jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Klaus von Dohnanyi

Klaus von Dohnanyi (født 23. juni 1928 i Hamburg) er en tysk politiker (SPD). Han var utdannelses- og vitenskapsminister i den føderale regjeringen fra 1972 til 1974 og fra 1981 til 1988 førsteborgermester (regjeringssjef) i bystaten Hamburg.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn, utdannelse ===
Von Dohnanyi vokste opp i Berlin-Grunewald. Hans far Hans von Dohnanyi ble i 1938 sendt som Reichsgerichtsrat til Leipzig. Han ble henrettet mot slutten av andre verdenskrig som motstandskjemper.  
Fra 1938 til 1940 gikk Klaus von Dohnanyi på Thomasschule zu Leipzig, fra 1940 til 1944 på Benediktinergymnasium i Ettal og så på Helmholtz-Gymnasium i Potsdam.
Fra høsten 1944, etter nød-Abitur, ble han utskrevet til Volkssturm, en militær enhet for særlig unge eller særlig gamle; i november 1944 ble han funnet anvendelig for krigføring («kriegsverwendungsfähig») og i januar neste år innkalt til en kampbataljon i Reichsarbeitsdienst i Karstädt i Prignitz. I mai 1945 havnet han for noen få dager i kanadisk krigsfangenskap. Høsten 1945 traff han igjen på sin familie i Frankfurt am Main, som han hadde vært atskilt fra under sin krigstjeneste.
I 1946 begynte han å studere jus, og avla 1949 den første og 1957 den andre juridiske statseksamenen. I 1959 ble han dr.juris.


=== Karriere ===
Fra 1951 arbeidet han i et amerikansk advokatkontor, og deretter ved Max-Planck-Institut für Internationales Privatrecht. I 1954 tok han også en amerikansk grad, LL.M. (Master of Law), ved Yale University. Fra 1954 arbeidet han ved Ford-verket i Köln, fra 1956 som leder av planlegningsavdelingen. Fra 1960 til 1967 var han Geschäftsführender Gesellschafter ved markedsforskningsinstituttet Infratest.
Klaus von Dohnanyi ble medlem av SPD i 1957. Fra 1969 til 1981 var han medlem av det tyske parlamentet. I 1979 ble han partiformann i Nordrhein-Westfalen. Fra 1982 til 1988 var han medlem av Hamburgs borgerskap.
I 1968 ble han statssekretær i næringsministeriet. Året etter ble han parlamentarisk statssekretær for utdannelses- og vitenskapsministeren. Da Hans Leussink trakk seg fra denne stillingen i januar 1972, ble han etterfulgt av Dohnanyi. Da Willy Brandt gikk av som kansler den 7. mai 1974, forlot Dohnanyi regjeringen. Mellom 1976 og 1981 var han statsminister i utenriksdepartementet.
Den 24. juni 1981 ble Klaus von Dohnanyi valgt til Hans-Ulrich Kloses etterfølger som Hamburgs førsteborgermester. Denne stillingen hadde han frem til 8. juni 1988.


== Familie ==
Klaus von Dohnanyi er sønn av Hans von Dohnanyi og hans kone Christine Bonhoeffer, søster av Dietrich Bonhoeffer. Han er barnebarn av den ungarske komponisten Ernst von Dohnányi, og er gift med forfatteren Ulla Hahn. Hans bror er dirigenten Christoph von Dohnányi.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Klaus von Dohnanyi – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Jean

Jean er en opprinnelig fransk kortform av mannsnavnet Johannes, som kommer fra det greske navnet Ioannes som betyr «Gud er nådig».
Jean er også en variant av kvinnenavnet Jane, som også er avledet av Johannes.


== Utbredelse ==
Jean er det mest brukte mannsnavnet både i Frankrike, Belgia og Luxembourg. Navnet er også vanlig i mange fransktalende afrikanske land. Navnet er lite brukt i Norge. I USA er Jean et nokså vanlig kvinnenavn og brukes oftere som kvinnenavn enn som mannsnavn.
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til mannsnavnet Jean og varianter av dette i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.
Kvinnenavnet Jean var populært i USA fra 1910-årene til 1940-årene.

