jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Leadenhall Market

Leadenhall Market er ei overbygd markedsgate i City of London. Den ligger et par kvartaler øst for Bank undergrunnsstasjon med inngang fra Leadenhall Street og Gracechurch Street.
Leadenhall Market ligger på gammel historsk grunn; her lå rådhuset i romernes Londinium. Etter at romerne trakk seg ut av Britannia falt denne delen av byen tilbake til jordbruksland. I middelalderen ble det bygd en herregård på stedet; denne hadde tak tekka med blyplater og ble kalt Leaden Hall. På 1300-tallet oppstod et marked for matvarer, tekstiler og jernvarer på gården. Markedet fikk etter hvert fjørfe og ost som sine spesialiteter – seinere også fisk, kjøtt og korn. I 1408 festa byens borgermester Dick Whittington eiendommen Leaden Hall. Hovedbygningen ble ødelagt i brann i 1484, og i 1666 gikk hele markedet med i den store bybrannen.
Etter brannen fortsatte markedet å eksistere i skiftende bygninger fram til 1881, da dagens bygning ble innviet. Den overdådige støpejernskonstruksjonen er tegna av Horace Jones, som også er ansvarlig for markedene ved Smithfield og Billingsgate. 
Bygningen gjennomgikk en totalrenovering i 1991, og har fått tilbake sine originale, fargeglade interiører. I de seinere åra er Leadenhall blitt invadert av motebutikker, men en enslig slakter og en fiskehandler holder stadig stand.
Daniel Isaachsen

Daniel Willoch Isaachsen d.e, (født november 1744 i Kristiansand, død 1813 i Kristiansand) var en norsk forretningsmann og skipseier. Ved sin død var Daniel Isaachsen en av Norges rikeste menn.


== Bakgrunn og virke ==
Daniel Isaachsen var eldste sønn av Isaach Danielsen (Isaach «Smed»).
Han fikk sin utdannelse ved latinskolen i Kristiansand, og senere ved Universitetet i København. I 1763 dro han til England for  «... at faae Indsigt i Kiøbmands Væsenet hvortil han vilde applicere sig.» Han ble med i farens forretning i 1765.
Ved farens død i 1771 overtok han forretningen. 7. august 1772 kjøpte han tomt med Kgl. privilegert kranverft ved Vesterhavnen. Han drev skipsbygging og redervirksomhet og hadde på det meste 21 skip. (Blant annet «Samson», som forliste ved Homborsund i 1786 og ble funnet i 1984.) De hadde fart på Middelhavet og på De vestindiske øyer. Han drev også hvalfangst ved Grønland (subsidiert av Kongen).
Det privilegerte kranverftet gav ham nærmest monopol på reparasjon og utrustning av seilskuter som søkte havn i Kristiansand. England ble aktivt med i krigshandlingene i 1793. Dette medførte at de krigførende makter førte sine priser til Kristiansand. Der ble de solgt med stor fortjeneste for byens kommisjonærer. Blant dem var Daniel Isaachsen en av de virkelig store.
I 1807 kom Danmark-Norge med i krigen. I perioden 1807-1814 ble det kapret 300 skip som ble ført til Kristiansand. Daniel Isaachsen drev selv ikke med kaperfart, men tjente gode penger på kommisjon av salg av skip og last.


== Familie ==
Daniel Isaachsen ble i 1771 gift med Christiane Hedevig Christensen. De fikk 7 barn sammen.

Isaach Isaachsen («Jacobineren»), 1774-1828
Barbara Cathrine Isaachsen, 1776-1857, gift van Kervel.
Peder Isaachsen, 1778-1831
Christian Isaachsen, 1783-1795
Dessuten trillinger født i 1779. De døde alle innen to dager.Christiane døde i 1798, bare 47 år gammel.
I 1805 giftet han seg med den 35 år yngre Hanne Susanne Nideros. De fikk ett barn: Daniel Otto Christian Isaachsen, 1806-1891. Etter Isachsens død giftet enken seg med Diderich Hegermann.


