jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Manasses bønn

Manasses bønn er et apokryfisk verk skrevet innenfor Det gamle testamentes tros- og tekstunivers. Verket presenteres som den bønnen kong Manasse av Juda bad mens han var fange i Assyria, slik det fortelles om i Andre Krønikebok 33:10-17. Men bønnen er ikke fra hans tid.
Boken er kort og består av ett kapittel med 13 vers. Den er skrevet i det 2. eller 1. århundre f.Kr., og har et liturgisk preg, noe som kan tyde på at den opprinnelig er skrevet for bruk i gudstjenester. Teksten kan forstås «som et eksempel på sann omvendelse og bot. Kan hende ville forfatteren vise jøder som var henfalt til avgudsdyrkelse, en vei til omvendelse.»Teksten regnes ikke som en del av Bibelens kanon av den katolske kirke, og hører derfor strengt tatt ikke til de deuterokanoniske bøker; i protestantisk tradisjon regnes teksten likevel blant Det gamle testamentes apokryfer. I den ortodokse kirke brukes bønnen noen ganger i gudstjenester. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Prayer of Manasseh – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
fulltekst hos Bibel.no
Antisthenes

Antisthenes (gresk: Ἀντισθένης; født ca. 444, død ca. 365 f. Kr.), grunnleggeren av den kyniske skolen, var en gresk filosof og en elev av Sokrates. Han lærte først retorikk under sofisten Gorgias før han ble en lidenskapelig elev av Sokrates. Han overtok og utviklet den etiske siden av Sokrates' lære, ble talsmann for et asketisk liv som skulle leves i henhold til dyd og verdighet. Senere forfattere har gjort ham til en grunnlegger av den kyniske filosofi.


== Liv og virke ==
Antisthenes ble født på midten av 400-tallet f.Kr. som sønn av Antisthenes fra Athen. Hans mor var derimot utlending fra Trakia. I sin ungdom var han med i kampen ved Tanagra i 426 f.Kr. under Peloponneskrigen. Siden ble han en disippel først av Gorgias og deretter av Sokrates. Han var tilstede ved Sokrates' død i 399 f.Kr.Så ivrig var han etter å høre Sokrates' ord at han daglig gikk fra Peiraeus til Athen, og han overtalte sine venner til å slå følge med ham. Fylt av entusiasme over Sokrates' idéer grunnla han en egen skole i Kynosarges. Her ble de fattigere atenere tiltrukket av enkelheten i hans liv og lære. Han skydde verdens pomp og prakt og gikk kledd i en enkel kappe og bar en stokk og en pung som symbol på sin filosofi. Dette antrekket ble uniformen til hans tilhengere, men Sokrates bemerket om antrekket at «jeg ser din forfengelighet gjennom kappen, Anthistenes».
Diogenes Laertios forteller at Anthistenes' verker fylte ti bøker, men bare fragmenter av dette eksisterer i dag. Det kan virke som hans litterære trekk var dialogen, slik som hos mange andre tidlige filosofer, og hvor effekten av hans tidligere trening i retorikk kan gjenkjennes. Aristoteles omtalte ham som uutdannet og enkel, i Platons beskrivelse er han en mann som forgjeves kjemper mot dialektikkens vanskeligheter. Når det er sagt, så er nok disse uttalelsene noe farget av kampen mellom de forskjellige filosofiske skolene.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Dudley, Donald R. (1937): A History of Cynicism from Diogenes to the 6th Century A.D.. Cambridge
Long, A. A. (1996): «The Socratic Tradition: Diogenes, Crates, and Hellenistic Ethics» i: Bracht Branham, R.; Goulet-Caze Marie-Odile: The Cynics: The Cynic Movement in Antiquity and Its Legacy. University of California Press. ISBN 0-520-21645-8
Navia, Luis E. (2005): Diogenes The Cynic: The War Against The World. Humanity Books. ISBN 1-59102-320-3