I England var kvinnenavnet Jean populært fra 1920- til 1950-årene.

Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til kvinnenavnet Jean og varianter av dette i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.


== Kjente personer med navnet ==
Jean d'Orbais, fransk arkitekt
Jean-Jacques Rousseau (1712–1778), fransk filosof
Jean Paul (1763–1825), tysk dikter
Jean Cocteau (1889–1963), fransk multikunstner
Jean Piaget (1896–1980), sveitsisk filosof
Jean Sibelius (1865–1957), finsk komponist
Jean-Paul Sartre (1905–1980), fransk forfatter og filosof
Jean Reno (1948–), fransk filmskuespiller
Jean-Claude van Damme (1960–), belgisk skuespiller


=== Som kvinnenavn ===
Britney Jean Spears (1981–), amerikansk popsanger


=== Oppdiktede personer ===
Jean Valjean – hovedkarakter i romanen Les Misérables fra 1862 av Victor Hugo


== Se også ==
jeans


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==

(en) Behind the Name: Jean
(en) Think Baby Names: Jean
Nepbatt

Nepbatt var den nepalske FN-bataljonen i Libanon. Hovedområdet for Nepbatt var en teig sørøst for Fijibatt og vest for Irishbatt, og med Enklaven i sør. Hovedkvarteret lå i Al Hinniya.
I begynnelsen av UNIFILs historie var nepalske styrker også lokalisert nordvest for Norbatt med hovedkvarter i Blate. Dette området ble senere overtatt av de norske styrkene.
Saad Haddad

Saad Haddad (født ca. 1936, død 14. januar 1984 i Marjayoun, Libanon) var en kristen libanesisk hæroffiser og militsleder som i 1979 grunnla den såkalte «Enklaven», en israelsk sikkerhetssone i Sør-Libanon, også kalt «Det frie Libanon». Haddads styrke, som  ble kalt Den sørlibanesiske hær, sto under israelsk beskyttelse og kontroll.
Da major Haddad døde av kreft, overtok general Antoine Lahad kommandoen over styrken.
Haddad ble, på grunn av sitt samarbeide med Israel, ansett som en forræder av mange i Libanon. Da Israel trakk seg ut i år 2000 ble en statue av ham revet ned og slept rundt i gatene.


== Referanser ==
Ulla Hahn

Ulla Hahn (født 30. april 1945 i Brachthausen, Sauerland) er en tysk forfatter. Hun skriver lyrikk og romaner. Hahn bor i Hamburg og er gift med politikeren Klaus von Dohnanyi. 1987/88 fikk hun litteraturprisen Stadtschreiber von Bergen.


== Bibliografi (utvalg) ==


=== Lyrikk ===
Herz über Kopf (1981)
Spielende (1983)
Unerhörte Nähe (1988)
Liebesgedichte (1993)
Gedichte fürs Gedächtnis (1999)
So offen die Welt (2004)


=== Romaner ===
Ein Mann im Haus (1991)
Das verborgene Wort (2001)
Unscharfe Bilder (2003)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Ulla Hahn – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Ulla Hahn på Internet Movie Database 
(en) Ulla Hahn på Apple Music 
(en) Ulla Hahn på Discogs 
(en) Ulla Hahn på MusicBrainz
Croix de Feu

Croix de Feu var en fransk nasjonalistgruppe i mellomkrigstiden, senere kjent som Parti Social Français.
Det europeiske økonomiske fellesskap

Det europeiske økonomiske fellesskap (EØF) eller Fellesmarkedet, på norsk ofte også kalt EEC etter den engelske tittel European Economic Community, ble stiftet ved undertegningen av Romatraktaten i 1957. Stiftere var landene i Det europeiske kull- og stålfellesskap, Belgia, Nederland, Luxembourg, Forbundsrepublikken Tyskland (på det tidspunkt Vest-Tyskland), Frankrike og Italia. 
Ved Brüssel-traktaten i 1965 (fusjonstraktaten), ble EEC, kull- og stålfellesskapet og EURATOM, organisert i De europeiske fellesskap (flertallsbetegnelse). Sistnevnte må ikke forveksles med Det europeiske fellesskap (entall) stiftet ved Maastricht-traktaten i 1993.