== Litteratur ==
Frognes, Ingerd Nome (2005): Fru Barbara til Andøen og andre beretninger fra det gamle Kristiansand, ISBN 82-303-0538-2
Holst, J. Wilhelm I. (1989): Som barn av Isaach Smed: Slekten Isaachsen-Willoch gjennom fire hundre år, ISBN 82-991898-0-2


== Eksterne lenker ==
Samson
Kataloger til arkiver etter familiene Hegermann og Isaachsen hos Statsarkivet i Kristiansand
Seterstøa

Seterstøa er ei grend i Nes på Romerike i Viken fylke. Grenda var tidligere en operativ stasjon på Kongsvingerbanen og lå mellom Disenå og Årnes stasjoner på samme linje. I dag er stasjonen både på Seterstøa og Disenå stengt og togene tar ikke på passasjerer. Stasjonen har dobbeltspor og mange tog stopper i forbindelse med møter med andre tog, men tillater ikke på- og avstgning. Seterstøa velforening har ca. 130 betalende husstander som medlemmer. Stedet dekker områder på både øst- og vestsiden av Glomma samtidig som stedet også dekker områder i fylkene Viken og Innlandet. Det er i dag bru over Glomma ved Funnefoss, omtrent 5 kilometer sør for Seterstøa stasjon. Tidligere var det ferjedrift over Sundet ved Seterstøa stasjon. 
Stedet har en av de største industrivirksomehtene i området med Maarud (ligger geografisk i Sør-Odal kommune) 1 km fra Seterstøa stasjon hvor det bl.a. har vært produsert potetgull fra 1950 tallet. 
Den kjente teologen, forfatteren og historikeren Jacob Jervell bodde på Skogheim ved Seterstøa stasjon frem til 2013.


== Eksterne lenker ==
Ferje over Glomma ved Seterstøa
LivsGlede

LivsGlede er et norsk, kristent tidsskrift, utgitt av Pinsebevegelsen i Norge.
LivsGlede utkommer flere ganger i året, og inneholder ulike reportasjer, alt fra intervjuer til nytte-stoff. 


== Eksterne lenker ==
www.k-s.no LivsGlede
Pinsebevegelsen i Norge
Lindy Cochran

Lindy Cochran Kelley (født 10. juli 1953 i Richmond, Vermont) er en tidligere amerikansk alpinist. Hun er den yngste av de legendariske Cochran-søsknene, som fra slutten av 1960-årene til midten av 1970-årene dominerte alpinsporten i USA. Som resten av søskenflokken (Marilyn, Barbara og Bob) ble hun trent av foreldrene, og ble en alpinist av verdensklasse. 
I 1970 kom Lindy med på det amerikanske alpinlandslaget. På dette tidspunktet hadde hennes tre eldre søsken allerede internasjonale triumfer å vise til. I 1973 fikk Lindy Cochran sin første tittel av betydning, da hun ble amerikansk mester i slalåm. Et knapt år senere oppnådde hun karrierens beste plassering i verdenscupen med en andreplass i slalåm i Les Gets.
Hennes beste år ble sesongen 1975/76, da hun ble amerikansk mester i storslalåm og kom på sjetteplass i slalåm i OL i Innsbruck.
Hun la opp som aktiv alpinist i 1981.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lindy Cochran – Olympedia 
(en) Lindy Cochran – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Lindy Cochran – Vermont Sports Hall of Fame 
(en) Lindy Cochran – FIS (alpint) 
(en) Lindy Cochran – ski-db.com
Lys i Øst

Lys i Øst er et norsk, kristent tidsskrift, utgitt av Pinsebevegelsen i Norge.
Lys i Øst er De Norske Pinsemenigheters Ytre Misjon blad for arbeidet i Eurasia. Bladet utkommer fire ganger i året, og inneholder reportasjer fra misjonens virksomhet i de tidligere sovjetstatene. Bladet er gratis, men har støtteabonnenter.
Norsk pinsebevegelse driver misjonsarbeid i nesten 70 land på fire kontinenter.


