jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Maria Kannegaard

Maria Kannegaard (født 6. oktober 1970 i København) er en dansk-norsk jazzmusiker (piano), utdannet ved Jazzlinja (NTNU) (1992-1996).
Sammen med bassist Ole Morten Vågan og trommeslager Thomas Strønen utgjør hun Maria Kannegaard trio. Hun har vært komponist for Trondheim Jazzorkester, spilt i Kongsberg-bandet Alibi med bassist Tine Asmundsen, og spilte i Eldbjørg Raknes' TINGeLING-band, Live Maria Roggens «LiveBand» og Siri Gjæres band.
I 2010 vant hun DnB-NOR prisen på Kongsberg Jazzfestival.I 2012 ble hun utpekt som NTNU-jazzambassadør, en tittel som årlig tildeles en jazzartist eller -gruppe som på en fremragende måte fungerer som ambassadør for NTNU og jazzmiljøet i Trondheim.I 2017 ga hun ut et konsertalbum bestående av opptak fra Kongsberg Jazzfestival i 2011 og Trondheim Jazzfestival 2013. Samme år skrev hun sammen med Siri Gjære musikken til forestillingen Kloden rundt på 29 bokstaver (Fabularium Produksjoner). For albumet Nådeslås fra 2019 fikk hun NOPAs musikkpris for 2019 og ble nominert til Spellemannprisen 2019 i klassen jazz. Hun vant Spellemannprisen 2020 i klassen jazz sammen med sin egen trio for albumet Sand i en vik.Maria Kannegaard har vært åpen om sin psykiske sykdom som har ført med seg flere lengre avbrudd fra musikken.


== Utgivelser ==
Breaking the surface  (ACT, 2000). Med Mats Eilertsen og Thomas Strønen
Quiet Joy (Jazzland, 2005).  Med Vågan og Strønen
Maryland (Moserobie, 2007). Med Håkon Kornstad, Ole Morten Vågan og Håkon Mjåset Johansen
Camel Walk (Jazzland, 2008).  Med Vågan og Strønen
Monsters and puppets (Gigafon, 2011).  Med Strønen
Live at Kongsberg and Trondheim Jazzfestival (Jazzland, 2017). Med Ole Morten Vågan, Thomas Strønen, Siri Gjære, Ola Kvernberg, Per Jørgensen og Ståle Storløkken
Nådeslås (Jazzland, 2019)
Sand i en vik (Jazzland, 2020)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Maria Kannegaard – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Maria Kannegaard på Discogs 
(en) Maria Kannegaard på MusicBrainz 
(en) Maria Kannegaard på Myspace 
(no) Biografi fra Jazzbasen.
(no) Diskografi fra Jazzbasen.
Eirikssønnene

Eirikssønnene var sønnene til Eirik Blodøks og hans hustru Gunnhild Gormsdatter De er også ofte beskrevet som Gunnhildssønnene, siden Gunnhild ble tilskrevet en rolle som den eggende drivkraften bak dem.
Eirikssønnene under ledelse av Harald Gråfell utfordret flere ganger kong Håkon den godes makt over Norge. Deres siste forsøk resulterte i nederlaget ved Fitjar ca. år 961, hvor kong Håkons hær seiret men kongen selv fikk banesår. Kong Håkon på sitt dødsleie erklærte at Harald skulle få hans kongedømme hvis han lovet å være god mot kong Håkons venner og frender. I 962 dro Harald og Erling til Trøndelag og klarte der å ta livet av Sigurd Ladejarl med hjelp av Sigurds bror Grjotgard Håkonsson. Eirikssønnene fikk slik kongedømmet Norge under seg.
Kongedømmet de regjerte over var basert på Vestlandet, men de hevdet overherredømme over og krevde skatter fra de andre småkongene og jarlene i Norge. Harald Gråfell var den første som ble omtalt som (hele) Noregs kunungr.Eirikssønnene var, slik de nevnes hos Snorre Sturlason:

