jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
«al-Salam Boccaccio 98»

«al-Salam Boccaccio 98» var en ferge eid og drevet av el-Salam Maritime Transport, et egyptisk transportselskap. Det var bygd i 1970.
2. februar 2006 sank fergen i Rødehavet på vei fra Duba i Saudi-Arabia til byen Safaga sør i Egypt. Båten hadde 1415 passasjerer om bord, de fleste egyptere som arbeider i Saudi-Arabia, men også enkelte pilegrimer på vei tilbake fra Mekka.
Skipets siste kjente posisjon var 100 km fra Duba. 3. februar 2006 ble det funnet livbåter og lik i vannet. Det ble også funnet noen overlevende.
Dårlig vær i området vanskeliggjorde redningsarbeidet. En uke etter forliset regnet man med at 390 overlevende var blitt reddet. Over 700 var fremdeles savnet, og 244 bekreftet omkommet.


== Fakta om skipet ==
Skipet var en roroferge bygd i Italia i 1969. Det ble overlevert til første eier i 1970 og satt inn i trafikk mellom Italia og Tunisia med navnet MS Boccaccio. Skipet var 131 meter langt og 20 meter bredt.
Opprinnelig var skipet sertifisert for 500 passasjerer med 506 lugarplasser og for 200 biler. Det ble bygd 6 søsterskip i serie fra 1969 til 1972 ved to italienske verft. Etter påbygging i 1991 ble kapasiteten økt til 1.300 passasjerer med 920 lugarplasser. Samtidig ble bilkapasiteten økt til 320 biler.


== Eksterne lenker ==
(en) IMO 6921282 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) «al-Salam Boccaccio 98» – Den internasjonale sjøfartsorganisasjonen 
(no) Flere hundre kan ha overlevd (Adresseavisen)
(en) Egyptian ferry sinks in Red Sea  (BBC News)
(en) Sea search for 'vanished' ferry (Times Online)
(en) Passenger ferry sinks in Red Sea (CNN)
(en) al-Salams hjemmeside
Anna Popplewell

Anna Katherine Popplewell (født 16. desember 1988) er en engelsk skuespiller. Hun er kjent for sin rolle som Susan Pevensie i Legenden om Narnia-filmene. 


== Karriere ==
Popplewell begynte med skuespill allerede i en alder av seks år, og tok timer på Allsorts Drama School i Storbritannia. Hun begynte med profesjonelt skuespill i TV-produksjonen Frenchman's Creek i 1998, og hadde sin filmdebut i filmen Mansfield Park i 1999. Hun har siden opptrådt i biroller i filmer som The Little Vampire (2000) og Pike med perleøredobb (2003). Hennes første hovedrolle var som Susan Pevensie i filmen Legenden om Narnia - Løven, heksa og klesskapet (2005). Hun spilte samme rolle i oppfølgeren Legenden om Narnia - Prins Caspian, hvor hun spilte sammen med William Moseley, Skandar Keynes, Georgie Henley og Ben Barnes. Filmen hadde kinopremiere i Norge 2. juli 2008. Hun var også så vidt med i den siste filmen om Legenden om Narnia - Reisen til det ytterste hav fra 2010.


== Annet ==
Popplewell, den eldste av tre søsken, er datter av Andrew Popplewell og Dr. Debra Lomas.
Hun gikk på North London Collegiate School og var avgangselev i 2006/2007.
Siden 2007 har hun studert engelsk ved Magdalen College, Oxford.
Popplewell bor på Highbury i Nord-London.
Hun har musefobi, noe som førte til flere utfordringer i musescenen i Løven, heksen og klesskapet. Hun krevde stand-in for denne scenen.


== Filmografi ==


== Priser og nominasjoner ==
2006: Character and Morality in Entertainment Awards for Susan Pevensie i Legenden om Narnia – Løven, heksa og klesskapet. (Tildelt)
2006: Best Movie Choice Actress pris fra Teen Choice Awards. (Nominert)
2006: Best Ensemble Acting for Legenden om Narnia – Løven, heksa og klesskapet fra Camie Awards (Tildelt)
2008. Best Film Star på Nickelodeon UK Kids Choice Awards (Nominert)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Anna Popplewell på Internet Movie Database 
(sv) Anna Popplewell i Svensk Filmdatabas 
(da) Anna Popplewell på Filmdatabasen 
(da) Anna Popplewell på Scope 
(fr) Anna Popplewell på Allociné 
(en) Anna Popplewell på AllMovie 
(en) Anna Popplewell hos Rotten Tomatoes 
(en) Anna Popplewell hos The Movie Database 
(en) Anna Popplewell hos Behind The Voice Actors
Waldemar von Knoeringen

Waldemar Freiherr von Knoeringen (født 6. oktober 1906 i Rechetsberg (Kreis Weilheim), død 2. juli 1971 i Bernried am Starnberger See) var en tysk politiker (SPD).


