﻿    תוכן עניינים
       ישיבה מיוחדת לציון מלאות חמישים-וחמש שנה לכינון הכנסת -  אתיקה של חברי הכנסת; עקרונות לקוד אתי חדש	3
       שרת החינוך, התרבות והספורט לימור לבנת:	5
       שמעון פרס (העבודה-מימד):	7
       רוני בר-און (הליכוד):	9
       נסים דהן (ש"ס):	13
       אריה אלדד (האיחוד הלאומי – ישראל ביתנו):	15
       יוסי שריד (מרצ):	17
       יוסי שריד (מרצ):	18
       הצעת חוק-יסוד: הכנסת (תיקון מס' 36) (הצהרת אמונים)	20
       מזכיר הכנסת אריה האן:	21
    
       

     
       חוברת  י"ז
       ישיבה ק"ה
       
       










       
       
       
       
       
       
       
       
       


הישיבה המאה-וחמש של הכנסת השש-עשרה
יום שלישי, י"ח בשבט התשס"ד (10 בפברואר 2004)
ירושלים, הכנסת, שעה 17:01
       


ישיבה מיוחדת לציון מלאות חמישים-וחמש שנה לכינון הכנסת - 
אתיקה של חברי הכנסת; עקרונות לקוד אתי חדש

       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       רבותי חברי הכנסת, נא לתפוס את מקומותיכם. היום יום שלישי, י"ח בשבט התשס"ד, 10 בחודש פברואר שנת 2004 למניינם. אני מתכבד לפתוח ישיבה חגיגית ומיוחדת זו של הכנסת לציון מלאות 55 שנה לכינון הכנסת בט"ו בשבט.
       
מזכיר הכנסת אריה האן:
       
       בבקשה לקום. כבוד הנשיא.
       
       		(חברי הכנסת מקדמים בקימה את פני נשיא המדינה.)
       
מזכיר הכנסת אריה האן:
       
       בבקשה לשבת.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       כבוד נשיא המדינה והגברת קצב, נשיא בית-המשפט העליון ושופטי בית-המשפט העליון, הגברת אורה הרצוג, יושבי-ראש הכנסת לשעבר – ברמן, הלל, שילנסקי, וייס, תיכון – והגברת תיכון, השרים, השרות, ראש האופוזיציה וראש הממשלה לשעבר חבר הכנסת שמעון פרס, חברי הכנסת בהווה ובעבר ובנות ובני זוגם,  מבקר המדינה, מכובדי סגל א' של המדינה, ראשי הסגל הדיפלומטי, ראשי העדות בישראל, חיילים, סגל הפיקוד הבכיר של משטרת ישראל בראשות המפכ"ל, חניכים מתנועות נוער, עולים, מוזמני קרן-הקיימת לישראל, אורחים נכבדים.
       
       את הדיון החגיגי היום לרגל יום כינונה של הכנסת החלטנו להקדיש דווקא לכנסת עצמה; לדמותה, למעמדה, לרלוונטיות שלה בעיני הציבור. 
       
       אפתח, ברשותכם, בווידוי אישי קטן שכבר איננו סוד. אני אוהב את הכנסת, ומשום כך, ודווקא משום כך, כואב לי. כואב לי לראות אותה לעתים מושפלת, לעתים נלעגת, לעתים מבוזה ולעתים מתבזה; מאבדת את כוחה, מאבדת את מעמדה בעיני הרשויות האחרות, בעיני פקידי ממשלה, וממילא גם בעיני הציבור. כואב לי כשמוטחות בה בליסטראות מכל עבר, כואב לי שמזלזלים בה, כואב לי שמפסיקים לספור אותה בכלל, והכי כואב לי שזה מגיע לה, מגיע לה וגם לנו.
       
       אני לא היחיד כאן שכואב לו. יושבים כאן פרלמנטרים מעולים, שליחי ציבור נאמנים שכבר ראו הכול בחייהם הציבוריים, ולבם – אני יודע זאת – שותת דם.
       