Gamle Eiriksson, falt i slaget på Rastarkalv, 955
Guttorm Eiriksson, falt i slaget ved Avaldsnes, 953
Harald Gråfell, kong Harald II av Norge, død 969
Ragnfrød Eiriksson, død 982
Erling Eiriksson, død 963
Gudrød Eiriksson, død 966
Sigurd Sleva, død 964Snorre nevner også en datter, Ragnhild. For å sikre forholdet til Orknøyene, blir hun gift med Arnfinn, sønnen til Torfinn, jarlen av Orknøyene.Ifølge Fagrskinna hadde Eirik og Gunhild sønnene: Gamle, Guttorm, Harald, Erling, Ragnfrød og Sigurd Sleva. Også her nevnes en datter, Ragnhild.


== Referanser ==


== Se også ==
Vikingtiden i Norge
Liste over norske regenter
Nygresk

Nygresk språk er et levende språk som tales og skrives i Hellas i dag, men utviklet fra gammel eller klassisk gresk.
Siden slutten på middelalderen har det eksistert i to former: Dimotiki  – Δημοτική («det folkelige») og katharévusa – Καθαρεύουσα («det rene»). Katharevusa er en klassiserende form, som særlig i 19. og 20. århundre ble brukt i litteratur, juridiske akter, vitenskapelige publikasjoner og på offentlige dokumenter. Dimotiki er den vanligste formen for nygresk, som ligger nær talespråket, og det er denne som nå er offisisielt språk i Hellas, selv om man fortsatt ofte kan se katharevusa-former.
Nygresk er på mange måter forskjellig fra klassisk gresk, blant annet gjennom påvirkning fra andre språk gjennom middelalderen, og ved store endringer i grammatikken. Slektskapet er dog meget klart, og en som leser nygresk vil oftest kunne forstå en stor del av en klassisk tekst og det meste av en nytestamentlig tekst.


== Se også ==
Gresk språk
Grødem skole

Grødem skole er en barne- og ungdomsskole i Randaberg kommune i Rogaland. I 2008 hadde den 585 elever.Skolen består av fire bygg; 1. klassebygg,  småskoletrinn, mellomtrinn og ungdomstrinn.
Det er ansatt 90 lærere på skolen.


== Rektor ==
2013-2019: Sten Larsen
2019-: Per Jarle Marsli


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Offisielt nettsted
Simone Pasqua

Simone Pasqua (født 17. november 1492 i Taggia Republikken Genova, død 4. september 1565 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Han ble biskop av Luni-Sarzana.
Han ble kreert til kardinal den 12. mars 1565 av pave Pius IV.


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Flavio Orsini

Flavio Orsini (født 1532 i Roma i Italia, død 16. mai 1581 i Pozzuoli nær Napoli) var en av den katolske kirkes kardinaler.
Han ble biskop av Muro, og senere forflyttet til Spoleto. Tilknyttet den romerske kurie.
Han ble kreert til kardinal den 12. mars 1565 av pave Pius IV, med San Giovanni a Porta Latina som tittelkirke, så endret til Santi Marcellino e Pietro og til slutt til Santa Prisca.
Han tilhørte Orsinislekten som gav Den katolske kirke en rekke paver og kardinaler: Pavene Cølestin III (1191–1198), Nikolaus III (1277–1280) og Benedikt XIII (1724–1730); og kardinalene Matteo Rosso Orsini (1262); Latino Orsini (1278), Giordano Orsini (1278), Napoleone Orsini Frangipani (1288), Francesco Napoleone Orsini (1295), Gian Gaetano Orsini (1316), Matteo Orsini O.P., (1327), Rinaldo Orsini (1350), Giacomo Orsini (1371), Poncello Orsini (1378), Tommaso Orsini (1382/85), Giordano Orsini (1405), Latino Orsini (1448), Cosma Orsini (1480), Giambattista Orsini (1483), Franciotto Orsini (1517), Alessandro Orsini (1615), Virginio Orsini (1641), og Domenico Orsini d'Aragona (1743).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Spoleto

Spoleto er en by i den italienske regionen Umbria, og ligger i provinsen Perugia. Byen har ca. 35 000 innbyggere. 


