Bleiburška tragedija i Križni put (vidi terminologiju) su najčešći nazivi koji se koriste kako bi opisali događanja koja su uslijedila nakon neuspješnog pokušaja predaje pripadnika poraženih vojski Savezničkim Britanskim postrojbama u blizini koruškog gradića Bleiburga u današnjoj Austriji, neposredno nakon završetka Drugog svjetskog rata. Pripadnici poraženih vojski su nakon neuspješnih pregovora s britanskim i partizanskim zapovjednicima bezuvjetno položili oružje na Bleiburškom polju 15. svibnja 1945. nakon čega su od Britanaca, zajedno s većim brojem civila koji su im bili u pratnji, izručeni jedinicama NOVJ, tada već združenim u JNA. Nakon predaje uslijedio je prisilni povratak zarobljenika u Jugoslaviju tijekom kojeg je dio zarobljenika ubijen na području današnje Slovenije u masovnim pogubljenjima koja su proveli partizani, dio je ubijen ili je umro od iznemoglosti tijekom dugih marševa smrti, a dio je umro kasnije u radnim logorima od raznih bolesti i loših uvjeta života. Takvo postupanje partizana prema ratnim zarobljenicima predstavlja najveći ratni zločin u razdoblju neposredno nakon rata, a često se opravdava osvetničkim, ali i političkim motivima koje su partizani pod zapovjedništvom KPJ imali.

Početkom svibnja 1945. osovinski hrvatski i manjim dijelom crnogorski vojnici iz sastava četničkih postrojbi koje su poslije tzv. Bitke na Lijevča polju u travnju 1945. god. došli pod zapovjedništvo NDH, uz tisuće pripadnika slovenskih Belogardejaca i ruskih Kozaka iz sastava XV. SS kozačkog konjaničkog korpusa koji je bio stacioniran na području ondašnje Jugoslavije još od 1943., zajedno s velikim brojem civila povlačili su se pred napredovanjem Jugoslavenske armije i Bugarske carske vojske, te su doprli do teritorija Austrije koji je već tada bio pod okupacijom britanskih i američkih snaga kojima su se naumili predati. Suprotno njihovim očekivanjima, Britanske snage su im zapriječile put i naložile predaju u ruke jugoslavenskih partizana što su na kraju poraženi vojnici u bezizlaznoj situaciji i prihvatili te su 15. svibnja 1945. položili oružje na Bleiburškom polju. Prema službenim izvorima u završnim operacijama rata zarobljeno je ukupno preko 340.000 vojnika Sila Osovine, od čega su oko 120.000 vojnika bili pripadnici kvislinških vojski s teritorija bivše Jugoslavije (ustaše i domobrani iz NDH, četnici s teritorija današnje Srbije, Crne Gore i Bosne i Hercegovine te slovenski belogardejci). Nakon zarobljavanja kod Bleiburga, snage Jugoslavenske armije su zarobljene vojnike i civile s Bleiburga povukle dublje na područje pod svojom kontrolom, te su veliki broj tih ljudi pobili u masovnim zločinima kod Teznog, u Barbarinu rovu, na Kočevskom Rogu, Maceljskoj šumi, te na mnogo drugih manjih stratišta diljem bivše Jugoslavije tijekom marševa smrti koji su uslijedili nakon predaje partizanskim snagama.

Točan broj ubijenih u događanjima prije i nakon predaje na Bleiburškom polju ni do danas nije precizno utvrđen. U komunističkoj Jugoslaviji nakon rata, pa sve do raspada Jugoslavije, javno se nije govorilo o nikakvim masovnim ubojstvima i drugim zločinima koje su u Drugom svjetskom ratu počinile snage pod kontrolom komunista. Takve teme su bile tabu, a o njima se nije pisalo niti ih se istraživalo sve do trenutka raspada Jugoslavije.

Najpouzdanije procjene broja žrtava, zbog neprovođenja sveobuhvatnih forenzičkih istraživanja, smatraju se one napravljene na osnovu demografskih istraživanja. Prema istraživanjima demografa Vladimira Žerjavića koja su provedena i objavljena 1990., nakon osamostaljenja Republike Hrvatske, a čije se procjene do boljeg utvrđivanja pojedinosti o gubilištima uzimaju kao najvjerodostojnije, ukupan broj žrtava u događajima prije i nakon predaje na Bleiburgu kreće se oko 65.000 - 67.00 pobijenih, od kojih 45.000 do 55.000 Hrvata i Bošnjaka, 8.000 do 10.000 Slovenaca te oko 2.000 Srba i Crnogoraca. Žerjavić 1995. iznosi dodatne procjene kako je 45.000 Hrvata i 4.000 Bošnjaka živote izgubilo u blizini Bleiburga ili tijekom marševa smrti koji su uslijedili nakon predaje. Od Hrvata, Žerjavić navodi da je 11.600 osoba izgubilo živote u akcijama prije predaje, a 33.300 nakon predaje. Druge procjene svih žrtava kreću se od 35.000 pa čak do prijeko milijun pobijenih (pretežno iz izvora bliskim hrvatskoj emigraciji, tradicionalno sklonom NDH režimu), a brojne rasprave o razmjerima Bleiburške tragedije mjerene u ljudskim životima traju i danas. Hrvatska državna komisija za utvrđivanje ratnih i poratnih žrtava 90-ih je poimenično popisala 13.300 Hrvata iz Hrvatske i BiH stradalih vezano za Bleiburg, od kojih 11.096 vojnika NDH, te 2.204 "ostalih ili neidentificiranih".

Stradanje hrvatskih ratnih zarobljenika nakon predaje na Bleiburgu događalo se u sklopu postupanja jugoslavenskih snaga s drugim zarobljenim osovinskim vojnicima. Procjenjuje se da je Jugoslavenska armija na kraju II. svjetskog rata zarobila 194.000 njemačkih vojnika, od kojih je pobijeno i od bolesti narednih nekoliko mjeseci pomrlo njih između 80 i 100 tisuća; jugoslavenski službeni izvori su potom priznavali svega 15.028 njemačkih ratnih zarobljenika pomrlih u jugoslavenskom zarobljeništvu.

Terminologija
Za stradanja zarobljenih vojnika koji su se predali na Bleiburškom polju ili su se predali ili bili zarobljeni drugdje u području današnje Koruške, Slovenije i općenito na granici s Austrijom, gdje su bili zaustavljeni od savezničke britanske vojske, koriste se mnogi nazivi. Osim naziva Bleiburška tragedija, u Hrvatskoj se koriste još i nazivi Križni put, Bleiburški pokolj, Bleiburški masakr, Zločin u Bleiburgu, Slučaj Bleiburg ili jednostavno Bleiburg. Kritičari prigovaraju korištenju takvih naziva jer povijesni izvori ne pokazuju da je na samom Bleiburškom polju bilo masovnih likvidacija. Križni put je također naziv za marševe smrti koji su uslijedili nakon predaje poražene vojske NDH na Bleiburgu.

U literaturi na engleskom jeziku koristi se često termin "Bleiburg repatriations" ("Bleiburške repatrijacije"), koji najčešće uključuje dio događaja koji je ključan za ulogu britanskih snaga i zapovjedništava, a manje se bavi onim što je nakon predaje vojnika na Bleiburgu uslijedilo. U Sloveniji se događaji iz svibnja 1945. nazivaju Vetrinjska tragedija, po slovenskom nazivu za austrijski gradić Viktring gdje je bio smješten jedan od zarobljeničkih logora pod upravom savezničkih snaga.

Povijesne okolnosti

Sporazum iz Jalte
Na Konferenciji u Jalti na sovjetskom poluotoku Krimu, 4. veljače 1945. sastali su se Staljin, Roosevelt i Churchill - vođe najvećih savezničkih država antihitlerovske koalicije. Trebalo se dogovoriti o završetku rata i novoj karti poslijeratnog svijeta. Osim o sudbini Njemačke i odluci da se svi raseljeni ljudi podrijetlom iz SSSR-a moraju vratiti kući - uključujući tu i one koji su se tijekom rata borili protiv SSSR-a. O stanovnicima područja Jugoslavije koji su se borili na strani sila Osovine nije se u Jalti ništa odlučilo, pa je u primjenu dolazila Ženevska konvencija o postupanju s ratnim zarobljenicima iz 1929. god., koje su propisivale da ratne zarobljenika valja zaštititi "od djela nasilja", te prema kojima povratak zarobljenika u zemlju iz koje su došli predstavlja pravo zarobljenika, a ne njegovu obvezu.

Staljin i Churchill su se u pogledu Jugoslavije bili dogovorili da na tom prostoru utjecaj zapada i istoka bude pola-pola, tj. o nastavku procesa dogovaranja između jugoslavenskih komunista i građanskih snaga koji je bio označen Sporazumima Tito-Šubašić iz 1944. godine. Međutim su Tito i Staljin vodili računa, kako da onemoguće obnovu starog poretka u Jugoslaviji i uspostave ondje komunističku vladavinu.

Jugokomunistička masovna ubijanja na područjima stavljenima pod svoju kontrolu 1944. i 1945. godine
Čim su u snage NOVJ stavile pod snagu područja Srbije u rujnu 1944. god., započele su ondje s masovnim ubijanjem osoba označenih kao "neprijatelji". Strijeljanjima izvan ratnih operacija likvidirano je ondje više desetaka tisuća ljudi.  Službeni Registar žrtava Komisije za tajne grobnice ubijenih posle 12. septembra 1944. pri Ministarstvu pravde Republike Srbije sadrži (stanje 6. kolovoz 2022.) podatke o 59.554 žrtava pobijenih od komunističkih vlasti krajem 1944. i tijekom 1945. godine.

Ubijanja civila i ratnih zarobljenika uslijedila su također i na područjima NDH, kako su dolazila pod kontrolu jugoslavenskih komunističkih snaga. Tako su u Zagrebu u svibnju 1945. god. pobijeni svi ranjeni i bolesni pripadnici osovinskih vojnika koji su se nalazili na liječenju u bolnicama; popisano je do danas poimenično 4.791 tih pobijenih ranjenika i bolesnika.

Susret nadirućih savezničkih snaga u Austriji
Početkom travnja 1945. savezničke armije započele su svoj konačan masovni napad na njemačke položaje u sjevernoj Italiji. Feldmaršal Harold Alexander, vrhovni saveznički zapovjednik na Sredozemlju hrabrio je svoje armije riječima: "…potreban je samo jedan snažan udarac da ih (Nijemce) se izbriše zauvijek. Došao je tren da krenemo u posljednju bitku koja će dokrajčiti rat u Europi…". Taj snažan udarac započeo je 9. travnja, kada je Osma armija generala Richarda McCeerya strahovito bombardirala utvrđene položaje njemačke Desete armije, čije je desno krilo dodirivalo Jadran. General von Vietinghoff potpisao je 29. travnja predaju svih snaga pod svojim zapovjedništvom, a taj je sporazum stupio na snagu 2. svibnja. Nakon predaje poražena vojska bježi prema Austriji. Istodobno napreduju prema Beču i Sovjetske snage. Situaciju dodatno komplicira Tito koji je već ušao u austrijsku pokrajinu Korušku. Sa zapada dolazi u taj dio Austrije britanska Osma armija na čijem se čelu nalazio general Sir Richard McCreery. Osma armija bila je sastavljena od dva korpusa: Trinaesti korpus bio je u blizini Titove vojske, a Peti korpus, na čelu s generalom Charlesom Keightleyem, okupirao je južnu Austriju preko jugoslavenske granice na sjeveru.

Masovni bijeg s istoka Europe
U taj se kraj sljevalo mnoštvo njemačke vojske i Folksdojčera izbjeglih s istoka Europe, ali i vojne formacije njemačke vojske sastavljene od pripadnika drugih naroda, te pripadnika vojnih formacija s područja istoka i jugoistoka Europe koje su se borile na njemačkoj strani. Svi su oni - uz borbe s vojnim formacijama koje su ih progonile - bježali pred Rusima i jugoslavenskim komunistima, te su jedinu nadu u spas vidjeli u predaji Britancima i Amerikancima.

Završne ratne operacije u Jugoslaviji

Uključivanje pješadijskih snaga Crvene armije u Beogradsku ofenzivu kao i logistička podrška zapadnih saveznika dovele su do pojačanja partizaniskih ofenzivnih akcija. Do kraja 1944., uz pomoć Crvene armije, partizani su preuzeli kontrolu na području Srbije, sjeverne Makedonije, Crne Gore i Dalmacije. Njemačke snage, zajedno s Nedićevcima, pripadnicima srpskih kvislinških snaga odanih njemačkom okupatoru, povlačile su se iz Srbije. Wermacht i vojska NDH uspostavili su front u Srijemu kako bi omogućili povlačenje Grupe E njemačke vojske s Balkana. Nakon što su preuzeli kontrolu u Srbiji, partizani su počinili masovna ubojstva ratnih zarobljenika i civila etničkih Nijemaca - Folksdojčera. Komunističko vodstvo usvojilo je političku odluku o progonu iz zemlje njemačke etničke manjine ("Folksdojčera") koju su smatrali suodgovornom za nacističke zločine, kao i odluku o konfiskaciji njihove cjelokupne imovine. Zbog toga je Njemačka pokušala provesti evakuaciju ukupnog njemačkog stanovništva iz Jugoslavije u Reich, ali krajem 1944. bilo je još uvijek oko 150.000 Nijemaca u Vojvodini koju su kontrolirali partizani. Do svibnja 1945. većina njih je internirana u preko 40 koncentracijskih logora u regiji u kojima je umrlo oko 46.000 ljudi.

U svibnju 1944. Tito osniva obavještajnu službu koju naziva Odjeljenje za zaštitu naroda (OZN ili OZNA) koju je ustrojio po uzoru na sovjetski NKVD. OZNA je bila vojna obavještajna služba i politički motivirana tajna policija Komunističke partije. U kolovozu 1944. utemeljio je i vojnu postrojbu naziva Korpus narodne obrane Jugoslavije (KNOJ) čija je izričita zadaća bila sigurnost i zaštita na oslobođenim teritorijima tj. "likvidacija četničkih, ustaških, bjelogardejskih i drugih antinarodnih bandi…obezbeđenje centralnih organa vlasti…Čišćenje tek oslobođenog teritorija".

