jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Arne Fjellbu

Arne Fjellbu (født 19. desember 1890 i Decorah i Iowa i USA, død 7. oktober 1962 i Trondheim) var en norsk teolog. Han var biskop i Nidaros bispedømme fra 1945 til 1960. Som domprost i Trondheim ble han i 1942 avsatt og forvist av Vidkun Quisling. Etter å ha flyktet til Sverige ble han i 1944 konstituert biskop for Den norske kirke i de frigjorte områdene i Nord-Norge.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Arne Fjellbu var født i USA, der faren Karl Anton Fjellbu var prest, men kom til Norge ti år gammel. Begge foreldrene kom opprinnelig fra Kråkstad i Akershus.
Arne Fjellbu ble cand.theol. i 1914. 


=== Prest ===
I en årrekke var han så sekretær i Norges Kristelige Studenterbevegelse, avbrutt av ett års opphold som luthersk prest i Berlin. Etter to år som prest i Borge i Østfold ble han i 1921 student- og hjelpeprest i Nidarosdomen, fra 1937 domprost i Nidaros.

Fjellbu tok aktivt del i kirkekampen også før 1. februar 1942. I forbindelse med at Quisling skulle innsettes som ministerpresident hadde Kirkedepartementet gitt ordre om at det skulle holdes en spesiell festgudstjeneste i Nidarosdomen. Fjellbu kunngjorde da at den vanlige høymesse ble utsatt til kl. 14. Mens festgudstjenesten stort sett bare hadde samlet NS-medlemmer, strømmet folk til domkirken for å høre Fjellbu. Men en halvtime før gudstjenesten skulle begynne, grep politiet inn, stengte alle innganger til kirken og jagde vekk dem som var på vei inn. Gudstjenesten gikk likevel sin gang, og på plassen utenfor samlet det seg etter hvert flere tusen mennesker, som spontant begynte å synge salmer.
Den 19. februar 1942 ble Fjellbu avsatt fra sitt embete, og fra 1. mai 1942 fikk han forbud mot å oppholde seg i Nidaros bispedømme. Under forvisningen var han blant annet i Hvitsten, og fra juni 1943 på Andøya. Høsten 1944 flyktet han til Sverige.


=== Biskop ===
Den 15. desember 1944 ble han utnevnt til konstituert biskop for de befridde deler av Norge og deltok i frigjøringen av Finnmark i 1944 .
I november 1945 ble han utnevnt til biskop i Nidaros og ble vigslet i Nidarosdomen den 13. januar 1946. Han var biskop av Nidaros frem til 1960.
Det var Fjellbu som sto for signingen av Olav V i Nidarosdomen den 22. juni 1958. Biskop Fjellbu var frimurer.


== Fjellbu i ettertid ==
På Nardo (Vestlia/Steinan) i Trondheim finnes det en vei oppkalt etter ham, Arne Fjellbus vei.
I 2017 etablerte Nidaros bispedømmeråd Biskop Arne Fjellbus kirke- og samfunnspris. Prisen ble opprettet for «å hedre personer eller organisasjoner som i biskop Arne Fjellbus ånd, gjennom sitt mot og klarsyn, har bidratt til å rette oppmerksomhet mot og bevisstgjøre betydningen av kristne og humanistiske verdier i samfunns- og kulturliv».
Prismottakere2017 Jan Egeland
2020 Gerd Fleischer


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Arne Fjellbus private arkiv finnes ved NTNU Universitetsbiblioteket.
Steinar Bjerkestrand (1. februar 2012). «Slaget på Domkirkegården». Adresseavisen.
Olav Hindahl Selvaag