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Knoeringen tilhørte en gammel tysk adelsslekt, hvis deltagelse i korstogene er dokumentert. Flere medlemmer av familien var biskoper og abbeder i den katolske kirke i Bayern. Hans familievåpen befinner seg på en avbildning av konsilet i Konstanz.


=== Politisk virke ===
I 1926 ble han medlem av SPD. For ham var det bare dette partiet som stod for både rettferdighet og frihet. Da det var sjelden at adelige var sosialdemokrater på denne tiden, gikk han tidvis under navnet Den røde baron (et navn Manfred von Richthofen er bedre kjent under).


==== Landflyktig under nasjonalsosialismens tid ====
I 1933 ventet han med maskingevær sammen med sine venner fra Reichsbanner Schwarz-Rot-Gold på signalet til opprør, men signalet kom aldri, og Knoeringen flyktet til Østerrike. Gestapo fengslet hans forlovede Juliane og truet med å kun løslate henne hvis Knoeringen meldte seg frivillig. Av redsel for at Knoeringen ville gjøre dette innledet Juliane en sultestreik, ble løslatt og flyktet til Tirol.
Fra 1933 var han medlem av den antinazistiske gruppen Neu Beginnen. Knoeringen levet av å holde foredrag, hovedsakelig for det østerrikske sosialdemokratiske partiet.
Etter at Engelbert Dollfuß grep makten i Østerrike flyktet han til Tsjekkoslovakia. Der møtte han Léon Blum, som hjalp ham og andre sosialdemokrater å få innreisevisa til Frankrike. Her åpnet han et fotoatelier, men forretningen gikk dårlig.
Ved krigsutbruddet var han i England. Fra 1940 til 1943 arbeidet han for den tyskspråklige redaksjonen i BBC. Han sluttet i BBC etter at han ikke lenger fikk arbeide selvstendig med programmene og han heller ikke hadde fått gjennomslag for sitt krav om å få sendemanuscripter på forhånd.


==== Etterkrigstiden ====
I 1946 reiste Knoeringen tilbake til Tyskland. På grunn av sin emigrasjon og sitt «arbeide for fienden» ble han sterkt fiendtlig mottatt av mange. Han engasjerte seg i gjenoppbyggelsen av SPD i Bayern, og var fra 1947 til 1963 formann for SPD i Bayern. Fra 1958 til 1962 var han også viseformann i SPD. Han var medlem av den bayerske landdagen fra 1946 til 1970 (frem til 1962 som SPDs fraksjonsformann), og fra 1949 til 1951 var han også medlem av Forbundsdagen.
1954 oppnådde Knoeringen i koalisjonsforhandlinger med Bayernpartei, FDP og GB/BHE dannelsen av den såkalter Firerkoalisjonen under Wilhelm Hoegner og dermed den frem til idag eneste avløsning av CSU som regjeringsparti i Bayern.
I sin tale ved partikongressen i 1959 gikk han inn for Godesberger-programmet, SPDs nye partiprogram som markerte den for lengst fullførte forvandlingen fra sosialistisk arbeiderparti til pragmatisk (og sentrumsorientert) folkeparti. Han hadde vært en av de viktigste personene i utarbeidelsen av dette programmet. I 1965 tilhørte han SPDs skyggekabinett i tilfelle en valgseier.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Verk av og om Waldemar von Knoeringen i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
Arild Helleland

Arild Helleland (født 29. november 1949 i Ullensvang kommune i Hardanger) er en norsk operasanger (tenor). Han er en svært populær sanger både i Norge og ute i Europa, og har vært fast ansatt ved Deutsche Oper i Berlin. Helleland er pensjonert, men er fortsatt aktiv som sanger.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Arild Helleland på Internet Movie Database 
(sv) Arild Helleland i Svensk Filmdatabas 
(en) Arild Helleland på Discogs 
(no) Artikkel i Hardanger Folkeblad
Pavel Rostovtsev

Pavel Aleksandrovitsj Rostovtsev (russisk: Павел Александрович Ростовцев; født 21. september 1971 i Gus-Khrustalnyj i Vladimir oblast) er en russisk tidligere skiskytter. Han er tre ganger verdensmester i skiskyting.
Rostovtsev bor i Krasnojarsk. Han har konkurrert i verdenscupen siden 1995/96-sesongen. I 2000 ble han verdensmester med det russiske stafettlaget i VM i Lahtis. Året etter vant han sprinten og jaktstarten i VM i Pokljuka. I 2001/02-sesongen kom han på andreplass i verdenscupen sammenlagt. Etter dette oppnådde han ikke like gode resultater, og vant ikke flere verdenscuprenn.
Under OL 2006 var han med på å ta sølv for Russland på stafetten.


