jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Ombo

Ombo er en øy i Boknafjorden i Ryfylke i Rogaland. Den har et areal på 57,51 km² og er den største i Ryfylke og den nest største i fylket. Høyeste punkt er Bandåsen, 515 moh. Ombo ligger rett øst for øygruppen Sjernarøyane, omkranset av Ombofjorden i øst, Gardssundfjorden i sør, Vestre Ombofjorden i vest og Jelsafjorden i nord. Ombo har historisk sett vært delt mellom flere kommuner, men ligger fra 1. januar 2020 i sin helhet i nye Stavanger kommune. Reisetiden med bil fra denne delen av Ombo til det nåværende kommunesenteret i Hjelmeland er 36 minutter, mens det til sammenlikning vil være 2 timer og 5 minutter til Stavanger sentrum.
Etter at veien på Ombo ble bygget, ble en særegen fjellformasjon synlig fra den nye veien. Fjellformasjonen ser ut som et ansikt og ble opprinnelig kalt Adam. Blant de lokale innbyggerne er denne også kalt for «Ombo-gubben».
Ombo har flere småsteder, blant annet Jørstadvåg, Tuftene, Skipavik, Skår, Vestersjø, Atlatveit og Eidssund.


== Naturforhold ==
Med sitt forholdsvis store areal og beskjedne befolkning er Ombo den eneste av øyene i Rogaland som har et visst villmarkspreg. Det indre av øya er for en stor del dekket av furuskog, men rikere løvskog forekommer også. Øya har flere store vann. Dyrelivet er forholdsvis rikt, med en liten, stedegen stamme av elg i tillegg til hjort og rådyr.


== Ferje og hurtigbåt ==
Ombo har ikke fastlandsforbindelse, så for å komme dit, må man ta ferje eller hurtigbåt til Eidssund eller Skipavik. 
Det går ferje til Eidssund fra Judaberg, Halsnøy, Helgøy, Nord-Hidle, Nedstrand, Hebnes, Foldøy og Jelsa. 
Det går ferje til Skipavik fra Nesvik og Hjelmeland.
Ombo har også gode hurtigbåtforbindelser. Eidssund og Skipavik har hurtigbåtanløp flere ganger daglig.


== Historikk ==
Opprinnelig var Ombo delt mellom tre kommuner, hvorav den vestlige delen tilhørte Sjernarøy, den nordlige Jelsa, og den sørøstlige delen Hjelmeland.
Fra 1. januar 1965 inngikk den nordlige delen som tilhørte Jelsa, med unntak av et par gårder nordøst på øya, sammen med hele Sjernarøy, i nye Finnøy kommune. Den sørøstlige delen forble i Hjelmeland, samt at Buergårdene ble overført fra Jelsa. Det har ved flere anledninger vært diskutert å samle hele øya i en kommune, uten at det ble en realitet.
Fra 1. januar 2020 inngår Finnøy i nye Stavanger kommune, og i den forbindelse ble det vedtatt at den sørøstlige delen av Ombo skal overføres fra Hjelmeland til denne kommunen. Således vil for første gang hele Ombo være samlet i samme kommune.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Ombo
Ombo e best!
Ombo Skule
Sara Stridsberg

Sara Stridsberg (født 29. august 1972) er en svensk forfatter og oversetter. Hun vant Nordisk råds litteraturpris i 2007.Stridsberg ble i 2016 valgt til medlem av Svenska Akademien, og tok sete på stol nr. 13 i desember 2016.