Olav Hindahl Selvaag (født 28. juni 1969) eier Selvaag Gruppen sammen med sin far Ole Gunnar Selvaag og sin bror Gunnar Frederik Selvaag. Selvaag Gruppen var tidligere et konsern, men er nå et holdingselskap som primært har investeringer i hel- og deleide datterselskaper hovedsakelig knyttet til eiendomsinvesteringer, bolig- og byutvikling i Oslo-området. Etter et generasjonsskifte i 2008 tok Olav Hindahl Selvaag sammen med sin bror over ledelsen av Selvaag Gruppen. I dag har Olav Hindahl Selvaag gått over i rollen som aktiv eier - og er styreleder og styremedlem i flere av datterselskapene.
Selvaag har en Master of Science fra Stanford University i USA, og har tidligere vært administrerende direktør i Tulsa West Corporation i USA og eiendomsforvalter i KLP Eiendom. Selvaag startet som eiendomssjef i Selvaag Eiendom i 1998, og har siden den gang hatt lederstillinger i både Selvaagbygg, Tjuvholmen Utvikling, Selvaag Pluss, Selvaag Bolig og Selvaag Gruppen. 
Olav H. Selvaag var medlem av Norge 2020, et utvalg ledet av næringsminister Trond Giske for å jobbe med problemstillingen ”Hva skal vi leve av i fremtiden. Selvaag er også styreleder i arkitektkontoret Snøhetta, samt styremedlem i blant annet Nationaltheatret og Kronprinsparets Humanitære Fond. 
Olav Hindahl Selvaag er sønn av Ole Gunnar Selvaag og barnebarn av ingeniør Olav Selvaag – som revolusjonerte boligbyggingen i Norge i etterkrigstiden. Som sin far og farfar er også Olav H. Selvaag engasjert i bolig- og byutvikling.


== Artikler ==
Tar Selvaag på børs, Dagens Næringsliv, 1. april 2011
Selvaag til topps i Afrika, Byggeindustrien, 11. februar 2010


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Olav Hindahl Selvaag på Internet Movie Database 
(no) Nettsiden til Selvaag Gruppen
Peder Holt

Peder Ragnar Holt (født 25. januar 1899 i Vardø, død 24. mars 1963 i Vadsø) var en norsk pressemann og politiker (Ap). Han var konstituert fylkesmann i Finnmark før og mot slutten av andre verdenskrig (først fra Sør-Varanger senhøstes 1944, etter at Øst-Finnmark ble befridd av sovjetisk styrker). Han er særlig kjent for innsatsen for å etablere sivilt styre i Finnmark etter den tyske tilbaketrekningen. Holt ble fra 1943 involvert i London-regjeringens hemmelige forberedelser til frigjøringen av Finnmark. Han var konstituert fylkesmann 1944-1945 (fylkesmann Hans Gabrielsen satt fortsatt internert på Grini), og fylkesmann fra 1948 til han døde i 1963.Han var konsultativ statsråd i Einar Gerhardsens 2. regjering fra 5. november 1945 til 30. juni 1948 (innenfor gjenoppbygging), og fiskeriminister i Oscar Torps regjering (19. november 1951 – 22. januar 1955). Holt satt også som ordfører i Vardø kommune fra 1931 til 1941.Holt var redaktør av den radikale avisen Finnmarken 1924-1940.Han ble tildelt Kommandörstecknet av 1. klass av Finlands Lejons orden.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Peder Holt hos Stortinget 
(no) Peder Holt hos Norsk senter for forskningsdata
Leif Hveem

Leif O. «Basse» Hveem (født 29. mars 1920 i Oslo, død 23. juli 1964) var en norsk motorsyklist som drev speedway og langbanekjøring.
Han ble mester i USA på langbane i 1957. I løpet av karrieren ble han nordisk mester tolv ganger (åtte på langbane, fire i speedway), og vant 21 NM (tolv på langbane og ni i speedway). Han ble sammen med skytteren Hans Åsnes tildelt Morgenbladets gullmedalje i 1947 for sin seier i det nordiske mesterskapet med ny banerekord i Solvalla. Hveem kjørte for NMK Oslo.
Hveems motorsykkel, baneraceren NTM 13813 fra 1955, er i dag en del av Teknisk museums samlinger.
I 1949 utgav han boken På to hjul.


