus Johannes Alfrink
Rufino I. Santos
Laurean Rugambwa
Joseph Elmer Ritter
José Humberto Quintero Parra
Luis Concha Córdoba
José da Costa Nunes
Ildebrando Antoniutti
Efrem Forni
Juan Landázuri Ricketts O.F.M.
Raúl Silva Henríquez S.D.B.
Leo-Jozef Suenens
Alfredo Ottaviani
Alberto di Jorio
Francesco Bracci
Francesco Roberti
André Julien P.S.S.
Arcadio María Larraona C.M.F.
Francesco Morano
William Theodore Heard
Augustin Bea S.J.
Antonio Bacci
Michael Browne O.P.
Joaquín Anselmo María Albareda O.S.B.


== Fraværende ==
József Mindszenty, i asyl på den amerikanske ambassaden i Budapest siden 1956
Carlos María de la Torre, fraværende pga. høy alder og dårlig helse


== Referanser ==