== Eksterne lenker ==
Pinsemisjonen.no
Sjibbolet (tidsskrift)

Sjibbolet er et norsk, kristent tidsskrift, utgitt av Pinsebevegelsen i Norge.
Sjibbolet er De Norske Pinsemenigheters Ytre Misjon (PYM) blad for Norske Pinsevenners Arbeid i Israel (NPAI).  Bladet inneholder artikler relatert til arbeidet i Israel og andre artikler som belyser situasjonen i landet.  Men også annet stoff, som reiseskildringer, analyser og intervjuer er å finne i bladet. Bladet har også et nettsted med ytterligere informasjon. 
Bladet har frivillig kontingent. Det kommer fire ganger i året og har 24 sider. Ansvarlig redaktør for bladet er reisesekretær Jon Erling Henriksen.


== Norske pinsevenners arbeid i Israel ==
Norsk pinsebevegelse driver misjonsarbeid i mer enn 30 land på fire kontinenter. PYMs arbeid i Israel kalles Norske Pinsevenners arbeid i Israel (NPAI) og startet allerede i 1947. NPAI arbeider med prosjekter knyttet til vedlikehold og utbedring ved helseinstitusjonene for mental helse ved Eitanim og Kfar Shaul, Jerusalem. NAPI hjelper også eldre israelere som faller utenfor det offentlige sosiale nettverk i bydelen Mevasseret Ziyyon, Jerusalem. 
Beit Betania (på norsk: Betania-hjemmet) er stedet (huset) arbeidet drives fra.


== Eksterne lenker ==
www.sjibbolet.no/ – hjemmeside
www.pym.no - Sjibbolet
De norske Pinsemenighetenes Ytremisjon (PYM)
Pinsebevegelsen i Norge
Gode Nyheter

Gode Nyheter er et norsk, kristent tidsskrift, utgitt av Pinsebevegelsen i Norge.
Gode Nyheter er De Norske Pinsemenigheters Ytre Misjon (PYM) blad for arbeidet Barnehjelp. Bladet  utkommer flere ganger i året, og inneholder artikler om Barnehjelpens arbeid for trengende barn i misjonslandene.
Leder for Barnehjelpen er Beth Gudesen. Redaktør for bladet er Reidun Warud og Torill Brox
Norsk pinsebevegelse driver misjonsarbeid i mer enn 30 land på fire kontinenter. PYMs Barnehjelp støtter arbeid for barn som har det vanskelig og lider, i områder med stor fattigdom og sosial nød. Arbeidet skal avhjelpe sosial, materiell og åndelig nød. Det er institusjoner og barnehjem flere steder i verden, blant annet i India, Paraguay og på Filippinene som har fått hjelp. 
Med midler fra PYMs Barnehjelp har misjonærene lindret sult og gitt skoletilbud til barn som ikke har hatt denne muligheten. Barnehjelpen har også forsynt barn med klær, medisiner, litteratur for å nevne noe. Inntektene kommer stort sett som frivillige gaver fra enkelt personer, søndagsskoler og menigheter.


== Eksterne lenker ==
www.pym.no - Gode Nyheter
De norske Pinsemenighetenes Ytremisjon (PYM)
Pinsebevegelsen i Norge
Harald Sunde (fotballspiller)

Harald «Litj'n» Sunde (født 21. februar 1944) er en norsk tidligere fotballspiller.