== Se også ==
Indre marked


== Referanser ==
Valentinian III

Valentinian III (fullt navn: Flavius Placidius Valentinianus Augustus; født 2. juli 419 i Ravenna, død 16. mars 455 i Roma) var vestromersk keiser 424 til 455. 


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Han var eneste sønn av Konstantius III og Placidia, og dermed dattersønn av Theodosius den store.


=== Keiser ===
Han ble utropt til keiser av lavere rang (Cæsar) 23. oktober 424 i Konstantinopel, og innsatt som keiser (Augustus) over vestriket 23. oktober 425. Han var da bare seks år gammel, og riket ble først styrt av hans mor, og fra 433 av Flavius Aetius. 
Hans tid som keiser kjennetegnes av oppløsningen av det vestromerske riket. Vandalene tok provinsen Africa i 439, og Britannia ble oppgitt i 446. Store deler av Spania og Gallia gikk også tapt, og Geiseriks styrker kunne herje nokså uhindret på Sicilia og langs middelhavskysten. Samtidig lyktes Valentinian med noen felttog; spesielt viktig er Aetius' seier over huneren Attila nær Chalons i 451, og felttogene mot visigoterne i det sørlige Gallia (426, 429 og 436) og mot forskjellige fiender langs elvene Rhinen og Donau 428-431.
Det oppsto store problemer med styret av provinsene, da skattepresset ble stadig vanskeligere å godta etterhvert som Roma ble stadig svakere. Valentinian bodde selv stort sett i Ravenna, men omkring 451 flyttet han til Roma da Attilas styrker nærmet seg. 
Da hunernes invasjon til slutt ble avverget, følte Valentinian seg sikker nok til å begynne å planlegge å få drept Aëtius, oppildnet av Petronius Maximus, en høyt rangerende senator som var personlig morstander av Aëtius og hans kammertjener, evnukken Heraclius. Aëtius, hvis sønn hadde giftet seg med Valentinians yngste datter Placidia, ble myrdet av Valentinian den 21. september 454.Den 16. mars 455 ble keiseren selv myrdet av to ikke-romerske tilhengere av Aetius.


== Litteratur ==
Henning Börm: Westrom. Von Honorius bis Justinian. Kohlhammer, Stuttgart 2013, S. 64 ff.
Alexander Demandt: Die Spätantike. 2. Auflage. C. H. Beck, München 2007, S. 183 ff.
Mark Humphries: Valentinian III and the City of Rome (AD 425-55): Patronage, Politics, and Power. In: Lucy Grig, Gavin Kelly (Hrsg.): Two Romes. Oxford University Press, Oxford 2012, S. 161 ff.
Edgar Pack: Valentinian III. In: Manfred Clauss (Hrsg.): Die römischen Kaiser. C.H. Beck, München 1997, S. 395 ff.
Otto Seeck: Geschichte des Untergangs der antiken Welt. Bd. 6. Stuttgart 1920 (klassische, aber veraltete Darstellung).
Timo Stickler: Aëtius. Gestaltungsspielräume eines Heermeisters im ausgehenden Weströmischen Reich. C. H. Beck, München 2002.


== Referanser ==
Khardala-broen

Khardala-broen går over Litanielven i Sør-Libanon og er særlig kjent fra Israels invasjon av Libanon i 1978. 