== Bibliografi ==
Juristutbildningen ur ett genusperspektiv, 1999
Det är bara vi som är ute och åker, 2002
Happy Sally, 2004, hvor Sally Bauer er en sentral figur
Drömfakulteten, 2006 hvor Valerie Solanas er en sentral figur
Valerie Solanas ska bli president i Amerika (DramaDirekt, 2008) [uppförd 2006]
Medealand (DramaDirekt, 2009)
Darling River: Doloresvariationer (Albert Bonniers förlag, 2010)
Dissekering av ett snöfall 2012
Medealand och andra pjäser (Albert Bonniers förlag, 2012) [Inneholder: Medealand, Dissekering av ett snöfall, Valerie Solanas ska bli president i Amerika]
Mamman och havet (illustruert av Anna-Clara Tidholm, Bonnier Carlsen, 2012)
Beckomberga. Ode till min familj (Albert Bonniers förlag, 2014)
Kärlekens Antarktis, 2018


== Priser og utmerkelser (utvalg) ==
De Nios Stora Pris 2015
Aniara-prisen 2015
EUs litteraturpris 2015
Doblougprisen 2013
Tidningen VIs litteraturpris 2010
Gustaf Fröding-stipendiet 2008
Nordisk råds litteraturpris 2007, for Drömfakulteten
Aftonbladets litteraturpris 2006
Sveriges Essäfonds pris 2004


== Referanser ==
Carlo Rubbia

Carlo Rubbia (født 31. mars 1934) er en italiensk fysiker. Han fikk Nobelprisen i fysikk i 1984 sammen med Simon van der Meer «for deres avgjørende bidrag til det store prosjektet, som førte til oppdagelsen av feltpartiklene W og Z, formidlere av svak vekselvirkning».
Rubbia studerte ved Scuola Normale i Pisa og ble uteksaminert ved å utføre eksperimenter på kosmisk stråling ved  Universitetet i Pisa i 1959. Han flyttet deretter til USA hvor han tilbrakte rundt ett og et halvt år ved Columbia University og utførte eksperimenter på henfall og den kjernefysiske fangsten av myoner. Dette var den første av en lang rekke eksperimenter som Rubbia har utført innen feltet svak vekselvirkning og som kulminerte i det nobelprisvinnende arbeidet ved CERN.
Fra 1989 til 1992 var Carlo Rubbia generaldirektør ved CERN. Han er også hjernen bak den såkalte Rubbiareaktoren, en energiforsterkerreaktor som benytter grunnstoffet thorium som drivstoff. Denne reaktortypen har vært mye diskutert i norsk media siden 2005, men spesielt etter sommeren 2006, på grunn av Norges store forekomster av thorium.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==

(en) Nobelprisen i fysikk 1984 hos Nobelprize.org
(en) Carlo Rubbia hos Nobelprize.org i forbindelse med tildelingen av Nobelprisen i fysikk 1984
Simon van der Meer

Simon van der Meer (født 24. november 1925 i Haag, død 4. mars 2011 i Genève, Sveits) var en nederlandsk fysiker. Han fikk Nobelprisen i fysikk i 1984 sammen med Carlo Rubbia «for deres avgjørende bidrag til det store prosjektet, som førte til oppdagelsen av feltpartiklene W og Z, formidlere av svak vekselvirkning».
Som et av fire barn ble Simon van der Meer født i og voks opp i Haag, Nederland, i en familie hvor begge foreldrene var lærere. Han ble utdannet ved byens gymnasium hvor han var ferdig i 1943 under Tysklands okkupasjon av Nederland. Han studerte teknisk fysikk ved det tekniske universitetet i Delft hvor han fikk en ingeniørgrad i 1952. Etter å ha jobbet  med høyspentutstyr for elektronmikroskopi for Philips Research i Eindhoven noen år begynte han i CERN i 1956. Han ble her til sin avgang i 1990.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Nobelprisen i fysikk 1984 hos Nobelprize.org
(en) Simon van der Meer hos Nobelprize.org i forbindelse med tildelingen av Nobelprisen i fysikk 1984
Datastøttet samarbeid

Datastøttet samarbeid er et fagfelt som studerer hvordan mennesker jobber i grupper med støtte fra datasystemer. Det er basert på ekspertise og samarbeid mellom spesialister fra mange fagfelt, inkludert både samfunnsvitere og informatikere (Ellis et al 1991). Fokuset ligger på hvordan grupper arbeider og hvordan teknologi (her særlig datamaskiner) kan hjelpe dem å fungere bedre. 