Kako je snaga partizana, koji su narodu pružali alternativu i za koje se činilo da rade više u nacionalnom interesu Hrvata, jačala i kako je raslo nezadovoljstvo s ustaškim i nacističkim vlastima, NDH je imala velike probleme prilikom mobilizacije dodatnih vojnih snaga. Kada je u kolovozu 1944 u NDH propao pokušaj državnog prevrata, poznat pod imenom Urota Lorković-Vokić, svi urotnici su uhićeni i pogubljeni. Njihovi vođe zagovarali su prelazak NDH na stranu Saveznika. Takva događanja dodatno su demoralizirala vojsku NDH, a kako se rat nastavljao stopa dezertiranja je porasla, posebno među domobranima, pripadnicima regularne vojske NDH.

30. kolovoza 1944. Tito je ponudio amnestiju hrvatskim i slovenskim domobranima kao i četnicima, ako dezertiraju i priključe se partizanima do 15. rujna 1944. Nakon 15. rujna, svima koji se nisu priključili partizanima "sudit će narod". Na dan isteka ponude za amnestiju, Tito je naredio podređenima da nastave primati kasne prebjege. Slični pozivi ponavljani su i nakon isteka krajnjeg roka prvog ultimatuma iako su poznati i slučajevi ubojstva hrvatskih domobrana i nakon što su prebjegli partizanima. Samo dan prije isteka roka Kralj Petar II Karađorđević pozvao je četnike da se stave pod zapovjedništvo partizana nakon čega se veliki broj četnika doista priključio partizanima.

U studenom 1944. provedena je reorganizacija vojske NDH kada su pod imenom Hrvatske oružane snage objedinjeni ustaše i domobrani objedinjeni u jedinstvenu vojsku. Pavelić je 13. siječnja 1945. naredio spajanje Hrvatskih domobrana i Ustaške vojnice i time stvorio jedinstvenu vojsku koja je brojala do 280.000 ljudi, ako se tu uračunaju i vojne postrojbe sastavljene uglavnom od hrvatskih vojnih obveznika, koje su kao dijelovi Wehrmactha, Njemačke policije u NDH i SS-a bile pod izravnim njemačkim zapovjedništvom. Do tada su partizani zarobljene domobrane obično ismijavali, ponižavali i nakon toga puštali kućama ako se nisu htjeli priključiti revoluciji, ali to se preko noći promijenilo pa je njihovo zarobljavanje od početka 1945. značilo gotovo sigurnu smrt.

I neki četnici, kao oni iz Dinarske četničke divizije pod zapovjedništvom Momčila Đujića, nastavili su surađivati sa snagama Osovine. Đujićeve postrojbe borile su se rame uz rame s njemačkom vojskom i ustašama krajem 1944. u Bitci za Knin protiv partizanskog 8. dalmatinskog korpusa. Bitka je završila pobjedom partizana, a Dinarska četnička divizija počela se povlačiti u smjeru Slovenije. Pavelić je osobno izdao naređenje o slobodnom prolasku te zloglasne četničke divizije kroz teritorij pod kontrolom NDH i dao im je precizne naredbe o smjeru kretanja. Kako je predviđeni smjer kretanja prolazio kroz teritorij pod partizanskom kontrolom, a i zbog toga što Đujić nije vjerovao Paveliću zbog ranijih slučaja ubojstva četnika koji su prolazili kroz NDH od strane ustaša, Đujić se povlačio alternativnom rutom u dogovoru s lokalnim zapovjednicima Wermachta.

Do početka 1945. partizanski odredi su se već ujedinili u Jugoslavensku narodnu armiju čijih je 800.000 boraca bilo organizirano u pet korpusa. Njihovo djelovanje bilo je usmjereno na proganjanje ostataka poražene Njemačke i vojske NDH. U ožujku 1945. 4. korpus JNA napredovao je kroz Liku, Primorje i Kvarner. Najveći dio Bosne i Hercegovine bio je u partizanskim rukama još od kraja travnja. 12. travnja 1945. napravljen je proboj na Srijemskom frontu što je ubrzalo povlačenje njemačke vojske koja se povlačila s Balkana još od listopada 1944. pa su 1. i 3. korpus JNA počeli napredovati kroz Slavoniju prema zapadu. Pod kontrolom vlasti NDH bio je još samo sjeveroistočni dio Hrvatske s glavnim gradom Zagrebom. U Zagreb su se slijevale brojne izbjeglice iz svih krajeva NDH koja je bila u raspadu, dok su nadirući Partizani provodili osvetu nad zarobljenim pripadnicima HOS-a, kao i nad tisućama civila za koje su sumnjali da bi im mogli biti politički protivnici. U toj situaciji, poput pripadnika drugih vojski osovine, ni ustaše se nisu namjeravale predati Crvenoj armiji, ali ni jugoslavenskim partizanima - za pripadnike oružanih snaga NDH i njima sklone civile, predaja zapadnim saveznicima je bila zadnja nada za spas.

Povlačenje poraženih vojski Osovine prema Austriji
Kolaps Srijemskog fronta u travnju 1945. ubrzao je povlačenje njemačke vojske pred nadirućim snagama NOVJ i Crvene armije. Iz straha od odmazde ni ustaše se nisu njima željeli predati, već su kroz Sloveniju pokušali doprijeti do Slovensko-Austrijske granice kako bi se predali Britanskim snagama koje su napredovale sjeverno od Italije. Vlasti NDH planirale su, organizirale i provele masovni zbijeg naroda iako za to nije bilo strateških razloga niti je uopće postojalo ciljno odredište koje je bilo u stanju primiti toliki broj izbjeglica. Odluka Vlade NDH o povlačenju je donesena 3. svibnja.

Pojedinci iz vrha NDH, ali i slovenski kvislinzi, vjerovali su kako će zapadni Saveznici prihvatiti vojsku u bijegu kako bi im pomogla u borbi protiv komunista i podržati ih u ponovnom osvajanju vlasti u Hrvatskoj i Sloveniji. Slovenski biskup Gregorij Rožman molio je Saveznike da okupiraju Sloveniju kako bi spriječili komuniste da preuzmu vlast u državi. Vodstvo NDH 6. svibnja ukinulo je rasne zakone i poslalo Saveznicima zahtjeve za suradnjom, ali ti pokušaji prelaska na pobjedničku stranu nisu urodili plodom. Iako je moguće kako je vodstvo NDH organiziralo zbijeg civila kako bi potkrijepilo njihove tvrdnje da partizani ubijaju nevine civile, sam broj civila koji se priključio zbijegu je usporio povlačenje i onemogućio samu predaju vojske Saveznicima. Većina civila prema izvještajima iz tog vremena su ili imali antikomunistički svjetonazor ili su se pribojavali komunističke osvete. Neki povjesničari smatraju da je veliki broj civila uključen u operaciju povlačenja kako bi se formirao ljudski živi štit koji bi omogućio usporavanje jugoslavenskog napredovanja i izvlačenje državnog vrha na vrijeme.

Vlada NDH pobjegla je iz Zagreba 6. svibnja 1945. i došla nadomak Klagenfurta u Austriji 7 svibnja. Pavelić je s vojnim vrhom napustio Zaprešić 7. svibnja u večernjim satima s namjerom da se pridruži ostatku vrha NDH u Austriji. Većina vojnog vrha NDH uspjela je pobjeći prvo u Zapadnu Europu pa onda u Latinsku Ameriku dok su partizani uspjeli zarobiti samo jedan mali dio viših časnika vojske NDH.

Predaja na Bleiburškom polju

Sjedište brigadira Scotta, zapovjednika britanske 38. pješačke brigade, bilo je tada u Bleiburškom zamku, smještenom na brijegu koji dominira cijelim gradićem Bleiburgom.

Bliže gradića nalazi se prostrano otvoreno polje omeđeno niskim šumovitim brežuljcima.

Prema tom polju prilazilo je mnoštvo ljudi, njih sad znatno više od sto tisuća. Većinu tih ljudi činile su hrvatske trupe i civili, koji su kod Dravograda prešli granicu u nadi da će moći nastaviti dalje na zapad, do Klagenfurta.

No, sad su im se na tom putu ispriječile trupe brigadira Scotta, dok su se brojčano jake skupine Titovih partizana raspršile po šumama i zauzele prijeteće, iako još ne i aktivne borbene položaje. Hrvatske su trupe bile naoružane, a britanski stav je bio nepoznat. Brigadir Scott je zatražio daljnje upute: »…Tražimo da Osma armija hitno odluči hoćemo li prihvatiti predaju tih snaga ili ćemo zahtijevati njihov povratak u Jugoslaviju…»

Scott ubrzo dobiva odgovor i na temelju njega izdaje naredbu za izručenje “Jugoslavena“. Skupina viših hrvatskih generala krenula je u pratnji Britanaca na sastanak sa Scottom u Bleiburški dvorac. Scott je u dvorcu primio i vođu partizanskih gonitelja, komesara Milana Bastu («odlučnog mladića u ranim dvadesetim godinama željnog borbe s loše naoružanim i demoraliziranim Hrvatima» - prisjećao se Scott).

Scott je uspio nagovoriti Bastu kako je najprihvatljivije da uvjeri Hrvate neka odlože oružje i dobrovoljno se predaju. Sljedeći je razgovor Scott vodio s hrvatskim zapovjednikom, generalom Herenčićem, kojeg su Scott i Basta uspjeli prisiliti da prihvati bezuvjetnu predaju (u kojoj vojnici kojima zapovijeda Herenčić ipak dobivaju status ratnih zarobljenika, koje se ne smije mučiti ni ubijati), premda su Britanci sumnjali da će se sve riješiti pravedno kako je i obećano.Basta je pregovore zaključio ovim riječima: »Zahtijevamo bezuvjetnu predaju cijele vojske za jedan sat. Ako prihvatite, žene i djeca mogu se vratiti svojim kućama. Vojnici i časnici ostat će ratni zarobljenici, te ćemo ih povesti u Maribor gdje će im se suditi. Ako ne prihvatite uvjete za petnaest minuta, započeti će opći napad i vi se nećete imati pravo pozivati na međunarodne konvencije Crvenog križa.» Bitno je napomenuti kako su se pregovori u Bleiburškom dvorcu odvijali samo usmeno. Nije vođen nikakav zapisnik niti je potpisan bilo kakav dokument. General Basta uvjerava brigadira Scotta da će se sa svima koji se vrate u Jugoslaviju postupati ljudski i da se Hrvati nemaju čega bojati.

Makar se Herenčiću ta objava ultimatuma činila ciničnom prijevarom, ocijenivši da nema izbora, Herenčić je kapitulirao. Herenčić naređuje svojim trupama da bace oružje; sam uspijeva pobjeći dublje u Austriju, i potom u Italiju.

Nakon predaje, vojnici i civili vraćeni su na područje Jugoslavije. Druge grupe HOS-a, slovenskih domobrana, te srpskih i crnogorskih četnika predavale su se na području Koruške tijekom prethodnih dana, a neke manje grupe i nakon 15. svibnja. Jugoslavenska armija je bila prisutna na području austrijske pokrajine Koruške do 24. svibnja. Mnogi zarobljeni Hrvati, Slovenci, Crnogorci i Srbi, koji su se prethodnih dana bili predali Britancima ili Amerikancima, bili su smješteni u zarobljeničkim logorima u Koruškoj ili u Italiji; većina njih predana je Jugoslaviji, tj. komunističkoj vlasti.

Obračun s vojnicima koji su odbili predaju
Franci Strle, slovenski partizan, novinar te viđeniji slovenski autor knjiga partizanske tematike u desetljećima komunističke vladavine, opisuje događaje na Bleiburgu u svojoj knjizi "Veliko finale u Koruškoj" iz 1977. god. Među ostalim, Strle prenosi opis događaja u kojem dio opkoljene vojske, pripadnika snaga Osovine, koji su se u velikoj masi nalazili ispod brežuljaka koje su zaposjeli partizani, nisu u roku od 20 minuta koji su im ostavili Britanci istaknuli bijele zastave. Na njih je prema iskazima u Strleovoj knjizi otvorena vatra iz mitraljeza vatra u trajanju od 15 do 20 minuta. Podatke o broju žrtava tog masakra Strle ne iznosi.

U knjizi Strle prenosi sadržaj intervja kojega je u pripremi knjige napravio (i o tome 1974. god. sačinio magnetofonski zapis) s generalom JNA Mićom Došenovićem, koji je u svibnju 1945. bio načelnik štaba 14. (slovenske) udarne divizije JA, čiji se jedan bataljun našao na Bleiburgu ("odbor 14. udarne divizije" je pokrovitelj objavljivanja te Strletove knjige iz 1977. god.):

"Na pitanje može li se pucanje na ustašku kolonu shvatiti kao topničku pripravu, kako se navodi u knjizi 'Završne operacije za oslobođenje Jugoslavije 1944. do 1945.' nasmijao se podrugljivo. 'Bože sačuvaj!', žestoko je rekao. 'Nikakve topničke priprave nije bilo, nikakve. Taj masakr, da ga tako nazovem, učinili su puškomitraljezi šarci. Naglašavam da smo imali idealne položaje i malu udaljenost, a pred sobom gomilu. To nije bio borbeni raspored, to je bila gomila zbijenog ljudstva na cesti i blizu cesti, vozilo do vozila i čovjek do čovjeka ..."

Partizan Jože Petrovčić (kurir u štabu 14. divizije, koji se vozio uz časnike JA koji su sudjelovali u pregovorima i naredili otvaranje vatre na "neprijatelja") također govori o mitraljeskoj vatri koja je otvorena jer nisu sve postrojbe na Bleiburškom polju bile izvjesile bijele zastave točno u od Britanaca zakazanom (kratkom, 20 minuta) vremenu, i iznosi da se "ustaše" nisu uopće branili. Mitraljeska vatra da je trajala čitavih petnaest do dvadeset minuta, nakon čega je glavnina "ustaša" istaknula bijele zastave i predala se. Podatak o broju pobijenih u mitraljeskom masakru, F. Strle nije uspio pribaviti.

