Generația solitară Profesor de filosofie, Sorin Cucerai analizează cifrele și descrie portretul decrețeilor drept ”cei care au deschis de unii singuri o lume și a căror datorie e să renunțe la egoism și să descopere solidaritatea”

sâmbătă, 1 octombrie 2016, 10:01

”Cei care aveau între 15 și 25 de ani la Revoluție sunt începutul unei noi generații politice în România”. 

Am avut șansa unei educații net superioare, dar cînd ne-am ales profesiile ne-am rupt de specializări și am învățat încă o dată totul, de la zero și din mers. 

Cifrele arată că acest ”start de la zero” se aplică în multe domenii: ”decrețeii” sînt prima generație care a emancipat femeile, prima care a reînvățat respectul pentru proprietate și cea mai dedicată democrației. 

Sondajele arată că sîntem o generație optimistă!  Atît părinții noștri, dar și tinerii care urmează, sînt mai puțin încrezători decît noi. ” Noi credem că România va arăta mai bine peste 20 de ani”. 

Atît părinții noștri, dar și tinerii care urmează, sînt mai puțin încrezători decît noi. ” Noi credem că România va arăta mai bine peste 20 de ani”.  Crescuți în obediența ultimilor ani ai comunismului, încercăm să le dăm copiilor o libertate pe care noi n-am avut-o.

Am reușit să cristalizăm un sistem pe care generațiile mai tinere îl găsesc prizabil, ei angajîndu-se în mai mare proporție decît noi. 

Ne sprijinim financiar părinții, nu am uitat trecutul și avem o oglindire realistă a ceea ce am cîștigat prin democrație. 

Avem o datorie importantă: învățați să fondăm o lume descurcîndu-ne singuri, am crescut egoist.  E timpul să ne potențăm spiritul solitar prin a trăi solidar!  Asta e concluzia lui Sorin Cucerai. 

Sorin Cucerai este profesor, ieșean și ”filosof prin formație și vocație”, după cum mărturisea într-un interviu acordat lui Iulian Comănescu. 

Dar, înainte de orice, este ”decrețel”. 

A acceptat să preia ștafeta vocilor care descriu aici, în fiecare sîmbătă, propria viziune asupra drumului acestei generații. 

”Te avertizez că voi și analitic, și emoțional și că voi scrie mai mult”, a spus el. 

Absolut de acord.  Miza tocmai asta e. Să vorbească oameni cît mai diverși, să nu ne cantonăm în lumea media & publicitate a Bucureștiului.  Nu ne-am întîlnit niciodată, exact asta e ideea. 

Mi-a trimis fișierul în avans, ceea ce în presă nu se întîmplă niciodată. 

L-am citit și m-am gîndit: acest text trebuia scris. 

Profesorul pune cap la cap cifre, scoate în evidență trăsături sociologice și aduce în conversație concluzii optimiste care vă vor suprinde.  N-am văzut niciodată asemenea observații neașteptate despre ”decreței”.  N-aș fi crezut că cifrele ne arată drept optimiști. 

Bănuiesc că, după ce îl citiți pe Sorin Cucerai, vă veți întoarce la ale noastre, așa cum recădem în tipare, în supărări, în neîncredere. 

Dar un sentiment probabil că ne va rămîne. 

Poate că Sorin are dreptate.  N-am ratat.  Și nici n-am terminat. 

Generația solitară

de Sorin Cucerai

”Pentru cei care ne judecă: încercați să fiți, timp de 25 de ani, primii locuitori ai unei lumi fără precedent, fără repere și în continuă mișcare!  Vă rog să nu uitați că, fie și în condițiile astea, chiar și plătind prețul ăsta, tot noi suntem cea mai optimistă generație din istoria recentă a României.  Tot noi suntem cei care continuă să creadă mai mult decât alții că lucrurile se vor schimba în bine și aici”

O generație politică diferă de una propriu-zis sociologică. 

Ea e definită de existența unui eveniment public major care are loc în adolescență sau în tinerețea timpurie (în linii mari, între 15 și 25 de ani). 

