jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Tommy Burns

Tommy Burns (døpt Noah Brusso; født 17. juni 1881 i Chelsey, Ontario, Canada, død 10. mai 1955) var verdensmester i tungvektsboksing 1906–1908.
På grunn av hans italienske mor som var romersk-katolsk og ville forby han å bokse, brukte han det irskklingende navnet Tommy Burns framfor sitt egentlige navn Noah Brusso. Han kom fra en fattig familie med 13 barn. Burns drog til USA og startet sin karriere som prisbokser. Til tross for han var kun 170 cm høy klarte han å bli verdensmester i tungvektsboksing.
I tittelkampen mot Marvin Hart 23. februar 1906 var oddsen 17:1 mot Burns og 10:7 at han ikke skulle klare ti runder. Tommy Burns vant kampen og forsvarte tittelen hele elleve ganger i løpet av snaue to år.
I desember 1908 ble Tommy Burns den første bokseren som gikk med på en tittelkamp mot en farget bokser, Jack Johnson. Burns tapte tittelen i en omdiskutert kamp i Sydney, Australia. Politiet stoppet kampen etter 14 runder. Jack Johnson ble erklært som vinner av kampen på teknisk knockout av dommeren og ble ny verdensmester i tungvektsboksing.
I et filmet intervju sier Burns at Johnson er den nest beste bokseren fram til hans tid etter James J. Jeffries.
Tommy Burns døde lutfattig i Vancouver i Britisk Columbia. Kun fire personer møtte opp i hans begravelse på gravlunden Ocean View Cemetery i Burnaby i Britisk Columbia. Fram til 1961 lå han i en umerket, stusselig grav, men en sportsjournalist fra Vancouver samlet inn midler til et minnesmerke. 
Han ble i 1955 posthumt innvalgt i Canadian Boxing Hall of Fame og Canadian Sports Hall of Fame og den 9. juni 1996 i International Boxing Hall of Fame.


== Se også ==
Tungvekt
Boksingens Hall of Fame
Jack Johnson vs. Tommy Burns
Boksing
Verdensmestere i tungvektsboksing
«Årets Bokser» – Ring Magazine
«Årets Kamp» – Ring Magazine


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Tommy Burns – Canada Sports Hall of Fame 
(en) Tommy Burns – Ontario Sports Hall of Fame 
(en) Tommy Burns – BoxRec
Adin Brown

Adin Brown (født 27. mai 1978) er en amerikansk tidligere fotballspiller. Han var målvakt, og har spilt på det amerikanske U23-landslaget.
Han debuterte for Aalesund FK den 10. april 2005 mot Rosenborg.
Brown blir karakterisert som svært god på streken og har samtidig en god rekkevidde. Brown skårte også sitt første mål i norsk Tippeliga for Aalesunds Fotballklubb borte mot Rosenborg 2. juli 2007 da han på overtid headet inn utligningen for «Tangotrøyene». Kontrakten med Aalesund løp ut etter 2009-sesongen og ble ikke fornyet. Han spilte sist for Portland Timbers i USA, hvor han deretter ble keepertrener. Han ble keepertrener for Chicago Fire i 2020, og i 2022 gikk han videre til San Jose Earthquakes.


== Karriere som spiller ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Adin Brown – FIFA 
(en) Adin Brown – Major League Soccer 
(en) Adin Brown – Transfermarkt 
(en) Adin Brown – FBref
Homoikon

Homoikon er et uttrykk brukt om en artist, gruppe eller offentlig person som har spesielt stor oppslutning i homomiljøer, og i mange tilfeller omfavner sine homofile fans spesielt, offentlig viser støttende holdninger overfor homofile, eller aktivt kjemper for homofiles rettigheter. Homoikoner er ikke nødvendigvis homofile selv.
Uttrykket blir kritisert av mange for å hovedsakelig inkludere artister, og ikke politikere og aktivister som har gjort mye for homofiles rettigheter, og i den forbindelse også å underbygge den feilaktige antagelsen at en egenskap som seksuell orientering dikterer eller påvirker en persons estetiske og kulturelle preferanser.


== Saint Sebastian ==

Den kristne martyren fra det 3. århundre, Saint Sebastian, er et av de første kjente homofile ikonene, på grunn av hans skildring i kunstverk som en vakker, smertefull ung mann.