== Historie ==
Antikkens  Spoletium nevnes for første gang i historiske kilder i 241 f.Kr.. Etter slaget ved Trasimenersjøen i 217 f.Kr.) ble Spoletium angrepet av Hannibal, men byen klarte å slå angriperne tilbake, Under den andre punerkrig var byen en forbundsfelle med Roma. Under borgerkrigene var byen også omkjempet. 
I Romerriket blomstret byen som handelssted, men fikk ikke noen føresterangs betydning. Den lå ikke ved noen av de store romerveiene, ved en av de romerske sideveier. Byen fikk biskop på 300-tallet. 
Under langobardene, i 570,  ble Spoleto hovedstad for et stort og uavhengig hertugdømme. Markgrevinnen Matilda skjenket til slutt hele hertigdømmet til pave Gregor VII.  
I 1155 ødela Fredrik Barbarossa byen. I 1213 ble den endelig inntatt og ble en del av Kirkestaten under pave Gregor IX. På den tid paven residerte i Avignon var den igjen heftig omkjempet, men til slutt, i 1354, klarte kardinal Gil Alvarez de Albornoz i få byen permanent innlemmet i Kirkestaten på nytt. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(it) Offisielt nettsted 
(en) Spoleto – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Spoleto – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Dolaucothi gullgruve

Dolaucothi gullgruve, også kjent som Ogofau gullgruve, var en romersk gullgruve nær Pumsaint i Carmarthenshire, Wales. Den ligger i dalen elven Cothi renner gjennom. Den er den eneste gullgruve i Wales utenom gullbeltet i Dolgellau, og er registrert som et fornminne. 
Arkeologiske undersøkelser ha vist at gruvedriften startet i bronsealderen. Den var da betraktelig grunnere enn den romerske gruven. Romerne kom omkring 75, og drev gruven som et offentlig foretak frem til 140. De brukte antagelig slaver fra området som arbeidere. Det ble også reist et fort like ved for å beskytte gruven. 
Det finnes ikke spor av at man har slått mynt i området, så gullet må ha blitt fraktet til andre steder. Det ser ut til at noe av det har blitt sendt helt til Roma, hvor man har brukt det til å slå mynt. 
Etter år 140 ser det ut til at gruven ble tatt over av privatpersoner. Driften fortsatte frem til slutten av det 4. århundre, kort tid før slutten på det romerske styret i Britannia. Den var deretter stengt helt frem til det 19. århundre, da det ble forsøkt å drive den igjen. I 1930-årene hadde sjakten nådd en dybde på 131 meter, men på grunn av problemer med sikkerheten på grunn av oversvømmelser og dårlig vedlikehold ble den nedlagt i 1938.
Gruven eies nå av National Trust, som arrangerer guidede turer til både gruven og romerske funn i nærheten. 


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Dolaucothi – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Dolaucothi Gold Mines, fra nettstedet til National Trust (engelsk)
Francis Obikwelu

Francis Obikwelu (født 22. november 1978 i Nigeria) er en portugisisk friidrettsutøver.
Sprinteren Obikwelu kom i 1994 fra Nigeria for å delta i junior-VM i Portugal, og ble værende i Lisboa. Under VM i friidrett 1997 i Athen vant han sølv med Nigeria på stafetten. To år senere vant han sølv på 200 meter i Sevilla og bronse med det nigerianske stafettlaget.
Da Obikwelu ikke ble tatt ut til OL 2000 i Sydney, søkte han om portugisisk statsborgerskap i oktober 2001.
Under OL 2004 i Athen tok han sølv på 100 meter på tiden 9,86, som var ny europarekord. 
Han vant gull på både 100 og 200 meter under EM 2006 i Göteborg, den første dobbeltseieren i sprint siden 1978, da italieneren Pietro Mennea vant begge sprintdistansene.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Francis Obikwelu – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Francis Obikwelu – Olympics.com 
(en) Francis Obikwelu – Olympic.org 
(en) Francis Obikwelu – Olympedia 
(en) Francis Obikwelu – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Francis Obikwelu – World Athletics 
(en) Francis Obikwelu – Diamond League 
(en) Francis Obikwelu – Track and Field Statistics
Steffi Nerius