Križni put
Masovne likvidacije izvršene su kod Maribora, Celja, Kočevja i drugdje u Sloveniji, a u Hrvatskoj u okolici Krapine, Samobora, Karlovca, Siska, Bjelovara i drugdje. Znatan broj ljudi pomro je od iscrpljenosti i zaraznih bolesti u raznim logorima koje su osnovale komunističke vlasti. Masovno stradanje trajalo je od svibnja do kolovoza 1945. godine. Opća amnestija proglašena je 3. kolovoza 1945., ali je ubijanja (iako u manjem obimu) bilo i kasnije. Postoje vrlo različite procjene broja ubijenih tako da na primjer Hrvatska enciklopedija navodi brojeve od 45.000 do 200.000; Hrvatski obiteljski leksikon od istog izdavača iz 2005. godine govori o nekoliko desetaka tisuća ubijenih. Najvjerojatniji broj Hrvata koje su pobile snage Jugoslavenske armije, prema stanju istraživanja 2007., je oko 60.000; daljnjih oko 20.000 je iz redova pripadnika drugih naroda - prvenstveno Slovenaca, Srba i Nijemaca.

Odgovornost Josipa Broza Tita

Pitanje odgovornosti Josipa Broza Tita - koji je u vrijeme ovih zločina držao čvrstu kontrolu nad svim vojnim snagama koje su izvršile pokolje - ostaje do danas kontroverzno pitanje u javnom mnijenju: naposljetku do danas (2014. god.) središnji trgovi i najznačajnije ulice u mnogim hrvatskim gradovima nose njegovo ime. Kako su tijekom jugoslavenske komunističke vladavine općenito skrivani dokazi o Bleiburgu i pokoljima koji su nakon njega uslijedili, tako tadašnja historiografija baš ništa nije rekla niti o ulozi Josipa Broza Tita u uspostavi brojnih stratišta za na Bleiburgu i drugim obližnjim mjestima zarobljene vojnike poraženih vojski i civile koji su ih slijedili na putu prema zapadu: naprosto jugoslavenski historičari uopće nisu spominjali bilo koji zločin kojega su tijekom rata i u poraću skrivili partizani, Jugoslavenska armija ili bilo koja organizacija jugoslavenske vlasti. U propagandi jugoslavenskog režima, prikazivalo se da je on nastao na moralno besprijekoran način, i da njegovo djelovanje nije okaljano baš nikakvim moralnim negativnostima. Neki od autora skloni J. B. Titu priznaju danas zločine, ali nalaze "dobre razloge" da se pristupi masovnom ubijanju: naime da je postojala "opasnost" da vojne snage NDH prijeđu na stranu zapadnih saveznika, čime bi bila ugrožena obnova Jugoslavije i uspostava komunističke vladavine.

Vladimir Geiger u više znanstvenih radova ukazuje na Josipa Broza Tita kao naredbodavca zločina. Neki drugi autori analiziraju iskaze očevidaca i literaturu iz "partizanskih" izvora koji smještaju Josipa Broza Tita (koji se prema dnevnim izvještajima iz "Vjesnika" nije u vrijeme pokolja nalazio u Beogradu, nego je obilazio gradove i vojne postrojbe na području sjeverozapada Hrvatske i Slovenije) izravno na stratišta i u aktivnosti usmjerene na ubijanje tisuća vojnih i civilnih zarobljenika.

Da je Josip Broz Tito naložio ubijanja, iznosi i Simo Dubajić, major Jugoslavenske armije koji je neposredno organizirao ubijanje barem 23.000 zarobljenika u pokolju na Kočevskom Rogu, te koji je o nizu zločina koje je počinio krajem II. svjetskog rata otvoreno progovorio u svojoj knjizi "Život, grijeh i kajanje" iz 2006. godine, a potom i u više intervjua za TV i pisane medije.

Tito je 26. svibnja 1945. u govoru pred građanstvom okupljenima na Kongresnom trgu u Ljubljani prilično jasno poručio: „Što se tiče onih izdajnika koji su se našli unutar naše zemlje, u svakom narodu posebice – to je stvar prošlosti. Ruka pravde, ruka osvetnica našeg naroda dostigla ih je golemu većinu, a samo jedan mali dio uspio je pobjeći pod krilo pokrovitelja izvan naše zemlje. Ta manjina više nikad neće gledati naše divne planine, naša rascvjetala polja. Ako bi se to ipak dogodilo, trajat će kratko.“

Dominik Vuletić u radu “Kazenopravni i povijesni aspekti bleiburškog zločina“ piše: “Odgovornost zapovjednika i ostalih najodgovornijih časnika na terenu poput Baste, Ostojića ili Dubajića nikako se ne smije promatrati izolirano. Oni su bili kotači u velikom represivnom stroju jugoslavenskoga komunističkog aparata. Pritom nisu postupali na svoju ruku, bez obzira na to što su neki od njih poput Baste imali dosta prostora za autonomiju, već su izvršavali naređenja i slijedili opći režimski smjer najokrutnijeg obračuna s neprijateljem... Organizacija koja je bila zadužena u najvećoj mjeri za provođenje totalitarne i represivne politike jest OZNA odnosno Odjeljenje za zaštitu naroda. Ta organizacija bila je glavni nositelj i provoditelj zločina. OZNA je osnovana odlukom Josipa Broza Tita od 13. svibnja 1944. god. Vrlo brzo stvorena je široka mreža suradnika OZNE sa svim jugoslavenskim postrojbama. Pritom se oslanjalo na vojno ustrojstvo jugoslavenskih snaga gdje je svaka jedinica uz redovnoga vojnog zapovjednika imala i političkog komesara. Takvo ustrojstvo preneseno je iz Staljinova modela reorganizacije Crvene armije tridesetih godina... Na čelu OZNE nalazio se načelnik koji je bio sve od njezina utemeljenja Aleksandar Ranković... Ranković u funkciji načelnika OZNE izravno je podređen Josipu Brozu Titu i između njih nema posrednika. Govoreći o odgovornosti samog Josipa Broza treba spomenuti da je on u vrijeme bleiburških događaja te marševa smrti koji su uslijedili bio predsjednik Vlade (DFJ), ministar obrane u toj Vladi, generalni sekretar partije (KPJ) te vrhovni zapovjednik svih jugoslavenskih oružanih snaga (prvo NOVJ a poslije Jugoslavenske armije), dakle de facto i de iure imao je kontrolu nad svim snagama te je bio najodgovornija osoba u zemlji. Jugoslavenske snage koje su sudjelovale u bleiburškim događajima postupale su po Titovim naređenjima i bile su pod njegovom kontrolom... O postojanju te kontrole svjedoči i stalna komunikacija između Josipa Broza i zapovjednika III. jugoslavenske armije Koste Nađa... 51. divizija, postrojba koja se našla u Bleiburgu dio je III. armije... 51. divizija i Milan Basta zajedno s cijelom III. jugoslavenskom armijom dobili su 17. i 18. svibnja nakon izvršenja bleiburških zločina i sprovođenja izručenih vojnika i civila natrag u Sloveniju od samog Tita nove vojne zadatke (jer je bila riječ o najisturenijim jugoslavenskim postrojbama) glede napetosti sa zapadnim saveznicima te su ih odmah izvršile. Dakle, ne može biti sumnje da je Josip Broz Tito imao punu efektivnu kontrolu nad postrojbama koje su sudjelovale u zločinima.“

Odgovornost Pavelića i ustaša
Neki zapadni povjesničari pišu da, pored komunističkih jugoslavenskih vlasti, Pavelić i ustaše također snose odgovornost za Bleiburg. Tako npr. švicarski povjesničar Michael Portmann piše: “Odgovornost za Bleiburg u velikoj mjeri leži na Paveliću i samom ustaškom režimu: krvavi ustaški teror nad srpskim stanovništvom (prisilni prijelazi, protjerivanja i masovna ubijanja), odlučno savezništvo hrvatske države s nacističkom Njemačkom i – posljednje ali ne i najmanje važno – kao razloge za doista brutalnu partizansku odmazdu potrebno je navesti naredbu Pavelića da se ne preda, nego da se u borbi povuče do austrijske granice".

Tomasevich pak ocjenjuje: "Sada moramo postaviti stvarno fundamentalno pitanje, tj. tko je odgovoran za Bleiburg... O problemu Bleiburga očito se ne može raspravljati izdvojeno, kao što to ustaški i proustaški pisci redovno čine. On je tijesno povezan s uspostavom i općom politikom NDH, s ustaškim terorom usmjerenim protiv srpskoga stanovništva, s odlučnim savezom NDH s nacističkom Njemačkom i sa završnim nastojanjima ustaša da pobjegnu i da se povežu sa Zapadom protiv komunista. Stoga moramo zaključiti da je odgovornost za Bleiburg kolektivna odgovornost Pavelića i ustaškoga režima." Tomasevich dodaje, o odgovornosti koja stoji na jugoslavenskom komunističkom vodstvu: "Uništenje većega dijela kvislinških snaga zarobljenih na kraju rata - što je činjenica - bio je čin masovnoga terora i realizacija okrutne političke koncepcije, sličnog onome koji su prakticirale ustaše i četnici tijekom rata." Ivo Goldstein pak navodi da je razlika u tome što su ustaše počinile genocide, u kojima su masovno ubijani žene, djeca i stariji ljudi, po “grijehu” rođenja u drugoj vjeri ili nacionalnosti. Po drugoj strani Bleiburg je bio ratni zločin ubijanja gotovo isključivo razoružanih zarobljenika poraženih neprijateljskih vojski koje su četiri godine ratovale na strani nacista i fašista. "To nimalo ne anulira zločin Bleiburga, ali ga čini ipak različitim od Jasenovca".

Kontroverze oko uloge savezničkih vojski u izručenju ratnih zarobljenika vojsci NOVJ
Okolnosti britanskog izručivanja žrtava kod Bleiburga jugoslavenskim počiniteljima dugo su predstavljale dobro čuvanu tajnu, o čijim neugodnim detaljima najinformiraniji sudionici trajno šute, a dokumentacija - makar je riječ o akciji koja uključuje veliki broj vojnih postrojbi, koje su na dnevnoj bazi stvarale mnogo dokumentacije o vojnim zadatcima, o kretanju postrojbi, o vojnicima, o raspolaganju streljivom, gorivom, hranom i drugim sredstvima i drugim aspektima svojeg djelovanja - je izrazito manjkava. Historiografija međutim prepoznaje da su se u zbivanjima 1945. na prostoru Austrije dogodile 'dvije kobne pogreške' - izručivanje Kozaka Crvenoj armiji, te istovremeno izručivanje "Jugoslavena" snagama JA koje su notorno ubijale zarobljene "kvislinge". Obje 'kobne pogreške' vezane su uz istu osobu, Harolda Macmillana, tadašnjeg opunomoćenog ministra pri glavnom štabu savezničkih snaga (kasnije promoviran u lorda Stocktona; Macmillan je 1957. godine postao premijerom Velike Britanije).

Prema istraživanju grofa Tolstoja, bitnu ulogu u provođenju odluke o izručenju odigrao je Harold Macmillan, tadašnji britanski ministar za Sredozemlje pri glavnom štabu savezničkih snaga, kojeg je na to mjesto 1942. god. postavio Winston Churchill. O važnosti te svoje službe Macmillan kasnije govori:

Macmillan, kako se bližilo proljeće 1945. godine, postaje sve više zaokupljen problemom odnosa s novim režimom maršala Tita u Jugoslaviji. Četvrtog je svibnja zabilježio u svoj dnevnik da se «naglo razvija nova glavobolja - Jugoslavenske armije prodiru u Julijsku krajinu i Austriju - u žestokoj utrci s Osmom armijom». Macmillan je bio iskusan politički savjetnik War Officea (Britansko ministarstvo rata), te čovjek u izravnom dodiru s premijerom, kabinetom i Foreign Officeom (Britansko ministarstvo vanjskih poslova).

Prije bleiburške krize, britanske su snage su prihvaćale predaju manjih vojnih postrojbi koje su dolazile s jugoslavenskog područja, a britanski su stražari sprječavali partizane u njihovim pokušajima da se dokopaju Hrvata. No, od 15. svibnja nadalje, politika britanskog 5. korpusa prema zarobljenim Hrvatima drastično se promijenila. Politika poštovanja ratnih zakona pretvorila se u politiku suradnje i podrške komunističkom režimu.

Zaokret je počeo 13. svibnja kada je Harold Macmillan stigao u Glavni stožer Petog korpusa britanske Osme armije. Macmillan je prije toga 12.svibnja otputovao u sjeveroistočnu Italiju, u sjedište Osme armije, kako bi se s generalom McCreeryjem konzultirao o sve lošijim odnosima s Titom. Namjera mu je, navodno, bila obavijestiti McCreeryja o političkoj situaciji, te od stručnjaka na licu mjesta dobiti vojnu procjenu situacije.

U tom trenutku nastaje preokret u Macmillanovu planu. Umjesto da je, kao što je bilo predviđeno, otputovao u Napulj, on iznenada avionom dolazi u Austriju. Tamo je proveo dva sata u razgovoru s Keightleyem i suradnicima. Taj susret poznat je pod nazivom Klagenfurtska zavjera. Što se dogodilo na tom sastanku, može se zaključiti samo iz događaja koji su uslijedili, jer Macmillan nikada nije otkrio razloge iznenadne promjene plana glede puta, kao ni teme diskusija koje su vođene s Petim korpusom. Prije Macmillanova dolaska zapisi ukazuju da Peti korpus nije imao ni namjeru, ni želju bilo koga predati. Po povratku u Napulj 14.svibnja Macmillan je uspio uvjeriti Alexanderovog izvršnog administrativnog časnika generala Robertsona da izda zapovijed o repatrijaciji Jugoslavenskih državljana jugoslavenskim a Kozaka sovjetskim komunistima.