== Noen profilerte homoikoner ==
Ellen DeGeneres
Wenche Foss
Kim Friele
Greta Garbo
Judy Garland
Elton John
Angelina Jolie
Madonna
Freddie Mercury
Marilyn Monroe
Wenche Myhre
Dolly Parton
P!nk
Elizabeth Taylor
Lady Gaga
Liza Minnelli
Troye Sivan


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
http://www.fordham.edu/halsall/pwh/index-icons.html
Messenger (sonde)

Messenger var en amerikansk romsonde som utforsket solsystemets innerste planet, Merkur. Planeten ble kartlagt med en rekke vitenskapelige instrumenter.
Messenger ble skutt opp fra Cape Canaveral i USA 3. august 2004. Den sendte i 2005 et lasersignal tilbake til jorden fra en avstand på 24 millioner km (omtalt i det amerikanske bladet Science). Etter en kronglete reiserute på 7,9 milliarder kilometer ble Messenger i mars 2011 den første sonden som ble satt i bane rundt Merkur. Den gikk i bane rundt Merkur til 30. april 2015 da den krasjet mot Merkur på baksiden av Merkur sett fra Jorden.
Omkostningene er beregnet til ca. 446 millioner amerikanske dollar. Denne summen inkluderer bæreraketten, utviklingskostnader, ferd-operasjoner og databearbeiding.


== Navn ==
Messenger er en forkortelse MErcury Surface, Space ENvironment, GEochemistry, and Ranging (ordrett oversatt: Merkurs overflate, rom-miljø, geokjemi og avstandsmåling). I tillegg til å være et akronym, spiller navnet også på at guden Merkur var budbringeren (engelsk: messenger) i romersk mytologi.


== Sonden ==
Mål: 1,42 m x 1,85 m x 1,27 m uten solcellepanelene og solskjermen.
Masse ved oppskyting: ca. 1 107 kg inkludert 599,4 kg drivstoff
Masse (uten drivstoff): 507,9 kg.
Solskjerm av keramisk stoff: 2 m x 2,5 m.
Solcellepanel: 2 roterbare og vribare paneler som måler ca. 6 m fra ende til ende. Gir 390 watt ved jordbanen og 640 watt ved Merkurs bane.
Fremdrift
En rakettmotor med to-komponents drivstoff (hydrazin og nitrogentetraoksid) for større manøvreringer.
16 rakettmotorer med en-komponents drivstoff (hydrazin) for mindre justering av sondens bane og vinkling.
Instrumenter
2 kameraer, et med vidvinkel og et med telelinse. Både sort/hvitt og farger.
Gamma- og nøytron-spektrometer.
Røntgen-spektrometer.
Partikkel- og plasma-spektrometer
Atmosfære- og bakke-spektrometer.
Laser-høydemåler.
Magnetometer.
Radio eksperiment.


== Tidslinje ==
3. august 2004: Oppskyting fra Jorden
2. august 2005: Passering av Jorden
24. oktober 2006: 1. passering av Venus
5. juni 2007: 2. passering av Venus
14. januar 2008: 1. passering av Merkur
6. oktober 2008: 2. passering av Merkur
29. september 2009: 3. passering av Merkur
18. mars 2011: I bane rundt Merkur
30. april 2015: Krasj mot Merkur


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) MESSENGER – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Erik Tandberg om Messenger – SNL
MESSENGER – NASA
MESSENGER – Johns Hopkins University Applied Physics Laboratory
MESSENGER’s first picture from Mercury orbit! – Bad Astronomy
Barbara Joyce West Dainton

Barbara Joyce West Dainton (født 24. mai 1911 i Bournemouth, Dorset, død 16. oktober 2007 i Cornwall) var den nest siste gjenlevende av de overlevende fra «Titanic»-forliset. (Den siste var Millvina Dean fra Southampton, som døde 31. mai 2009).
Hun var det ene av tre barn av Edwy Arthur West og Ada Mary West. Sammen med sine foreldre og sin eldre søster Constance Mirium West reiste hun som passasjer på 2. klasse med «Titanic». Hun, hennes søster og hennes gravide mor overlevde forliset med redningsbåt 10, mens faren omkom. Familien reiste etter katastrofen tilbake til Dorset.
West ble i 1952 gift med William Ernest B. Dainton og bodde i Truro, England.
Ettersom hun bare var 10 måneder gammel da «Titanic» forliste hadde hun ingen erindringer fra katastrofen.
Hun avskydde publisitet, og ønsket at opplysningene om hennes død skulle holdes tilbake til etter begravelsen, som fant sted i november 2007.