== Eksterne lenker ==
(en) Antisthenes – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
«Antisthenes», oppslag hos Internet Encyclopedia of Philosophy
Lives & Writings on the Cynics, directory of literary references to Ancient Cynics
 Diogenes Laërtius, Life of Antisthenes, oversatt til engelsk av Robert Drew Hicks (1925).
Xenofon: Symposium, Book IV Arkivert 9. september 2015 hos Wayback Machine.
Borrelia

Borrelia er en fellesbetegnelse på over hundre forskjellige bakterier. Borrelia burgdorferi sensu lato er samlebetegnelsen for flere spiroketarter fra borreliagruppen hvorav minst tre, B. burgdorferi sensu stricto, B. afzelii og B. garinii, er kjent for å være humanpatogene. De to siste dominerer klart i Norge og Sverige. Sykdommen som forårsakes av Borrelia kalles Lyme borreliose, eller lymes sykdom. 
Mikroben har et større dyrereservoar, muligens viktigst blant visse smågnagere, og overføres ved bitt av middyret flått (Ixodes ricinus), ofte kalt «skaubjørn» eller «skaumann».


== Hvor finnes borrelia ==
Borrelia forekommer i hovedsak i Nord-Amerika og Europa, og det er betydelige geografiske forskjeller de forskjellige bakterietypene seg imellom. Borrelia burgdorferi sensu stricto er den dominerende underarten som er årsak til borreliose i USA, mens Borrelia afzelii og Borrelia garinii er medvirkende i de fleste europeiske tilfellene. Det er også beskjeden forekomst av borrelia i deler av Sør-Amerika, Asia og Afrika.
I Norge finnes borrelia i midder som vi har rundt hele kysten opp mot Nordland fylke. Skogflått er en av mange flåtter og har flere navn: bl.a. Skaumann, Skaubjørn, Hantikk. Det varierer mellom de forskjellige landsdeler hvor stor andel av flåttbestanden som har bakterien. Det varierer fra opptil 40-50% i områder rundt Oslofjorden, til en sjeldenhet i andre landsdeler. 
Flåtten er blodsugende og går på flere vanlige dyreslag og mennesker. Hvis flåtten er smittet av bakterien, kan den overføre bakterien til dyr eller menneske som den biter seg fast i for å suge blod. Selskapsdyr som katt og hund kan ha flått i pelsen, og parasitten kan overføres til mennesker. Dette kan unngås ved at dyrene behandles med spesielle midler mot flått. 
Undersøkelser av flått i Norge antyder at i enkelte områder kan opptil 60 % av flåttpopulasjonen være infisert med B. burgdorferi.


== Borreliose ==

Dersom man blir bitt av flått som er infisert med borrelia kan man utvikle borreliose. Det vanligste tidlige symptomet på infeksjon er utslett rundt bittstedet, men ikke alle pasienter som infiseres opplever dette. Senere symptomer kan være diffuse og kan ofte forveksles med sykdommer som kronisk utmattelsessyndrom og fibromyalgi. Påvist borreliose behandles med antibiotika.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Borrelia – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Borrelia i Encyclopedia of Life 
(en) Borrelia i Global Biodiversity Information Facility 
(sv) Borrelia hos Dyntaxa 
(en) Borrelia hos ITIS 
(en) Borrelia hos NCBI 
(en) Kategori:Borrelia – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Flåttbitt og borreliose, Legemiddelverkets informasjon, besøkt 14. april 2010
Flått, Folkehelseinstituttets informasjon om flått, besøkt 14. april 2010
Slaget i Korallhavet

Slaget i Korallhavet 4.–8. mai 1942 mellom USA/Australia og Japan var et av vendepunktene i Stillehavskrigen under andre verdenskrig. Det var det første slaget hvor hangarskip kom i kamp med hverandre, og det første sjøslag hvor de involverte krigsfartøyene ikke avfyrte skudd direkte mot hverandre. Slaget endte uten noen klar seierherre, men erfaringene som begge parter trakk under denne konflikten la grunnen for slaget ved Midway en måned senere.
Dobbeltkrone