== Merittliste ==
Olympiske leker:
Sølv på stafetten under Torino 2006) Beste individuelle: 5.-plass (sprinten, Salt Lake City 2002)
Verdensmesterskap:
3 gull (2 individuelle), 6 sølv
Verdenscupen sammenlagt:
Beste plassering: 2.-plass (2001/02)
Verdenscuprenn:
6 gull, 12 sølv, 6 bronse


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Pavel Rostovtsev – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Pavel Rostovtsev – Olympedia 
(en) Pavel Rostovtsev – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Pavel Rostovtsev – IBU 
(en) Pavel Rostovtsev – biathlon.com.ua
Valentin Parnakh

Valentin Jakovlevitsj Parnakh (russisk: Валентин Яковлевич Парнах, født 26. juli 1891 i Taganrog, død 29. januar 1951 i Moskva) var en russisk dikter, oversetter, historiker, musikant, danser, men først og fremst er han kjent som grunnleggeren av russisk jazz.


== Barndom og ungdom ==
Valentin Parnakh var bror til dikteren Sofia Parnok og tvillingbror til forfatterinnen Elizaveta Tarakhovskaja. I 1913 reiste Parnokh gjennom Italia, Midtøsten, var en stund i Palestina og i samme året kom han tilbake til St. Petersburg. Der kom han inn på universitet, hvor han studerte romanske språk, musikk og teaterkunst. I 1916 flyttet han til Paris og bodde der i seks år. Han var student på Sorbonne-universitetet og ble valgt til president i et dikterforbund i Paris.


== Jazz i Sovjetunionen ==
I 1922, fascinert av svart jazzmusikk i Paris, kom han tilbake til Russland og grunnla Første eksentriske orkester i den russiske sosialistiske føderative sovjetrepublikk – Valentin Parnakhs jazzorkester. Den første konserten ble holdt 1. oktober 1922 i Moskva. Jazzorkesteret med New Orleans-stil gjorde inntrykk på russiske avantgardkunstnere, og Parnakhs nøt stor popularitet. Fra Paris brakte han saksofoner, tamtam-trommer, sordiner og trompeter. Parnakh var også kreativ leder for musikk og dans i Mejerkhold-teateret, der orkesteret hans spilte samtidens slagere.
Parnakh publiserte mange artikler om musikkultur i Vesten og var den første som reklamerte for Charlie Chaplins dramatiske skuespill. I 1925 var utgitt hans diktbok ”Innledning i dans”.
Begeistringen gikk over etter hvert som han forsto at livet i det sovjetiske samfunnet var helt annerledes enn i Paris. I oktober 1925 reiste han tilbake til Paris og ble der til 1931. Han publiserte mange artikler om teater og dans i russiske innvandreraviser og franske medier, og oversatte spansk litteratur.
Han kom tilbake til Sovjet i 1931 og arbeidet som oversetter i avdelingen for utenlandsk litteratur i forfatterforeningen. Han fortsatte å oversette spansk litteratur, blant annet Federico García Lorca. I løpet av andre verdenskrig ble Parnakh i likhet med mange andre medlemmer av forfatterforeniningen, evakuert til Khistopol og hadde ikke midler til livets opphold. Han døde i sin leilighet i Moskva 29. januar 1951 og ble begravd på Novodevitsji gravlund.


== Referanser ==
Vulgærlatin

Vulgærlatin (fra latin sermo vulgaris, «alminnelig språk») eller lavlatin er en fellesbetegnelse for de dialekter av latin som ble talt først og fremst i de vestre provinsene av Romerriket inntil disse dialektene utviklet seg til de enkelte romanske språkene omkring 800-tallet.