== Historie ==
Begrepet er en norsk oversettelse av Computer Supported Cooperative Work (CSCW) som først ble brukt av Iren Greif og Paul Cashman i 1984 ved et seminar besøkt av mennesker som var interessert i å bruke teknologi for å støtte folk i sitt arbeid (Grudin 1994).  


== Kilder ==
Grudin, J. (1994). "Computer-supported cooperative work: history and focus." IEEE Computer 27(5): 19-26.
Ellis, C. A., Gibbs, S. J., and Rein, G. (1991). "Groupware: some issues and experiences." Commun. ACM 34(1): 39-58.
DocWeb

DocWeb er et web-basert publiseringsprodukt for strukturert dokumentasjon (XML). Produktet er utviklet av IT-selskapet DocStream. DocWeb er utviklet i Java og benytter web-serveren Tomcat, samt modulene Cocoon og Lucene.


== Eksterne lenker ==
http://www.docstream.no/index.php?categoryid=3&p2001_articleid=8
Order of Manitoba

Order of Manitoba er den høyeste orden som deles ut i den canadiske provinsen Manitoba. Utmerkelsen ble innstiftet i 1999 og det er kun 12 som kan motta utmerkelsen årlig, bortsett fra første året da grensen ble satt til 20.
Utmerkelsen skal gis til enkeltpersoner som har gitt bidrag til provinsens sosial, økonomiske og kulturelle liv. For å kunne motta ordenen må man enten bære bosatt i Manitoba eller tidligere ha bodd der i en lengre periode. De som innehar et valgt offentlig embete eller verv kan ikke motta ordenen så lenge de innehar vervet. Avdøde kan ikke motta ordenen posthumt.


== Mottakere ==


=== 2011 ===


=== 2010 ===


=== 2009 ===


=== 2008 ===


=== 2007 ===


=== 2006 ===


=== 2005 ===


=== 2004 ===


=== 2003 ===


=== 2002 ===


=== 2001 ===


=== 2000 ===


=== 1999 ===
Peter M. Liba


== Eksterne lenker ==
Order of Manitoba webside Arkivert 15. mai 2007 hos Wayback Machine.
Jon Balke

Jon Georg Balke (født 7. juni 1955 på Furnes ved Hamar) er en norsk musiker (klaver og synthesizer), arrangør og komponist.


== Karriere ==
Han vokste opp i Oslo, der han i løpet av 1970-årene startet gruppen «Unis» med broren Erik Balke og Radka Toneff (1973–74), platedebuterte i Arild Andersens kvartett (1974–76), tok del i Radka Toneff og Karin Krogs besetninger, var i Lars Klevstrand/Guttorm Guttormsen kvartett (1977–78), «Kråbøl» og ledet kvartett med Jon Eberson.
I 1980-årene ble han kjent i Jazzpunkensemblet, Masqualero, Sidsel Endresen kvartett og mottok Buddyprisen (1984), samt ble «Årets jazzmusiker» (Foreningen norske jazzmusikere, 1993).
Han har komponert en rekke verk som kommer til syne i utgivelser med ministorbandet Oslo 13 og i trioen JøKleBa med Audun Kleive og Per Jørgensen trompet (1990–), i Magnetic North Orchestra (1992–) og hans seneste orkester, Batagraf (2002–). Han ga ut Saturation (Vossajazz 1999) med musikerne Sidsel Endresen, Nils-Olav Johansen og Fredrik Lundin (Jazzland, 1999).
Nevnes kan også Solarized, som ga han Edvard-prisen i klassen populærmusikk – større verk i 2000.
Han har også skapt en rekke lydinstallasjoner, bl.a. til Kong Haralds fødselsdags gave, installasjonen «Isrosa» (av Peder Istad) foran slottet i Oslo.
Og sist, men ikke minst har han gitt ut to soloalbum – Book of Velocities, og Warp.I 2009 ga han ut Siwan, som mottok den tyske «Jahrespreis den deutschen musikkritiker»-prisen.
Hans virke er dokumentert i Audun Aagres film Magnetisk musiker (NRK 2006;
DVD).