       ולכן, היום אני מבקש לפנות אל בעלי הבית שלנו, אל הלקוחות שלנו, אל כל אחד מאזרחי ישראל ולומר להם: איננו עיוורים, איננו מנותקים מהמתרחש, וגם איננו מנותקים ממה שרבים מכם חושבים עלינו. אנו מודעים לתדמית הקשה שיש לנו ושיש לבית זה. איננו אוהבים את התדמית הזאת, איננו מסכימים שהיא תמיד מוצדקת, איננו סבורים שהיא תמיד מגיעה לנו, בוודאי לא לכולנו, אבל אנו בהחלט מודעים לה ומודאגים ממנה מאוד. לא רק משום שממש לא נעים להסתובב עם תדמית כזאת, אלא משום שזלזול מביא לאובדן הלגיטימיות ולאובדן הרלוונטיות, לא רק של חברי הכנסת ושל הכנסת כמוסד הייצוגי העליון, אלא גם של השיטה הייצוגית כולה, של המערכת הפוליטית והמפלגתית, של הדמוקרטיה הפרלמנטרית. 
       
       אנו מודעים לתדמית הקשה ואנו מנסים לשנות אותה, לא רק בקוסמטיקה אלא במהות. כבר עם בחירתי, על-ידיכם, חברי הכנסת, ליושב-ראש הכנסת, היה לי ברור שעל הכנסת לזכות שוב באמון הציבור ושיש צורך לחולל שינויים עמוקים, בכמה רבדים, כדי להתחיל לראות שינוי לטובה. לכן, מייד עם כניסתי לתפקיד התחלנו לעבוד במקביל על כמה פרויקטים ונושאים, שחלקם כבר מבשילים בימים אלה. 
       
       אחת ממשימות הדגל הללו היא כתיבתו של קוד אתי חדש, מעודכן ורלוונטי לכנסת. בניגוד לסברה הרווחת, העניין לא נולד בעקבות הפרשה העגומה ההיא, שהכתימה קשות את הכנסת כולה, אלא לפני כן. אבל ברור, ובכך אני נאלץ להודות, שאותה פרשה העניקה לקוד האתי דחיפה עצומה. 
       
       הוועדה הציבורית שמיניתי, בראשות שופט בית-המשפט העליון בדימוס יצחק זמיר, עמֵלה זה חודשים אחדים על כתיבת קוד אתי. בראשות הפרופסור יצחק זמיר וחברי יצחק אליאסוף, פרופסור אסא כשר, ד"ר סוזי נבות, יושב-ראש ועדת הכנסת חבר הכנסת המכהן רוני בר-און, חבר הכנסת והשר לשעבר חיים קורפו, חבר הכנסת והשר לשעבר עוזי ברעם, עורכת-הדין אנה שניידר, שהיא היועצת המשפטית לכנסת הנוכחית, ומר צבי ענבר, היועץ המשפטי של הכנסת לשעבר, הקמנו את הוועדה, אותה ועדה ציבורית בראשות השופט זמיר. 
       
       ועדת הכנסת כבר אישרה, לאחר דיון מעמיק, את חלקו הראשון, הדקלרטיבי, של הקוד האתי, והוא יוצג בפירוט על-ידי יושב-ראש ועדת הכנסת, חבר הכנסת רוני בר-און, החבר גם בוועדה הציבורית. אני מבקש לראות בכך, ובפרויקט הקוד האתי החדש, משום איתות לציבור על כך שהכנסת – המודעת היטב לתדמיתה – מתחילה במהלך אמיתי, גדול וכולל של תיקון. 
       
       כאמור, פרויקטים נוספים ומהלכים נוספים – חלקם דרמטיים, חלקם מינוריים – מתקדמים ומבשילים. רובם – לא כולם – החלו עוד בתקופת כהונתו של יושב-ראש הכנסת החמש-עשרה, חבר הכנסת הנוכחי אברהם בורג. 
       
       כדי שאט-אט יתחולל השינוי, אנחנו מבקשים שינוי שגם הציבור יראה ויאמין בכנותו, שיאמין בכנותם של אותם מהלכים.                  

       הציבור ראוי לכך, אנו ראויים לכך, הדמוקרטיה הישראלית ראויה לכך, ולכן אנחנו נספק את הסחורה, כי אנחנו חייבים לספק אותה למען עמנו, למען ארצנו ולמען היכל הדמוקרטיה של ישראל, כנסת ישראל, אשר מכבדת את ממשלת ישראל ואת בית-המשפט העליון בכבוד רב. 
       
       אני מאוד מודה לכם ומזמין את שרת החינוך והתרבות לשאת דברים - בשם הממשלה - ביום חגיגי זה. השרה לימור לבנת, בבקשה. 
       
שרת החינוך, התרבות והספורט לימור לבנת:
       
       כבוד נשיא המדינה, מר משה קצב, ורעייתו, הגברת גילה קצב, נשיא בית-המשפט העליון, שופטי בית-המשפט העליון, יושבי-ראש הכנסת לשעבר, חברי כנסת לשעבר, אורה הרצוג, אנשי הסגל הדיפלומטי, ראשי העדות בישראל, חניכי תנועות הנוער, מפקדים, חיילים, אורחים נכבדים, אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת. 
       