Dacă un astfel de eveniment are loc, adolescenții și tinerii din acel moment formează începutul unei noi generații politice.  Spre deosebire de generația în sens sociologic, o generație politică durează atât timp cât nu apare un nou eveniment public major. 

Cei care aveau între 15 și 25 de ani la Revoluție sunt, astfel, începutul unei noi generații politice în România. 

O generație cu credințe, așteptări și viziuni diferite de cele ale precedentelor generații politice (reprezentate de cei care aveau între 15 și 25 de ani la jumătatea anilor ’40, care au fost marcați la nivel formativ de Al Doilea Război Mondial și de instaurarea comunismului – și de cei care aveau între 15 și 25 de ani la jumătatea anilor ’70, marcați de noua revoluție tehnologică și de criza petrolieră). 



În linii mari, asta e generația decrețeilor. 

În sens strict, decrețeii sunt cei născuți în 1967 și 1968, imediat după decretul de interzicere a avorturilor și a altor mijloace contraceptive dat de Ceaușescu în octombrie 1966. 

În sens mai larg, decrețeii sunt toți cei născuți între 1967 și, să zicem, 1984, când rata natalității scade la nivelul de dinainte de decret (în ciuda faptului că decretul continuă să fie în vigoare). 

În sensul cel mai larg, decrețeii sunt toți copiii concepuți între octombrie 1966 și octombrie 1989, pe întreaga durată de aplicare a decretului. 

În sensul de generație politică cu care lucrez aici, îi am în vedere pe decrețeii în sens strict și în sensul mai larg, dar și pe cei născuți începând cu 1964, deci cu puțin înaintea decrețeilor, și care la Revoluție aveau cel mult 25 de ani. 

Mai precis, mă refer la cei născuți între 1964 și 1974 (marea lor majoritate fiind, cum spuneam, decreței). 

Ne-am ”născut” în decembrie ’89

Evenimentul lor fondator la nivel public l-a constituit Revoluția din 1989. 

Ei sunt urmați de cei care aveau între 15 și 25 de ani între 2007 și 2011 (deci cei care au astăzi între 20 și 34 de ani), care au ca evenimente fondatoare aderarea României la UE, criza economică și explozia internetului și a rețelelor sociale. 

I. Demografia: înclinați spre oraș

Potrivit datelor oferite de recensământul din 2011, cei născuți între 1964 și 1974 sunt preponderent urbani (cu rate de locuire în mediul urban între 57% și 60%, semnificativ peste media națională). 

Nu contează mediul de rezidență la naștere, cât mai ales opțiunea lor ulterioară pentru stilul de viață urban. 

De exemplu, cei care la recensământul din 2011 aveau între 65 și 69 de ani – practic părinții decrețeilor în sens strict – locuiesc în mediul urban doar în proporție de 48%, semnificativ sub media națională.  Ei sunt cei care au fost urbanizați forțat și care, odată ce au putut opta, au preferat să revină în mediul din care au fost scoși. 

48% dintre părinții ”decrețeilor” locuiesc la oraș

60% dintre ”decreței” locuiesc în mediul urban

Opțiunea pentru viața urbană se transmite și grupelor de vârstă mai mici. 

Cei care aveau între 20 și 29 de ani în 2011 locuiesc în mediul urban în proporție de 58% – 60%. 

Am avut șansa educației

Din perspectiva educației, cei născuți între 1964 și 1974 sunt semnificativ mai educați decât predecesorii lor.  D

În cei din grupa de vârstă 40-44 în 2011 (care aveau între 18 și 22 de ani în 1989), 17% sunt absolvenți de studii superioare. 

Din cei din grupa de vârstă 65-69 (părinții lor), doar 9% aveau studii superioare. 

De asemenea, la grupa de vârstă 40-44 doar 0,9% erau fără școală și doar 2% absolviseră numai școala primară (primele 4 clase).  Prin contrast, la grupa de vârstă 65-69 1,8% erau fără școală și 25,4% absolviseră doar școala primară.  Pe scurt, saltul educațional a fost uriaș. 