== Karriere ==
Han startet sin karriere i fotballklubben Nidelv, og debuterte 10 år gammel. Visstnok scoret han mål i sin første kamp, enda han spilte mot spillere som var 4 år eldre. Som liten spilte han mye fotball og «basse», både hjemme og på skolen.I 1961 var han sentral i å spille Nidelv til semifinalen i cupen. Den gangen var Nidelv det beste laget i Trondheim, og de knivet med Rosenborg gjennom 1960-tallet om å være «best i by'n». Nidelv rykket opp til 2. divisjon i 1963, og nesten opp i 1. divisjon i 1964, da med Rosenborg på tredjeplass. Etter 1966-sesongen rykket imidlertid Rosenborg opp til 1. divisjon, og da gikk Sunde dit. Der møtte han Odd Iversen, og de to skulle vise seg å bli god kombinasjon sammen. Samspillet dem imellom fungerte svært bra, med Iversen som spiss og Sunde som midtbanespiller. Rosenborg vant 1. divisjon dette året. De var også i cupfinalen, men tapte for FC Lyn Oslo.
Sunde og Iversen ble da også solgt sammen til Racing Mechelen i Belgia. Sunde kom tilbake til Rosenborg i 1972 etter endt toårs-kontrakt. Karrieren i Belgia ble ikke helt som forventet, selv om Sunde og Iversen spilte meget bra den første sesongen.
Fra 1975-sesongen ble han så spillende trener for Orkanger, men gjorde comeback i 1978 da Rosenborg slet, og hadde rykket ned til 2. divisjon. Nils Arne Eggen hadde da overtatt Rosenborg for å få laget opp i 1. divisjon. Da var Sunde 34 år gammel. Rosenborg rykket opp igjen, med Sunde som kaptein, og han spilte også 5 kamper i neste sesong (1979).
Ut over på 1980-tallet var han assisterende trener for Rosenborg, samt trener for juniorlaget. Fram til 1. april 2011 jobbet han som materialforvalter i Rosenborg.


== Meritter ==
104 1. divisjonskamper (1967–1974), 30 mål
2 seriegull (1967 og 1969)
39 A-landskamper, 5 mål (debut 1964)
4 U-landslagskamper, 2 mål
3 juniorlandskamper (debut 1961)
8 Europacupkamper, 1 mål
Har 1.49,6 på 1000 meter skøyter som 15-åring.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
RBKweb – Legender: Harald Sunde
Harald Sunde (offiser)

Harald Sunde (født 9. mars 1954 i Hurdal) var general i den norske Hæren. Han var Norges forsvarssjef fra 1. oktober 2009 til 19. november 2013.


== Bakgrunn og virke ==
Sunde gikk Befalsskolen for kavaleriet og ble beste elev i kull 1973–1974. Han ble deretter troppsoffiser i Oppklaringseskadronen i Brigaden i Nord-Norge. Etter dette tjenestegjorde han som instruktør på Befalsskolen for kavaleriet frem til 1976. Han fullførte Krigsskolen i 1979 og ble løytnant. Han ble rittmester i 1983 og gjennomførte Hærens stabsskole 1 i 1986. I utlandet har han vært student ved Führungsakademie der Bundeswehr i Hamburg, hvor han gikk det nasjonale hovedkurset fra 1987 til 1989, og har eksamen fra US Army War College fra 1999.Sunde har hatt flere ledende stillinger i Hæren, og oppnådde graden major i 1987. I 1992 ble han sjef for Hærens spesialstyrker der han tjenestegjorde i fire år. Han ble forfremmet til oberst i 1996. Videre har Harald Sunde arbeidet i NATO og vært sjef for Forsvarsdepartementets avdeling for operasjonsplanlegging og beredskap. I 2006 ble Sunde forfremmet til generalløytnant og beordret til Nato-hovedkvarteret i Brussel som norsk representant i militærkomiteen. I perioden frem til Sunde ble utnevnt til forsvarssjef var han sjef for Fellesoperativt hovedkvarter ved Jåttå i Stavanger som senere ble til Forsvarets operative hovedkvarter ved Reitan i Bodø.Sunde var medlem av rådet Board of Protectors for Norsk Militær Tattoo i perioden 2010 - 2014.
Sunde er født i Hurdal, vokste opp i Ringsaker og var fra 1991 bosatt på Jessheim, selv om militære jobber medførte lange perioder hvor han bodde andre steder. Etter at han gikk av som forsvarssjef flyttet han til Moelv i Ringsaker. Han er medlem av Senterpartiet og har etter at han ble pensjonist engasjert seg i samfunnsdebatten om forsvarspolitikk.