       בשם הממשלה,  מותר לי לומר, משום שראש הממשלה ביקשני למלא את מקומו כאן ועכשיו - לא לדאוג; אני מניחה שכולנו מאוחדים ואנחנו שולחים ברכת רפואה שלמה לראש הממשלה - אני מתכבדת לשאת כאן דברים, כאמור, בשם הממשלה. 
       
       בט"ו בשבט התש"ט, לפני 55 שנים, יצאו ילדי ישראל לנטיעות הראשונות של ראש השנה לאילנות במדינת ישראל הריבונית. השתילים הרכים הפכו מזמן ליערות ארוכי שורשים וגבוהי צמרת. הנוטעים הצעירים דאז כבר חובקים נכדים, שיוצאים עכשיו בעצמם לנטיעות חדשות. 
       
       באותו יום, ט"ו בשבט תש"ט, ניטע בשער-הגיא יער לזכרם של חללי מלחמת הקוממיות. ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, שתל את השתיל הראשון ביער ואמר: "לא ביער עצים אשר ניטע ולא במצבת אבנים אשר נבנה, ייחקק ויישמר זכר הגיבורים אשר נפלו על גאולת עמם ומולדתם. בלב העם היהודי" -  אמר – "בלב כל בני ישראל מדורנו אנו ועד סוף כל הדורות יחיה זכר הגבורה והתפארת של הגיבורים אשר העזו ויכלו". 
       
       באותו יום התכנסה בירושלים, בבניין הסוכנות היהודית, ישיבת הפתיחה של האספה המכוננת, היא הכנסת הראשונה. 
       
       נזכור נא גם היום, ביום הולדתה ה-55 של הכנסת, המוסד הממלכתי והמחוקק, המגלם את ריבונות העם, כי את עצמאותנו ואת ריבונותנו אנו חבים ללוחמים שנתנו את נפשם ואת דמם על תקומת המדינה ועל הגנתה מאז ועד היום. 
       
       אדוני היושב-ראש, הכנסת איננה רק הרשות המחוקקת של מדינת ישראל, היא גם חלון הראווה של הדמוקרטיה הישראלית. על חברי הכנסת חל קוד אתי מחייב של התנהגות פרלמנטרית ואזרחית. נבחר המזלזל בכבודה של הכנסת פוגע במוסד העליון של הדמוקרטיה, מבזה את עצמו, אבל גם גורע מערכה של הכנסת ומערכו שלו בעיני הציבור שבחר בו.
       
       הכנסת לא מוכרחה להיות דווקא סדנה לנימוסים והליכות. היא משקפת, ובדין, את מגוון הדעות בחברה הישראלית, ויש בין סיעותיה ובין חבריה הבדלי השקפות קוטביים בעניינים שהם בנפשה של אומה. אבל, עדיין קיים פער גדול מאוד בין כנסת מכופתרת, שמטשטשת את חילוקי הדעות בתוכה, לבין כנסת פרועה, חסרת סובלנות, שמשסעת את דובריה ולא מאפשרת לעומד על הדוכן להשמיע יותר משני משפטים רצופים. והיום, היום הזה, דווקא היום, חובה על כולנו לעשות חשבון נפש. כי די לכולנו – לכולנו, חברי הכנסת – להתבונן בעצמנו מעל מסך הטלוויזיה, בדיונים חשובים, במליאה, בוועדות, ולהיווכח איזה רושם מביך ומבזה אנו מותירים בעיני האזרח הצופה בנו והנדהם מבליל הצעקות הבלתי-פוסק.
       
       הכנסת חייבת לראות את עצמה כמוסד מחנך, המשמש מופת לא רק לחירות המחשבה ולחופש הביטוי, אלא גם לתרבות הוויכוח, לרמת הדיון, לאיכות הטיעונים ולניהול מכובד של פולמוס ומחלוקת בין כותלי הבית. חובתנו לעשות יותר מאמץ כדי למצוא את המשותף, ולא רק את מה שמפריד בינינו. ואני חושבת שיש לכך דוגמאות טובות כאן, בין כותלי הכנסת. חובתנו להמשיך ולהעמיק ולנסות עוד ועוד למצוא את המשותף בינינו. גם את הוויכוח הנוקב והחריף ביותר אפשר וצריך לנהל בצורה תרבותית. 
       