== Priser og utmerkelser ==
Buddyprisen i 1984
«Årets jazzmusiker» fra Foreningen norske jazzmusikere i 1993
Edvard-prisen i klassen populærmusikk – større verk i 2000 for albumet Solarized
Nominert til Spellemannprisen 2007 i klassen jazz for Book of Velocities
Gammleng-prisen i 2008 i klassen jazz
Jahrespreis den deutschen musikkritiker i 2009
Nominert til Spellemannprisen 2016 i klassen samtid for On Anodyne, sammen med Trondheim Voices og Batagraf
Nominert til Achava Jazz award i 2017
Gammleng-prisen i 2021 i klassen musiker


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Jon Balke – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(no) Jon Balke hos Sceneweb 
(en) Jon Balke på Discogs 
(en) Jon Balke på MusicBrainz 
(en) Jon Balke på Songkick 
(en) Jon Balke på Last.fm 
(en) Jon Balke på AllMusic 
(no) Biografi fra Jazzbasen.
(no) Diskografi fra Jazzbasen.
(no) Medlem av Norsk Komponistforening Arkivert 24. februar 2016 hos Wayback Machine.
Håvard Wiik

Håvard Wiik (født 10. mars 1975 på Frei i Kristiansund) er en norsk jazzmusiker, arrangør og komponist, kjent fra en rekke innspillinger.


== Artistliv ==
Wiik debuterte på Moldejazz 1992 i duoen «Wiikrak» med Steinar Raknes.
I 1994–96 studerte han ved Jazzlinja, der han og medstudenter etablerte jazzgruppa Element.Etter flytting til Oslo har han medvirket i flere prosjekt:

gruppen Motif (1999–)
Petter Wettre's kvartett
Odd André Elveland band
Kirsti Huke kvartett
gitt ut duoplate med Jens Arne Molvær
spilt med Ola Kvernberg og Stian Carstensen,
spilt med Wibutee,
duo med Håkon Kornstad
oppnådd internasjonalt omdømme gjennom turneer og flere utgivelser med Atomic.  Nylig tilkom utgivelser med Mungolian Jet Sets.Selv har han ledet Håvard Wiik Trio med Mats Eilertsen (bass) og Per Oddvar Johansen (trommer), til utgivelsen Postures (Jazzland, 2003).


== Priser ==
2006, Vitalprisen ved Kongsberg Jazzfestival
2005, Årets artist ved SoddJazz
2004, Årets artist ved Moldejazz
1999, «Have no fear»-prisen fra Oslo Jazzradio


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Håvard Wiik på Discogs 
(en) Håvard Wiik på MusicBrainz 
(en) Håvard Wiik på Songkick 
(no) Biografi fra Jazzbasen.
(no) Diskografi fra Jazzbasen.
Støtt

Støtt er en øygruppe som ligger helt nord på Helgelandskysten. Øygruppen ligger sentralt midt i skipsleia med gode kommunikasjoner til Bodø, Lofoten, Ørnes og sørover til Helgeland.  Det er anløpssted for Nordlandsekspressen mellom Sandnessjøen og Bodø. Støtt har vært ett av de mest sentrale fiskeværene langs kysten i mange hunder år.  Stedet har med sin bevaringsverdige bygningsmasse fått statusen "Støtt Gamle Handelssted".   
I dag er Støtt mest kjent som en attraktiv reiselivsdestinasjon hvor det er etablert næringsdrift på det gamle handelsstedet.  Det er overnatting i Bakeriet, Stabburet og Rorbua, samt restaurant i Gammelbutikken. Ved et besøk på Støtt kan du ta del i en rekke naturbaserte opplevelser som kajakk, rib turer, toppturer, breklatring på Svartisen, fisking, vandringer, sykling, bading mm. Mange turister benytter Støtt som en base eller som et ledd i øyhopping på Helgelandskysten.   
Støtt har også matbutikk, ekspedisjon, gjestehavn og salg av diesel. 
Støtt har i dag (2022) ca 30 fastboende. I tillegg er det mange som har hytter på Støtt.  I løpet av sommeren har øya besøk av flere tusen turister.