Steffi Nerius (født 1. juli 1972 i Bergen auf Rügen, Mecklenburg-Vorpommern) er en tysk friidrettsutøver som har vært i verdenseliten i spydkast siden 2000. Hennes største prestasjon er gullmedaljen under VM 2009 (67,30 m).
Det store, internasjonale gjennombruddet kom under OL 2000 i Sydney, da hun kom på fjerdeplass med 64,84 m.


== Andre internasjonale meritter ==
2001 VM: 5.-plass, 62,08 m
2002 EM: 3.-plass, 64,09 m
2003 VM: 3.-plass, 62,70 m
2007 VM: 3.-plass, 64,42 m
2009 VM: 1.-plass, 67,30 m


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Offisielt nettsted 
(en) Steffi Nerius – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(de) Steffi Nerius – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Steffi Nerius – Olympics.com 
(en) Steffi Nerius – Olympic.org 
(en) Steffi Nerius – Olympedia 
(en) Steffi Nerius – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Steffi Nerius – World Athletics 
(en) Steffi Nerius – Track and Field Statistics 
Privat hjemmeside
Leverkusen who's who
Gnaeus Julius Verus

Gnaeus Julius Verus var en romersk politiker, offiser og embetsmann i det 2. århundre. 
Det første embetet man vet han hadde var som legat til Legio XXX Ulpia Victrix i Germania Inferior. Han var konsul omkring år 151 og ble deretter guvernær i Germania Inferior. 
Omkring år 155 ble han guvernør i Britannia. Han fikk med seg styrker fra Germania, antagelig for å slå ned et opprør eller for å forsterke enheter som hadde lidd tap under et tidligere opprør. Man ved at brigantene gjorde opprør på denne tiden, noe som resulterte i at romerne gav opp den antoninske mur og trakk seg tilbake til Hadrians mur.
Verus tok kontroll over en stor den av brigantenes område. Han grunnla antagelig en ny by eller gav området til keiseren. I 158 ble han erstattet av en ny guvernør.
Folcmar

Folcmar (også Folcmarus, Volcmarus, Folkmar) (død 18. juli 969) var erkebiskop av Köln fra 965 til 969.
Fra usikkert slekt var han kanskje sønn av greven Friedrich II. og dennes ektefelle Bia. Han er også nevnt som elev av sin forgenger Bruno den store. Han var domherre i Hildesheim, Köln og Propst i Bonn. I slutt av året 965 fikk han fra keiseren Otto I erkebispedommet Köln.
Arne Haukvik

Arne Haukvik (født 12. februar 1926, død 21. august 2002) var en norsk friidretts-entusiast og politiker for Senterpartiet. Han representerte partiet både i Oslo bystyre og på Stortinget. Han ble med i Pensjonistpartiet i 1997 da Senterpartiet ikke renominerte han. Han satt i Stortingets familie-, kultur- og administrasjonskomité. Han var også kjent for sine årlige jordbærfester og var ofte å se i en karakteristisk stråhatt som ble hans varemerke.Fra 1974 til 1981 var Haukvik ansatt i Oslo kommune. Deretter ble han den første markedssjefen i Norsk Rikstoto. Han var også medarbeider i Sponsor Service i mange år. Han mest kjent for sitt engasjement for Bislett Games gjennom flere tiår. Han var sentral i etableringen av stevnet og hadde rollen som stevnedirektør til Svein Arne Hansen tok over. Blant Haukviks varemerker var jordbærfestene i hans egen hage på Bjerke hvert år i forkant av lekene, og sin karakteristiske stråhatt. Disse arrangerte han til sykdom forhindret ham i 2001. Han virket selv som manager for flere utøvere, blant annet den australske langdistanseløperen Ron Clarke.
Haukvik mottok Bislett-medaljen i 1985. Han ble også tildelt Idretts-Norges hederspris og Kongens fortjenstmedalje i gull.Etter at Haukvik døde inviteres fortsatt hans kone, Ingjerd, som æresgjest under Bislett Games.