Odluka Amerikanaca i Britanaca da predaju zarobljenike komunističkim saveznicima
Kasno te noći 14. svibnja američki politički savjetnik Kirk - nakon konzultacija s MacMillanom - poslao je svom Ministarstvu u Washington izvještaj sljedećeg sadržaja:

Robertson je zapovijed zaključio uputom:

Kopije zapovijedi poslane su šefu Glavnog stožera, generalu Morganu, koji je upravo krenuo na dužu misiju u sjevernu Italiju i Austriju.

Kirk nije znao da je tog popodneva (14. svibnja) u 14:30 general Robertson već odaslao zapovijed (FX 75383) Petom korpusu, odnosno Keightleyu da se 'Rusi' tj. Kozaci što hitnije predaju Staljinovim snagama. Ni jedna kopija te zapovijedi nije poslana na znanje Kirku, što znači da je cijela akcija provedena bez američkog pristanka. Ta je zapovijed služila kao temelj časnicima Petog korpusa za izvršenje repatrijacije zarobljenika i izbjeglica, koje su se provodile tijekom cijele druge polovice svibnja.

State Department nalaže Kirku 16. svibnja da uloži službeni protest AFHQ-u. Od Glavnog je stožera, Alexander tražio daljnje upute i pomoć pri «konačnom raščišćavanju prenatrpanog ljudstva u južnoj Austriji. Hitno tražimo uputstva za konačno razmještanje Jugoslavena i Kozaka. Ako bi ih se vratilo u zemlju podrijetla ,bilo bi fatalno za njihovu dobrobit…» Ministarstva vanjskih poslova Amerike i Velike Britanije potom se usuglašuju da je najbolje da postrojbe koje se žele predati britanskim i američkim snagama budu razoružane i poslane u logore u sjevernoj Italiji u kojima će biti podvrgnuti ispitivanjima. Sukladno tom stavu, upravo je sam Alexander 17.svibnja izdao zapovijed, poznata još pod nazivom 'Distone zapovijed' kojom se nalaže smještanje četnika i drugih jugoslavenskih zarobljenika i 'disidenata' iz Austrije u kampove u sjevernoj Italiji, kod Distonea, naravno ako se oni ne žele sami predati 'svojim' vlastima, tj. Titu. Kirk je smatrao da je sada sve riješeno i da je sve u skladu s odlukama, te da ne postoji mogućnost repatrijacije bjegunaca. Stoga on 18.svibnja javlja američkom Ministarstvu vanjskih poslova da je Alexander izdao zapovijed koja je zamijenila Robertsonovu, te da jugoslavenski zarobljenici više nisu ugroženi.

No američki politički savjetnik je prevaren. Tek nakon dva mjeseca Kirk će otkriti da su zarobljenici već 16. svibnja 1945. godine predani Titovim snagama.

U međuvremenu se u Sloveniji provode masovni pokolji Hrvata, a oni koji tek stižu upućeni su Šestom odredu specijalnih snaga, posebnoj postrojbi koja je bila sposobna ispuniti osjetljive i tajne zadatke koji će ostati nepoznati uobičajenoj vojnoj liniji zapovijedanja. Jedinica je bila stacionirana na austrijsko-jugoslavenskoj granici, te je osigurala suradnju u predaji zarobljenika snagama JA na način da regularne britanske snage ništa ne doznaju o pokoljima. Umjesto u Italiju, zarobljenici su se slali Titovim trupama koje su potom preuzele 'pošiljku'. Za transport, kao i za sporazum s Ivanovićem bio je zadužen brigadir Toby Low (kasnije proizveden za lorda Aldingtona).

Kada je 21. svibnja general McCreery zatražio objašnjenje je li Robertsonova zapovijed u skladu s politikom Glavnog stožera, feldmaršal Alexander po prvi puta - tako proizlazi iz službene korespondencije - doznaje za njezino postojanje. Iz toga bi proizlazilo da su MacMillan i general Robertson na svoju ruku donijeli zapovijed kojom su Petom korpusu nalaže da izruči jugoslavenske zarobljenike Titovim partizanima i Kozake Staljinu, usprkos tome što su upute koje je MacMillan dobio od vlada Velike Britanije i Sjedinjenih Država] izričito zabranjivale takvo postupanje. Međutim je rasvjetljavanje događaja jako otežano, jer je čitav arhiv MacMillanovog ureda u Glavnom štabu savezničkih snaga (AFHQ) nestao pod nerazjašnjenim okolnostima.

Status predanih Hrvata prema međunarodnom ratnom pravu
U zapovijedi generala Robertsona, napisano je bilo sljedeće: »Svi predani vojnici jugoslavenske nacionalnosti, koji su služili njemačku vojsku, trebaju se razoružati i predati jugoslavenskim postrojbama». Priznata interpretacija Ženevske konvencije je da uniforma određuje nacionalnu pripadnost. Ako su Hrvati smatrani pripadnicima njemačke vojske - a neporecivo je da je bilo i takvih Hrvata koji su služili u postrojbama njemačke vojske poput 369. divizije Wehrmachta, onda su trebali biti i tretirani kao njemački ratni zarobljenici. Međutim, Aldington nije pokušao saznati državnu pripadnost ili status nijedne ruske i jugoslavenske zarobljene čete.

Civili su imali status izbjeglica, civila kojima treba pružiti zaštitu od progonitelja. Britanci zaštitu izbjeglicama s Bleiburga nisu pružili.

Za vrijeme suđenja povjesničaru Nikolaju Tolstoju 1989. u Londonu, lord Aldington i njegov suradnik iz 5. korpusa 1945. godine, brigadir Tryon-Wilson, opravdavali su se Tyron-Wilsonovom tvrdnjom da su ubijeni civili bili tretirani kao simpatizeri tadašnje hrvatske vojske. Namjera te tvrdnje bila je opravdati uključenje civila među vojnike NDH koji su bili izručeni Titovim četama, iako civili nisu bili spomenuti u zapovijedi koju je navodno 5. korpus izvršio. Iako je taj plan Aldingtonu služio za ostvarenje cilja u to vrijeme, u stvarnosti samo je pogoršao prekršaj međunarodnog prava. Članak 81. u Ženevskoj konvenciji 1929. g. govori o tome da i civili koji su simpatizeri određene vojske imaju pravo biti tretirani kao ratni zarobljenici.

Hrvatska stradanja u brojkama

Tuđman citira savezničke izvještaje po kojima je novim vlastima s Bleiburga i iz ostalih dijelova Austrije do 1. lipnja 1945 sveukupno izručeno 26.399 pripadnika “jugoslavenskih kvislinških postrojbi” (kasnije se taj broj povećao na 29.792 zarobljenika), od tih 12.196 Hrvata, 5.480 Srba, 8.263 Slovenaca, te 400 Crnogoraca. Kosta Nađ, zapovjednik 3. armije, koja je vodila sve bitke na austrijskoj granici, navodi da je bilo ukupno 109.000 zarobljenika, od čega 40.000 ustaša i domobrana. Ivan Dolničar, koji je 1945. bio polički komesar jedne slovenske brigade, u službenom glasilu KPJ "Borba" 1949. god., u kojemu se citira Saopštenje Ministarstva unutrašnjih poslova FNRJ iz iste godine: prema tom izvoruu, u operacijama na kraju rata je bilo "zarobljeno 341.405 neprijateljskih vojnika, od kojih je: '221.287 okupatorskih vojnika… i 120.150 kvislinških vojnika'. Grahek-Ravančić piše kako Dolničarove tvrdnje nisu potvrđene u dokumentima.Prema izvješću opunomoćenika OZNA-e Dimitrija Georgijevića načelniku te službe zamjeniku maršala Tita Aleksandru Rankoviću od 12. srpnja 1945. godine, u tada uspostavljenim logorima u Jugoslaviji bilo je vrlo mnogo zarobljenih vojnika poraženih vojski, među kojima bilo 81 tisuća Nijemaca, po nešto manje od tisuću Austrijanaca i Mađara, 12 tisuća Talijana, oko 500 četnika i oko 20 tisuća Hrvata - ustaša i domobrana.

Franjo Tuđman, koji je tokom Bleiburga bio jedan od Hrvatska koji su djelovali pri Vhovnom štabu JNA u svojoj knjizi Bespuća povijesne zbiljnosti, u poglavlju "Bleiburški mit", navodi da je kod Bleiburga došlo do "paroksizma uveličavanja" žrtvi na 500.000 i više, slično Jasenovcu. Tuđman u svojim radovima iz 1980.-ih godina navodi 35 do 40 tisuća žrtvi u svemu vezano za Bleiburg. Tuđman također citira savezničke izvještaje po kojima je novim vlastima s Bleiburga i iz ostalih dijelova Austrije do 1. lipnja 1945 sveukupno izručeno 26.399 pripadnika “jugoslavenskih kvislinških postrojbi” (kasnije se taj broj povećao na 29.792 zarobljenika), od tih 12.196 Hrvata, 5.480 Srba, 8.263 Slovenaca, te 400 Crnogoraca.

Martina Grahek-Ravančić iz Hrvatskog instituta za povijest, smatra da su (2005. god.) najpreciznije i najšire prihvaćene brojke o hrvatskim žrtvama, procjene hrvatskog demografa Vladimira Žerjavića; koji navodi 33.300 žrtava nakon predaje, plus 11.600 žrtvi tokom vojnih akcija prije predaje. Također piše da su tvrdnje o između 200.000 i 600.000 žrtvi sigurno pretjerane, te su višekratno veće od procjena sveukupnih hrvatskih žrtvi rata i poraća na sve strane - to jest 192.000 - od demografa Žerjavića.

1991. nove hrvatske vlasti su osnovale Komisiju za utvrđivanje ratnih i poratnih žrtava, s Vicom Vukojevićem na čelu. Komisija je u svom radu "stavila naglasak na žrtve komunističkog režima." Crkva u Hrvatskoj i BiH je naveliko sudjelovala u radu Komisije, brojni župnici su prikupili podatke o žrtvama rata i poraća u svojim mjestima. Uključili su se znanstvene institucije kao Hrvatski institut za povijest, te emigratske organizacije i istraživači. Koristili su i rad svećenika te bivšeg ustaškog potpukovnika Krunoslava Draganovića, koji je pomogao brojnim ustašama i Nacistima u bijegu iz Europe, te se 20 godina bavio prikupljanjem dokumentacije o Bleiburgu. Komisija je djelovala 11 godina, u zadnjem izvještaju navodi popis ukupno 13.300 Hrvata iz Hrvatske i BiH stradalih u događajima povezanima s Bleiburgom, što je ujedno i najopsežniji popis. Popis uključuje 5.503 pripadnika ustaške milicije, 3.101 hrvatskog domobrana, 2.492 nerazvrstana pripadnika Oružanih snaga te 2.204 ostalih ili neidentificiranih.

U nekim slučajevima postoje temeljitija forenzička istraživanja o pobijenima: tako je prigodom izgradnje autoceste kod stratišta u Teznom pronađeni na potezu dužine 70 m posmrtni ostaci 1179 žrtava, za koje se u najvećem dijelu može reći da su vojnici NDH, te su zasigurno među žrtvama i crnogorski četnici. Stručnjaci utvrđuju da je rov popunjen posmrtnim ostacima u dužini od 940 m, i Mitja Ferenc procjenjuje broj ondje zatrpanih tijela na oko 15.000. Usprkos slabe očuvanosti kostiju, Mitja Ferenc navodi da bi neke "mogle pripadati, osobama ženskog spola” (svjedoci koje Ferenc citra navode da je među zrtvama bilo članova ženskih ustaških postrojbi). Istraživanjem se ustanovljuje da su u ubijanju zarobljenika sudjelovali vojnici 6. (istočnobosanske) brigade 17. divizije JA. U zatvorenom rudničkom oknu Huda Jama kod Laškog ekshumirano je 726 kostura, koji pretežno pripadaju ratnim zarobljenicima - Hrvatima, koji su bili živi zazidani u rudnik; pretpostavlja se da se ondje nalaze ostaci ukupno oko 3000 žrtava. I za neka druga stratišta poput Kočevskog Roga i Maceljske šume također postoje relativno utemeljene procjene, s visokim brojem žrtva.

Zdravko Dizdar prema stanju literature 2005. godine govori o ukupno 62.000 do tada poimenično utvrđenih hrvatskih žrtava poratnih pokolja. Za te brojke Vladimir Geiger pak 2012. godine navodi da "iako statistički moguće, očito su grube procjene, jer (Dizdar) nije naveo koji su popisi žrtava i slične publikacije konzultirani, koliko je smrtnih slučajeva navedeno u pojedinačnim popisima i kako je izvršena provjera i revizija podataka." Geiger dodaje kako smatra da su Žerjavićeve procjene o 55.000 Hrvata i muslimana pobijenih u Bleiburškim događajima ipak preniske.

U vrijeme kada su kod Bleiburga jugoslavenske snage zarobile oko 100 tisuća pripadnika poraženih snaga NDH i njima sklonih civila, između 8 i 11 tisuća zarobljenika Britanci su privremeno bili smjestili u logor što su ga bili osnovali u mjestu Viktringu: međutim su i oni poslije predani Jugoslavenskoj armiji (JA) i skoro svi pobijeni. Prema izvještaju štaba 12. divizije JA sačinjenom odmah nakon događaja, 15. svibnja se na Bleiburgu predalo 93.000 "neprijateljskih vojnika", a njih 27 (ne 27 tisuća: 27 vojnika) je ubijeno.

Milan Basta - tada politički komesar 51. vojvođanske divizije (inače podrijetlom s područja Like, gdje je 1941. godine bio pristupio partizanima) i sudionik pregovora o predaji na Bleiburgu - piše 1980. godine o "predaji 100.000 Pavelićevih vojnika"; još oko 20.000 vojnika NDH da se predalo na drugim mjestima. O ubijanju zarobljenih "Pavelićevih vojnika" Basta ne govori baš ništa: on doduše u svojoj knjizi koja se u prvom redu bavi završnim operacijama u travnju i svibnju 1945. godine na čak 89 mjesta koristi on riječ "pokolj" - ali svaki pojedini put govoreći o zločinima koje su ranije tijekom ratnih godina činili "Pavelićevi vojnici".