== Ett eller to språk ==
Noen forskere beskriver vulgærlatin og klassisk latin som to uavhengige språknormer. Det urromanske, som man rekonstruerer ved å sammenligne de senere romanske språk, settes da lik med vulgærlatin. Vulgærlatin og klassisk latin skal ha en forskjellig fonologi, morfologi og syntaks. Forskerne støtter seg spesielt til stavefeil og grammatikalske feil i innskriftene, ikke minst i graffiti fra Pompeii. En annen kilde til vulgærlatin er de frigitte slavenes replikker i Petronius' Satyricon (100-tallet e.Kr.).
Andre forskere fremhever at det latinske språket tross alt er enhetlig fram til oldtidens slutt og stykkes opp i middelalderen. Vulgærlatin og klassisk latin er for dem ikke to språk, men kun to ytterpunkter i en sosiolingvistisk kontinuitet. Noen ord og former var mer høytidelige og andre mer hverdagslige, men overgangen var glidende. Cicero skrev et utpreget klassisk latin, men i brev, som ligger nærmere dagligspråket, har han ofte ord som man ellers ikke vil forvente å finne i litteraturen, f.eks. bucca, «munn» og auricula, «øre». Det avgjørende skille mellom klassisk latin og romanske språk skjer først i begynnelsen av middelalderen (den første tekst på et romansk språk er Strasbourg-edene fra 842).


== Litteratur ==
Battisti, C. (1949 ): Avviamiento allo studio del latino volgare. Bari, OCLC 2093856
Díaz Y Díaz, M. C. (1962): Antología del latín vulgar. Ed. Gredos, Madrid, OCLC 308440
Grandgent, C. H. (1970): Introducción al Latín Vulgar. Trad. Madrid, CSIC, OCLC 475678734
Harrington, K. P.; Pucci, J.; Elliott, A. G. (1997): Medieval Latin. University of Chicago Press, 2. utg., ISBN 0-226-31712-9.
Herman, J. (1997): El latín vulgar. Trad., intr., índice y bibliografía de C. Arias Abellán. Red. Ariel, Barcelona, ISBN 84-344-8219-3.
Vincent, N. (1990): «Latin» i: Harris, M. & Vincent, N., red.: The Romance Languages, Oxford University Press, ISBN 0-19-520829-3.


== Eksterne lenker ==
Batzarov, Zdravko (2000): «Orbis Latinus».
Norberg, Dag; Johnson, R.H., overs. (2009) [1980]: «Latin at the End of the Imperial Age». Manuel pratique de latin médiéval. New York: Columbia University Press, Orbis Latinus.
«Corpus Grammaticorum Latinorum». Paris: Laboratoire d'Histoire des théories linguistiques. 2008.
Terents

Publius Terentius Afer (født 185 f.Kr. død 159 f.Kr.), også kjent som Terents, var en romersk komedieforfatter. Tilnavnet Afer, «afrikaneren», forteller om hans opprinnelse, kanskje fra Kartago eller det romerske området i Libya. Terentius Lucanus, en romersk senator, førte Terentius til Roma som slave, utdannet ham og senere, imponert over hans evner, friga ham. Terentius døde i ung alder, antagelig i Hellas, eller på reisen tilbake til Roma. Han rakk bare å skrive seks komedier, samtlige utgitt i årene 166-160 f.Kr., men de er alle bevart for ettertiden.
Terentius er ved siden av Plautus den viktigste romerske komediedikteren. Han er mindre djerv, og kjennetegnet for hans komedier er et velpleiet språk og en raffinert komikk. Han framstilte det borgerlige hverdagslivet med dets ekteskapelige stridigheter, kjærlighetseventyr og uvørne sønner. Forbildet var, som hos Plautus, de greske nykomedier, særlig Menander.
Et berømt sitat hos Terentius er: «Homo sum, humani nihil a me alienum puto», eller «Jeg er et menneske, intet menneskelig er meg fremmed.» Dette kom i hans stykke Heauton Timorumenos.


== Verker ==
Adelphoe eller Brødrene (160 f.Kr.).
Andria eller Piken fra Andros (166 f.Kr.).
Eunuchus eller Eunukken (161 f.Kr.).
Heauton Timorumenos eller Selvplageren (163 f.Kr.).
Hecyra eller Svigermoren (160 f.Kr.).
Phormio (161 f.Kr.).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Seks stykker av Terentius hos Latin Library (latin)
Andria hos Perseus Digital Library (engelsk)
Hecyra hos Perseus Digital Library (engelsk)
Heautontimorumenos hos Perseus Digital Library (engelsk)
The Eunuch hos Perseus Digital Library (engelsk)
Phormio hos Perseus Digital Library (engelsk)
The Brothers  hos Perseus Digital Library (engelsk)
Shanhaiguan