De 12 ori mai mulți absolvenți doar de școală primară au fost în generația părinților ”decrețeilor” decît în generația ”decrețeilor”

Opțiunea pentru educație se transmite și grupelor de vârstă mai mici. 

La grupa de vârstă 25-29 în 2011, procentul absolvenților de studii superioare ajunge la 33,4%. 

La noile generații constatăm însă și o creștere a inegalității educaționale.  La grupa de vârstă 25-29, 4,1% au absolvit doar școala primară și aproape 2% sunt fără școală.  Practic, procentul celor care au absolvit cel mult patru clase se dublează față de grupa de vârstă 40-44. 

Retrospectiv, generația Revoluției este cea care împinge lucrurile spre mai multă urbanizare și mai multă educație, dar tot ea pare responsabilă de accentuarea inegalităților educaționale. 

Prima generație care a emancipat femeile

Tot generația Revoluției este cea de la care începe schimbarea identității femeii, care nu mai e legată la fel de puternic ca la generațiile anterioare de maternitate și de căsătorie. 

16% dintre femeile din grupa de vârstă 35-39 în 2011 nu au născut niciun copil, față de doar 12% dintre femeile din grupa de vârstă 50-54. 

De 2 ori mai multe femei din generație ”decrețeilor” nu sînt căsătorite, față de generația mamelor lor

11% dintre femeile din grupa de vârstă 40-44 și 14,6% dintre femeile din grupa de vârstă 34-39 nu au fost căsătorite niciodată. 

6,3% dintre femeile din grupa de vârstă 50-54 și 5,2% dintre femeile din grupa de vârstă 55-59. 

Este un alt tip de emancipare a femeii, diferit de emanciparea prin acces la educație, la proprietate și la un loc de muncă (și probabil o consecință a acestora). 

În orice caz, relațiile sociale dintre bărbații și femeile din generația Revoluției se schimbă semnificativ prin comparație cu cele din generațiile anterioare. 

Iar această schimbare pare să fie transmisă mai departe: 21,7% dintre femeile din grupa de vârstă 30-34 și 40,8% dintre femeile din grupa de vârstă 25-29 nu sunt căsătorite. 

Aici nu e vorba doar de creșterea vârstei la care are loc prima căsătorie, ci și de preferința clară pentru alte tipuri de relație decât cea de căsătorie. 

Mai puțin aplecați spre cartea de muncă

Din perspectiva statutului profesional, la grupa de vârstă 40-44 în 2011, din totalul populației ocupate 79% sunt salariați, 1,6% patroni/angajatori, 9% lucrători pe cont propriu și 9,7% lucrători familiali. 

Opțiunea semnificativă (de peste 10%) pentru lucratul pe cont propriu și antreprenoriat se remarcă și la grupele de vârstă mai mari (45-49 și 50-54), dar se atenuează la grupa de vârstă 30-34, la care 80,2% sunt salariați, 1,1% patroni/angajatori, 7,8% lucrători pe cont propriu și 10,6% lucrători familiali. 

Pe scurt, generația Revoluției se simte mai puțin atrasă de statutul de salariat decât cei care aveau cel mult 12 ani în 1989 și se simte mai confortabil decât aceștia în spații fluide. 

Scăderea de la 9% la 7,8% a lucrătorilor pe cont propriu și de la 1,6% la 1,1% a patronilor e semnificativă. 

Din perspectiva sectorului de activitate, singurul lucru demn de remarcat mi se pare relativa lipsă de interes a generației Revoluției față de instituțiile non-profit prin raport cu generațiile mai tinere.  0,7% din populația activă din grupa de vârstă 40-44 în 2011 lucrează în sectorul non-profit – prin contrast cu 0,92% din populația activă din grupa de vârstă 30-34. 

II.  Credințele și valorile: o generație optimistă prinsă între generații mai precaute

În Barometrul INSCOP din decembrie 2014, generația Revoluției (luată într-un sens mai larg astfel încât să-i cuprindă pe toți cei care aveau între 5 și 25 de ani în 1989) era cea mai dispusă să considere că viața este mai bună la 25 de ani de la căderea comunismului. 