Dobbeltkrone eller pschent var ei krone som ble båret av faraoer i oldtidas Egypt som symbol på kongemakten der. Den doble krona var satt sammen av hedjet, Øvre Egypts hvite krone, og deshret, Nedre Egypts røde krone, som et tegn på at faraoen hersket over hele riket. 
Oppfinnelsen av dobbeltkrona blir vanligvis tillagt Menes, men den første faraoen som bar den, var trolig Djet: en steininskripsjon viser hans Horus med ei slik krone. Den første farao man med sikkerhet vet brukte kronen, var Den, femte konge i første dynasti, med antatt regjeringstid 2939-2892 f.kr. Siden er mange faraoer avbildet med dobbeltkrone, blant andre Ramses II av Egypt, som styrte 1279 f.Kr.-1213 f.Kr. og er framstilt på veggbilder og som statuer i steintemplene i Abu Simbel i det sørlige Egypt.
Dobbeltkronen var gjerne utsmykket med to dyrefigurer: et kobrahode (uraeusslangen) klar til bitt, som symboliserte Nedre Egypts skytsgudinne Wadjet, og et gribbhode som symboliserte Øvre Egypts skytsgudinne Nekhbet. Disse var festet i foran på krona og ble kalt «de to herskerinnene». Seinere ble gribbhodet enkelte ganger byttet ut mot enda et kobrahode.


== Referanser ==


== Se også ==
Hedjet, den hvite krona for Nedre Egypt
Deshret, den røde krona for Øvre Egypt
Khepresh, den blå faraokrona
Nemes, hodetørkle for Egypts konger, faraoer og guddommer


== Eksterne lenker ==
(en) Pschent – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Flere kroner fra Det gamle Egypt (på engelsk)
Aruj

Aruj (født ca. 1473 i Mytilene, død 1518 i Tlemcen), også kjent som Baba Aruj og Hayreddin Barbarossa var en osmansk-tyrkisk kaper, pirat og guvernør av Alger.
Aruj var en av fire brødre: Ishaq, Aruj, Ilias og Khidr som ble født på 1470-tallet på den greske øya Lesbos. Foreldrene var Yakub Aga, og en kristen-gresk kvinne, Katalina (Katerina).
Navnet Barbarossa har følgende opphav: Hayreddins eldre bror, som het Baba Oruç
(Fader Aruj), ble drept i strid med spanjolene. Han arvet da sin brors navn. For europeere hørtes dette ut som Barbarossa (som er italiensk for Rødskjegg) når det ble uttalt. I tillegg hadde han rødt skjegg. Etter dette ble kallenavnet sittende, også på hans tyrkiske navn, i form av Barbaros.
De fire brødrene arbeidet som matroser og kapere i Middelhavet. Ilias ble drept under en handelsekspedisjon, og Aruj ble tatt til fange og fengslet på Rhodos for å bli solgt som slave. Aruj klarte senere å rømme, og dro til Italia og derfra videre til Egypt. Der fikk han audiens hos sultan Qansoh al-Ghuri, som var midt i forberedelsene til en flåte han skulle sende til India. Han ga Aruj et skip som, fra en base i Alexandria, ble brukt til å angripe de øyene i Middelhavet som tilhørte kristne.
Rundt 1505 greide Aruj å beslaglegge tre skip til, og gjorde øya Djerba utenfor Tunisia til sin hovedbase. Hans berømmelse økte da han mellom 1504 og 1510 transporterte muslimske mudéjarer fra det kristne Spania til Nord-Afrika. Han ble kjent som Baba Aruj, eller Baba Oruc, som betyr «far Aruj», for behandlingen av muslimer i nød. I Spania og Frankrike ble «Baba Aruj» til «Barbarossa». I 1516 inntok Aruj Alger og deretter Tlemcen, noe som fikk Abu Hamo Musa III til å flykte. Aruj utnevnte seg selv til hersker over Alger, og Alger kom med i Det osmanske riket. 
I 1518 ble Aruj drept i et slag med spanjolene, som prøvde å ta tilbake makten over Tlemcen. Han ble 45 år gammel, og Khair ad Din overtok hans plass, hans navn (Barbarossa) og hans verv.