== Utmerkelser ==
Det kongelige hoff kunngjorde den 27. januar 2010 at kongen hadde utnevnt Sunde til kommandør med stjerne av St. Olavs Orden «for embetsfortjeneste». Sunde er innehaver av Forsvarsmedaljen med laurbærgren, Forsvarsmedaljen med tre stjerner, Forsvarets medalje for internasjonale operasjoner, Vernedyktighetsmedaljen, Finlands løves orden storkors, Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden, 1. klasse med sverd av den latviske Viesturs orden, den amerikanske dekorasjonen Legion of Merit, kommandør av den franske Æreslegionen, Kommandør av Republikken Polens fortjenstorden og NATO-medaljen for det tidligere Jugoslavia. Da han gikk av som forsvarssjef, ble han dekorert med Forsvarets hederskors. Sunde ble i 2012 gjort til kommandør av den amerikanske Legion of Merit.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Forsvarets Forum - 37 timer med Sunde
Forsvarets Forum - Non stop Sunde
Født og oppvokst på slagmarken Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine.. Dokumentar med Harald Sunde
Adelphi

Adelphi kan vise til:


== Steder ==
Adelphi, Iowa, USA
Adelphi, London, et område i London


== Øvrig ==
Adelphi University i New York
Adelphi Theatre i London
Adelphi Records, et plateselskap
Adelphi (London)

Adelphi (gresk: adelphoi, «brødre») er et distrikt i City of Westminster i sentrale London. Det lille distriktet omfatter gatene Adelphi Terrace, Robert Street og John Adam Street Navnet refererer til kvartalene på nedsida av Strand mellom Adam Street og Charing Cross stasjon, men er i ferd med å gå ut av bruk. Strøket har navn etter det for lengst forsvunne Adelphi Buildings, som lå her.
Adelphi har ingen formelt definert grenser, men det er en allmenn enighet om at disse er: Strand i nord, Lancaster Place i øst, Victoria Embankment i sør, og Charing Cross stasjon. Det lille antallet gater øst for Northumberland Avenue er inkludert av bekvemmelighet.


== Adelphi Buildings ==

Adelphi Buildings var et stort boligkompleks som ble anlagt mellom Strand og Themsen i åra 1768-1774. Bygningen bestod av 24 sammenbygde enheter i nyklassisistisk stil med fasade mot Themsen. Bak prosjektet stod arkitektbrødrene Robert, James og John Adam, med Robert som hovedansvarlig for den arkitektoniske utforminga. Bygningene ble revet i 1936.På 1800-tallet var Adelphi et meget populært boligkvarter for en del ledende kulturpersonligheter. Adelphi Theatre på oversiden av Strand har navn etter Adelphi Buildings.


== Referanser ==
Arnold Böcklin

Arnold Böcklin (født 16. oktober 1827 i Basel i Sveits, død 16. januar 1901 i San Domenico i Italia) var en sveitsisk maler, tegner, grafiker og billedhugger. Han var en av de mest betydningsfulle representantene for symbolismen, en kunstretning på slutten av 1800-tallet. Hans mest kjente verk er maleriet Dødens øy (Toteninsel) som finnes i fem varianter.