Tilbaketrekkingen av de israelske styrkene fra Sør-Libanon foregikk i fire trinn. Det første trinnet foregikk i Marjayoun-distriktet den 11. april 1978. Denne tilbaketrekkingen omfattet også Khardala bru og landsbyene Kaoukaba og Ebel es-Saqi, men ikke byene Marjayoun og El Khiam. Det neste trinnet fant sted tre dager senere.
I 1982, under Israels neste invasjon, var det også en hendelse ved broen mens Nepbatt bevoktet området. En liten nepalsk styrke nektet israelerne å passere broen med over 100 stridsvogner. Hendelsen førte til en viss forsinkelse i den israelske forflytningen, men da stridsvognene siktet inn kanonløpene mot de nepalske FN-soldatene, ble de nødt å la dem passere.
Norbatts kompani A hadde observasjonsposten 4-18 ved Khardela bro, samt posisjonen 4-15 som ser utover Metullah. Dette var de eneste posisjonene som lå utenfor Norbatts teig.
Den europeiske menneskerettsdomstol

Den europeiske menneskerettsdomstol (forkortet EMD) er en internasjonal domstol som er etablert i medhold av Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK). Domstolen behandler anklager fra enkeltmennesker, grupper av mennesker eller stater om brudd på EMK begått av Europarådets medlemsland. I tillegg til å dømme i enkeltsaker kan domstolen avgi uttalelser om hvordan konvensjonen skal forstås i et konkret tilfelle. Domstolen ble opprettet i 1959 og ligger i Strasbourg i Frankrike. Domstolen består av én dommer fra hvert av Europarådets medlemsland, men dommerne er uavhengige og representerer ikke sin egen hjemstat. Domstolens president er Guido Raimondi fra Napoli. Registrar er svenske Erik Fribergh.
Domstolen har som uttalt mål at konvensjonen skal tolkes dynamisk og endres i tråd med samfunnsendringene. Dette har medført at konvensjonen i mange tilfeller har fått et videre anvendelsesområde enn konvensjonens ordlyd isolert sett skulle tilsi.
Den europeiske menneskerettsdomstol er høyeste instans for innbyggerne i de land domstolen dekker og i en rekke tilfeller har den dømt i strid med de resultater nasjonale domstoler har kommet til, som Norges høyesterett. 


== Norge og Den europeiske menneskerettighetsdomstolen ==
Norge sluttet seg til Den europeiske menneskerettighetsdomstolen 30. juni 1964.
Den europeiske menneskerettsdomstol har siden den ble opprettet i 1959 hatt én norsk president. Det var tidligere høyesterettsjustitiarius Rolv Ryssdal, som var president for domstolen fra 1985 til 1998.


=== Norges dommere til EMD ===
2019— Arnfinn Bårdsen
2011—2018 Erik Møse
2004—2011 Sverre Erik Jebens
1998—2004 Hanne Sophie Greve
1973—1998 Rolv Ryssdal, rettens president 1985–1998
1959—1972 Terje Wold


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) European Court of Human Rights – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Den europeiske menneskerettighetsdomstolen (EMD), via FN-sambandet
Bibliotek ved EMD
Dommer ved EMD
Faktaark om EMDs praksis, på engelsk, fransk og tysk og fem andre språk, men ikke norsk
Marjayoun

Marjayoun er en by i Sør-Libanon som ligger i guvernementet Nabatiyeh. Distriktet Marjayoun, der Marjayoun er administrasjonssenter, grenser til distriktet Jezzine i nord, distriktet Hasbaya i øst, distriktet Beintjbeil i vest og distriktet Nabatiye i vest.
Distriktet Marjayoun hadde en befolkning på 41 269 og  byen hadde et folketall på 16 130 personer.
Marjayoun ligger majestetisk på en bakke med Hermonfjellet (arabisk: Jabal El Sheikh) i øst, og med den 1000 år gamle Beaufortborgen (arabisk: Sh'ief Arnoun) over Litanielva som ser utover Amelfjellet (arabisk: Jabal Amel) i vest. Fjellkjedene Rihan, Niha og Libanonfjellene ligger i nord og de fruktbare Sahil Marjayounslettene fortsetter inn i dagens Israel mellom den galileiske finger og slettene under Golanhøyden.
To kilometer mot øst ligger Ebel es-Saqi, som var norsk hovedkvarter for UNIFIL-bataljonen Norbatt. Marjayoun var også hovedkvarter for major Saad Haddads «Det frie Libanon».
Stedet har i tusener av år stått sentralt i kultur og handel mellom Libanon, Syria og Palestina. Derfor er byens historie rik og full av hendelser, og står sentralt i historien til Det hellige land.