== Referanser ==
Jean-David Nau

Jean-David Nau (født ca. 1630, død 1667), bedre kjent som François l'Olonnais, var en fransk pirat i Karibia på 1660-tallet. Han var født i Les Sables-d'Olonne.
L'Olonnais ankom Karibia som en kontraktstjener på 1650-tallet. Da han i 1690 hadde oppfylt avtalene som stod i kontrakten, begynte han å reise fra øy til øy, før han til slutt kom til Saint-Domingue hvor han begynte som sjørøver.
Kogg

Kogg betegner opprinnelig en liten, åpen og bred robåt først og fremst kjent langs Skagerrakkysten. Koggen var en vanlig bruksbåt, bygget lokalt og den ble i hverdagen hovedsakelig brukt til fiske.  En kogg kunne også seiles. I Danmark og Sverige benevnes en liknende båttype kåg.
Betegnelsen kogge som betegner hanseatenes, flatbunnede, brede og høybordede krigs- og handelsskip har samme språklige opprinnelse, men var en langt større skipstype.
Begrepet kogg er fortsatt i bruk i deler av landet, og betegner i dag mindre båter, rundt 20 fot, fortrinnsvis bygd i tre. På Sørlandet er en kogg en sjekte forsynt med seil eller motor. Langs Oslofjorden, fra Telemark og Vestfold, brukes betegnelsene kogg og snekke om hverandre, på svensk snipa (Bohuslen snekke) og på dansk smakkejolle.
Alex Scherpf

Alex Scherpf (født 26. februar 1955 i Ludwigshafen am Rhein i Tyskland, død 9. august 2014 i Søgne) var en tysk-norsk teaterarbeider, regissør og skuespiller.
Siden 1965 var Scherpf bosatt i Norge. Han gikk ut fra regilinja ved Statens Teaterhøgskole som sceneinstruktør i 1985. Fra 1985 til 1997 regisserte han en rekke stykker ved Agder teater, Det norske teater, Beaivvás Sámi Teáhter, Teater Ibsen og Nationaltheatret.

Teatersjef for det samiske teateret «Beaivvás Sámi Teáhter» 1997-2002.
Teatersjef ved Agder teater 2005-2008.I 1995 skrev han familieforestillingen Antilla som en erstatning for Kaptein Sabeltann i Kristiansand Dyrepark.  det året forestillingen med Kaptein Sabeltann ble lagt til Asker.
Scherpf har også vært tekstforfatter, oversetter, skuespiller og instruktør for ulike oppsetninger og har regissert filmer, musikaler og revyer. Han mottok ulike priser for sine produksjoner, blant annet Komiprisen for beste forestilling i 2005 ("Hurra for Andersen") og Heddapris for beste scenografi/kostyme i 2000 ("Vølunds Saga" ved Beaivvás Sámi Teáhter). Han ble tildelt Kulturprisen i Kautokeino kommune i 2002 og Kulturprisen i Vest-Agder fylke i 2013.
Scherpf døde av hjernesvulst 9. august 2014 etter lengre tids sykeleie.


== Filmografi ==


=== Skuespiller ===
2010 Yohan – Barnevandreren – Tjuvjeger #1
2004 Macbeth – Morder #2
2003 Bázo – Gresk motorsyklist
1993 "Peer Gynt" – Eberkopf


=== Regissør ===
2004 Macbeth
1995 Antilla


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Alex Scherpf på Internet Movie Database 
(no) Alex Scherpf hos Nationaltheatret 
(no) Alex Scherpf hos Sceneweb 
(sv) Alex Scherpf i Svensk Filmdatabas 
(da) Alex Scherpf på Filmdatabasen
TPC Deere Run

TPC Deere Run er en golfbane i den amerikanske delstaten Illinois som inngår i banenettverket Tournament Players Club. Banen ligger mellom elvene Rock og Mississippi i byen Silvis og er tegnet av D.A. Weibring i samarbeid med PGA-touren. Banen åpnet i 2000 og er arena for PGA-turneringen John Deere Classic hvert år. TPC Deere Run spilles par 71.