== Referanser ==


== Kilder ==
Nekrolog i Daily Telegraph Arkivert 28. februar 2008 hos Wayback Machine.
Tante Augusta

Tante Augusta (engelsk: Travels with My Aunt) er en humoristisk roman av Graham Greene fra 1969. Den ble filmatisert av George Cukor i 1972, men avvek i stor grad fra romanen. Giles Havergal skrev en dramatisering for scenen med premiere i Glasgow i 1989.
Romanens hovedperson, den pensjonerte banksjefen «Henry Pulling», møter i sin mors begravelse sin tante «Augusta», som han ikke har sett på over femti år. Etterhvert som han blir kjent med tanten lærer han også hennes livshistorie å kjenne, og gir til slutt opp sin tidligere «kjedelige» tilværelse i England. Romanen begynner med at Pulling møter sin tante og hun forteller ham at hans mor ikke var hans mor og hans far har vært død for mer enn førti år. Han reiser med henne, først til Brighton, deretter fra Paris til Istanbul, og blir trukket inn i tantens levevis og får vite mer om hennes fortid.


== Eksterne lenker ==
Boston, Richard: (25. januar 1970): «Travels with My Aunt» i: The New York Times.
Divine

Harris Glenn Milstead (født 19. oktober 1945 i Towson i Baltimore i Maryland, død 7. mars 1988 i Los Angeles i California), bedre kjent under dragartistnavnet Divine, var en artist og skuespiller med flere hi-energy-hits tidlig og midten av 1980-årene.  
En av hans største hits var produsert av 1980-årenes superprodusenter Stock, Aitken, Waterman og het You Think You're a Man, og den nådde en 16.-plass i England. Divine var stjerne i flere av John Waters Baltimore-filmer, hvorav den kanskje mest kjente er Pink Flamingos. 
Divine døde av søvnapné i 1988, i en alder av 42 år.


== De mest kjente låtene ==
«Love Reaction» 1983 #65 England
«You Think You're A Man» 1984 #16 England
«I'm So Beautiful» 1984 #52 England
«Walk Like A Man» 1985 #23 England


== Musikkalbum ==
My First Album (1982)
Jungle Jezebel (1982)
The Story So Far (1984)
Maid in England (1988)
The Best of and the Rest of (1989) (samlealbum)
The 12" Collection (1993) (compilation)
Born to Be Cheap (1995) (live)
Shoot Your Shot (1995)
The Originals and the Remixes (1996) (2 CD samlealbum)
The Best of Divine (1997) (samlealbum)


== Filmer ==
Roman Candles (1966) – The Smoking Nun
Eat Your Makeup (1968) – Jacqueline Kennedy
The Diane Linkletter Story (1969) – Diane Linkletter
Mondo Trasho (1969) – Divine
Multiple Maniacs (1970) – Lady Divine
Pink Flamingos (1972) – Divine / Babs Johnson
Female Trouble (1974) – Dawn Davenport / Earl Peterson
Polyester (1981) – Francine Fishpaw
Lust in the Dust (1985) – Rosie Velez
Trouble in Mind (1985) – Hilly Blue
Hairspray (1988) – Edna Turnblad/Arvin Hodgepile
Out of the Dark (1989) – Det. Langella


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Divine – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
http://www.dreamlandnews.com/divine/
(en) Divine på Discogs 
(en) Divine på MusicBrainz 
(en) Divine på SoundCloud 
(en) Divine på Spotify 
(en) Divine på Songkick 
(en) Divine på Last.fm 
(en) Divine på AllMusic 
(en) Divine på Internet Movie Database 
(sv) Divine i Svensk Filmdatabas 
(da) Divine på Scope 
(fr) Divine på Allociné 
(en) Divine på AllMovie 
(en) Divine hos Rotten Tomatoes 
(en) Divine hos The Movie Database
John Mikaelsson

John Mikaelsson (født 6. desember 1913, død 1987) var en svensk friidrettsutøver som konkurrerte i kappgang.
Han hadde den lengstvarende verdensrekord i 20 km kappgang. I 1942 satte han rekorden med tiden 1.32.28,4. Denne rekorden sto i 11 år.
John Mikaelsson vant olympisk gull i 10 km kappgang i 1948 og 1952.