== Historie ==
Historien til Støtt går langt tilbake i tiden.  Det er gjort viking funn fra nærområdet og det er derfor grunn til å tro at Støtt har hatt stor betydning for vikingens trafikk langs kysten.  Stedet hadde status som jekteleie i mange hundre år og fiskerne sov ofte på land i såkalte Farhus.  Tidlig på 1800 tallet fikk stedet status som handelssted og det er fra denne tiden store deler av den gamle bygningsmassen ble bygget.  
I 1824 kjøpte Jekteskipper Jens Ellingsen Støtt.  Sammen med sin kone Anna Elisabeth, datter av Sverdrup på Kjerringøy, drev de stedet i 5 år inntil de måtte returnere til Kjerringøy pga Sverdrups død.  Anna Elisabeths søster,  Kristiane Bolette, overtok så Støtt sammen med sin mann Bonsak Gotaas. Den rike storfamilien eide mange handelssteder langs Nordlandskysten, blant annet Nusfjord i Lofoten. Det var nære forbindelser til Kjerringøy og handelsmann Zahl, Anna Elisabeths nye mann, reddet Støtt flere ganger fra å gå konkurs.  I 1884 overtok familien Hassel og i 1897 ble handelsmann Johan Sørensen eier av stedet.  Næringsdriften på det gamle handelsstedet drives i dag av Sørensens 4. og 5. generasjon. Les på https://stott.no/
På Svenningsheia på Svenningen finnes flere bunkere og rester av kanonstillinger for et tysk kystartilleribatteri fra 2. verdenskrig. Batteriet, Heeres Küsten Batterie Stött 7/974 (HKB 7/974), ble oppsatt med fire 10,5 cm kanoner med skuddvidde 16 000 m i februar 1943.


== Natur og geografi ==
Vest for Støtt ligger Støttværet naturreservat, som dekker flere småøyer og holmer i øygruppa.
Det blåser aldri vind fra sørøst på Støtt.  Årsaken til dette skal være fjellformasjonene og beliggenheten i forhold til Svartisen
Rett nord for Støtt uti havet ligger det en ferskvannskilde. Les mer på https://govertsen.no/tv-prosjekter/


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
https://stott.no/
https://felles.naturbase.no/api/dokument/hent/17969.PDF
Støttvær

Støttvær er ei øygruppe i Meløy kommune i Nordland. Øygruppa ligger vest for Kunna og Reipå. De største øyene i øygruppa er Innerstøtt, Helløya og Svenningen. På Innerstøtt og Svenningen ligger fiskeværet Støtt. Helløya er del av Støttværet naturreservat, som også dekker flere mindre øyer og holmer i øygruppa.


== Eksterne lenker ==
Bent Svinnungs padleside om Helløya i Støttvær
Bent Svinnungs padleside om Støtt
MF «Raunefjord»

MF «Raunefjord» er en gassdreven bilferje bygget i 2007 for Fjord 1 Nordvestlandske. Ferjen ble da satt inn i ruten Halhjem-Sandvikvåg til 2018, På grunn av tapt anbud ble den flyttet til ferjesambandet Mortavika–Arsvågen.
«Raunefjord» er en av fem gassdrevne ferjer som er i drift på E39 mellom Stavanger og Bergen. Fra 2007 og ut 2018 gikk «Raunefjord» i rute på Ferjesambandet Halhjem–Sandvikvåg. De andre gassferjene er:

MF «Stavangerfjord» (Arsvågen-Mortavika)
MF «Fanafjord» (Solgt til Tyskland som MF «Greenferry I»)
MF «Bergensfjord» (Arsvågen-Mortavika)
MF «Mastrafjord» (Arsvågen-Mortavika)
MF «Boknafjord» (Arsvågen-Mortavika)