== Hull ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted
Pepperkysten

Pepperkysten (engelsk: Pepper Coast eller Grain Coast) er det tidligere navnet på den vestligste delen av Guineakysten, mellom Cape Mesurado og Cape Palmas. Størstedelen av området ligger utenfor Liberia. Kysten har fått navnet på grunn av handelen med guineapepper (Aframomum melegueta).
I noen tilfeller (som vist på kartet) dekker begrepet et bredere område som også omfatter Sierra Leone og Elfenbenskysten.


== Referanser ==
Jin-dynastiet (1115–1234)

Jin-dynastiet (jursjensk: Anchu; kinesisk: 金朝, pinyin: Jīn Cháo; 1115–1234), også kjent som  jursjenerdynastiet, var grunnlagt av den jursjenske wanyan-klanen, som også var forfedrene til mandsjuene som etablerte Qing-dynastiet rundt 500 år senere. Noen ganger skrives navnet som  Jinn for å skille det fra et tidligere kinesisk Jìn-dynasti som med det romerske alfabet ser likt ut når tonetegn utelates. I alt er det hele fire epoker i kinesisk historie som bruker navnet «jin» (se nærmere differensiering her).
Det ble grunnlagt i 1115 i det nordlige Mandsjuria, og nedkjempet etter hvert Liao-dynastiet (allerede i 1125), som omfattet store deler av det nordlige Kina, og dessuten store deler av de mongolske områder. Riket tok også kontakt med det koreanske riket Goryeo, men ble avvist av rikets keiser Yejong.[1] 

Den 9. januar 1127 plyndret Jin-styrker Kaifeng, hovedstaden i Song-dynastiet, og tok til fange både keiser Qinzong hans far, den nettopp abdiserte  keiser Huizong. Etter Kaifengs fall måtte Song-riket trekke seg sørover, det såkalte sørlige Song-dynasti fortsatte å kjempe mot Jin-dynastiet i over ti år. Men i 1141 inngikk de en fredsavtale der de avstod alle sine områder i Nord-Kina til Jin-dynastiet. 
Etter erobringen av Nord-Kina ble Jin-dynastiet mer og mer sinisert (kinesiskpreget), og flyttet sin hovedstad fra Huining Fu i det nordlige Mandsjuria (sør for dagens Harbin) til Zhongdu (i dag Beijing). 
På begynnelsen av 1200-tallet begynte presset fra mongolene å gjøre seg gjeldende. I 1214 ble Jin-dynastiets hovedstad flyttet til Kaifeng (den tidligere Song-hovedstaden) for å komme lenger unna mongolene. Men under ledelse av Djengis Khans tredje sønn Ögedei Khan klarte mongolene, nå allierte med det sørlige Song-dynasti, å knuse Jin-dynastiet i 1234.
Mange år senere, i 1616, klarte mandsjuene under ledelse av Nurhaci å opprette det senere Jin-dynasti, som altså var oppkalt etter det som gikk under i 1234. Men navnet ble allerede i 1636 endret til Qing-dynastiet, som ble det siste av det keiserlige Kinas dynastier.


== Jin-dynastiets keisere ==
(1) Ganske langt og ikke brukt i omtale av denne herskeren.
(2) Fantes ikke


== Litteratur ==
Jing-shen Tao: The Jurchen in Twelfth-Century China. A Study of Sinicization. University of Washington Press, Seattle WA og andre 1976, ISBN 0-295-95514-7 (Publications on Asia of the Institute for Comparative and Foreign Area Studies 29).