== Internasjonale mesterskap ==


== Medaljer i norske mesterskap ==


== Referanser ==


== Litteratur ==
Hveem, Basse (1949). På 2 hjul. Oslo: Alb. Cammermeyers Forlag.  [Tilgang for norske IP-adresser.]


== Eksterne lenker ==
Leif Hveems baneracer
Motu proprio

Motu proprio  er en betegnelse på en spesiell type pavelig dokument. Det kjennetegnes ved at formuleringen motu proprio (latin, «av seg selv», «av egen vilje») brukes; dette signaliserer at det er paven selv som har forberedt dokumentet, og ikke andre i den pavelige administrasjon. En motu proprio er gyldig selv om den tilsynelatende er i strid med kirkelig lovgivning eller tidligere pavelige instruksjoner.
Den har normalt form av et dekret, og minner om et pavelig brev bortsett fra at den ikke er forseglet og ikke har kontrasignatur. Det begynner med å angi grunnene til at det er skrevet, fulgt av en forklaring av hvilke godkjenninger som er gitt, forandringer som er beordret osv. Paven signerer personlig, med navn og dato på latin. Det blir så utsendt fra Dataria Apostolica, normalt med originaltekst på italiensk eller latin. 
Den første kjente motu proprio ble sendt ut av pave Innocent VIII i 1484. Dokumenttypen brukes spesielt når paven opprettet eller godkjenner kirkelige institusjoner, gjør mindre forandringer i lov eller prosedyre og når han gir spesielle privilegier til personer eller institusjoner.
Karl Ludwig von Haller

Karl Ludwig von Haller (født 1. august 1768 i Bern i Sveits, død 20. mai 1854 i Solothurn) var en sveitsisk jurist.  Han er særlig kjent for sitt verk Restauration der Staatswissenschaften. Her argumenterer han etter Wienerkongressen 1815 for gjenopprettelsen og styrking av fyrstenes makt og legitimitet (politisk restaurasjon).
I 1806 ble han professor i statsrett i Bern. Etter publiseringen av boken og konverteringen til katolisismen, ble han forvist fra Sveits i 1822, og reiste til Wien. Mot slutten av sitt liv kunne han vende hjem.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Über sein Leben und Wirken
Auszug aus seinem bekanntesten Werk «Restauration der Staatswissenschaften»
Madame Tussauds

Madame Tussauds er et vokskabinet i London, England, med filialer i Amsterdam, Berlin, Hongkong, Las Vegas, New York, Shanghai og Washington, DC. Siste skudd på stammen er den nye filialen i Hollywood som åpnet 26. juli 2009.Grunnleggeren, Madame Tussaud, het Marie Tussaud, og var født den 1. desember 1761 i en tyskspråklig familie i Strasbourg. Hun var datter av soldaten Joseph Grosholtz.
I København finnes Louis Tussaud's Wax Museum, som til tross for navnet ikke er tilknyttet Madame Tussauds.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Madame Tussauds – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Madame Tussauds – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Filosofisk fotball

Filosofisk fotball (på engelsk Philosopher's Football eller Phutball) er et strategibrettspill for to spillere som er beskrevet i Elwyn Berlekamp, John Horton Conway og Richard K. Guys kompendium Winning Ways for your Mathematical Plays. Det spilles med én hvit brikke og et ubegrenset antall svarte brikker på et rektangulært rutenett med femten vertikale linjer og nitten horisontale linjer. En måte å spille på er å bruke go-stener på et go-brett. 
Den hvite brikken er ballen og plasseres i begynnelsen av spillet på midten av brettet. Målet er å flytte ballen til motstanderens mållinje, som er den andre siden av brettet sett fra der man selv sitter.
Et trekk består i enten å plassere en svart brikke (en spiller) på et hvilket som helst tomt punkt på brettet, eller å hoppe med ballen. Ballen kan bare hoppe over punkter som inneholder svarte brikker. Et hopp må være i en rett linje, horisontalt, vertikalt eller diagonalt. Etter at en spiller hopper med ballen, fjerner han alle de svarte brikkene som ble hoppet over. Deretter kan han enten avslutte trekket, eller, hvis han ønsker det og det er mulig, fortsette å hoppe med ballen. Hvis spilleren avslutter trekket med å plassere ballen på motstanderens mållinje, vinner han spillet.
Ballen kan ikke gå over sidelinjen til høyre eller til venstre, men den kan gå over motstanderens mållinje. I det tilfellet regnes det som et mål. I tillegg er det tillatt å la ballen lande på sin egen mållinje uten at det regnes som et selvmål, forutsatt at man fortsetter trekket og flytter ballen vekk fra mållinjen før trekket avsluttes.
Glückel von Hameln