== Eksterne lenker ==
Regional socio-economic development program for south Lebanon
Norair

Norair er navnet den norske helikoptervingen som er stilt til rådighet for internasjonale oppdrag for bl.a. Nato og FN.
Norair var stilt til rådighet for FNs fredsbevarende styrker i Libanon (UNIFIL) (1978–79). Den 3. februar 1979 krasjer et norsk helikopter i et luftspenn i Sør-Libanon og seks mennesker omkommer, derav fire nordmenn. Den 26. juli samme år reiser Norair hjem fra Libanon, og overlater oppgaven til italienske Italair.
Den norske helikoptervingen på fire helikoptre ble etablert som del av UNPROFOR sommeren 1993 og opererte ut fra Blue Factory i Bosnia-Hercegovina til høsten 1995.
Under navnet LIS/Helikopter var vingen i Kosovo (2001).
FIST-L/H var en av Luftforsvarets innsatsstyrker for deltakelse i internasjonale fredsoperasjoner.


== Eksterne lenker ==
http://www.lis-helikopter.no
Forsvarets innsatsstyrke - Helikopter
Minner om en far – og litt til
Thyssen

Thyssen er navnet på en tysk industrifamilie og flere selskaper

personer:
August Thyssen (1842–1926)
Fritz Thyssen (1873–1951)
Heinrich Thyssen (1875–1947)
Joseph Thyssen (1844–1915)
Hans Heinrich Thyssen-Bornemisza de Kászon (1921–2002)
selskaper:
ThyssenKrupp
Thyssen-Schulte
Thyssen Telecom
tidligere selskaper:
Thyssen-Foussol
Walzwerk Thyssen
August Thyssen-Hütte
Thyssen AG
August-Thyssen-Bank i Amsterdam og senere Sveits
EUs politi- og strafferettslige samarbeid

Det politi- og strafferettslige samarbeid var den tredje av Den europeiske unions (EU) tre søyler, også kalt pillarstrukturen. De to øvrige søylene var De europeiske fellesskap og Den felles utenriks- og sikkerhetspolitikk. Samarbeidet ble ved Amsterdam-traktaten i 1999 tilpasset Schengen-samarbeidet.


== Historie ==
Samarbeidet begynte som TREVI, opprettet som et samarbeid utenfor EU i 1975.Ved Maastricht-avtalen fra 1992, ble justis- og rettssektoren – Det Retts- og indrepolitiske samarbeidet (RIA), (engelsk:  Justice and Home Affairs (JHA)) – fellesskapets tredje søyle.Amsterdam-traktaten fra 1999, tilpasset samarbeidet med Schengen-avtalen. Da ble ulovlig innvandring, visapolitikk, asylpolitikk og justissamarbeid inkludert.