== Verv ==
Bystyremedlem av Oslo bystyre 1968–1979, 1992–1995
Medlem i Statens idrettsråd
Stortingsrepresentant 1993–1997
Medlem av representantskapet i Kreditkassen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Arne Haukvik – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(no) Arne Haukvik hos Stortinget 
(no) Arne Haukvik hos Norsk senter for forskningsdata
Kulturplante

Kulturplanter eller kulturvekster er planter som gjennom dyrking og foredling (domestisering) er tatt i bruk for menneskelige formål. Det er altså kort sagt Jord- og hagebruksvekster.
En skiller mellom følgende grupper:

Matplanter – Korn og Potet – kalles også Åkerplanter.
Planter for teknisk og industrielt bruk, f.eks. bomull
Medisinplanter
Prydplanter


== Litteratur ==
Olav Skard og Svein Grønvold: Jord- og hagebruksvekster. Tun forlag 2007. ISBN 978-82-529-2864-8
Durra

Durra er en gammel kulturplante av slekten Sorghum i grasfamilien.
Planten er tørketålende, og er særlig viktig i tropiske strøk. Framfor alt er den en viktig mat- og fôrplante i Afrika. Durra dyrkes i dag også i tempererte områder. Afrikanske slaver brakte planten til Nord-Amerika tidlig på 1600-tallet. USA er i dag verdens største durraprodusent, med 12 mill. tonn av en verdensproduksjon på 56 mill. tonn (2004). Deretter følger Nigeria og India med 8 og 7 mill. tonn.
En regner med at domestisering av vill durra fant sted for ca. 2 000 år siden i Øst-Afrika, sannsynligvis i Etiopia, Sudan eller øvre Egypt. I India og på Den arabiske halvøya er det gjort betydelig eldre funn av durra som kan ha vært dyrka.
Arter og sorter av durra deles vanligvis i fire grupper etter bruksområde: 

Korndurra
Grasdurra, som brukes til beite og høy
Søtdurra, som brukes til framstilling av sirup
Sorter som brukes til framstilling av koster og børsterI flere regioner i India lages et ugjæra brød av durra – bhakri. I Kina framstilles et brennevin av durra – baijiu. I Nigeria brygges øl av durra.


== Eksterne lenker ==
(en) Sorghum i Encyclopedia of Life 
(en) Sorghum i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Sorghum hos Artsdatabanken 
(sv) Sorghum hos Dyntaxa 
(en) Sorghum hos ITIS 
(en) Sorghum hos NCBI 
(en) Sorghum hos The International Plant Names Index 
(en) Sorghum hos Tropicos 
(en) Sorghum hos GrassBase 
(en) Kategori:Sorghum – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Sorghum – detaljert informasjon på Wikispecies
Wado-ryu