Glückel von Hameln (født 1646 i Hamburg, død 19. september 1724 i Metz) var en fremgangsrik tysk-jødisk juveler og forretningskvinne. Hun er den første kvinne i Tyskland som skrev en selvbiografi.


== Verker ==
Die Memoiren der Glückel von Hameln (ISBN 3-89547-040-6)
Denkwürdigkeiten der Glückel von Hameln; utgitt av Alfred Feilchenfeld (ISBN 3-8257-0073-9)


== Referanser ==


== Litteratur ==
Natalie Zemon Davis, Mit Gott rechten. Das Leben der Glückel von Hameln; Wagenbach Verlag, 2003 (ISBN 3-8031-2485-9)
Monika Richarz, Die Hamburger Kauffrau Glikl. Jüdische Existenz in der Frühen Neuzeit; Christians Verlag, 2001 (ISBN 3-7672-1389-3)


== Eksterne lenker ==
(en) Memoiren der Glückel von Hameln – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Der Untergang des Abendlandes

Der Untergang des Abendlandes. Umrisse einer Morphologie der Weltgeschichte er den tyske filosofen Oswald Spenglers kulturfilosofiske hovedverk, som utgjør et vendepunkt innenfor historiefaget. Første bind (Gestalt und Wirklichkeit) ble første gang utgitt i 1918 i Wien, andre bind (Welthistorische Perspektiven) 1922 i München. Untergang des Abendlandes (= Aftenlandets undergang, i dansk oversettelse Vesterlandets undergang) var Weimarrepublikkens mestselgende fagbok. Utpå 1930-tallet var ialt 200.000 eksemplarer solgt.I mellomkrigstidens Bulgaria ser det ut til at boken ble en pådriver for bulgarsk nasjonal identitet, slik den fremstod i den eurasiske bevegelsen «Tilbake til Østen».Spengler anså det for åpenbart at Vestens kultur var på retur, men verket omhandler en underliggende tendens i alle kulturer. Det fikk stor betydning i vestlig filosofi og historietenkning i 1920-årene, ikke minst på bakgrunn av det kulturelle sjokket som første verdenskrig medførte. Spengler mente at alle kulturer bærer i seg en «vilje til makt» som driver dem til sette sine kjerne-idéer - som han kaller «ursymboler» - ut i livet. Ifølge Nietzsche vil mennesket skyte sin lengsels pil foran seg. Dette er for Spengler kjernen i «aftenlandets» - Vestens - idé, et uttrykk for et ønske om og vilje til ekspansjon og erobring. I sin etikk skilte han mellom «rovdyr» og og «planteetere», og satte «rovdyrene» høyest, som de sunneste. På samme måte skiller han mellom «kultur» og «sivilisasjon». Det sistnevnte så Spengler som et tegn på forfall. Når boken slo slik an like etter første verdenskrig, mener filosofen Peter Strasser at dette skyldes Tysklands nederlag og den ydmykende Versailles-traktaten, som Spenglers bok satte inn i en kulturhistorisk sammenheng.