35% din această grupă de vârstă era de acord cu această afirmație, spre deosebire de doar 32% dintre cei de peste 50 de ani (care aveau peste 35 de ani în 1989) și de 31,5% dintre cei între 18 și 30 de ani (care aveau sub 5 ani în 1989). 

Interesant!  Aceeași generație era și cea mai optimistă în privința viitorului. 

47,7% dintre maturi (peste 50 de ani) consideră că viața va fi mai bună

50,4% dintre tineri (18-30 de ani) consideră că viața va fi mai bună

58,6% dintre cei cu vârsta cuprinsă între 30 și 50 de ani consideră că în următorii 25 de ani viața în România va fi mai bună

Conștientizăm ceea ce am cîștigat în libertate

86,4% dintre adulți (30-50 de ani) considerau că, după 25 de ani de democrație, România este o țară mai liberă. 

Doar 81,4 dintre maturi și 75,6% dintre tineri împărtășeau aceeași credință. 

Dintre schimbările survenite după căderea comunismului, generația Revoluției apreciază cel mai mult libertatea de a călători și de a munci în străinătate (58,9% apreciază această libertate ca fiind un lucru foarte bun, față de 53,8% în cazul tinerilor și de 43,7% în cazul maturilor) și libertatea de a ne stabili și munci oriunde în țară (57,8% consideră foarte bună această libertate, față de 54,2% în cazul tinerilor și de 42,7% în cazul maturilor). 

Iarăși, 47,8% dintre adulți (30-50 de ani) apreciază libertatea presei și libertatea de exprimare ca fiind un lucru foarte bun, spre deosebire de 45,4 dintre tineri (până în 30 de ani) și de 36,8% dintre maturi (peste 50 de ani). 

Credem în pluralism politic

Tot generația Revoluției este și cea care apreciază că pluralismul politic este un lucru foarte bun într-o proporție mai mare decât tinerii și maturii. 

Același Barometru INSCOP din decembrie 2014 ne mai arată că generația Revoluției (luată într-un sens larg, astfel încât să-i includă pe toți cei care aveau între 5 și 25 de ani în 1989) este cea mai prooccidentală dintre cele trei grupe de vârstă în care autorii cercetării împart populația României. 

89,4% dintre cei cu vârsta cuprinsă între 30 și 50 de ani s-au exprimat în favoarea orientării spre Vest (NATO și UE), față de 84,5% dintre tineri (până în 30 de ani) și de 84,3% dintre maturi (peste 50 de ani). 

Puși să aleagă între comunism (regim politic autoritar cu economie planificată controlată de stat) și democrație (regim politic democratic cu economie liberă de piață), cei din generația Revoluției sunt cei mai favorabili democrației (85% dintre ei optează pentru democrație, față de 82,8% dintre tineri și 77% dintre maturi). 

76,1% dintre cei care în 1989 aveau între 5 și 25 de ani nu ar vota cu PCR dacă acesta s-ar reînființa cu aceleași obiective politice ca înainte de 1989 și ar putea candida la alegeri – față de numai 72,6% dintre maturi și 68,5% dintre tineri. 

Nu l-am iertat niciodată pe Ceaușescu

La fel, 75% dintre cei care aparțin generației Revoluției în sens larg nu ar vota cu Nicolae Ceaușescu dacă acesta ar fi în viață și ar putea candida – o opțiune împărtășită de doar 70,1% dintre maturi și 66,4% dintre tineri. 

În rezumat, generația Revoluției, luată aici în sens larg, manifestă o credință puternică în libertatea individuală, în regimul politic democratic și în economia de piață.  Este generația cea mai prooccidentală, cea mai anticomunistă și cea mai anticeaușistă dintre cele trei grupe de vârstă avute în vedere de cercetarea INSCOP. 

Și chiar dacă această cercetare îi are în vedere și pe cei care aveau între 5 și 14 ani în 1989, ea aproximează suficient de bine credințele generației Revoluției în sens propriu. 