== Biografi ==
Böcklin ble født 1827 i Basel, nord i Sveits. Han fikk undervisning i tegning i hjembyen, før han fra 1845 til 1847 studerte ved Kunstakademie Düsseldorf sammen med Johann Wilhelm Schirmer, Theodor Hildebrandt og Rudolf Wiegmann. I 1847 tok han og Rudolf Koller en studietur til Belgia, der han ble svært imponert av Peter Paul Rubens sine verk. I 1848 dro han til Paris og besøkte Louvre. Deretter var han i lære ved atelieret hos kunstneren Johann Gottfried Steffan. Frem til 1850 arbeidet han i Basel, der han malte sine første karakteristiske landskapene.
Fra 1850 til 1857 jobbet han tidvis i Roma. I løpet av sine syv år der, var han under sterk påvirkning av Gaspard Dughet og Francis Dreher. Böcklin giftet seg i 1857 og slo seg ned i Basel. I 1858 fikk han ulike kommisjoner til å male matsalen til en rikmannsvilla i Hannover. Fra 1860 til 1862 underviste han ved Sachsen Kunstskole i Weimar, der maleriet Jagd von Diana i 1862 var hans første store bestillingsverk.
I det samme året, returnerte Böcklin til Italia der han besøkte Napoli og Pompeii. I løpet av denne tiden kom han frem til den karakteristiske stilen sin, med skarpe konturer, intens fargeglød og ofte en mytologisk komposisjon med mytiske skapninger. Fra 1871-1874 bodde han i München, der han i 1872 malte Selbstbildnis mit fiedelndem Tod (Selvportrett med fiolinspillende Død). Fra høsten 1874 til april 1885 bodde han i Firenze. Det var her han malte de fem versjonene av bilde Toteninsel.
Fra 1885 til 1892 bodde og arbeidet Böcklin i Hottingen i Zürich. Etter et hjerneslag i 1892 bosatte han seg ​​i Firenze, og flyttet senere til sin eiendom i Fiesole. Böcklin døde i San Domenico og ble gravlagt på den protestantiske kirkegården, Campo Santo degli Allori, i Firenze.


== Inspirasjon for andre verk ==
Flera av Böcklins verk har inspirert flere andre kunstnere. Komponisten Max Regers Vier Tondichtungen nach A. Böcklin op.128 (1913) tar for eksempel opp følgende fire: Der geigende Eremit, Im Spiel der Wellen, Die Toteninsel og Bacchanal. Dødens øy har dessuten vært inspirasjonskilde til både Toteninsel (1898) av den svenske komponisten Andreas Hallén (1846–1925), Ithaka op. 21 (1904) av Wilhelm Stenhammar (1871–1927) og Dödens ö (1909) av russeren Sergei Rachmaninov (1873–1943).
Surrealister som Giorgio de Chirico, Salvador Dalí og Max Ernst betraktet Böcklin som en av sine forgjengere og anså ham som en «genial og ironisk kunstner».


== Bildeeksempler ==

		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Arnold Böcklin – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Arnold Böcklin – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Om Arnold Böcklins liv og arbeider (på tysk)
Nedlastbar leksikonartikkel (pdf-fil på tysk)
Nettsted om Dødens øy
Galleri av noen malerier
Flere malerier
Corridoio Vasariano

Corridoio Vasariano er en beskyttet og overdekket gangvei fra Palazzo Vecchio gjennom bildegalleriet Uffizi over Ponte Vecchio frem til Palazzo Pitti i Firenze.
Den nesten en kilometer lange gangveien ble bygget i løpet av 5 måneder på oppdrag av storhertug Cosimo I de' Medici av arkitekten Giorgio Vasari i 1564.
Formålet med gangveien var å gi storhertugen en mulighet til å forflytte seg mellom regjeringssetet i Palazzo Vecchio og bopelen i Palazzo Pitti uten å måtte benytte gaten. Det hadde vært attentater mot mediciene, og spesielt Ponte Vecchio var et farlig sted. På broen fantes det et kjøttmarked, og for å slippe lukten ble det flyttet. Gullsmedene overtok og har fortsatt tilhold på broen.