Otkrivanje istine o Bleiburgu nakon rata
Za čitavo vrijeme trajanja komunističke Jugoslavije, Bleiburg i Križni put se uopće nisu smjeli spominjati, te su za javnost u Hrvatskoj bili potpuna nepoznanica. Poneki preživjeli bi nešto u povjerenju ispričali bliskim osobama, te se eventualno moglo načuti potihu glasinu kako je veliki broj zarobljenih ustaša i domobrana bio pobijen 1945. godine.

1963. godine je u Buenos Airesu na španjolskom jeziku „Bleiburška tragedija hrvatskog naroda“. Urednik te knjige Ivo Bogdan je navodno baš zbog prikupljanja i objavljivanja dokumenata u Blaiburgu ubijen 1971. godine od strane agenata Udbe. 1975. godine su agenti Udbe ubili i Nikolu Martinovića, 65 godišnjeg poduzetnika iz Klagenfurta i preživjelog vojnika s Križnog puta, zbog iniciranja postavljanja spomenika bleiburškim žrtvama i pokretanj prvog tzv. Marša mira u Bleiburgu koji je trebao upoznati austrijsku i svjetsku javnost o zločinima Titova diktatorskog režima. Makar je taj marš ubojstvom Nikole Martinovića 1975. godine bio spriječen, već sljedeće 1976. godine skupina preživjelih Hrvata okupila se na bleiburškom polju, gdje je "svaki učesnik bio čuvan od četiri austrijska policajca iako im se prethodno preko prijetećih pisama prijetilo smrću. Istina se ipak više nije mogla zaustaviti.“

Krajem 1988. godine je o sudbini Hrvata koje su Britanci predali Jugoslavenskoj armiji na Bleiburgu, te Kozaka koje su Britanci 1945. godine predali Crvenoj armiji počeo pisati britanski autor grof Nikolaj Tolstoj. Odlukom suda bila ubrzo zabranjena i povučena iz prodaje, pa čak i iz knjižnica, a nakon što ga je umirovljeni britanski časnik Lord Aldington, raniji načelnik stožera felmdaršala Alexandera (te, kasnije, predsjednik britanske Konzervativne partije) tužio za klevetu, Tolstoj je zbog navodno neistinitih tvrdnji o ulozi britanskih snaga i njihovih zapovjednika bio osuđen platiti odštetu od čak 1,5 milijuna britanskih funti. U srpnju 1995. godine je Europski sud za ljudska prava jednoglasno odlučio da je takva presuda predstavljala povredu prava na slobodu izražavanja.

Bleiburg danas

Udruga Počasni bleiburški vod nastoji podržati i njegovati sjećanje na žrtve odavanjem dostojne počasti svim nedužnim žrtvama komunističkog pokolja u Bleiburgu. Udruga je osnovana početkom 1950.-ih godine: 1950. god. je prva grupa hrvatskih emigranata predvođenih Mirkom Karačićem posjetila Bleiburško polje i ondje dala prisegu da će njegovati spomen na poginule vojnike Hrvatskih oružanih snaga i hrvatske civile.

Na 6. je znanstvenom skupu Dani dr Franje Tuđmana održanom 2013. godine, profesor Nedjeljko Mihanović ocijenio je kako je Bleiburg težak teret za britansku politiku. Tu činjenicu smatra razlogom što je Hrvatski sabor bio 2012. godine donio odluku kako više neće biti pokrovitelj obilježavanja spomena na bleiburšku tragediju.

2015. godine, pokroviteljstvo nad obilježavanjem 70. obljetnice bleiburške tragedije preuzela je Predsjednica Republike Hrvatske Kolinda Grabar Kitarović; vjerske obrede u Bleiburgu predvodili su kardinal Josip Bozanić i zagrebački muftija dr. Aziz ef. Hasanović. Političke podjele u Hrvatskoj potaknule su tadašnjeg premijera Zorana Milanovića, predsjednik Hrvatskog sabora Josipa Leku (svi iz SDP) i ministra obrane Antu Kotromanovića da dan ranije iskažu počast žrtvama Križnog puta u Teznom kraj Maribora, na mjestu masovne grobnice snaga NDH i civila pobijenih u svibnju 1945. Premijer i predsjednik Hrvatskog sabora su poručili da su zločini koje su komunističke vlasti počinile na kraju Drugoga svjetskog rata, kazali su premijer i predsjednik parlamenta, okaljali su "pravednu borbu", a današnja Hrvatska osuđuje sve zločine počinjene u ime bilo koje ideologije. "Ovdje smo da odamo pijetet žrtvama komunističkog terora."

Zbog isticanja ustaških simbola na komemoracijama u Bleiburgu, desna austrijska vlada je 2019. zabranila ustaške, uz isilovske i druge terorističke simbole, a 2021. je k tome dodala i zabranu HOS-ovih obilježja s bijelim prvim poljem na šahiranom grbu, jer su fašistički. Austrijske vlasti su također uhitile i osudile sudionike skupa na Bleiburgu, zbog ustaških i nacističkih pozdrava.

U ožujku 2019. godine je katolička biskupija u Klangenfurtu otkazala gostoprimstvo hrvatskim biskupima, koji godinama predvode misna slavlja prigodom godišnjih komemoracija na Bleiburškom polju, uz objašnjenje da "ukupna slika ove manifestacije šteti ugledu Katoličke crkve i mogla bi s pravom poslužiti kao osnova da se, u slučaju da se izda dozvola za održavanje mise, Katoličkoj crkvi u Koruškoj predbaci instrumantalizacija jedne mise u političke svrhe i nedostatak distance prema fašističkom svjetonazoru“. Hrvatska biskupska konferencija reagirala je na taj čin priopćenjem, u kojem iznosi da je "sa žaljenjem je primila tu odluku i izražava svoje duboko neslaganje s razlozima koji se navode za takvu odluku i u cijelosti ih odbacuje." Nakon što je spomen misa na bleiburškom polju 2019. godine ipak održana, zbog protivljenja austrijskih političkih krugova, 2020., 2021. i 2022. god. komemoraciju Bleiburške tragedije se održavaju u Hrvatskoj.

Krajem 2021. grupa stručnjaka koju je ovlastilo austrijsko ministarstvo vanjskih poslova, preporučilo je trajnu zabranu komemoracije na Bleiburgu. Tadašnji ministar unutranjih poslova iz redova kršćansko-demokratskih konzervativaca, Karl Nehammer, tim je povodom izjavio: “U Austriji je veličanje teror-režima nedopustivo. Mi ćemo spriječiti svaki pokušaj širenja desno-ekstremnih i revizionističkih svjetonazora na skupovima.”

U travnju 2022. lokalne vlasti austrijske savezne pokrajine Koruške, uklonile su hrvatski grb s prvim bijelim poljem sa spomenika na Bleiburgu.

Filmovi
 Četverored, igrani film
 Bleiburg: Titova dozvola za genocid, dokumentarni film

Literatura

Knjige

 Prvo objavljeno djelo s podacima o Bleiburgu i Križnom putu bila je knjiga "La tragedia de Bleiburg" objavljena na španjolskom jeziku 1963. godine kod Instituto Croata Latinoamericano de Cultura.

 Mitja Ferenc i Želimir Kužatko: Prikrivena grobišta Hrvata u Republici Sloveniji
 Dusper, Zvonimir: U vrtlogu Bleiburga, Rijeka: Vitagraf, 1996. (2. nadopunjeno izdanje)
 Marko Grčić i dr: Otvoreni dossier: Bleiburg, Zagreb: 1990. Prva knjiga koja je u Hrvatskoj javno govorila o toj temi. Pripremila ju je grupa novinara nakon serije intervjua sa sudionicima Križnog puta koji su bili objavljivani u časopisu Start.

 Jurčević, Josip: Bleiburg, Zagreb: Dokumentacijsko informacijsko središte - DIS, 2005. Najnovija opsežna studija hrvatskog povjesničara, koji istražuje šire okolnosti i uzroke Bleiburškog pokolja (pri čemu je "Bleiburg" samo simbol za sveukupni komunistički teror 1945. godine).

 Marević, Jozo (urednik): Od Bleiburga do naših dana. Zbornik radova o Bleiburgu i Križnom putu s drugog međunarodnog znanstvenog simpozija u Zagrebu 14. i 15. svibnja 1994, Zagreb: Marabu, 1994. Zbornik tekstova vrlo šarolikog oblika: svjedočenja, znanstveni radovi, eseji. Prvi simpozij održan je 1993. i s njega je također tiskan zborni U Bleiburgu iskra.

 Nikolić, Vinko: Tragedija se dogodila u svibnju…, Zagreb: 1995. (Prvo izdanje u Barceloni i Münchenu 1984)
 Perić, Miljenko: 1945-1995. Bleiburg. Svjedočanstvo, Zagreb: autor, 1995. .

 Prcela, John Ivan (ur.) i Živić, Dražen (ur.): Hrvatski holokaust - dokumenti i svjedočanstva o poratnim pokoljima u Jugoslaviji, Hrvatsko društvo političkih zatvorenika, Zagreb, 2001. Dopunjeno hrvatsko zdanje značajne knjige, koja je pod naslovo Operation Sloughterhouse izašla u SAD 1970.

 Tolstoj, Nikolaj: Ministar i pokolji. Bleiburg i Kočevski rog 1945, Zagreb: Nakladni zavod Matice Hrvatske, 1991.

 Žerjavić, Vladimir: Opsesije i megalomanije oko Jasenovca i Bleiburga. Gubici stanovnišva Jugoslavije u drugom svjetskom ratu, Zagreb: Globus, 1992. (2. izd.). Najopsežnija studija o žrtvama Drugog svjetskog rata na području Jugoslavije, na temelju statističkih izračunavanja i dokumenata.

 Anđelko Mijatović, Prof. dr. Šimun Šito Ćorić: Bleiburška tragedija i Križni put hrvatskoga naroda godine 1945. , Hrvatski svjetski kongres, Zagreb, 2007.

Članci

 Jelačić, Ivan pl.: Predgovor, u zborniku Od Blaiburga do naših dana, 1994, str. 108-121. Autor daje neke podrobnije podatke o planu povlačenje HOS-a, te procjene brojnog stanja HOS-a i broja žrtava.

 Šklopan, Vladimir: Povlačenje hrvatskih oružanih snaga u svibnju 1945, u: Od Bleiburga do naših dana : zbornik radova o Bleiburgu i križnom putu s drugog međunarodnog simpozija u Zagrebu 14. i 15. svibnja 1994 str. 77-88. Detaljni prikaz organizacije povlačenja HOS-a u razdoblju 5. do 15. svibnja 1945.

Žerjavić, Vladimir: Žrtve oko Bleiburga i na Križnom putu, u: Od Bleiburga do naših dana : zbornik radova o Bleiburgu i križnom putu s drugog međunarodnog simpozija u Zagrebu 14. i 15. svibnja 1994, str. 151-159. U ovom članku autor odgovara nekim kritičarima njegovih izračunavanja iznesenih u gore navedenoj knjizi.

 Svjedočenje dominikanca o. Drage Kolimbatovića o blajburškom zločinu : : »Umjesto utočišta, u Englezima nađosmo krvnike« , u: Glas Koncila 19/07, str. 25
 Mr. Martina Grahek-Ravančić : Na križnom putu po Hrvatskoj : Masovne grobnice - svjedočanstva o »opreznosti i predostrožnosti«, u: Glas Koncila 30/09, str. 25
 Izlaganje prof. dr. Branimira Lukšića u Splitu 22. svibnja 2007. : Bleiburg - mrlja na britanskoj savjesti u: Glas Koncila 22/07, str. 25

Vanjske poveznice

"Izručenja i sudbine zarobljenika smještenih u savezničkim logorima u svibnju 1945.", Martina Grahek Ravančić, "Časopis za suvremenu povijest" br. 2/2009, str. 391. – 416
 U deželi grob do groba...
 "Partizanska i komunistička represija i zločini u Hrvatskoj 1944. – 1946." - Dokumenti: Zagreb i Središnja Hrvatska, Hrvatski institut za povijest 2008
 Prilog istraživanju problema Bleiburga i križnih putova (u povodu 60. obljetnice), Zdravko Dizdar
Martina Grahek Ravančić: Razmišljanja o broju pogubljenih i stradalih na Bleiburgu i križnom putu, Hrvatski institut za povijest, Zagreb
V. Žerjavić: Manipulacije brojem žrtava 2. svjetskoga rata (engleski)
Operation Slaughterhouse - Bleiburški masakr kroz oči svjedoka (engleski)
 "Kaznenopravni i povijesni aspekti bleiburškog zločina", "Pravnik" Vol 41. Br. 85/2007, Dominik Vuletić, Sveučilište u Zagrebu, 2007.
Nikolai Tolstoy:Bleiburški pokolj
'We will demand the truth about the Bleiburg massacre', intervju s Nikolajem Tolstoyem, Executive Intelligence Review, Volume 21, Number 27, July 1, 1994., pristupljeno 18. svibnja 2021.
Zapisnik saslušanja kod OZNE 24. siječnja 1946. ravnatelja GRAVSIGUR-a Eriha Lisaka, bliskog suradnika Ante Pavelića koji je surađivao u planiranju povlačenja HOS-a prema Bleiburgu, te u najbližoj Pavelićevoj grupi uspio izbjeći u Austriju (uredio Željko Karaula). Pristupljeno 3. travnja 2022.

Izvori

Partizanski zločini u Drugom svjetskom ratu i poraću
Hrvatska povijest
Jugoslavija u Drugom svjetskom ratu
Kozaci
Bleiburg

Bleiburška tragedija


BrahMos é um míssil de cruzeiro supersónico que pode ser lançado de submarinos, barcos, aviões ou em terra.
O nome BrahMos vem da junção dos nomes de dois rios: o rio Brahmaputra na Índia e o rio Moskva, na Rússia. O míssil viaja a velocidades de Mach 2.8 a 3.0 e um tem um alcance de 290 km.