O generație tolerantă

În 2012, Consiliul Național pentru Combaterea Discriminării a publicat un raport de cercetare pe tema fenomenului discriminării în România.  Cercetarea propriu-zisă a avut loc la sfârșitul lui 2011 și începutul lui 2012 și a folosit următoarea împărțire a populației pe grupe de vârstă: cei între 18 și 29 de ani, cei între 30 și 49 de ani și cei de 50 de ani și peste. 

Grupa celor cuprinși între 30 și 49 de ani aproximează și ea destul de bine generația Revoluției, chiar dacă într-un sens mai larg, la fel ca Barometrul INSCOP ale cărui rezultate le-am prezentat mai sus. 

În raportul CNCD, generația Revoluției în sens larg este mai conștientă de discriminarea împotriva femeilor decât celelalte grupe de vârstă. 

Ea e aproape la fel de tolerantă față de romi, față de persoanele de altă religie și față de persoanele homosexuale ca și generația tânără (sub 30 de ani), semnificativ mai tolerantă decât tinerii față de persoanele cu dizabilități – și mai tolerantă decât celelalte grupe de vârstă față de persoanele infectate cu HIV și față de imigranți. 

Rezultatele raportului CNCD sunt confirmate și de rezultatele din Valul 6 al World Values Survey. 

Și pentru că am amintit de WVS, a cărui cercetare din Valul 6 a avut loc, în România, în 2012 și unde împărțirea pe grupe de vârstă e aceeași ca în raportul CNCD, mă voi mărgini să adaug răspunsurile la întrebările privind calitățile importante ale copiilor – fiindcă în astfel de răspunsuri adulții tind să proiecteze asupra copiilor propriile lor credințe și valori. 

Tindem să oferim copiilor independența pe care noi n-am avut-o

Astfel, grupa de vârstă 30-39 (care corespunde generației Revoluției în sens larg) consideră că independența este o calitate importantă a copilului într-o proporție mai mare decât celelalte două grupe de vârstă (18-29, respectiv 50 și peste). 

Același lucru este valabil și în cazul unor calități precum responsabilitatea, toleranța și respectul față de ceilalți oameni, perseverența și lipsa de egoism. 

Dintre toate cele trei grupe de vârstă, cea a generației Revoluției în sens larg e cel mai puțin dispusă să privească supunerea ca pe o calitate și să își învețe copiii să fie obedienți. 

Evident, toate cercetările prezentate aici nu fac decât să descrie un anumit moment din timp. 

Ele nu pot fi interpretate ca descriind caracteristici perene.  Este perfect posibil ca opțiunile oamenilor să se fi schimbat de la data la care au fost chestionați și până azi. 

Cu toate astea, mi se pare interesant că o bună parte din credințele puse în lumină de aceste cercetări pot fi inferate, intuitiv, din datele demografice prezentate în prima parte a articolului. 

De exemplu, nu pare să fie o simplă coincidență între faptul că cercetarea demografică indică o schimbare a comportamentului femeilor cu privire la copii și la căsătorie începând cu generația propriu-zisă a Revoluției și faptul că cercetările sociologice relevă o mai mare conștientizare la nivelul acestui grup de vârstă a discriminărilor la adresa femeilor. 

La fel, preferința mai mare a celor din generația propriu-zisă a Revoluției decât a celor din generația următoare pentru activități nesalariale (antreprenoriat și lucrul pe cont propriu) pare să confirme rezultatele cercetărilor sociologice care indică o mai mare preferință a acestei grupe de vârstă pentru economia de piață, pentru libertate individuală și pentru independență (sau o mai mare antipatie față de obediență). 

Preferința ridicată pentru stilul de viață urban pare să confirme preferința (constatată cu instrumente sociologice) pentru Occident și pentru toleranță.  Și așa mai departe. 

Cu alte cuvinte, opțiunile de viață ale acestei grupe de vârstă, observate prin studiul demografic, par să fie congruente cu valorile și credințele acestei generații așa cum sunt ele relevate de cercetările sociologice. 

Prin urmare, avem temeiuri rezonabile să interpretăm aceste valori și credințe ca aparținând cu adevărat generației propriu-zise a Revoluției (căreia îi aparțin, repet, cei care aveau între 15 și 25 de ani în 1989). 