Wado-ryu er en stilart innen karate som ble grunnlagt av Hironori Ohtsuka i 1930-årene og betyr «fredens vei». Den er en av fire større stilarter innen karate.
Ohtsuka var mester i Ju-Jutsu da han begynte å trene karate for Gichin Funakoshi, og Wado Ryu ble en blanding av den Ju-Jutsuen han kunne fra før og karate fra Okinawa. For sin utvikling av stilarten Wado-ryu ble stormester Hironori Othsuka tildelt tittelen Mejin av den japanske keiser, som den eneste innen kampsportkunsten som er blitt beæret med denne tittelen. Wado Ryu kjennetegnes av hurtige teknikker og spesielle kroppsforflytninger («Taisabaki»).
Både i Norge og internasjonalt er det flere organisasjoner som underviser Wado Ryu Karate. Wado-Ryu Norge (WRN) består i dag av 13 klubber som ligger spredt rundt i landet, og som samles ved flere anledninger gjennom året. Det mest sentrale arrangementet er sommerleiren, som strekker seg over en hel uke og med Sensei M. Shiomitsu som instruktør, men også weekendtreninger på Gol, samt Wado Cup og juletrening med Sensei M. Shiomitsu er populært blant medlemmene. 
Den andre store Wado-Ryu-organisasjonen i Norge er WIKF Norge som består av 13 klubber på vestlandet, østlandet, Trøndelag og i Nordland. WIKF Norge ble grunnlagt av sensei Mihajlo Misic (7. dan) og blir i dag ledet av sensei Cato Bruarøy (7. dan). WIKF Norge tilbyr 10-15 felles treningssamlinger i året fordelt på alle landsdeler organisasjonen har klubber. Alle medlemmer tilbys også treningsleirer over hele verden, der sommersamlingen i Spania og helgesamlingene i London er mest populære blant de norske utøverne.
WIKF – Wado International Karate-Do Federation eller Wado Kokusai Karate-Do Remni ble grunnlagt i 1991 av sensei Tatsuo Suzuki (8. dan) som trente under Ohtsuka. Det er den største organisasjonen utenfor Japan. Sensei Suzuki ble født i 1928 og var den som innførte Wado Ryu-karate til Europa. Han har vært mange ganger i Norge for å instruere. 
Wado Kai er den tredje store internasjonale organisasjonen. I Norge er Skedsmo Karateklubb og Sørum Karateklubb medlem av Wado Kai.
Wado Kai og WIKF har nesten identisk graderingspensum, mens det er større forskjeller mellom Wado Ryu og de to andre organisasjonene. Det er mindre forskjeller i utførelsen av kata i alle de tre organisasjonene.


== Beltegrader ==
Beltegradene går fra 9.-1.kyu og fra 1.-10 Dan(sort).

9th kyū	- Hvit Belte
8th kyū	- Gult belte
7th kyū	- Orange belte
6th kyū	- Grønt belte
5th kyū	- Blått belte
4th kyū	- Lilla betle
3rd kyū	- Brunt belte
2nd kyū	- Brunt belte
1st kyū	- Brunt belte
1st–10th dan – Svart belteWado Ryu sine treninger kan deles inn i tre hovedgrupper:

Kihon (grunnteknikker)
Hvordan stå og bevege seg
Hvordan knyte hånden, blokkere, sparke og slå
KombinasjonsteknikkerKata (mønster)
En sekvens av teknikker i et fastsatt bevegelsesmønster.Kumite (sparring med partner)
Fri kamp


== Eksterne lenker ==
WIKF Norge
Karateklubben Hiryukan (Oslo)
Samurai Karateklubb (Oslo)
IJssel

IJssel 
er en elv i Nederland. Med IJssel menes den Gelderse IJssel, ikke å forveksle med elven Hollandse IJssel som ligger øst for Rotterdam.

IJssel er en forgrening fra Rhinen, ved Westervoort øst for Arnhem. Elven strømmer i nordøstlig retning og munner ut i IJsselmeer via Ketelmeer. Elvens lengde er ca. 125 km.
De viktigste byene ved elven IJssel er Zutphen, Deventer og Kampen. Zwolle ligger ikke ved elven, men ved en sideelv, men blir likevel regnet som en IJssel-by. Historiske tettsteder ved elven er Doesburg og Hattem.
Mellom Deventer og Hattem utgjør elven grensen mellom provinsene Gelderland og Overijssel, mens hoveddelen av elveløpet ligger på Overijssel-grunn. Ovenfor Kampen og det lille tettstedet IJsselmuiden former elven et lite delta av sidegrener, som dog alle er demmet opp. 
Merk at navnet IJssel skrives med stor I og J, som på nederlandsk ses på som én enkel bokstav (som stammer fra bokstaven Y).