Mísseis de cruzeiro antinavio da Índia
Mísseis de cruzeiro antinavio da Rússia
Motores ramjet

Ligações externas

BrahMos


Doctor Victor is a Czech rock trio formed in Prague in 2012. The band consists of Victor on vocals and lead guitar, Al on bass, and Tom on drums. Doctor Victor's music is based primarily on the legacy of traditional rock from the late 1960s and early 1970s, with elements of blues music.

In 2016, they released their debut album, 1st Prescription. The band's 2018 single "StandUP" was included in the Czech selection for the Eurovision Song Contest.

History

Founding and early days: 2012–15
Doctor Victor was founded in 2012 by Victor, a graduate of the Jaroslav Ježek Conservatory in Prague and holder of a scholarship at the Berklee College of Music in Boston. The band won the Hard Rock Rising 2013 contest in Czechia as well as the  Czech Global Battle of the Bands contest in 2014. In the contest's worldwide finals in Chiang Mai, Thailand, the band placed second.
In April 2014, they were on the cover of the Czech music magazine Muzikus, and their single "Beautiful Age" got into the top 70 rock songs in the Unsigned Only Music Competition in the United States in 2015. They continued to perform, opening for popular Czech bands such as Lucie and Chinaski.

Debut album, touring, and Eurovision Song Contest: 2016–18
Doctor Victor's debut album, 1st Prescription, was released on 21 March 2016 and two months later, they were chosen by AC/DC as their support band for the Prague show of their Rock or Bust World Tour. In February 2017, they launched their first official tour, named Music Is My Drug Tour, at clubs and festivals across Czechia. In May, they were on the cover of the magazine Rock & All. In the summer of 2017, they performed in the United Kingdom for the first time, playing six cities, including London. In October, the band revealed that they would be collaborating on the upcoming solo album of Dan McCafferty, original lead singer of Nazareth. The album, titled Last Testament, was released in 2019 and featured Doctor Victor on the track "My Baby".

The band's single "StandUP" was released in January 2018, together with an announcement of its inclusion in the Czech national selection for the Eurovision Song Contest. The song was chosen out of more than 400 submissions from all over the world. Doctor Victor went back on tour in 2018 and travelled to the UK as well as other European countries, including Germany, the Netherlands, and Austria. After finishing their summer tour, they were selected among the top ten semi-finalists in the KISS KRUISE 2018 competition. Also in 2018, the band opened for The Dead Daisies in Prague.

2019–present
In 2019, the band toured the UK and USA, performing at the NAMM Show in California, among other venues and events.

Band members
 Victor – vocals, lead guitar
 Muddy – bass guitar, vocals
 Karpa – drums, vocals

Discography
 1st Prescription (2016)

References

External links

Czech rock music groups
Musical groups established in 2012
2012 establishments in the Czech Republic

Doctor Victor


Справжні молі () — родина молевидних лускокрилих. Як правило, від дрібних до середніх розмірів (розмах крил 7-30 мм, до 37-46 мм у Scardia, яких іноді виділяють в окрему родину). Щелепні щупики тонкі, складаються з 5 члеників. Гусениці харчуються грибами і рослинним детритом, кератиновмісними тваринними залишками (пух, пір'я, шерсть), нерідко зустрічаються в гніздах птахів і норах тварин. Найвідоміші представники пошкоджують вовняні вироби (наприклад, сукняна, шубна і килимова молі) та продукти харчування (наприклад, зернова міль). У світовій фауні, за різними оцінками, багато в чому залежими від розуміння обсягу родини, від двох до трьох тисяч видів. Пара представників родини була знайдена в балтійському бурштині.

Класифікація
357 родів і понад 2300 видів.

Родину поділяють на такі підродини:

 Dryadaulinae
 Erechthiinae
 Euplocaminae
 Hapsiferinae
 Harmacloninae
 Hieroxestinae
 Meessiinae
 Myrmecozelinae
 Nemapogoninae
 Perissomasticinae
 Scardiinae
 Setomorphinae
 Siloscinae
 Stathmopolitinae
 Teichobiinae
 Тінеїни (Tineinae)

Примітки

Література

 Определитель насекомых европейской части СССР. Т. IV. Чешуекрылые. Вторая часть // (Гершензон З. С. и др.) / под общ. ред. Г. С. Медведева. — Л.: Наука, 1981. — 788 с. — (Определители по фауне СССР, издаваемые Зоологическим институтом АН СССР; вып. 130). — 3650 экз.

Посилання
 Global Taxonomic Database of Tineidae

Родини лускокрилих
Справжні молі

Справжні молі


Ácsteszér är ett mindre samhälle i provinsen Komárom-Esztergom i Ungern. År 2019 hade Ácsteszér totalt 710 invånare.

Källor

Orter i Komárom-Esztergom

Ácsteszér


Заксендорф () — деревня в Германии, в земле Саксония-Анхальт. Входит в состав города Барби района Зальцланд.

Население составляет 313 человек (на 31 декабря 2006 года). Занимает площадь 9,67 км².

Впервые упоминается в 1100 году.

До 31 декабря 2009 имела статус общины (коммуны). 1 января 2010 года вместе с рядом других населённых пунктов вошла в состав города Барби.

Примечания

Города Саксонии-Анхальт

Заксендорф (Барби)


Poneridia limbata es una especie de insecto coleóptero de la familia Chrysomelidae.

Fue descrita científicamente en 1913 por Weise.

Referencias

Poneridia

Poneridia limbata


Das Bronzedreieck von Heddernheim ist ein römerzeitliches Votivblech aus Bronze für Jupiter Dolichenus, dessen Kult auf den Wettergott von Aleppo zurückgeführt werden kann. Es wurde beim Nordwestzentrum, Frankfurt am Main gefunden und stammt aus der Römersiedlung Nida. Das Bronzedreieck kam Anfang des 19. Jahrhunderts in den Kunsthandel. Heute befindet es sich in der Sammlung Nassauischer Altertümer in Wiesbaden.

Beschreibung und Deutung
Das Bronzedreieck gliedert sich bildlich in drei Register, in denen verschiedene Gottheiten dargestellt werden. Die Ikonographie weist deutlich Parallelen zu syrischen und anatolischen Darstellungen der Bronze- und Eisenzeit auf. Es ist offensichtlich, dass der Künstler gute Kenntnisse der orientalische Symbolik besaß.

Im unteren Register steht Juno Dolichena auf einer Hinde, links und rechts stehen zwei bärtige Berggötter mit erhobenen Händen und je einer Menschenbüste darüber. Die Darstellung der Berggötter gleicht erstaunlich stark hethitischen Darstellungen, wo diese mit einem Schuppenrock dargestellt werden, die Felsen symbolisieren. Auf dem Bronzedreieck werden diese als fünf Kugeln dargestellt, der ursprüngliche Rock wurde durch die römische Militäruniform ersetzt. Die Menschenbüsten und Juno Dolichena haben keine direkten Parallelen in der anatolischen und syrischen Ikonographie.

Im mittleren Register steht der bärtige Jupiter Dolichenus auf einem Stier. Wie bei vielen eisenzeitlichen Darstellungen des luwischen Wettergottes Tarhunza aus Syrien hat er den typischen Zopf. In der rechten hält er eine Doppelaxt und in der linken ein Blitzbündel, während die syrischen Vorgänger eine einfache Axt und ein einfaches nach oben gerichtetes Blitzbündel halten. Das Schwert und der kurze Schurz sind ebenfalls orientalisches Erbe, nur dass die Kleidung, wie bei den Berggöttern, der römischen Militäruniform angepasst wurde.

Im oberen Register sind die Siegesgöttin Victoria und die Büste des Sonnengottes Sol abgebildet, deren unterer Rand eine Mondsichel bildet. Diese Darstellung ist eine Neuerung gegenüber der für Jupiter Dolichenus üblichen Begleitung von Sol, Luna und einem Adler. Diese Dreiheit hat ihr Vorbild in der altorientalischen Flügelsonne, die ein Zeichen der Herrschaft und bei Göttern auch der himmlischen Macht darstellt. Ursprünglich ein Symbol der Sonne konnte sie in späterer Zeit mit der Mondsichel kombiniert werden und wurde dann in der Römerzeit in Sonne, Mond und Adler aufgelöst.

Eine Auffälligkeit des Bronzedreiecks von Heddernheim ist die Darstellung der beiden Berggötter unterhalb des Gottes. Dies erinnert stark an die Darstellung des Wettergottes Teššub im hethitischen Felsheiligtum von Yazılıkaya, der auf zwei Berggöttern stehend dargestellt wird. Auch auf hethitischen Siegeln findet sich dieses Motiv häufig.

Bronze- und eisenzeitliche Vorläufer

Literatur
 Guy Bunnens: The Storm-God in Northern Syria and Southern Anatolia from Hadad of Aleppo to Jupiter Dolichenus. In: Manfred Hutter: Offizielle Religion, lokale Kulte und individuelle Religiosität. Ugarit-Verlag (2004). ISBN 3-934628-58-3. S. 57–82

Einzelnachweise

Archäologischer Fund (Frankfurt am Main)
Archäologischer Fund (Klassische Antike)
Frankfurt-Heddernheim
Bronzeskulptur in Hessen
Römisches Relief
Skulpturengruppe
Skulptur (Religion)
Museum Wiesbaden
Bronzerelief
Jupiter (Mythologie)
Votivgabe
Skulptur (Frankfurt am Main)
Archäologischer Fund in Europa

Bronzedreieck von Heddernheim


Asclepias pseudoamabilis är en oleanderväxtart som beskrevs av Goyder. Asclepias pseudoamabilis ingår i släktet sidenörter, och familjen oleanderväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Sidenörter
pseudoamabilis

Asclepias pseudoamabilis


Marie-Louise Fébronie Chassé Leclerc Meilleur (Kamouraska, 29 augustus 1880 – North Bay, 16 april 1998) was een Canadese supereeuwelinge die de leeftijd van 117 jaar en 230 dagen bereikte. Vanaf 4 augustus 1997 tot aan haar overlijden, ruim acht maanden later, was zij de erkende oudste levende persoon op aarde. Zij volgde hiermee de 122-jarige Française Jeanne Calment (1875-1997) op. Meilleur was destijds de op één na oudste persoon ooit (na Calment) en is anno 2021 nog altijd de oudste persoon die ooit in Canada heeft geleefd.

Twee dagen voordat Marie-Louise overleed, stierf ook de 118-jarige Amerikaanse Felicie Young Cormier. Deze laatste zou zijn geboren op 9 november 1879. Cormier had echter geen officiële geboorteakte, waardoor de claim niet hardgemaakt kon worden. Daardoor werd Meilleur officieel als oudste aangewezen.

Biografie
Meilleur werd geboren als dochter van Pierre Chassé (1849-1911) en Fébronie Lévesque (1852-1912). In 1900 huwde Marie-Louise met Gérard-Etienne Leclerc (1872-1911), en samen kregen ze zes kinderen. Haar man overleed aan longontsteking. Twee jaar na zijn dood vertrok ze richting Ontario, waar ze ging werken bij haar zuster Albertine. In 1915 hertrouwde ze met Hector Meilleur (1880-1972). Het stel verhuisde naar Rapide des Joachims en kreeg in totaal nog eens zes kinderen. Na het overlijden van Hector trok ze in bij een van haar dochters.

In 1989 ging Meilleur naar een rusthuis. Ze was inmiddels vrijwel doof en blind, maar kwam nog wel in het nieuws toen zij in het rusthuis op zoek ging naar een vrouw voor haar 81-jarige zoon.

Zij overleed in het rusthuis in 1998 op 117-jarige leeftijd. Een van haar kinderen was toen ook al 90 jaar oud geworden. Marie-Louises zoon Ernie woonde in hetzelfde rusthuis als zijn moeder. Haar achterkleinkind was in 1998 zelf reeds grootouder.

Zie ook
 Oudste mens
 Lijst van oudste mensen

Canadees honderdplusser
Oudste mens
Supereeuweling

Marie-Louise Meilleur


Helle Degn, née le , est une femme politique danoise membre des Sociaux-démocrates, ancien ministre et ancienne députée au Parlement (le Folketing) entre 1971 et 1975 puis entre 1977 et 2000.

Biographie

Elle est l’ancienne présidente du Centre Mandela du Danemark, et actuellement sa vice-présidente (Rikke Forchhammer la remplace à la tête de l'institution).

Décoration
 Ordre de Dannebrog

Annexes

Notes et références

Sources

Articles connexes
 Cabinet Poul Nyrup Rasmussen I
 Liste des ministres danoises

Ministre danoise
Ministre danois de la Coopération pour le développement
Naissance en octobre 1946
Ordre de Dannebrog

Helle Degn


Пётр Петрович Берг (1897—1974) — советский учёный в области литейных процессов, заслуженный деятель науки и техники РСФСР, доктор технических наук, профессор.

Биография
Родился 25 декабря 1897 года в Санкт-Петербурге в семье служащих.

Окончил Петроградский горный институт (1921). Работал в Геологическом управлении по изысканию нерудных материалов.

В 1933 году в работе «Курс формовочных материалов» предложил классификацию свойств, определяющих качество формовочных материалов, и методику оценки теплового режима литейных форм и отливок, дал классификацию литейных дефектов.

В марте 1941 года защитил диссертацию на соискание ученой степени доктора технических наук по теме «Основные теории проницаемости формовочных материалов» .

В 1945—1948 работал начальником литейного отдела ЦНИИТМАШ, одновременно преподавал в МАМИ на кафедре «Машины и технология литейного производства», вёл курсы «Формовочные материалы» и «Контроль качества отливок».

С 1948 по 1974 год зав. кафедрой «Технология металлов» МАДИ. Создал в институте исследовательскую лабораторию по формовочным смесям. в 1967 году на кафедру по приглашению П.П. Берга пришел его ученик, кандидат технических наук Александр Петрович Панов . С 1971 по 1974 год в аспирантуре МАДИ на кафедре «Технология металлов» учился будущий ректор МАДИ (2001—2016) В.М. Приходько, защитивший в 1975 году диссертацию на соискание ученой степени кандидата технических наук под руководством А.П. Панова .

В 1950-е годы по приглашению руководства Саратовского автомобильно-автодорожного института читал лекции по прогрессивной технологии литейного производства .