== Referanser ==
Vinter-OL 1980

Vinter-OL 1980 var de 13. olympiske vinterleker og ble arrangert fra 12. til 24. februar 1980 i Lake Placid i USA. Dette var andre gang lekene ble arrangert her, første gang var i 1932. 
Sovjetunionen ble for tredje gang på rad beste nasjon, denne gang med ti gullmedaljer. Norge tok én gull-, tre sølv- og seks bronsemedaljer. Den norske gullmedaljen ble besørget av Bjørg Eva Jensen på 3000 meter skøyter.
Lekenes forgrunnsfigur ble Eric Heiden med fem gull av fem mulige i hurtigløp på skøyter. 


== Valg av vertsby ==
Lake Placid ble valgt ved akklamasjon som eneste søker under den internasjonale olympiske komités 75. sesjon i Wien i Østerrike 23. oktober 1974. Vancouver i Canada var lenge motkandidat, men valgte å trekke sin søknad 4. oktober 1974.


== Resultater ==


== Medaljestatistikk ==


== Deltakelse ==


=== Deltakerland ===


== Program ==


== Se også ==
Liste over mestvinnende vinterolympiere
Liste over norske mestvinnende vinterolympiere
Liste over personer som har tent den olympiske ild


== Referanser ==


== Kilder ==
(en) IOKs side om Vinter-OL 1980
Per Jorsett: 100 år med olympiske leker, 1996, ISBN 82-590-1681-8 (norsk flaggbærer)
Anarchy Online

Anarchy Online (AO) er et norsk, nettbasert, flerspiller rollespill, et MMORPG, utviklet av Funcom og lansert sommeren 2001 til Windows.
Spillet finner sted i et sciencefictionunivers, på planeten «Rubi-Ka» fra året 29475. Plottet konsentrerer seg om konflikten mellom et monopolistisk og grådig selskap ved navn «Omni-Tek» og opprørerne, som i et samlebegrep blir kalt «Clans». I tillegg finnes det en nøytral gruppering, «Neutrals», for de som ikke ønsker å velge side i konflikten.
Etter utgivelsen av Anarchy Online i har spillet blitt utvidet flere ganger.

The Notum Wars (2002)
The Shadowlands (2003)
Alien Invasion (2004)
Lost Eden (2006)
The Legacy of the Xan (2009)Av disse er The Shadowlands den absolutt største utvidelsen og mer enn dobler spillarealet.
Gaute Godager var «Game Director» i begynnelsen. Marius Enge ga ut Alien Invasion og tok over som «Game Director» rett etter Shadowlands-utvidelsen. Morten Byom tok over ved utgivelsen av Lost Eden. Nåværende prosjektleder for Anarchy Online er Fia "Lindelu" Tjernberg som tok over for Colin "Means" Cragg i desember 2011.
Det har også kommet en bok om handlingen før selve spillet, samt en egen CD med spillmusikk.


== Utmerkelser ==
MMORPG-et har så langt mottatt 20 internasjonale priser (blant annet Best Persistent World Expansion Pack (RPGVault, 2003), Outstanding Achievment in Art Direction (RPGVault, 2003) og Best Online Game (ECTS, 2001)).


== Eksterne lenker ==
(en) Anarchy Online på Steam 
(en) Anarchy Online hos MobyGames 
(en) Anarchy Online hos MobyGames 
(en) Anarchy Online på Metacritic 
(en) Anarchy Online hos Internet Game Database
Susanne Riess-Passer

Susanne Riess-Passer (født 3. januar 1961 i Braunau am Inn) er en østerriksk politiker (det østerrikske frihetspartiet, FPÖ).
Hun studerte juss ved Universität Innsbruck mellom 1979 og 1984, og avsluttet med den juridiske doktorgrad, og arbeidet deretter som advokatfullmektig. Hun var pressemedarbeider ved nordisk ski-VM 1985-1986 og arbeidet som organisasjonssekretær for Bruderschaft St. Christoph. Siden 1987 arbeidet hun som pressemedarbeider i FPÖ. Hun ble viseformann i partiet i 1995, og var fra 1996 dessuten generalsekretær. Som sådan fikk hun rykte for å være strikt lojal mot partileder Jörg Haider og gjennomføringen av hans vilje i partiet. Derfor fikk hun kallenavnet Königskobra.Hun ble innvalgt i Tirols landdag i 1999.
I 2000 etterfulgte hun Jörg Haider som partileder i FPÖ, men mange anså henne som en marionett for Haider. Hun var statsråd og dessuten Østerrikes visekansler i koalisjonsregjeringen mellom de konservative (ÖVP) og frihetspartiet under Wolfgang Schüssel fra 2000 til 2003.
Siden 2004 er Riess-Passer administrerende direktør for Wüstenrot-Bausparkasse.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Susanne Riess – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Susanne Riess-Passer hos Europaparlamentet 
(en) Susanne Riess-Passer hos Europarådets parlamentarikerforsamling
Pål Tyldum