== Historie ==
Sannsynligvis oppstod elven IJssel ca. 12 f.Kr. da den romerske feltherren Nero Claudius Drusus lagde forbindelse mellom Rhinen og Den Gamle IJssel gjennom en kanal som ble kalt Fossa Drusiana. Dette er i dag begynnelsen av IJssel. Romerne bygde denne kanalen fordi de ville flytte rikets grense fra Rhinen til Elben (som de ikke lyktes med). De ville bruke Fossa Drusiana for å kunne nå Flevo Lactus (innsjø hvor Flevoland er idag) og IJsselmeer sjøveien.
Øvre delen av elven var opprinnelig De Oude IJssel (den gamle IJssel), som idag er en sidegren som munner ut i IJssel. 
Da 13 nederlandske byer ble med i hansaen på 1400 tallet, fikk IJssel en viktig rolle på disse hansarutene. Idag kan man følge hansaruten ved IJssel til fots eller med sykkel.
IJssel spiller fortsatt i dag en viktig rolle som transportåre, hvor de karakteristiske elvebåtene brukes.


== Veluwerally ==
Hvert år på siste søndag i september holdes Veluwerally på elven IJssel, hvor flere hundre deltakere konkurrerer med kanoer. De starter ved Rhederlaag (ved Giesbeek og har trajekter til Doesburg (35 km), Deventer (50 km) eller Kampen (100 km).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) IJssel – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Aktuell informasjon – Rijkswaterstaat (nederlandsk)
www.ijssel.info (nederlandsk)
Pingo

Pingo fra inuittisk, også kjent som bulganniakh fra Sibir, er en kjegleformet landform, der et jordlag blir løftet av en iskjerne. 


== Størrelse ==
Landformens størrelsen kan nå 70 meters høyde. Det er ikke satt noen nedre grense for hvor lav en pingo kan være. En pingo er mellom 30 og 600 meter i diameter, mens helningsvinkelen ofte er mellom 34o og 38o grader, og sjelden over 45o grader. Verdens største pingo er Kadleorshilik pingo 40 km sørøst for Prudhoe Bay, 54 meter høy.


== To typer ==
Det finnes to dannelsesmåter for pingoer:

Åpent system pingo, som er vanlig på Spitsbergen. De blir dannet ved at en dalbunn har et tynt lag med permafrost (noen meter). Ved at det blir skapt et «kunstig» trykk i grunnvannet under permafrosten ved eksempelvis en isbre høyere opp i dalsiden, vil grunnvannet trenge mot overflaten gjennom permafrosten. Den høyeste noen gang målt av denne typen var en 42 meter høy pingo på Spitsbergen.Lukket system pingo, som er vanlig svært nord i Canada, Grønland og Alaska. De blir skapt ved at en elv går gjennom et område med veldig tykk permafrost. Når elven tørker ut, avkjøler luften overflaten av elven ganske raskt, slik at det blir et tynt lag med permafrost på overflaten av elveleie. Dette gjør så man får en lomme i elven hvor temperaturen er over 0o grader med vannholdige sedimenter. Etterhvert som dette vannet utvider seg og blir til is, vil det presse seg opp mot overflaten der trykket blir mindre. Den høyeste pingoen av denne typen noen gang målt er Ibyuk i Tuktoyaktuk 48 meter høy.


== Vekst og kollaps ==
De raskest voksende pingoene i verden finner man i områdene rundt der man finner Ibyuk pingoen. Mellom 1973-1975 vokste disse med 2,8 cm. Men de fleste pingoer vokser omkring halvparten av denne hastigheten.
Alle pingoer kollapser etter en tid, enten ved at de sprekker opp i toppen eller at iskjernen smelter. Dette skaper ofte et krater eller innsjø som kalles for pingoruin.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Pingos – kategori av bilder, video eller lyd på Commons