Shanhaiguan (tradisjonell kinesisk:: 山海關, forenklet kinesisk: 山海关, pinyin: Shānhǎi Guān, W.-G.: Shan Hai Kuan) er et bydistrikt i byprefekturet Qinhuangdao i Hebei-provinsen i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 192 km² og talte i 2006 ca. 140 000 innbyggere.
På norsk betyr navnet fjell- og havpasset (Shanhai-passet).
Det utgjør østenden av den regionale forgreningen av Den store kinesiske mur, og er et populært turistmål. Den første port under himmelen er også besøkt av turister. Det sted der muren når ned til Stillehavet (i Bohai-bukten) har fått tilnavnet Den gamle dragens hode. 
Shanhai-passet er om lag 300 km øst for Beijing. 


== Historie ==
Her var i lange tider av Kinas historie forsvarsgrensen mot stammene i Mandsjuria (som  khitanerne, jursjenerne og mandsjuene).
Shanhaiguan ligger sør for Yanfjellene og nord for Bohaihavet, og passasjen mellom fjell og hav er ikke bred. 
Både Det nordlige Qi-dynastiet og Tang-dynastiet bygde vaktstasjoner i området. I 1381 lot Ming-generalen Xu Da bygge festningen Shanhaiguan. Senere forsterket minggeneral Qi Jiguang festningen med et stort garnisonsanlegg, med ytterligere fort øst, sør og nord for passet, slik at Shanhaiguan ble til et av Kinas sterkeste festningsverker. 
Men da det virkelig gjaldt, var festningene til ingen nytte. Ved Ming-dynastiets fall – Beijing var blitt inntatt av opprørere som angrep fra innlandet – satt general Wu Sangui som kommandant i Shanhaiguan. Han hadde tenkt å gå over til opprørerne, altså de nye makthavere, men fikk høre fra hovedstaden at deres anfører, Li Zicheng, hadde forgrepet seg mot hans konkubine, Chen Yuanyuan. Da tok han i stedet kontakt med Qing-føreren Dorgon, og åpnet så festningens porter for Qing-soldatene. Sammen med dem strømmet de sørover og kjempet og vant mot Li Zicheng i slaget ved Shanhaiguan.


== Kulturminner ==
Shanhaiguanavsnittet av Den kinesiske mur (万里长城—山海关. Wanli Changcheng – Shanhaiguan) ble i 1961 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner. I 1987 erklærte UNESCO Den kinesiske mur som Verdensarv.


== Administrative enheter ==
Det er fem subdistrikter, tre storkommuner og en kommune i distriktet.Subdistrikter:

Nanguan (南关街道), Dongjie (东街街道), Xijie (西街街道), Lunan (路南街道), Chuanchang-gaten (船厂路街道)Storkommuner:

Diyiguan (第一关镇), Shihe (石河镇), Mengjiang (孟姜镇)Kommuner:

Bohai (渤海乡).


== Samferdsel ==


=== Jernbane ===
Shanhaiguan er stoppested på den viktige jernbanelinen Jinghabanen som løper fra Beijing til Harbin via blant annet Tianjin, Tangshan, Shenyang og Changchun. 


=== Vei ===
Distriktet er også startpunkt for Kinas riksvei 205, som fører gjennom det østlige Kina sørover til Shenzhen i Guangdong.
Kinas riksvei 102 løper gjennom området. Den begynner i Beijing og fører gjennom provinsene Hebei, Liaoning, Jilin og Heilongjiang. Den er innom byene Qinhuangdao, Shenyang og Changchun underveis til Harbin.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Bilder av Shanhaiguan
Nicolas Flamel

Nicolas Flamel (født 1330 i Pontoise, død 1418) i Paris) var en fransk alkymist som levde på 1300- og 1400-tallet. Huset han bodde i, står i Paris den dag i dag, 51 rue de Montmorency (3. arrondissement), og ble bygd i 1407.
Flamel sies å ha vært den mest talentfulle europeiske alkymist gjennom tidene. Det er sagt at han nådde begge de to magiske målene i alkymi, som var hovedmålet i hans fag: han klarte å lage de vises stein, og både han og hans kone Perenelle oppnådde udødelighet. 
Flamel er antatt å ha fått en mystisk bok av en fremmed, skrevet av en person fra oldtiden kalt Abraham Jøden. Boken var full av kabbaliske ord på gresk og hebraisk. Flamel gjorde det til sitt livsverk å forstå teksten og disse tapte hemmeligheter. Han dro til universiteter i Andalucía for å rådspørre jødiske og muslimske autoriteter. I Spania møtte han en mystisk mester som lærte han å forstå manuskriptet. Det gikk rykter om at «Mesteren» var en adept, eller en vismann, som hadde studert den samme lære som de tre vise menn i bibelen. Adeptens navn var Mester Canches, og han studerte medisin og var på vei til Paris. Men på veien ble han syk og døde. Flamel gravla Mester Canches i Orléans, og lærte å oversette boken. Dette lærte Flamel de grunnleggende hemmelighetene om hvordan å utføre Magnum Opus og formularen for forandring av et grunnmetall til gull, og til å fremsille et livseliksir. 