== Organer ==
Det er opprettet to organer – Europol og Eurojust – for å bistå EUs medlemsstater i samarbeidet om bekjempelse av internasjonal organisert kriminalitet. Europol begynte sin virksomhet i 1999 mens Eurojust ble opprettet i 2002. Begge organene har hovedkvarter i Haag i Nederland.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Stortingsmelding om Norge og Europa ved inngangen til et nytt århundre
Alsace-Lorraine

Alsace-Lorraine (tysk: Elsass-Lothringen) er et historisk område øst i Frankrike, som består av landskapene Alsace og deler av Lorraine og utgjør dagens Alsace-Moselle. I 1905 hadde det en befolkning på 1 815 000 og et areal på 14 522 km².
Provinsene har vært tyske og franske om hverandre i løpet av historien. Lothringen var en del av det tysk-romerske rike gjennom omkring tusen år frem til 1648, da den ble avstått til Frankrike ved freden i Westfalen. Etter den fransk-prøyssiske krig i 1871, som Frankrike tapte, ble Alsace og Lorraine avstått til det nye tyske keiserriket. Grunnen til dette var at mesteparten av befolkningen var tyskspråklig. Frankrikes ønske om å gjenerobre den tapte provinsen var en utløsende årsak til fransk revansjisme og til alliansesystemet som førte til utbruddet av første verdenskrig. Provinsen ble i pakt med våpenstillstanden i Compiègneskogens betingelser igjen fransk etter denne krigen, var tysk 1940–1945 og etter 1945 igjen fransk. Under både tysk og fransk styre forsøkte myndighetene å undertrykke det andre språket.
I det tyske rike 1871–1918 utgjorde territoriet et autonomt riksland (Reichsland) eller den keiserlige provinsen Elsass-Lothringen, som hadde stor grad av uavhengighet under den tyske føderasjonen, med sitt eget parlament og lover (forøvrig i likhet med andre tyske delstater). Da området ble overført til Frankrike (som er en sentralstat, ikke en føderasjon), ble disse privilegiene delvis tapt. Men på enkelte områder har dagens Alsace-Moselle fremdeles lover som er annerledes enn i resten av Frankrike.
I Alsace og Lorraine snakkes også et eget blandingsspråk basert på tysk, men med mange franske ord, og det er vanlig å gi barn dobbeltnavn av tyske og franske navn.


== Eksterne lenker ==
(en) Alsace-Lorraine – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
«Alsace-Lorraine – historie», fra Store norske leksikon
Evaristus

Evaristus var pave fra omkring 97 til omkring 105. Han kalles Aristus i Den liberianske katalog. Ifølge Liber Pontificalis var han av gresk opprinnelse, og hans far var en jøde fra Betlehem; intet annet er kjent om hans bakgrunn. 
Han ble valgt til pave i keiser Domitians tid, mens den andre store kristenforfølgelsen foregikk. Hans forgjenger, Klemens I, døde som martyr.
Evaristus skal ha lagt grunnlaget for opprettelsen av kardinalkollegiet. På grunn av det økende antall kristne i Roma delte han byen inn i syv menigheter, og han grunnla syv diakonater. Disse ble betrodd til erfarne geistlige, og det er i Romas første sogneprester og diakoner man finner opphavet til kardinalembetet. Opplysningen i Liber Pontificalis om at det var Evaristus som sto bak dette er skrevet ned langt senere og er derfor usikker. Det er mulig at han sto bak inndelingen i menigheter, men utviklingen av kardinalembetet og -kollegiet er antagelig av senere dato. To brev og to fragmenter av dekretaler er bevart, men disse ser ikke ut til å være ekte. 
Tradisjonen hevder at han døde som martyr, men det finnes ikke bevis for dette. Han skal ha blitt gravlagt på Vatikanhøyden, nær St. Peters grav. Hans minnedag er 26. oktober.


== Referanser ==


== Kilder ==
«Catholic online, Liber Pontificalis». Besøkt 24.02.2019. 
«Catholic online, St. Evaristus». Besøkt 24.02.2019.
Den liberianske katalog