== OL-medaljer ==
1948  London –  gull på 10 km kappgang
1952  Helsingfors –  gull på 10 km kappgang


== Eksterne lenker ==
(en) John Mikaelsson – Olympics.com 
(en) John Mikaelsson – Olympic.org 
(en) John Mikaelsson – Olympedia 
(en) John Mikaelsson – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) John Mikaelsson – databaseOlympics.com (arkivert) 
(sv) John Mikaelsson – Sveriges olympiske komité 
(en) John Mikaelsson – Track and Field Statistics
Svein Folkvord

Svein Folkvord (født 18. mai 1967) er en norsk jazzmusiker (kontrabass), lydingeniør og komponist. Han har hovedfag i musikkvitenskap fra Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet og er siv.ing. i akustikk (1987–1992).
I Trondheim var han bl.a. med i Kjellerbandet, Trøndelag Teater samt med Sverre Gjørvad og Nils-Olav Johansen i «Storytellers» (Enjoy Storytellers!, 1994). Frem til 1998 var han landsdelsmusiker i Nord-Norge, blant annet i samarbeid med Knut Kristiansen. I cooljazz- og frijazz-bandet «Subtrio» (etablert 1999) spiller han med John Pål Inderberg sax og Stein Inge Brækhus trommer.  Trioen turnerte nasjonalt, blant annet med Paolo Fresu trompet.
Folkvord fikk stor oppmerksomhet gjennom bestillingsverket til Vossajazz 2004, som også utkom på albumet Across (Vossajazz Records, 2004).  Musikanter her var Andy Sheppard og John Pål Inderberg på saksofon, Andreas Aase på gitar, Per Jørgensen og Staffan Svensson på trompet,  samt det danske trommeensemblet Drums Across.
Senere turnerte han med Phil McDermott og Jack Wilkins.  På MaiJazz 2005 opptrådte han i saksofonisten Tor Yttredals «Cucumber» med Wayne Brasel på gitar,  Alan Jones på trommer og Vigleik Storaas på piano. Folkvord underviser i jazzbass på Institutt for musikk og dans ved Universitetet i Stavanger.


== Referanser ==
Hunkpapa

Hunkpapa er en urbefolkningsgruppe i USA, en av de syv grener av sioux-stammen. På 1870-tallet, da indianerne i Midtvesten kjempet mot USA, deltok hunkpapa i kampene sammen med indianerhøvdingen Sitting Bull. Hunkpapastammen tok blant annet del i slaget ved Little Bighorn der de kjempet mot George A. Custer og hans menn.
Hunkpapa-stammen, og de andre sioux-stammene bor/lever i Nord-Amerika, og de snakker språket lakota.
Sioux er det samme som lakota, nakota og dakota (som betyr allierte), sioux er det franske navnet på disse. Lakota, nakota og dakota er samme folk/språk med dialektforskjeller, og da i særdeleshet lakota og dakota. Hunkpapa var og er en av de syv grenene innenfor siouxfamilien. Sitting Bull var hunkpapa (uncpapa), men skrev av og til under for oglala-siouxene ved avtaler. Han var da også siouxenes øverste åndelige leder. Gall var hunkpapaenes militære leder og sloss djervt og heltemodig ved Crazy Horses' side i slaget ved Little Big Horn i 1876. Her var de fleste sioux-grenene til stede (oglala, hunkpapa, sans arcs, minneconnju, santee), men også cheyenner og arapaho var med i kampene. Hovedstyrken besto av oglalasioux, hunkpapasioux og cheyenner. I dag lever mange av disse i Standing Rock-reservatet. Beretninger om hunkpapa-grenen går tilbake til 1830-tallet da de ble estimert til 900 individer fordelt på 120 tipier. Rundt 1855 var de ca. 3 000 individ.


== Eksterne lenker ==
Amerikanske indianerstammer
Larsens åpning

Larsens åpning (også kalt Nimzowitsch/Larsen-angrepet eller dronningfløy-fianchetto) er en sjakkåpning som defineres av åpningstrekket 

1.b3 (diagram 1).Den er oppkalt etter den danske stormesteren Bent Larsen som ble inspirert til å spille dette av den latviske og danske spilleren Aaron Nimzowitsch, som ofte spilte 1.Sf3 fulgt av 2.b3, en variant som gjerne kalles Nimzowitsch-Larsen angrepet (se nedenfor under hovedvarianter).
Åpningstrekket 1.b3 gjør klar for fianchetto-utvikling av løperen på c1, der den vil kjempe om sentrumsfelt og peke mot svarts kongefløy. Likevel er 1.b3 ikke like populært som 1.g3 (Benkös åpning), som også forbereder en rask kort rokade. Ifølge databasen ChessBase er 1.b3 det sjette mest populære åpningstrekket, mens 1.g3 på femteplass er om lag tre ganger vanligere.
Bent Larsen hadde flere gode resultater i begynnelsen med denne åpningen, men gikk på en smell i 1970 under lagkampen Sovjetunionen mot resten av verden. Da tapte Larsen mot Boris Spasskij i kun 17 trekk, et svært raskt tap, spesielt når man spiller hvit. Larsen gikk på enda et tap mot Rosendo Balinas i Manila i 1975.
I åpningsleksikonet «Encyclopedia of Chess Openings» utgjør Larsens åpning kode A01.