Etter hjemkomsten fra Spania kunne Flamel bli rik. Kunnskapen han tilegnet seg på veien, gjorde han til en mester i alkymi. Flamel ble en donator som utstyrte sykehus og kirker med utbytte av sitt alkymiske arbeid. Han fikk kompliserte alkymiske symboler skrevet på en gravsten, som sto i De hellige uskyldiges kirke i Paris, men den står nå i Musèe de Cluny. Hans grav derimot, er tom. Noen mener den ble tømt av folk som søkte alkymistens hemmeligheter, mens andre mener han oppnådde sitt mål om udødelighet.


== Nicolas Flamel i populærkultur ==
Nicolas Flamel nevnes i boken «Harry Potter og de vises stein», som en venn av Humlesnurr og den eneste som har lyktes i å lage de vises stein
Nicolas Flamel nevnes i boken «Da Vinci-koden» av Dan Brown, som en del av "Sion-ordenen".
Nicolas Flamel nevnes i filmen «As Above, So Below» som den som laget de vises stein og legenden om hans tomme grav.
Blog "Los secretos del inmortal Nicolas Flamel"


== Referanser ==
Nikolaos Mantzaros

Nikolaos Mantzaros (gresk: Νικόλαος Μάντζαρος, Nikólaos Mándzaros, født 1795, død 1872) var en gresk musiker og komponist. Mantzaros har blant annet komponert den greske nasjonalsangen, Hymne til friheten.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Nikolaos Mantzaros på Internet Movie Database
Farmen

Farmen er en norsk realityserie som har gått på TV 2 siden 2001. Konseptet går ut på at 12–14 mennesker skal bo på en gård uten moderne hjelpemidler, slik det var for 100 år siden. Her skal de overleve ved å samarbeide så godt som mulig. I hver uke må to utvalgte deltakere kjempe en duell der den tapende part må forlate farmen. Programmet ble ledet av Gaute Grøtta Grav fra 2004 til 2019. Han var forøvrig seriens første vinner.
Det har blitt sendt en kjendisversjon av programmet under navnet Farmen kjendis siden 2017.
Programmet produseres av Strix Television.
Serien har vunnet Gullruten tre ganger: femte sesong vant klassen beste reality (konkurranse) under Gullruten 2013, Andreas Nørstrud ble kåret til årets deltaker samme år mens serien ble kåret til beste grønne produksjon under Gullruten 2022. I tillegg har Farmen kjendis vunnet to Gullrute-priser.
Farmen har vært en av de mest sette program på TV 2 med 2014-sesongen på topp.


== Regler ==
Hver uke har tre av deltakerne roller som storbonde, førstekjempe og andrekjempe. Storbonden blir valgt av deltakeren som ble slått ut sist uke. Førstekjempen blir valgt av storbonden, og førstekjempen velger andrekjempe. Andrekjempen velger så en gren, før første- og andrekjempen møtes i en tvekamp, der taperen må forlate gården (farmen).
Hver uke har deltakerne et ukes-oppdrag de skal løse. Hvis de greier det vil storbonden få en finalekniv, og deltakerne vil få en sum penger de kan handle mat for.
I tvekampen andrekjempen velge mellom seks grener. Grener som har vært tilgjengelige i de forskjellige sesongene er: bryting, kunnskap, staurbæring, øksekast, slegge, saging, tautrekking, vardebygging, tenning av bål, bæring av vann, tømmerstokkrulling, melkespannholding og melkespannkasting.


== Generell oversikt ==


=== Farmen ===


=== Farmen kjendis ===


== Internasjonale utgaver ==


== Priser og nominasjoner ==


== Fotnoter ==


== Sesonger ==


== Se også ==
Liste over norske Reality-TV-serier


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Farmen sine offisielle nettsider (TV 2, 2015)