== Eksterne lenker ==
Om relasjonene mellom Jin og Song
Slavekysten

Slavekysten er navnet på den midtre delen av Guineakysten, mellom elvene Volta og Niger. De afrikanske landene Togo, Benin og vestlige Nigeria ligger langs Slavekysten. Kysten har fått navnet på grunn av handelen med slaver fra tidlig på 1500-tallet til 1800-tallet. 
Slavekysten nevnes ofte sammen med Gullkysten og Elfenbenskysten.
D.A. Weibring

Donald Albert J. Weibring (født 25. mai 1953) er en amerikansk golfspiller som har vunnet en rekke turneringer, herunder på PGA-touren og Champions Tour.
Weibring er født i Illinois og begynte å spille golf i ung alder. Han studerte ved Illinois State University og ble profesjonell golfspiller i 1975.
Han har vunnet fem ganger på PGA-touren. Den første seieren kom i 1979 i Ed McMahon–Jaycees Quad Cities Open, en turnering han kom til å vinne to ganger. Hans siste seier på PGA-touren, og den største i karrieren, var Canon Greater Hartford Open i 1996. Weibring ble medlem av Champions Tour da han fylte 50 år i mai 2003, og har vunnet der tre ganger.


== Meritter ==


=== Seire på PGA-touren ===
1996: Canon Greater Hartford Open
1995: Quad City Classic
1991: Hardee's Golf Classic
1987: Beatrice Western Open
1979: Ed McMahon–Jaycees Quad Cities Open


=== Seire på Champions Tour ===
2005: Bruno's Memorial Classic
2004: Allianz Championship
2003: SAS Championship Presented by BusinessWeek


== Eksterne lenker ==
(en) D.A. Weibring – PGA-touren 
(en) D.A. Weibring – Japantouren 
(en) D.A. Weibring – Verdensrankingen
Obotrittere

Obotrittere eller obodriter (tysk Abodritter, polsk Obodryci) var et vendisk og slavisk folkeslag som på 500-tallet slo seg ned i det nordøstlige Tyskland i det området som i dag heter Mecklenburg og Holstein. På grunn av deres forbindelser til andre slaviske grupper i nærheten blir obotritterne sett på som en undergruppe av polabianske slavere. Øst for dem bodde wilzerne. Historisk sett var obotritterne et folkeslag som gjennom mange år hadde en tett forbindelse med Danmark på godt og ondt.
Obotritterne var involvert i krigshandlinger med danske konger i årene 800-1200 som søkte overherredømmet i den baltiske regionen. Tyske misjonærer som Sankt Vicelinus hadde konvertert obotritterne til kristendommen.
Obotritterne både slåss med og var tidvis skattmessig underlagt de frankiske kongene og deres etterfølgere i øst. I tider krevde obotritterne skatt fra danskene og sakserne, og stundom drev de herjingstog i stor stil mot Danmark, Sverige og så langt nord som Norge. Til felles med andre slaviske grupper ble de ofte beskrevet av frankiske kilder som vendere, noe som også går igjen i nordiske kilder.
I 1170 aksepterte obotritterne å underkaste seg det tysk-romerske riket. Etter underkastelsen ble området hurtig underkastet en tyskifisering, men likevel så sent som på 1400-tallet snakket de fleste småbyene i obotritternes område fortsatt en slavisk dialekt inntil tysk ble det dominerende språket.
Den tyske poeten Johann Heinrich Voss (1751–1826) som ble født i Mecklenburg-Strelitz likte å identifisere seg selv obotritt for å understreke sin slaviske opprinnelse. Obotritt ble etter hvert svært fjernt og obskurt for å appellere til en spirende nasjonalisme. Deler av obotrittene migrerte sørover og bosatte seg på Den pannoniske slette, som er et landskap mellom elvene Donau og Sava, hvor det området Bács-Bodrog i middelalderens ungarske kongedømme ble oppkalt etter dem.