Den liberianske katalog er en liste over paver som ble redigert omkring 354 av Furius Dionysius Philocalus. Katalogen består av en oversikt over paver fra St. Peter til Liberius; den har sitt navn fra den siste paven som er med. 
Katalogen angir for hver pave hvor lenge de var paver, datering med konsulære årstall, navnet på sittende keiser og i mange tilfeller noen biografiske data.
Man antar at den eldste delen av katalogen, fram til pave Pontian (230-235) er sammensatt av Hippolyt av Portus. Listen skal ha inngått i Hippolyts verk Chronica, som har gått tapt. Hippolyt ble sammen med pave Pontian dømt til tvangsarbeid i gruvene på Sardinia, hvilket forklarer hvorfor hans liste stoppet der. 
Katalogen stemmer med Ireneus av Lyons liste over pavene, bortsett fra at Kletus opptrer to ganger, som Kletus og Anakletus, og at Klemens I kommer før disse to navnene. Rekkefølgen mellom Pius I og Anicetus har også blitt byttet om. Det er grunn til å tro at dette er avskrivningsfeil, og ikke feil i den opprinnelige katalogen.
Maas

Se også Meuse (departement).Maas (tysk og nederlandsk), eller Meuse (fransk), er en 925 km lang elv i Frankrike, Belgia og Nederland. Den springer ut ved Pouilly-en-Bassigny og flyter gjennom Nord-Frankrike, de belgiske Ardennene (Namur, Liège), Nederland (Maastricht) og munner ut i Nordsjøen ved Rotterdam via Bergsche Maas, Amer, Hollandsch Diep.
Selv om verken nasjonalstaten Tyskland eller noen tysk småstat noensinne har grenset mot denne elven, har Maas i patriotisk tysk diktning markert den tradisjonelle vestgrensen for Tyskland (ved Limburg). Dette kommer til uttrykk i strofen «von der Maas bis an die Memel» i det verset av den tyske nasjonalsangen som idag sjelden synges. Hertugdømmet Limburg var dog en del av Det tyske forbund, og et historisk territorium i det tysk-romerske rike.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Meuse River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Meuse River – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Aktuell informasjon om Maas i Nederland – Rijkswaterstaat (nederlandsk)
Rettsbelæring

En rettsbelæring er et foredrag som en dommer holder for en jury mot slutten av en rettssak. I rettsbelæringen gjennomgår dommeren i korte trekk saken og dens bevisligheter og forklarer de rettssetninger som juryen skal legge til grunn for sin avgjørelse.
I Norge holder lagmannen i en lagmannsrettssak rettsbelæring, i loven kalt lederens foredrag, for lagretten (juryen) før lagretten trekker seg tilbake og drøfter skyldspørsmålet. Foredraget skal inneholde en gjennomgang av bevisene i saken og en gjennomgang av rettsspørsmålene den reiser.
Pim Fortuyn

Wilhelmus Simon Petrus «Pim» Fortuyn (født 9. februar 1948 i Driehuis i Velsen, død 6. mai 2002 i Hilversum) var en nederlandsk politiker, forfatter, kolumnist og grunnlegger av Lijst Pim Fortuyn. Offisielt var etternavnet hans Fortuijn, men han stavet det Fortuyn. Han ble myrdet av Volkert van der Graaf under valgkampen i Nederland i 2002.
Han var utdannet sosiolog og var professor (nederlandsk: buitengewoon hoogleraar) i sosiologi ved  Universitetet i Groningen en kort periode. 
Ved siden av hans syn blant annet på islam og hvordan regjeringen burde omgås med asylsøkere og immigranter, sørget måten han opptrådte på innen politikken for at i første rekke hans motstandere ga ham stempelet høyrepopulistisk.
Han hadde en svært fargerik personlighet, noe som kom til uttrykk blant annet i en uvanlig debatteknikk. En del av hans uttalelser understreket dette også. Takket være dette og temaene han valgte var han i en periode på et halvt år meget dominant til stede på den politiske scenen. Hans opptreden under debatter sørget ofte for at andre debattanter ikke visste hvordan de burde reagere. Etter hans død har andre politikere tatt opp ulike punkter av hans agenda, Geert Wilders er en av disse, og man kan si at hans tankegang fremdeles er til stede innen nederlandsk politikk.


== Referanser ==