Pål Bjarne Tyldum (født 28. mars 1942 på Høylandet i Nord-Trøndelag) er en norsk tidligere langrennsløper.
Tyldum var spesialist på de lengste distansene, kjent for sin evne til å disponere kreftene. Han ble olympisk mester på femmila i Sapporo i 1972, og var med på stafettlaget som tok gull i Grenoble i 1968. I tillegg har han tre OL-sølv og sju individuelle norgesmesterskap. Tyldum var norsk flaggbærer i vinter-OL 1976 i Innsbruck. Han representerte Hållingen IL, Høylandet. I 1970 ble han tildelt Holmenkollmedaljen. I 1972 ble han tildelt Olavstatuetten og Fearnleys olympiske ærespris for seieren på 50 km i Sapporo.


== Medaljer i norske mesterskap ==


== Referanser ==


== Litteratur ==
Hyldmo, Endre (1992). «Pål Tyldum – Hardhausen frå Høylandet». Trøndergull : Trøndelags vinter-OL-historie. Melhus: Snøfugl. s. 62–70. ISBN 8270831964.  [Tilgang for norske IP-adresser på Nasjonalbibliotekets nettsider]


== Eksterne lenker ==
(de) Pål Tyldum – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Pål Tyldum – Olympics.com 
(en) Pål Tyldum – Olympic.org 
(en) Pål Tyldum – Olympedia 
(en) Pål Tyldum – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Pål Tyldum – FIS (langrenn)
Tom Sandberg (kombinertløper)

Tom Sandberg (født 6. august 1955 i Mo i Rana) er en norsk tidligere kombinertløper som representerte Mo skilag. Han ble regnet som verdens beste kombinertløper på begynnelsen av 1980-tallet.
Sandberg ble europamester for junior i 1975, etter å tatt sølv året før. I sin OL-debut ble Sandberg nummer åtte i Innsbruck 1976. Fire år senere ble han nummer fire under OL i Lake Placid. Under VM i Oslo i 1982 vant han den individuelle konkurransen etter en spennende sluttspurt, der han kom i mål bare 0,2 sekunder foran Konrad Winkler, og 0,9 sekunder foran Uwe Dotzauer, begge fra Øst-Tyskland.
Det store jubelåret hans var 1984 da han ble olympisk mester i Sarajevo. Han vant også VM-gull i lagkonkurranse sammen med Geir Andersen og Hallstein Bøgseth (øvelsen stod ikke på det olympiske program i Sarajevo). Den samme sesongen vant han også verdenscupen sammenlagt – dette var første sesong verdenscupen ble arrangert. Han ble også tildelt Nordland fylkes kulturpris og Morgenbladets gullmedalje i 1984.
Sandberg har vunnet ni norgesmesterskap (1975-1980 og 1982-1984), seks kongepokaler og ble tildelt Olavstatuetten i 1982 og Holmenkollmedaljen i 1983.
Den 24. september 2022 ble det avduket en statue av Sandberg i et skihoppsvev like ved Fageråsbakken i Rana. Statuen er laget av billedhuggeren Bjørn Sørvang Hansen.