== Historie ==
808: Den danske kong Gudrød Sigfredsson Veidekonge angrep obotritterne og erobret byen Reric, som kan være det stedet som i dag heter Wismar eller Gammel Lybæk, nord for det nåværende Lübeck.
974: Obotritterne angrep Hamburg. På omtrent samme tid var deres konge Mistivoi en nær alliert med danskenes Harald Blåtann.
983: Obotritternes konge Mistivoi plyndret Hamburg sammen med danske Svein I Tjugeskjegg.
1000-tallet ble den svenske kongen Olof Skötkonung gift med Estrid av obotritterne.
1129: Den danske konge Knut Lavard ble konge over obotritterne.
1131: Knut Lavard ble myrdet.
1160 (ca.): Henrik Løve undertvang og kristnet obotritterne, og deretter ble de gradvis tyskifisert


== Se også ==
Polabiske slavere
Vendere


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Brudstykker af Danmarks historie (II) (dansk)
Genealogi (tysk)
Kapp Roca

Kapp Roca (portugisisk: Cabo da Roca) er det vestligste punktet på det portugisiske fastlandet, og er dermed også det vestligste punktet på det europeiske fastlandet. Romerne kalte stedet Promontorium Magnum.
Kapp Roca ligger 40 km vest for Portugals hovedstad Lisboa.
Poeten Luís de Camões definerte Kapp Roca som stedet «hvor landet ender og havet starter» (portugisisk: «onde a terra acaba e o mar começa»).


== Eksterne lenker ==
(en) Cabo da Roca – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Cabo da Roca – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Hellighetsbevegelsen

Hellighetsbevegelsen er en kristen bevegelse, som oppstod tidlig på 1800-tallet. Som navnet sier, fokuserte bevegelsen på hellighet, en åndelig lengsel etter et større gudsnærvær i livet. 
Hellighetsbevegelsen hadde betydning for pinsevekkelsens gjennombrudd i 1906. 


== Historie ==
Starten regnes fra begynnelsen av 1800. Mange kristne samfunn ble berørt av «den åndelige lengselen», og ble en del av hellighetsbevegelsen.  Det var særlig blant metodister, men også blant baptister, kongregasjonalister og presbyterianere.  
Det var en vanlig oppfatning de første årene, at et menneske ikke kunne motta åndsdåpen (å bli fylt av Den hellige ånd), før en hadde opplevd helliggjørelsen eller blitt helliget. Tungetalen var ikke spesielt vektlagt i bevegelsen. John Wesley snakket om to tyngdepunkter i den kristnes liv, rettferdiggjørelsen og helliggjørelsen. 
Kjente predikanter var R. A. Torrey, D.L.Moody og Charles Finney.


== Albert Lunde ==
Nordmannen Albert Lunde kom fra Vanse på Lista.  I 1895 var han i Amerika og hørte D. L. Moody tale.  Lunde ble sterkt grepet av budskapet. I 1901 kom han hjem til Norge og i 1905 hadde han møter i Hausmannsgatens bedehus og i Calmeyergatens misjonshus i Kristiania.  
Lunde hadde opplevd hellighetsbevegelsen i amerika og hadde blitt troende døpt, derfor var det under tvil at han fikk ha møter på bedehusene. Han aksepterte en betingelse «om å ikke angripe den kjære lutherske tro». Dette var noen år før Thomas Ball Barratt kom hjem til Norge med pinsevekkelsen.


== Brunstad Christian Church (BCC) ==
Menigheten Brunstad Christian Church  («Smiths venner») er i dag den fremste arvtakeren innenfor norsk kristenhet av hellighetsbevegelsen. Den har sine røtter i pinsevekkelsen, som jo også er en arvtaker, men som ikke har dyrket helliggjørelseslærene like flittig som BCC.


== Kilder ==
Korsets Seier 2006 – 2007. Artikelserien: Pinsebevegelsen 100 år.
Korsets Seier.  Albert Lunde – et Guds redskap.  23. juni 2006. side 25.
Gjerlaug, Lars Christian. 2006. Mange oaser i kirkehistorien. Korsets Seier. 26. mai 2006 side 14-15.


== Eksterne lenker ==
«Holiness Movement Timeline» (engelsk). Besøkt 8. desember 2014. 
Svensk wikipediaartikkel om hellighetsbevegelsen, der emnet utdypes