Заслуженный деятель науки и техники РСФСР. Награждён медалями.

Скончался в 1974 году. Похоронен на Введенском кладбище (4 уч.).

Научно-методические труды

Источники
 История, Кафедра «Технология конструкционных материалов»
 История в лицах, Московский государственный машиностроительный университет (МАМИ)

Примечания

Литература

Выпускники Санкт-Петербургского горного университета
Преподаватели Саратовского технического университета
Похороненные на Введенском кладбище
Преподаватели МАДИ
Преподаватели МАМИ

Берг, Пётр Петрович


Der Kia Geuraento war ein mittelschwerer Lkw, den Kia Motors zwischen 1995 und 2000 als Nachfolger des Asia AM produzierte. Der Geuraento entstand in technischer Zusammenarbeit mit Hino Motors und war im Wesentlichen ein Mix aus Komponenten des Hino Ranger III+IV. So war das Chassis und das Führerhaus vom Ranger III, Die Front und das Armaturenbrett wiederum vom Ranger IV. Ebenso wie der 7,4-Liter-Dieselmotor mit 370 PS. Neben der Antriebsformel 6x4 gab es ihn auch als 8x8. Die Nutzlast betrug zunächst 11,5 Tonnen. Ab 1996 gab es ein Kipperfahrzeug, Sattelzugmaschine und Betonmischer mit jeweils 15 Tonnen Nutzlast.
1997 wurde dann eine eigens entwickelte 430-PS-Variante des in Lizenz gebauten Hino Motors ins Programm mit aufgenommen, wodurch Kia nun auch Versionen bis 23 Tonnen Nutzlast anbieten konnte. Im südkoreanischen Marktsegment für Baufahrzeuge wurde Kia dadurch Marktführer. Durch die Fusion mit der Hyundai Motor Company wurde 2000 beschlossen künftig alle Nutzfahrzeuge von Kia und Asia Motors oberhalb des Kia Bongo einzustellen oder als Hyundai zu vermarkten. Da der ursprüngliche Hino Motor die Abgasvorschriften für 2001 nicht einhalten konnte wurde die Produktion Ende 2000 zugunsten des Hyundai Super Truck, der bis dahin ein Konkurrenzmodell war, eingestellt.

Einzelnachweise

Weblinks

Geuraento
Lkw-Modell

Kia Geuraento


Ärkeängeln Sankt Mikaels kyrka (ukrainska: Церква св. Архистратига Михаїла) är en träkyrka väster om byn Uzhok i Transkarpatiens oblast i västra Ukraina.

Den byggdes 1745, är tillägnad ärkeängel Mikael och används som församlingskyrka. En sakristia har byggts i tegel och 1927 byggdes ett klocktorn.

År 2013 utsågs den, som en av 16 träkyrkor i Karpaterna, till världsarv under samlingsnamnet Träkyrkor i Karpatiska regionen i Polen och Ukraina av Unesco.

Källor

Världsarv i Ukraina
Världsarv inskrivna 2013
Kyrkobyggnader i Ukraina
Kyrkobyggnader invigda 1745
Byggnader i Zakarpatska oblast
Kategori_Kyrkobyggnader tillägnade ärkeängeln Mikael

Ärkeängeln Sankt Mikaels kyrka


Eudarcia ornata är en fjärilsart som beskrevs av Reinhardt Gaedike 2000. Eudarcia ornata ingår i släktet Eudarcia och familjen äkta malar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Externa länkar

Äkta malar
ornata

Eudarcia ornata


In economia lutilità è la misura della felicità o soddisfazione individuale. Un bene è dunque utile se considerato idoneo a soddisfare una domanda.

Secondo l'utilitarismo, la massimizzazione dell'utilità sociale dovrebbe essere il fine ultimo della società, che dovrebbe quindi tendere ad ottenere "la felicità maggiore per il maggior numero di individui".

Utilità cardinale e ordinale

In economia, l'utilità individuale era implicitamente assunta come una quantità misurabile e addizionabile. Il principio di massima felicità sopra accennato era infatti commisurato alla possibilità di:
 misurare l'utilità di ciascun individuo ricollegabile a qualsiasi evento, ed in particolare al consumo di quantità date di beni e servizi;
 sommare le utilità individuali per ottenere l'utilità totale della collettività.

Questa nozione di utilità, come una quantità misurabile e aggregabile tra gli individui, è stata poi denominata utilità cardinale. Secondo tale nozione ciascun individuo è in grado di assegnare un valore esatto a ciascun bene su una scala cardinale.

Per superare le critiche mosse da più parti, a partire dai contributi di Vilfredo Pareto, gli economisti neoclassici svilupparono il concetto di utilità ordinale, per la quale si argomentò che l'unica cosa realmente necessaria alla fondazione della teoria del valore e della teoria del consumo neoclassiche era la possibilità che gli individui potessero disporre su una scala ordinale i diversi beni in base alle loro preferenze, quindi contava solo l'ordine, non la grandezza assoluta dell'utilità.

Così, ad esempio, se l'utilità fosse intesa in senso cardinale e un individuo attribuisse utilità 10 ad una tazza di caffè e utilità 2 ad un bicchiere di aranciata, questo starebbe a significare che l'individuo preferisce cinque volte di più la tazza di caffè all'aranciata; laddove l'utilità venisse invece intesa in senso ordinale, l'unica cosa che potrebbe essere detta circa le preferenze dell'individuo in questione, sarebbe che egli preferisce il caffè all'aranciata, senza con questo quantificare in termini assoluti tale preferenza.

Funzione di utilità

Si consideri un insieme di consumo , cioè l'insieme di tutte le possibili combinazioni di consumo individuale, e una relazione , detta di preferenza debole, su :  significa cioè che un consumatore le cui preferenze sono rappresentate da , posto di fronte alla scelta tra  e , preferirà  o sarà indifferente tra le due opzioni. Si stabilisce così un ordinamento degli elementi dell'insieme . Sia inoltre  caratterizzata dalle seguenti proprietà:
 Completezza:  si ha  oppure ;
 Transitività: , .
Sotto tali ipotesi,  si definisce una relazione di preferenza razionale (in linguaggio matematico preordine totale); si dimostra inoltre che, sotto l'ulteriore ipotesi di continuità di detta relazione, è possibile rappresentare  attraverso una funzione di utilità, una funzione cioè che leghi il consumo di beni al livello di utilità. È banale osservare che l'ipotesi di completezza implica la riflessività della relazione : ossia  si ha .

In termini formali, sotto l'ipotesi che ci siano  beni di consumo, l'insieme di consumo si riduce allo spazio euclideo . Qualsiasi paniere consumato  è un vettore di dimensione . Una generica funzione di utilità è definita come:

tale che  se e solo se .

In particolare, tale funzione  sarà unica a meno di una trasformazione monotona crescente; in altri termini, se  è una funzione di utilità che rappresenta le preferenze  e  è una funzione monotona crescente, allora anche  rappresenta le preferenze . Tale proprietà implica la natura ordinale dell'ordinamento stabilito in termini di utilità - per cui non ha significato affermare che un consumatore trae dal consumo del paniere  un'utilità doppia rispetto a quella che ottiene dal consumo del paniere .

Nella teoria economica vengono utilizzate diverse specificazioni della funzione di utilità:
 funzioni di utilità Cobb-Douglas;
 funzioni di utilità CES (Constant Elasticity of Substitution);
 funzioni di utilità CRRA (Constant Relative Risk Adversion);
 funzioni di utilità CARA (Constant Absolute Risk Adversion).

Note

Bibliografia
  (traduzione italiana:)
 French, Simon (1993): Decision Theory, Ellis Horwood, New York, 1993.
 Kreps, David Mark (1998) Notes on the Theory of Choice, Underground Classics in Economics, Westview Press, Boulder (CO), USA.
 Fishburn, Peter C. (1979): Utility Theory for Decision Making, Krieger, Huntington (NY). Prima edizione (1970): Wiley, New York, in inglese.

Voci correlate
 Marginalismo
 Microeconomia
 Ofelimità
 Utilità attesa
 Utilità marginale

Altri progetti

Collegamenti esterni

Microeconomia
Economia della produzione

Utilità (economia)


Спунер () град је у америчкој савезној држави Висконсин.

Демографија
По попису из 2010. године број становника је 2.682, што је 29 (1,1%) становника више него 2000. године.

Референце

Литература

Види још
 Списак градова у САД по броју становника
 Највећи градови у САД по деценијама

Спољашње везе

 -{United States Census Bureau}-

Градови у Висконсину
Википројект географија/Насеља у САД

Спунер (Висконсин)


Gerd Faltings (Gelsenkirchen, 28 juli 1954) is een Duits wiskundige die bekend is door zijn werk in de rekenkundige algebraïsche meetkunde. Hij slaagde erin het vermoeden van Mordell te bewijzen.

Biografie
Faltings werd geboren in het Gelsenkirchense stadsdeel Buer. Van 1972 tot 1978 studeerde hij wiskunde en natuurkunde aan de Universiteit van Münster. In 1978 ontving hij zijn doctoraat in de wiskunde en in 1981 verkreeg hij de venia Legendi (Habilitatie) in de wiskunde, beide aan de Universiteit van Münster. Gedurende deze tijd was hij assistent-professor aan de Universiteit van Münster. Van 1982 tot 1984 was hij hoogleraar aan de Bergische Universität Wuppertal. Daarna was hij hoogleraar aan de Universiteit van Princeton (1985-1994).

Hij werd in 1986 gelauwerd met de Fields-medaille voor zijn bewijs van het vermoeden van Mordell; dit vermoeden stelt dat elke niet-singuliere projectieve kromme van genus g > 1, gedefinieerd over een getallenveld K slechts eindig veel K-rationale punten bevat. Het vermoeden van Mordell heet sedertdien de stelling van Faltings.

Sinds 1995 is hij directeur van het Max-Planck-Institut voor Wiskunde in Bonn. In 1996 ontving hij de Gottfried Wilhelm Leibniz-prijs van de Deutsche Forschungsgemeinschaft, de belangrijkste prijs in de Duitse wetenschap.

Prijzen
 Fields-medaille (1986)
 Gottfried Wilhelm Leibniz-prijs (1996)
 Cantor-medaille (2017)

Externe links
 Gerd Faltings op MacTutor
 Faltings' thuispagina aan de Universiteit van Bonn

Duits wiskundige
Getaltheoreticus
Winnaar van de Fieldsmedaille

Gerd Faltings


Za druge osebe glej Thomas Wright (razločitev).

Thomas Wright, angleški učenjak, astronom, matematik, filozof, izdelovalec inštrumentov, arhitekt in oblikovalec vrtov, * 1711, Byers Green, grofija Durham, Anglija, † 1786.

Življenje in delo

Od leta 1730 je Wright poučeval matematiko in navigacijo na šoli v Sunderlandu. Kasneje se je preselil v London, kjer je delal za svoje bogate pokrovitelje. Nazadnje se je umaknil v County Durham kjer je v Westertonu zgradil majhen observatorij.

Wright je najbolj znan po poskusu pojasnitve nastanka Osončja. Leta 1750 je trdil, da so zvezde v Rimski cesti razporejene v disk, kar je objavil v delu Izvirna teorija ali nova domneva Vesolja (An original theroy or new hypothesis of the universe). Njegovo zamisel je prevzel in naprej razvil Kant.

Priznanja

 Poimenovanja

Po njem, Fredericku Eugeneu Wrightu in Williamu Hammondu Wrightu se imenuje krater Wright na Luni.

Sklici

Glej tudi

 seznam angleških arhitektov
 seznam angleških astronomov
 seznam angleških matematikov

Angleški arhitekti
Angleški astronomi
Angleški matematiki
Angleški filozofi
Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Luni

Thomas Wright (astronom)


Thomas „Tom“ Davison (* 3. Januar 1988) ist ein britischer Springreiter und ehemaliger Bassist der Band Dakota.

Privates
Davison entstammt einer Reiterfamilie, sein Vater ist der berühmte Dressurreiter Richard Davison, seine Mutter Gillian ritt früher Vielseitigkeit, heute reitet auch sie Dressur. Sein jüngerer Bruder Joseph ist Springreiter.

Davison studierte Business Management an der University of Manchester.

Pferde
 Egano Star, Schimmel, Besitzer: Richard Davison
 Kindalton Holly, Fuchs

Weblinks
 Davison Equestrian

Einzelnachweise

Springreiter
Reiter (Vereinigtes Königreich)
Musiker (Vereinigtes Königreich)
Brite
Geboren 1988
Mann

Tom Davison (Reiter)


Subglacial eruptions, those of ice-covered volcanoes, result in the interaction of magma with ice and snow, leading to meltwater formation, jökulhlaups, and lahars. Flooding associated with meltwater is a significant hazard in some volcanic areas, including Iceland, Alaska, and parts of the Andes. Jökulhlaups (glacial outburst floods) have been identified as the most frequently occurring volcanic hazard in Iceland, with major events where peak discharges of meltwater can reach 10,000 – 100,000 m3/s occurring when there are large eruptions beneath glaciers.

It is important to explore volcano-ice interactions to improve the effectiveness of monitoring these events and to undertake hazard assessments. This is particularly relevant given that subglacial eruptions have demonstrated their ability to cause widespread impact, with the ash cloud associated with Iceland's Eyjafjallajökull eruption in 2010 resulting in significant impacts to aviation across Europe.

Examples

Deception Island, Antarctica (1969)
Given that subglacial eruptions occur in often sparsely populated regions, they are not commonly observed or monitored; thus timings and sequences of events for an eruption of this type are poorly constrained.
Research of the 1969 Deception Island eruption demonstrates that the impact of a subglacial eruption is not limited purely by glacier thickness, but that the pre-volcanic ice structure and densification (proportion of impermeable ice) play a role as well. In this case, even though the glacier was thin, a large jökulhlaup was observed as the glacier was largely made up of impermeable (unfractured) ice with a sudden supraglacial flood once the cavity has reached capacity. The resulting flood severely damaged buildings on the island, with complete destruction of a British scientific station.