       קיר זכוכית מפריד בינינו לבין ציבור האזרחים, והם משוועים לראות בכנסת את היכל הדמוקרטיה הישראלית, בתפארתה, שבו יוכלו להתגאות. לצער כולנו, זה לא המצב כיום. 
       
       אני מבקשת לברך את יושב-ראש הכנסת על היוזמה החשובה לנסח - ולנצח, אולי - קובץ כללי אתיקה שיחייב את חברי הכנסת ויענה, בין היתר, על הנקודות שהתייחסתי אליהן. אני מברכת גם את חברי הוועדה הציבורית שמינית, אדוני היושב-ראש, בראשות השופט בדימוס הפרופסור יצחק זמיר, וגם את יושב-ראש ועדת הכנסת ואת חברי ועדת הכנסת, שעוסקים בעניין הזה. אני מקווה שהיוזמה תצלח. אני מקווה שתוצאותיה ירוממו את כבודה של הכנסת ואת כבוד חברי הכנסת בעיני הציבור, ואני משוכנעת שהדמוקרטיה הישראלית תצא נשכרת מכך. 
       
       ברוכה תהיה כנסת ישראל ביום חגה.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מאוד מודה לשרת החינוך, התרבות והספורט, השרה לימור לבנת. אני מבקש ומתכבד להזמין את יושב-ראש האופוזיציה וראש הממשלה לשעבר, חבר הכנסת שמעון פרס. 
       
       
שמעון פרס (העבודה-מימד):
       
       כבוד הנשיא ורעייתו, נשיא בית-המשפט העליון, חברי בית-המשפט, הגברת אורה הרצוג, שגרירים, אדוני יושב-ראש הכנסת, חברי הכנסת ואורחים נכבדים.
       
       למעלה ממחצית שנותי אני יושב בבית הזה. כפי שאתם יודעים, אינני דווקא מן הצעירים. הפעם, לא אצטדק על גילי, כי זכיתי בבית הזה, לא רק למניין שנים, אלא גם למניין אירועים שהם דרמה לאדם והיסטוריה לעם. ספק אם ישנו פרלמנט אחר בעולם שהצטרך לקבל כל כך הרבה הכרעות גורליות וקשות בתקופה היסטורית קצרה יחסית של מחצית המאה. אין עוד פרלמנט בעולם שעסק בחמשת העשורים הראשונים לקיומו בחמש מלחמות, בשתי אינתיפאדות, בארבעה תהליכי שלום, בביצור גבולות שאינם סופיים, בגידול של עשרת מונים באוכלוסייתו, בקליטת עולים מארבע כנפות תבל, וממילא, במערכת יחסים בין ישן לחדש, בין עדה לעדה. כנסת שיושבים בה, ביחד, יהודים וערבים, גם בשעת עימותים ומריבות, ודנים ביחד. 
       
       עם זאת, הבית הזה היה צריך לבנות קונסטיטוציה למדינה חדשה ולעשות זאת בזהירות הדרושה כדי שהחוקה תעמוד לדורות וכדי שדור יוצא לא יכתיב לדור נכנס חוקה שאינה מביאה בחשבון שיש  ושייתכנו שינויים עצומים בעולם ובאזור. 
       
       זו כנסת המסמלת את גאולת ישראל לאחר שואת העם היהודי. העם היהודי הוא עם עתיק, אבל בית-הנבחרים הוא תקדים חדש. ועל כן, זו לא רק כנסת מחוקקת, אלא כנסת מחדשת, שיוצרת תקדימים לעם שאין לו אח בהיסטוריה, ולמדינה שאין דומה לה במבנה, ובונה מסגרות ויסודות. כי על ישראל להתקיים בעולם חדש ולשמור על מורשת עתיקה. הרי אנו ממשיכיו של עמוס, שהיה בנוקדים, וממריאיו של "עמוס", שהיה בלוויינים. 
     
       אכן, יש בית-נבחרים בירושלים ויש לנו במה להתגאות. אין פירושו של דבר שאין לנו גם מה לתקן.  
       
       ברשות היושב-ראש, שאני רוחש לו כבוד עמוק מאוד, אני חושב שכולנו מאוחדים בתחושת התודה על הגינותך ואומץ-לבך ועל אופן ניהולך את הישיבות האלה. ראויה לך כל הברכה. 
       
       ברשות היושב-ראש, אני גם רוצה להעיר שלוש הערות. 
       