== Hovedvarianter ==

Svart har flere mulige svartrekk,

1...e5 (moderne variant) er det vanligste, da det setter krav på sentrum og demmer opp den lange a1-h8 diagonalen.
1...d5 (klassisk variant) er det nest vanligste, trekket setter krav på sentrum samtidig som svart bevarer muligheten til å sette sin løper på g7 til å opponere hvits løper på b2.
1...Sf6 (indisk variant) er et naturlig utviklingstrekk uten at man binder seg til en bestemt bondeformasjon med en gang.
1...c5 (engelsk variant) bevarer muligheten for å spille ...d5, eller ...d6 fulgt av ...e5, f.eks. 2.Lb2 d6 3.Sf3 e5.I tillegg finnes følgende varianter i ECO-listen:

1...f5 (hollandsk variant)
1...b5 (polsk variant)
1...b6 (symmetrisk variant)Nimzowitsch/Larsen-angrepet kan også oppstå som en transponering fra en av Reti-åpningene (A06), og viser seg da slik:

1. Sf3 d5
2. b3 (diagram 2).
Ernst Larsen

Ernst Willy «Kruska» Larsen (født 18. juli 1926 i Ranheim, død 2. desember 2015) var en norsk friidrettsutøver. Han vant OL-bronse i 3000 meter hinder i 1956, og bronse i samme øvelse under EM i 1954.
Larsen tok opp arven etter Martin Stokken og vant tolv NM-gull. Han fikk kongepokalen etter gullene på hinder og terrengløp i 1957. Han satte også 15 norske rekorder.
Larsen ble rangert som nummer 80 på listen over de tusen beste idrettsutøverne i Trøndelag i avisa Nidaros sin kåring i 2022.


== Medaljer i norske mesterskap ==


== Referanser ==


== Se også ==
Mestvinnende utøvere i NM i friidrett


== Eksterne lenker ==
(en) Ernst Larsen – Olympics.com 
(en) Ernst Larsen – Olympic.org 
(en) Ernst Larsen – Olympedia 
(en) Ernst Larsen – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Ernst Larsen – Track and Field Statistics 
(en) Ernst Larsen – ARRS
Henry Hudson

Henry Hudson (født ca. 1550, død 1611) var en engelsk oppdager og navigatør. 
Hudson prøvde å finne en sjøvei til Asia gjennom Nordvest-passasjen og over Nordpolen gjennom flere ekspedisjoner i årene mellom 1607 og 1611. Under et senere forsøk måtte ekspedisjonen snu ved Novaja Semlja, og de fortsatte da vest, til Newfoundland og nordøst-kysten av det som i dag er USA. Her utforsket han på oppdrag fra hollandske myndigheter kystområdene rundt New York, Maine og Cape Cod, samt et stykke av Hudson-elven, som bærer hans navn.
I 1610 bega han seg ut på en ny ekspedisjon for å finne en nordlig sjøvei til Asia. Etter å ha måttet overvintre i det som nå er Hudson Bay i Canada, gjorde mannskapet på skipet mytteri våren etter da Hudson ville fortsette ekspedisjonen. Hudson, hans mindreårige sønn John og syv andre, som enten var syke eller hadde tatt Hudsons parti, ble satt på havet i en liten båt, og ble aldri sett igjen.


== Referanser ==

Viljar is Gay


== Eksterne lenker ==
Biografi
Guldsaxen

Guldsaxen (etablert 2004) er en svensk musikkpris, basert på et fond etablert av den svenske jazzsaksofonisten Arne Domnérus, i anledning hans 80-årsdag.  Den deles ut til lovende unge musikere.  Prisen er et stipend på 75 000 svenske kroner og deles ut årlig i Berwaldhallen, Stockholm.