== Teknisk informasjon ==
Byggeår: 2007
Bygget av: Aker Aukra AS (byggenummer 115)
Skrog fra: Aker Yards, Tulcea, Romania
Brutto RT: 4325
Personbilkapasitet: 212
Lengde: 129,80 meter
Bredde: 18,70 meter
Motor: 2x 16cyl. 4T + 2x 12cyl 4T  DM (Rolls-Royce Marine AS, Bergen), 16.832 bHK > 4x EM


== Historie ==
2007:	6. februar: Levert som «Raunefjord» for Fjord 1 Nordvestlandske AS (Fjord 1 Fylkesbaatane), Florø
2007: Satt inn i trafikk på ferjesambandet Halhjem-Sandvikvåg
2015:	Fremdeles i rederiets flåte.
2018: 31. desember: Ferjen flyttet til Boknafjorden: Arsvågen-Mortavika
2019: 1. januar: Satt inn i trafikk på ferjesambandet Arsvågen-Mortavika2021/22 - Fremdeles i rederiets flåte, og Fortsatt i ruten Arsvågen- Mortavika.


== Kilder ==
Alsaker, Per (2011). «Skipet» (DOC) (norsk). Norsk Skipsfartshistorisk Selskap. Besøkt 6. oktober 2012. 
Langes, W. (2015). «Fjordfaehren.de» (tysk). Arkivert fra originalen 28. oktober 2014. Besøkt 26. april 2015. 
MarineTraffic (2015). «MarineTraffic» (engelsk). Besøkt 26. april 2015. 
Skipsregistrene, NIS/NOR


== Eksterne lenker ==
(en) IMO 9344772 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) MF «Raunefjord» – DNVs skipsregister 
(en) MF «Raunefjord» – Den internasjonale sjøfartsorganisasjonen 
(no) MF «Raunefjord» – Skipsrevyen 
(no) MF «Raunefjord» – Maritimt Magasin
Mendelevium

Mendelevium er et kunstig fremstilt, radioaktivt grunnstoff med atomnummer 101 og kjemisk symbol Md (tidligere Mv). 


== Historie ==
Mendelevium (tidligere unnilunium – kjemisk symbol Unu) ble første gang fremstilt i 1955 av Stanley G. Thompson, Glenn T. Seaborg, Bernard G. Harvey, Gregory R. Choppin og Albert Ghiorso ved Berkeley-universitetet i California, USA. De fremstilte isotopen 256Md ved å bombardere 253Es (einsteinium) med helium-ioner i en 60 tommers syklotron: 

  
    
      
        
          
            
            
               
              99
            
            
              253
            
          
          E
          s
           
          +
          
             
            
              2
            
            
              4
            
          
          H
          e
           
          ⟶
           
          
             
            
              101
            
            
              256
            
          
          M
          d
           
          +
          
             
            
              0
            
            
              1
            
          
          n
        
      
    
    {\displaystyle \mathrm {^{253}_{\ 99}Es\ +\ _{2}^{4}He\ \longrightarrow \ \ _{101}^{256}Md\ +\ _{0}^{1}n} }
  Mendelevium var det første grunnstoffet som bokstavelig talt ble fremstilt atom for atom. Det var det niende transurane grunnstoffet som ble fremstilt.
Grunnstoffet er oppkalt etter den russiske kjemikeren Dmitrij Mendelejev, en av opphavsmennene til periodesystemet.


== Egenskaper ==
Mendelevium er et radioaktivt metall som tilhører aktinoidene. Det er fremstilt svært lite av stoffet, og derfor vites lite om de kjemiske og fysiske egenskapene. Det antas at utseende er metallisk sølvhvitt eller grått.


=== Isotoper ===
Mendelevium har ingen stabile isotoper. 16 isotoper er kjent hittil, og de mest stabile er 258Md med halveringstid 51,5 døgn, 260Md med halveringstid 31,8 døgn, og  257Md med halveringstid 5,52 timer. Alle de resterende isotopene har halveringstider kortere enn 2 timer, og de fleste kortere enn 1 minutt. Over halvparten av mendelevium-isotopene kan nedbrytes ved spontan kjernespalting (fisjon).CAS-nummer: 7440-11-1


== Forekomst ==
Mendelevium forekommer ikke naturlig, men fremstilles kunstig i laboratorier.