       א. הכנסת זקוקה למהפכה תרבותית; לתרבות שונה ברמת הביטוי. באנגליה משתמשים בלשון המעטה. אנו המעט בעמים, משתמשים בלשון גואה, שהיא לפעמים צורמת אוזן. אנחנו זקוקים לתרבות שונה בנימוסים שבין אדם לחברו. יותר פרגון, פחות נרגון. כשנוסדה הכנסת האמנו שהחוקים יענו על הכול.  אבל, אדוני היושב-ראש, האתיקה מתחילה בהתנהגות ובהתנהלות האדם, ולא בחקיקה או בשבועה. להיות הגון, להיות ישר, להיות מתחשב, להיות אמין, זה לא עניין של חקיקה. לכן זה לא נקרא חוק ההגינות, אלא צופן של כנסת, צופן של התנהגות אנושית. וחוששני שיש לנו יותר חקיקה מאשר כיבוד חוקים. יש לנו שפע בחוקים, יש לנו מחסור בנימוסים. 
       
       התנהלות הכנסת מלווה לפעמים באי-הקשבה ובהפרעות שאינן מוסיפות כבוד, והדברים משתקפים אחר כך באמצעי התקשורת, משפיעים על הלימודים בבתי-הספר, אפילו גורמים לפעמים לתאונות דרכים. יש לנו, למשל, כל כך הרבה חוקים נגד תאונות דרכים, ועם זאת, כל כך הרבה תאונות דרכים. הלוואי שזה היה ההיפך. 
       
       בין שנרצה ובין שנכחיש, הכנסת היא דוגמה, ובוודאי חלון ראווה. אל נקלקל לילדינו את מה שאנחנו רוצים ללמד אותם בבתי-הספר ובבית. לא פופוליטיקה. פופ לחוד ופוליטיקה לחוד. אנחנו לא שחקנים. זה עירוב מין בשאינו מינו. בקונגרס האמריקני, נוסף על ויכוחים בין המפלגות, יש גם שעות של הידברות בלתי פורמלית בין המפלגות והנבחרים. מחפשים עילות משותפות, ולא רק פולמוסים מתמשכים. 
       
       ב. הכנסת זקוקה למשטר דו-מפלגתי או תלת-מפלגתי. אנחנו מרבים בסקרי דעת קהל, אבל בסקרים מוצגת שאלה מול שאלה. וכאשר התשובה מגיעה לכנסת, היא נגרסת ל-14 מפלגות, שסדר-יומן אינו בהכרח זהה לסדר-היום המרכזי של הכנסת. ריבוי המפלגות פוגע בכושר ההסכמה שלנו, הוא יוצר הכרעות שהן פרי קומבינה, ולא פרי שיקול דעת עיקרי. 
       
       כל סדר חיינו הפרלמנטרי היה משתנה אילו התנהל הבית הזה כנשר, כנף אחת מניעה קדימה וכנף אחרת מאזנת. טלו נוצה אחת מכנף נשר, אומר פתגם דרוזי, ושוב הנשר אינו מסוגל להמריא, לעוף ולנחות. ריבוי המפלגות מגדיל את העדר הכבוד לחיים הפוליטיים, שכן הוא כרוך במיקוח בלתי פוסק ובמתח לא נעים בינינו. 
       
       ג. צריך להחליט אם הדמוקרטיה היא פופוליסטית או פרלמנטרית. היתרון שבפופוליזם הוא ברור, אתה שואל במישרין את האזרחים. אך החיסרון שבו הוא, שאתה מציג שאלה אחת, כאשר יש אלף שאלות שצריכות להישאל ולהיבדק כל אחת לחוד. 
       
       העם בוחר בנציגים כדי שיבחנו דבר דבור על אופניו, שלא ישתכרו ממראה מהמם, שמאחוריו קיימות אוכלוסיות של ספקות ומצבורים של פרטים. 
       
       הריצה אחרי סקרים היא מובנת, אבל לא מוצדקת. לפני ששואלים את האזרח עצמו, מן הדין שהאזרח ישאל את עצמו, אם הוא עצמו כל כך ברור ואיננו חצוי לגבי רוב השאלות הנשאלות. לדעתי הדעה לא כל כך מוחלטת כמו שנראה בתוצאות הסקרים. הסקרים עוסקים ברושם לא פחות מאשר בתוכן. והתוכן הוא הקובע. הסקרים גם גורמים להיווצרותן של עמותות לשם סקרים. דבר שהוא אולי מרהיב. אבל את הפרפר המרהיב ביותר אי-אפשר לרתום למחרשה כדי למשוך תלם בשדה. 
       