Grímsvötn, Iceland (1996)
Over a period of 13 days in 1996, 3 km2 of ice was melted with erupted magma fracturing into glass to form a 7 km long and 300 m high hyaloclastite ridge under 750 m of ice at Gjalp fissure vent of Grímsvötn volcano in Iceland. Meltwater flowed along a narrow basal glacier bed into a subglacial lake for five weeks, before being released as a sudden flood, or jökulhlaup. Although it has been proposed that subglacial volcanism may play a role in the dynamics of West Antarctic ice streams by supplying water to their base, for the Gjalp eruption, no rapid basal sliding was observed at the regional scale, with the formation of ice cauldrons over eruptive fissures due to the sudden removal of mass at the base.

Research demonstrated that for warm-based glaciers, the effects of subglacial volcanic eruptions are localised, with eruptions forming deep depressions and causing jökulhlaups. For there to be significant changes in the extent and shape of an ice sheet, extensive subglacial volcanism would be required, melting a considerable fraction of the total ice volume over a short period of time.

Eyjafjallajökull, Iceland (2010)

In the first two days of the eruption, ice cauldrons were formed over the volcanic vents. Radar images reveal the development of these cauldrons in a 200 m thick ice cover within the summit caldera. They can also be used to document the subglacial and supraglacial passage of meltwater away from the eruption site. Research shows the eruption breached the ice surface four hours after the initial eruption onset, whilst meltwater release was characterised by accumulation and subsequent drainage, with most of the volcanic material in the ice cauldrons being drained in hyperconcentrated floods.

See also
 Pillow lava
 Subaqueous volcano
 Subglacial mound
 Subglacial volcano
 Submarine volcano
 Tuya
 Types of volcanic eruptions

References

Phreatomagmatic eruptions
Glaciovolcanism
Volcanic eruption types

Subglacial eruption


Youngblood - Spalle larghe (Youngblood) è un film drammatico statunitense del 1986, interpretato da Rob Lowe, Patrick Swayze, Cynthia Gibb, Keanu Reeves e Ed Lauter.

Trama
Il diciassettenne americano Dean Youngblood ha il pallino dell'hockey, e sogna di giocare nella squadra del National Hockey League. Ci riuscirà, ma non sarà facile sia cavarsela nel duro e violento allenamento del gioco, sia farsi accettare dai componenti della nuova squadra già ben affiatati e più grandi di lui, guidati dal capitano e leader Derek Sutton. Inoltre, Dean passa fin troppo tempo seduto in panchina, forse a causa della gelosia dell'allenatore Murray Chadwick, padre della bella e giovane Jessie (figlia del Coach) che tifa sempre per lui.

Il momento di difficoltà più grande arriva quando proprio il leader del gruppo viene gravemente ferito durante una partita dallo scorretto Carl Racki, al punto di compromettere definitivamente la sua carriera. Dean, ferito e scoraggiato, decide di tornare nella fattoria paterna dove lo attendono il padre Blane, e il fratello Kelly, entrambi ex giocatori professionisti. Lo alleneranno sia nella tattica sportiva che nella difesa contro la brutalità di alcuni giocatori, fino al far riemergere nel ragazzo il coraggio necessario ad affrontare l'importante partita, il Memorial Cup playoff tra la sua squadra e il Thunder Bay Bombers, e vendicare l'amico Derek.

Produzione
La storia del film è la quasi totale autobiografia del regista Peter Markle. Le riprese del film si sono svolte nella città di Toronto. Gli interni sono stati girati nel Ted Reeve Arena, la Hamilton Mustangs e lo Scarborough Gardens Arena. I diritti televisivi di Youngblood sono detenuti dal canale tv Versus, che mandò in onda il film durante i playoff della Stanley Cup.

Collegamenti esterni

Film drammatici
Film sull'hockey su ghiaccio

Spalle larghe


Ирина Эдвиновна Минх (род. 16 апреля 1964, Черепаново, Новосибирская область, РСФСР, СССР) — советская баскетболистка. Из семьи депортированных в Сибирь немцев. Заслуженный мастер спорта СССР (1991).

Биография
Окончила Новосибирский электротехнический институт, Новосибирский государственный педагогический институт, преподаватель.

Выступала в 1982—1992 за «Динамо» (Новосибирск). В сборную команду СССР/России входила в 1985—1992. В 1992 уехала в Израиль, играла за клуб «Хапоэль» (Кишон). С 1994 играла в Германии («Бохум»). В 90-х играла сезон в Австрии. Европейскую карьеру завершила в команде «Рентроп» (Бонн, Германия).

В 2004 играла за «Динамо-Энергия» (Новосибирск).

Работала главным тренером «Динамо-Энергия» (Новосибирск) (ноябрь 2004 — март 2005). В сезоне 2005-06 — старший тренер «Динамо-Энергии-2», в сезоне 2006-07 — тренер-селекционер клуба.

С 2007 года — генеральный менеджер «Динамо-Энергия».

С 2016 года — президент клуба «Динамо» (Новосибирск).

4 октября 2018 года стало известно, что Анатолий Локоть назначил Ирину Минх советником мэра Новосибирска по спорту.

Достижения
 Чемпионка ОИ 1992
 Бронзовый призер ОИ 1988
 Серебряный призер ЧМ 1986
 Чемпионка Европы 1987, 1991
 Чемпионка Всемирной Универсиады 1985
 Чемпионка СССР 1986—1988
 Серебряный призер чемпионата СССР 1985
 Бронзовый призер чемпионата СССР 1981—1983
 Обладатель Кубка Ронкетти 1986
 Двукратный серебряный призер Кубка европейских чемпионов 1987, 1988

Награды
 Медаль ордена «За заслуги перед Отечеством» II степени (5 ноября 2020 год) - за заслуги в развитии физической культуры и спорта, многолетнюю добросовестную работу.

Примечания

Ссылки
 Профиль
 Интервью: «С Аллой Пугачёвой мы всегда где-то рядом»
 Ирина Минх: «Только в Новосибирске я чувствую себя дома!»

Персоналии по алфавиту
Википедия:Биографии современников
Родившиеся 16 апреля
Родившиеся в 1964 году
Родившиеся в Черепанове
Баскетболисты СССР
Заслуженные мастера спорта СССР
Игроки сборной СССР по баскетболу
Олимпийские чемпионы по баскетболу
Олимпийские чемпионы от Объединённой команды
Чемпионы летних Олимпийских игр 1992 года
Баскетболисты на летних Олимпийских играх 1992 года
Бронзовые призёры летних Олимпийских игр 1988 года
Баскетболисты на летних Олимпийских играх 1988 года
Чемпионы Европы по баскетболу
Чемпионы СССР по баскетболу
Игроки ЖБК «Динамо» Новосибирск
Баскетбольные тренеры России
Выпускники Новосибирского технического университета
Выпускники Новосибирского педагогического университета

Минх, Ирина Эдвиновна


Cancer Letters, abgekürzt Cancer Lett., ist eine wissenschaftliche Fachzeitschrift, die vom Elsevier-Verlag veröffentlicht wird. Die Zeitschrift erscheint derzeit mit 28 Ausgaben im Jahr. Es werden Arbeiten veröffentlicht, die sich mit den Grundlagen und translationaler Onkologie beschäftigen.

Der Impact Factor lag im Jahr 2016 bei 6,375. Nach der Statistik des ISI Web of Knowledge wird das Journal mit diesem Impact Factor in der Kategorie Onkologie an 25. Stelle von 217 Zeitschriften geführt.

Einzelnachweise

Onkologische Zeitschrift
Englischsprachige 14-tägliche Zeitschrift
Ersterscheinung 1975
Medizinische Fachzeitschrift (Niederlande)
Elsevier

Cancer Letters


Henri Vallette, né le  à Bâle en Suisse et mort le  dans le  arrondissement de Paris, est un sculpteur animalier suisse, installé à Paris dès 1907 et enseignant à l'École nationale supérieure des arts décoratifs à partir de 1929.

Biographie

Henri Vallette naît le 16 septembre 1877 à Bâle, en Suisse du mariage de Oscar Vallette et Anna Françoise Amélie Bonnet. Il est le cinquième d'une fratrie de six enfants. Son père est pasteur suffragant à l’Église française de Bâle (1870-1877) et pasteur de l'Église de la Confession d'Augsbourg.

Le 18 juillet 1907, il se marie avec Cécile Adèle Diertelen, fille d’un pasteur missionnaire au Lesotho, à la mairie du  arrondissement de Paris. De ce mariage naissent trois enfants: Laure (1908), Catherine (1912) et Claude (1914).

Il passe sa jeunesse à Montpellier et entame une licence de  lettres option langues vivantes (bilingue allemand) et honore une année de service militaire. À partir de 1900, à la suite de sa rencontre avec Eugène Burnand, il se spécialise dans la sculpture des animaux de campagne et du quotidien et entre comme élève dans l’atelier parisien du sculpteur Jean Dampt qui sera d'ailleurs témoin de son mariage. Il rencontre également un certain Louis de Monard avec qui il tisse un fort lien d'amitié.

Lors de la grande guerre, il est affecté à son unité le 5 août 1914, d’abord en garnison, puis rejoint le front en décembre 1915 avec le grade de sous-lieutenant au  d'Infanterie. Il reste 28 mois dans les tranchées, et participe à la Bataille de Verdun (1917) et au chemin des Dames (1917).

En 1929 il est nommé professeur de sculpture à l’École nationale supérieure des arts décoratifs.

Œuvres notables

 Buste de Paul Valéry,1926, bibliothèque Paul-Doucet.
Les merlots, Bronze, collection privée.
Le daim, Bronze, collection privée.
Le coq, Bronze, collection privée.
 Le chat couché, 1929, Bronze, centre Georges-Pompidou.
Le monument aux mères, square Ferdinand-Brunot, 14ème arrondissement de Paris.
Monument aux morts de Nogent-le-Rotrou.

Références

Liens externes

Sculpteur suisse
Naissance en septembre 1877
Décès en mai 1962
Décès à 84 ans

Henri Vallette


Бенито Мартинес (, род. 28 июня 1971, Альбукерке, Нью-Мексико, США) — американский актёр, известный благодаря ролям на телевидении.

Жизнь и карьера
Мартинес родился и вырос в Альбукерке, штат Нью-Мексико, где выступал со своим отцом будучи ребёнком. Он обучался актёрскому мастерству в Лондонской академии музыкального и драматического искусства, вскоре после чего начал карьеру в театре. В 1990-х Мартинес начал появляться на телевидении, в эпизодах «Звёздный путь: Следующее поколение», «Надежда Чикаго», «Секретные материалы», «Полиция Нью-Йорка» и «Прикосновение ангела». На большом экране у него были роли в «Эпидемия» (1995), «Пила: Игра на выживание» (2004) и «Малышка на миллион» (2004).

Мартинес за свою карьеру сыграл несколько десятков ролей, но наибольшей известности добился играя Дэвид Асеведа в сериале FX «Щит» с 2002 по 2008 год. С тех пор у него были второстепенные роли в «Отряд «Антитеррор»», «24 часа» и «Спасите Грейс». Более существенные роли он сыграл в «Сыны анархии» (2011-2012) и «Карточный домик» (2014-2015). В 2015 году Мартинес получил похвалу от критиков за роль отца обвиняемого в убийстве подростка в сериале ABC «Американское преступление».

Примечания

Ссылки

Актёры телевидения США
Выпускники Лондонской академии музыкального и драматического искусства

Мартинес, Бенито


Ransom é uma cidade localizada no estado americano de Kansas, no Condado de Ness.

Demografia
Segundo o censo americano de 2000, a sua população era de 338 habitantes.
Em 2006, foi estimada uma população de 286, um decréscimo de 52 (-15.4%).

Geografia
De acordo com o United States Census Bureau tem uma área de
0,8 km², dos quais 0,8 km² cobertos por terra e 0,0 km² cobertos por água. Ransom localiza-se a aproximadamente 766 m acima do nível do mar.

Localidades na vizinhança
O diagrama seguinte representa as localidades num raio de 32 km ao redor de Ransom.

Ligações externas

Cidades do Kansas

Ransom (Kansas)


Во́зний Ко́сть Гнатович (1887 —  5 червня 1919, Житомир) — український військовий діяч, полковник, командир полку Дієвої Армії УНР, військовий комендант міста Житомир.

Життєпис
Комендант Житомира в січні—лютому 1918 р. та з листопада 1918 р. до середини квітня 1919 р. (до залишення міста українськими військами). 11 лютого 1919 р. очолив щойно створене Волинське губернське українське національне товариство. 3 березня цього ж року як комендант Житомира видав наказ — до 15 березня замінити всі російські вивіски і герби Російської імперії на українські. За невиконання наказу передбачався грошовий штраф. Після цього виїхав до Рівного, де був призначений командиром 50-го пішого Новоград-Волинського (Звягельського) полку Дієвої армії УНР.

Наприкінці квітня 1919 р. захворів на тиф, був залишений у рівненській лікарні після відходу з міста українських військ. Потрапив до більшовицького полону, вивезений ЧК до Житомира, де був підданий жорстоким тортурам та вбитий.

Обставини смерті вдалося встановити після визволення Житомира українськими військами 21 серпня 1919 р. Житомирські газети того часу повідомляли, що

2 вересня 1919 р. влада УНР організувала урочистий похорон Костя Возного на кладовищі Житомирського кафедрального собору. Однак вже 17 вересня більшовики відбили місто, тому могилу, напевно, знищили.
Точне місце поховання невідоме. Орієнтовно, це сквер біля Преображенського собору Житомира, або (за иншою версією) подвір'я цього ж собору.

Примітки

Джерела
 Петрів В. Житомирська юнацька школа//Літопис Червоної Калини. — Львів. — 1937. — Ч. З, 17
 Винник І. Бої Житомирської пішої юнацької школи//За Державність — Варшава. — 1939. — Ч. 9. — С. 166
 Ф. Дідук «На сторожі революції» //Радянська Житомирщина. — 28 березня 1967. — С. 2.
 «Українське Слово» від 14 вересня 1941 р., стаття «Ми не забули»

Загиблі за незалежність Української держави у 1917 - 1921 рр. воїни українських збройних сил

Возний Кость Гнатович