III.  Rupturile: ne-am inventat profesiile, învățîndu-le din mers

Spre deosebire de generațiile anterioare și de cele ulterioare, generației Revoluției îi e specifică ruptura dintre educație și profesie (mai ales în cazul celor care aveau între 20 și 25 de ani în 1989)

Marea majoritate a managerilor din această generație nu au absolvit vreo facultate de management; marea majoritate a jurnaliștilor nu au absolvit o facultate de jurnalism; marea majoritate a programatorilor nu au studii formale de specialitate – și așa mai departe. 

Practic, această generație s-a calificat la locul de muncă, nu prin studiile de dinainte de a începe activitatea. 

Vorbim de o generație căreia i s-a cerut să uite tot ce știa și să învețe din mers lucruri pentru care nu era calificată formal, dar pentru care nutrea un nivel rezonabil de pasiune (sau cel puțin de interes). 

O flexibilitate la limita traumaticului

Cum constata o foarte bună (și enervantă) prietenă de-a mea, nivelul de flexibilitate impus acestei generații e fără precedent – și, la limită, traumatic.  Flexibilitatea a fost însă internalizată, de unde și preferința crescută pentru independență, pentru perseverență sau pentru activitățile nesalariale. 

E o generație care a învățat să supraviețuiască în mediul fluid, mereu schimbător al tranziției. 

Într-un astfel de mediu nu ai mecanisme de sprijin și nici nu te poți bizui foarte mult pe ceilalți. 

Când calculele de supraviețuire se pot schimba de pe o zi pe alta odată cu schimbarea contextului, când peste noapte trebuie să înveți ceva nou și să fii suficient de bun încât să performezi cel puțin decent, totul se reduce la efort solitar. 

Ca să reușești cât de cât trebuie într-adevăr să-ți placă un astfel de mediu, fiindcă altfel nivelul de stres e mult peste limitele rezonabile. 

Starea de alertă solitară e foarte costisitoare.  Nu e deloc improbabil ca majoritatea celor care fac parte din această generație să manifeste (în proporții diferite și în forme diferite) simptome ale sindromului de stres posttraumatic. 

”Decrețeii” își sprijină financiar părinții, și nu invers ca pînă acum

O a doua ruptură specifică acestei generații – mai puțin răspândită decât cea dintre educație și profesie, totuși relevantă din punct de vedere statistic – este cea dintre nivelul propriu de trai și nivelul de trai al părinților. 

O parte dintre membrii acestei generații s-au trezit semnificativ mai prosperi decât părinții lor. 

Asta schimbă complet transferul intergenerațional normal (părinții nu-și mai pot îndeplini rolul tadițional de susținători ai copiilor), dar și dinamica relațiilor dintre generații (nemaiputând fi susținători ai copiilor lor, părinții pierd inclusiv statutul de putere și de autoritate pe care îl aveau). 

Într-o astfel de situație, toate vechile repere dispar.  Continuitatea intergenerațională este întreruptă. 

E ca și cum generația Revoluției nu ar avea părinți – fiindcă nimic din ce i se întâmplă ei nu are precedent, deci membrii ei nu pot beneficia de reperele, fie și imperfecte, ale generației anterioare. 

Împărțiți între lumi, construind una nouă

Faptul de a fi primul locuitor al unei lumi noi, nemaivăzută încă, te condamnă la solitudine. 

Reperele nu pot veni decât din lumi asemănătoare cumva acestei lumi noi: fie din lumea interbelică, fie din cea occidentală.  Nu e deloc întâmplător că generația Revoluției este cea mai prooccidentală dintre toate – dar și că membrii acestei generații au cultivat intens mitul interbelic. 

De unde și strania combinație de modernism și paseism pe care o exhibă generația Revoluției, ai cărei membri s-au numărat printre susținătorii cei mai frenetici atât ai politicii de restitutio in integrum, cât și ai politicilor de occidentalizare a economiei românești prin intermediul corporațiilor multinaționale. 

IV.  Ce rămâne? 

Într-un sens, din această generație nu rămâne nimic. 

Experiențele ei sunt unice, nerepetabile, deci incomunicabile și netransferabile. 