== Verdenscupseire ==


== Se også ==
Liste over norske idrettspersoner på sokkel


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Tom Sandberg – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Tom Sandberg – Olympedia 
(en) Tom Sandberg – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Tom Sandberg – FIS (kombinert)
Tropp

Tropp, også kalt pelotong, er den nest minste militære avdelingen, og er normalt inndelt i fire til seks lag bestående av lagfører og tre til ni soldater. Troppen ledes av en troppssjef, normalt en offiser med løytnants grad, og en nestkommanderende, vanligvis med fenriks grad. Til sammen består dermed en tropp av 30–50 soldater og befal.
Tre til fem tropper utgjør et kompani (eventuelt et batteri eller en eskadron).
Uttrykket tropper brukt i flertall er et synonym for militære styrker.


== Referanser ==
Axel Kielland

Axel Zetlitz Kielland (født 14. februar 1907 i Stavanger, død 25. november 1963) var forfatter og journalist.


== Bakgrunn ==
Fra 1927 var Kielland ansatt i Dagbladet som journalist. Han var en av avisens klareste og skarpeste penner.
Han utgav 1938 kriminalkomedien Mannen som alle ville myrde, som ble en stor suksess på Det Nye Teater i Oslo. Kielland skrev også skuespillet Tante Annas penger (1940). 
Under andre verdenskrig levde han som flyktning i Sverige. Der skrev han skuespillet Hvis et folk vil leve (1943), som handlet om motstandsbevegelsen i Norge. På grunn av dets sterke antityske tendens ble stykket etter to oppførelser forbudt av den svenske regjering, etter at den tyske ambassaden hadde nedlagt protest. Regjeringens inngripen ble voldsomt kritisert, og foranlediget en livlig debatt i Riksdagen.
Mens han var i Sverige under krigen kom også hans to underholdningsromaner Lev farlig og Farlige hvetebrødsdager med emner fra motstandsbevegelsen. Farlige hvetebrødsdager ble fremført hørespill i NRK etter krigen og er blitt utgitt som lydbok i 2007: ISBN 9788242118882 
Skuespillet Herren og hans tjenere (1955) ble oppført på Nationaltheatret og også fremført av Radioteatret og senere, i  1959  filmatisert. Stykket var inspirert dels av den svenske Helandersaken, dels av indignasjon over Indremisjonen med dens lære om evige helvetesstraffer.
I 1958 utgav han La oss se på saken, der han gjennomgår og vurderer fem berømte rettssaker fra 1900-tallet. I skuespillet Han som sa nei (1959) er handlingen er henlagt til Suez-krisen 1956, et lidenskapelig innlegg for menneskets rett og plikt til ikke å adlyde en umenneskelig ordre.
Han utga også lystspillet Hennes høyhet min kone, (1962).
Han var sønn av journalisten Jens Zetlitz Kielland (1873–1926) og Anna Gunhilde (Hilda) Holst (1877–1936).  Faren var sønn av forfatter Alexander Kielland (1849–1906).  Fra 1932 til 1946 var Kielland gift med skuespilleren Sonja Mjøen (1898–1993). 


== Bibliografi ==
Kolumbus opdager Grønland (1931)
Manne  som alle ville myrde (1938)
Tante Annas penger (1940)
Om et folk vill leva: tidsbild från Norge (Utgitt i Sverige 1943)
Farlige hvetebrødsdager (1944)
Lev farlig	(1944)
St. Josephs bar (1946 under pseudonymet Arthur Anger)
Herren og hans tjenere (1955). Filmatisert 1959.
La oss se på saken (1958)
Han som sa nei (1959).
Hennes Høyhet min kone (1962): Lystspill i 2 akter


== Hørespill ==
St. Josephs bar (som Arthur Anger) (produsert 1948, produsert 1963, reprise 1964)
Herren og hans tjenere (produsert 1957)
Han som sa nei (produsert 1961)
Farlige hvetebrødsdager (dramatisert kriminalroman) (produsert 1977, reprise 1984 og 1992)
Lev farlig (dramatisert kriminalroman) (produsert 1987, reprise 1994)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Axel Kielland på Internet Movie Database 
(en) Axel Kielland hos The Movie Database