== Gangveien fulgt i bilder ==

		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		


== Eksterne lenker ==
(it) Offisielt nettsted 
(en) Vasari Corridor – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Corridoio Vasariano – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Max Ernst

Max Ernst (født 2. april 1891 i Brühl nær Köln i Tyskland, død 1. april 1976 i Paris) var en tyskfødt fransk maler, grafiker og billedhugger.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Han vokste opp i en praktiserende katolsk troende familie. Max Ernst var den tredje av ni barn til døvstumlæreren og maleren Philipp Ernst (1862–1942) og hans hustru Luise, født Kopp (1865–1949). Sin første kontakt med malerier fikk han gjennom faren - han malte sin fem år gamle sønn i 1896 som Jesuskind - Jesusbarnet.


=== Virke i Frankrike, USA og igjen i Frankrike ===
Han ble amerikansk statsborger i 1948 og fransk i 1958. Ernst hadde bosatt seg i Paris i 1921 og oppholdt seg 1941–1948 i USA. Ved utbruddet av andre verdenskrig ble han i 1939 internert noen uker som tysker. Da Tyskland okkuperte Frankrike ble han arrestert av Gestapo og rømte og flyktet til USA med hjelp fra Peggy Guggenheim som han giftet seg med. Guggenheim-familien var jødisk og hun var i fare i Frankrike. Flukten gikk via Marseille og Lisboa i det nøytrale Portugal. Hennes onkel etablerte Solomon R. Guggenheim Foundation og hun medvirket selv til Guggenheimmuseet i Venezia. 
Etter skilsmisse fra Peggy Guggenheim giftet han seg med Dorothea Tanning. Bryllupet var samtidig med Man Ray, hans gode venn, og Juliet Bowner. 
Ernst flyttet tilbake til Frankrike i 1953. Hans første kone Luise Straus døde i Auschwitz.
Han var en av de fremste utøverne innen dadaismen og surrealismen. Han deltok på documenta 1, 2, 3 og posthumt på documenta 8.
To av hans verker er registrert som beslag som entartet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Max Ernst – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Max Ernst på Internet Movie Database 
(sv) Max Ernst i Svensk Filmdatabas 
(fr) Max Ernst på Allociné 
(en) Max Ernst på AllMovie 
(en) Max Ernst hos The Movie Database 
(en) Max Ernst på Discogs 
(en) Max Ernst på MusicBrainz 
(en) Max Ernst hos American National Biography 
(de) Max Ernst Museum Brühl
(en) Max Ernst i Museum of Modern Art (MoMA) i New York
(en) Flere malerier
(en) Max Ernst forklart for ungdommer
Carnaby Street

Carnaby Street er ei gågate i bydelen Soho i London, et par kvartaler sør for Oxford Street og et par kvartaler øst for Regent Street. På 1960-tallet var skreddere og forretninger i Carnaby Street sentrale i utvikling av en ny mote som etter hvert fikk gjennomslag i hele den vestlige verden.
Gata regnes å være anlagt på 1680-tallet, og det første huset som vites å ha stått her, var Karnaby House. I løpet av 1800-tallet skjedde en industrialisering av Carnaby Street, da en rekke systuer ble oppretta for herreskredderne i Savile Row. På 1950-tallet begynte noen av skredderne i Carnaby Street å selge klær etter eget design for direkte salg, og særlig dresser for den framvoksende gruppa av motebevisst vestkantungdom som gikk under betegnelsen mods. I løpet av noen få år på 1960-tallet ble Carnaby Street verdensberømt for sine trendy unisexbutikker.
Mot slutten av 1960-tallet tydet mye på at Carnaby Street var i ferd med å miste sin betydning, og selv om flere forsøk er gjort både fra myndighetenes side og de næringsdrivende selv på å gjenvinne gammel storhet, må Carnaby Street sies å ha blitt offer for sin egen suksess. Tilstrømninga av turister har ført til en framvekst av butikker som henvender seg til et udifferensiert turistmarked med standardiserte og masseproduserte produkter, mens trendsetterne har flytta til andre steder i London. Gaten var også kjent som Hard Rock/Metall gaten i London.