== Vinnere ==
2004: Magnus Lindgren (saksofon)
2005: Klas Lindqvist (saksofon)
2006: Jonas Kullhammar (saksofon)
2007: Mathias Algotsson (piano)
2008: Karl-Martin Almqvist (saksofon)
Gevaliapriset

Gevaliapriset (etablert 1998) er en svensk musikkpris, delt ut årlig til unge lovende musikere i Sverige.  Prisen er på 50 000 svenske kronor, deles ut på Gevaliakonserten i «Gevaliasalen» i Gävle konserthus.  Utmerkelsen gis fra et fond etablert av Kraft Foods som produserer Gevalia kaffe, og i 1998 ble  konserthusets hovedsponsor.


== Mottakere ==
Magnus Lindgren, jazzsaksofonist, 1998
Victoria Granlund operasanger, 1999
Harv, folkemusikkduo med Magnus Stinnerbom og Daniel Sandén-Warg, 2000
Terés Löf, klassisk musiker, 2001
Sara Jangfeldt, operasanger, 2002
Jessica Pilnäs, låtskriver, 2003
Andreas Öberg, jazzgitarist, 2004
Daniel Blendulf, cellist, 2005
Gene Tunney

James Joseph «Gene» Tunney (født 25. mai 1897 i New York, USA, død 7. november 1978) var verdensmester i tungvektsboksing 1926–28. 
Tunney tjenestgjorde i den amerikanske marinen under første verdenskrig, hvilket var grunnen til at han fikk klengenavnet The Fighting Marine. Han tapte kun én kamp i hele sin profesjonelle karriere. Det var en tittelkamp mot Harry Greb om tittelen Amerikas lett-tungvektsmester, et tap han senere skulle revansjere fire ganger i kampene mot Greb. I tungvektsklassen ble Tunney aldri beseiret. Han ble regnet som en ekstremt dyktig bokser med ypperlig forsvar.
Gene Tunney ble verdensmester i tungvektsboksing gjennom å beseire Jack Dempsey på poeng i 1926 i en kamp over ti runder i Philadelphia foran 120 557 tilskuere. Han vant også returkampen i 1927. Tunney møte også blant andre Tommy Loughran, Tommy Gibbons, Georges Carpentier og mange andre store boksere på den tiden, og etter å ha vunnet over Tom Heeney i 1928, trakk han seg ubeseiret tilbake.
Tunney hadde også en karriere som skuespiller i filmen The Fighting Marine fra 1926.
Han var den første bokseren som ble valgt til 'Fighter of the Year' av bladet Ring Magazine i 1928. Han ble medlem i World Boxing Hall of Fame i 1980 og i International Boxing Hall of Fame i 1990. 
Gene Tunney var far til John V. Tunney, som var Senator for California 1965–1977.


== Se også ==
«Årets Bokser» – Ring Magazine
«Årets Kamp» – Ring Magazine


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Gene Tunney – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Gene Tunney – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Gene Tunney på Internet Movie Database 
(en) Gene Tunney hos American National Biography 
(de) Gene Tunney – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Gene Tunney – BoxRec
Geir Halleland

Geir Halleland (født 13. september 1967) er en norsk trommeslager og sanger som har spilt med flere norske musikkgrupper, Parece (1980), Sally (1984), SOB (1986), Capt. Kane (1990), inntil han i 1990 ble trubadur med gitar. I 2000 ble han også medlem i 3 Busserulls, men trakk seg ut i 2005 etter anstrengende turnévirksomhet og plateutgivelser.


== Plateutgivelser ==
I 1992 gav han ut CD-en Never Again med bandet Frontline, og var blant annet på Norsktoppen i hele fire uker med sangen «Darling Blue».
I 1996 var han med SOB på utgivelsen Vorspiel med SOB som hadde et visst salg på Vestlandet.
I 2004 var han med på 3 Busserulls utgivelse Små Fagre Gudsord fra landet hvor han synger på tittelsporet.


== Diskografi ==


=== 3 Busserulls ===
Gudsord fra landet (2004)Singler/EP-erMusikantane e kåmmt te by'n (2003)


=== S.O.B. ===
Vorspiel med SOB (1996)


=== Capt. Kane & Big Trouble ===
Where I Stand (2007)
Big Trouble (2010)SinglerFlying High (2010)
What he needs... (2013)


=== Frontline ===
Never Again (1993)


=== Deltar på ===
Billy Blaff & Døgnfluene: Billy Blaff & Døgnfluene (1994)
Bill Booth & The Convertibles: Heart in Hand (1998)
Ole Ivars-hyllest: En annen dans (2004)
Karoline Taraldsøy: Ta deg tid (2013)