De-asta am și numit-o „generația solitară”.  E generația unei excepții, cea care populează spațiul de ruptură dintre două norme – una abrogată, iar cealaltă în curs de constituire.  Repet: a fi primul locuitor al unei lumi noi te condamnă la solitudine. 

Lucrul ăsta l-au simțit instinctiv membrii ei atunci când cereau, la începutul anilor ’90, o reformă brutală, dar scurtă. 

Nu era dispreț față de ceilalți, era disperarea celui care știe că va rămâne singur – și care speră ca momentul ăsta de singurătate incomunicabilă să fie cât mai scurt, să intrăm cât mai repede în noua normă, astfel încât presiunea noutății să se disipeze pe toți. 

N-a fost să fie.  Momentul a durat 25 de ani – pentru cei care nu am scurtat trecerea de la o normă la alta prin emigrare. 

Dacă ne judecați

Pentru cei care ne judecă: încercați să fiți, timp de 25 de ani, primii locuitori ai unei lumi fără precedent, fără repere și în continuă mișcare! 

Încercați să purtați povara asta timp de 25 de ani – și mai vorbim pe urmă. 

Când o vom face, vă rog să nu uitați că, fie și în condițiile astea, chiar și plătind prețul ăsta, tot noi suntem cea mai optimistă generație din istoria recentă a României.  Tot noi suntem cei care continuă să creadă mai mult decât alții că lucrurile se vor schimba în bine și aici. 

În alt sens, din generația Revoluției rămâne totul. 

Noi am fost cei care au deschis această lume – și care continuă să o deschidă și azi.  Nu uitați că suntem perseverenți și că avem o rezistență la stres mult peste medie!  Cu noi a început – și continuă – libertatea.  Cu noi a început – și continuă – lupta împotriva discriminărilor. 

Reglajele sînt de făcut și se vor face

Da, poate că am avut o imagine mult prea simplistă despre economia de piață. 

Da, poate că am confundat prea ușor instituțiile și politicile publice cu Statul în sensul lui comunist.  Da, poate că am confundat (uneori vinovat) statul social cu statul comunist.  Dar toate astea sunt, în ultimă instanță, chestiuni de fine tuning, de reglaj al sistemului. 

E o diferență fundamentală între crearea de la zero a unui sistem și reglarea unui sistem deja constituit. 

Dacă privim cu atenție, toate lucrurile care se dezbat azi, inclusiv lucrurile care ni se reproșează (și pe care ni le putem reproșa si singuri), sunt, în ultimă instanță, doar chestiuni de reglaj – un reglaj absolut necesar, fără îndoială. 

Și e limpede că aceste reglaje vor fi făcute – de noi sau de cei care vin după noi (și care le pretind din ce în ce mai apăsat). 

O ultimă dovadă de flexibilitate: să ieșim din statutul solitar și să fim solidari! 

Generația Revoluției are astăzi între 42 și 52 de ani. 

Sistemul pe care îl cerea acum 25 de ani deja există, interregnul a luat sfârșit.  Însuși faptul că generațiile mai tinere manifestă o preferință mai accentuată decât a noastră pentru munca salariată arată că, în linii mari, sistemul e deja funcțional. 

De acum, povara nu mai stă doar pe umerii noștri. 

Cu cât înțelegem mai repede lucrul ăsta, cu atât vom putea să ne reintegrăm în lume, să ieșim din spațiul excepției (care deja nu mai există), să devenim solidari.  La urma urmei, între solitar și solidar diferența e doar de o literă. 

Ne rămâne să contribuim la reglarea sistemului astfel încât solitudinea noastră să genereze instituții publice ale solidarității, iar solidaritatea să poată genera formule de autonomie individuală (pentru ca și singurătatea noastră să se simtă confortabil). 

Pe scurt, solitarii mei, suflecați-vă mânecile! 

Mai avem lucruri de făcut! 

Încă nu ne-am spus ultimul cuvânt! 

Ni se mai cere încă o (poate ultimă) dovadă de flexibilitate: învățarea solidarității, ca în orice societate deja normală.