== Anvendelse ==
Mendelevium har i dag ingen bruksområder bortsett fra i forskning.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Lawrence Berkeley National Laboratory – The Search for "Heavy" Elements
Benito Lorenzi

Benito Lorenzi (født 20. desember 1925 i Buggiano, død 3. mars 2007) var en italiensk fotballspiller.


== Karriere ==
I 1947 gikk Lorenzi fra Empoli til Inter, som han vant Serie A med i både 1953 og 1954. Som landslagsspiller fikk han 14 landskamper for Italia, og scoret fire mål. Han spilte på øverste nivå i Italia til 1956.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Benito Lorenzi – FIFA 
(en) Benito Lorenzi – Transfermarkt 
(en) Benito Lorenzi – national-football-teams.com 
(en) Benito Lorenzi – WorldFootball.net 
(en) Benito Lorenzi – EU-Football.info 
(en) Benito Lorenzi – FBref 
weltfussball.de
EFF

EFF er en forkortelse for flere organisasjoner:

Electronic Frontier Foundation, som i Norge er organisert som Elektronisk Forpost Norge (EFN)
Det Europeiske Fiskerifond et EU-instrument
Eritreas Fotballforbund
tidligere forkortelse for Eksportutvalget for fisk, norsk fiskerinærings markedsføringsorganisasjon, nå Norges sjømatråd
Charles W. Fairbanks

Charles Warren Fairbanks (født 11. mai 1852, død 4. juni 1918) var en senator for Indiana og USAs 26. visepresident. 
Da Fairbanks ble født i en tømmerhytte nær Unionville Center i Ohio, ble han født inn i en familie med lang historie i USA og England. Hans forfar kom til Amerika allerede i 1636, og hans aner kan spores tilbake til Oliver Cromwell. I oppveksten ble tømmerhytten familien bodde i ofte brukt som skjulested for rømte slaver.
Han ble utdannet jurist, og praktiserte som advokat fram til han fattet interesse for politikken og ble valgt inn i Senatet i 1898. Etter to perioder i Senatet ble han så valgt som Theodore Roosevelts visepresident i 1904, og inntok stillingen 4. mars 1905. I tiden etter visepresidentperioden fortsatte han arbeidet med politikken, og var blant annet med på å utforme det republikanske partiets politiske plattform i 1912. I 1916 prøvde han å bli nominert som Republikanernes presidentkandidat, men nådde ikke opp. Han ble i stedet nominert som visepresidentkandidat for Charles Evans Hughes, men i det påfølgende presidentvalget var det demokratenes presidentkandidat Woodrow Wilson som vant.
Fairbanks gikk tilbake til advokatpraksisen i Indianapolis, men helsen sviktet og han døde kort tid etter, i 1918.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Charles W. Fairbanks – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Charles W. Fairbanks – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Charles W. Fairbanks hos Amerikas forente staters kongress' biografiske kartotek 
(en) Charles W. Fairbanks hos American National Biography
Disegno

Disegno er en italiensk betegnelse for tegning og komposisjon og var et hovedbegrep i kunstteori og kunstkritikk på 1500 og 1600-tallet.
En så på tegning, disegno og farge, colore som motsetninger, og klassisk orienterte malere foretrakk tegning og formbehandling fremfor farger. Giorgio Vasari (1511 – 1574) var en italiensk maler og kunsthistoriker mente at designo var malerkunstnens viktigste redskap. Dette var en indre idé eller forestilling kunstneren hadde før et kunstverk ble laget. Kunstnere inspirert av nyplatonismen mente at en slik ide kunne ha guddommelig opphav. Disegno  er ut fra dette et kunstverk slik kunstneren forestiller seg det, men som aldri helt kan virkeliggjøres.


== Litteratur ==
Mørstad, Erik: Malerileksikon, Teknikker, motivtyper og estetikk, Oslo 2002 ISBN 82-13-01904-0


== Eksterne lenker ==
Art=Design=Invention