       תודה לאל שבתי-המשפט בישראל אינם מוציאים פסקי-דין לפי הסקרים. ואכן, הם זכו לאמון הציבור בגלל עצמאותם ובגלל ירידתם לפרטים, ומשום שהם שואפים להיות אובייקטיביים ובלתי תלויים. 
       
       הכנסת חייבת לשקול דברים רבים בכובד ראש. אסור לה לוותר על שיקול דעת מדוקדק. היא איננה זרוע שופטת. היא זרוע מחוקקת. אבל החוק הוא לפעמים אביו של המשפט. שכר היסוד של חברי הכנסת משולם להם בעבור מלאכת החקיקה, אבל תוספת היוקר המשולמת לנו היא בעבור המאמץ לשפר. 
       
       נכבד את הבית הזה. גם נשפר אותו, כדי שגם האחרים ימצאו סיבות חדשות ונוספות לכבד את בית- הנבחרים של מדינת ישראל. כי דבר אחד הוכיחה הכנסת, שאפשר לקיים דמוקרטיה באזור שאינו דמוקרטי ואפשר לקיים דמוקרטיה גם בשעת-חירום, גם בימי מלחמה. לעולם לא דחה יום מלחמה יום של חירות במדינת ישראל. זה מקור כוחנו. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מאוד מודה ליושב-ראש האופוזיציה, ראש הממשלה לשעבר, חבר הכנסת שמעון פרס. ואני מתכבד להזמין את חבר הכנסת רוני בר-און, יושב-ראש ועדת הכנסת. 
       
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       נשיא המדינה והגברת קצב, הגברת הרצוג, נשיא בית-המשפט העליון וחבר שופטיו, מבקר המדינה, יושבי-ראש הכנסת לשעבר, מכובדים ואורחים, גברתי השרה, רבותי השרים, אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת. 
       
       עד שאנחנו באים להבין מהי האתיקה של חבר הכנסת, שומה עלינו להבין, קודם לכול, מהי אתיקה בכלל. אתיקה איננה קטלוג של כללי "לא תעשה", כללים מסוג זה הם מסקנות נגזרות של האתיקה. אתיקה היא תפיסה סדורה של "התנהגות ראויה".
       
       הקו המבדיל בין "ההתנהגות הראויה" לבין זו שאינה ראויה אינו קו החוק. המחוקק ובית-המשפט קובעים את הדין, שהוא  הסף  של "ההתנהגות הראויה". האתיקה קובעת את הרף של "ההתנהגות הראויה", הרבה למעלה מן הסף. בלשונו של אחד מגדולי הפרשנים של התלמוד במאה ה-13, רבי מנחם בן שלמה המאירי  - בפירוש למסכת חגיגה - "לעולם יכתיר אדם עצמו במידות הגונות"; וכן  - בפירוש למסכת הוריות - "לעולם יהא אדם מסלסל עצמו במידות - - - אפילו בדברים שאין מצווה או עבירה תלויה בהם".
       
       לפעמים האתיקה היא מובנית, מובלעת. אתה מביט בדיון בפרלמנטים ותיקים של העולם המערבי, ואתה רואה שלחברי הפרלמנטים הללו יש תפיסה סדורה של "ההתנהגות הראויה" שלהם, כחברי פרלמנט. הם יודעים מהי "ההתנהגות הראויה", הם יודעים להתנהג כראוי, הם יודעים להתנהג. לפעמים האתיקה היא כאמור מובנית, מובלעת. לפעמים היא מפורשת. כתובה במסמך, מסמך אתיקה, קודקס אתי, "קוד אתי", המציג את העקרונות של "ההתנהגות הראויה". לפעמים צריך לעבור מן המצב שבו האתיקה היא מובלעת, למצב שבו האתיקה היא מפורשת, כתובה עלי ספר, מופיעה כקובץ של עקרונות, ערכים וכללים.
       
       מתי עוברים מן המצב שבו האתיקה מובלעת, אתיקה מכללא, אל המצב שבו האתיקה מפורשת? השאלה פשוטה, התשובה מורכבת. המעבר מאתיקה סמויה לאתיקה גלויה משולה לעליית מדרגה בסולם "ההתנהגות הראויה". מתי קיים הצורך לעלות בסולם הזה? בשתי הזדמנויות. יכול שתימצא במדרגה גבוהה ואתה מבקש להתייצב במדרגה גבוהה יותר, ויכול שאתה מבקש לעלות מן המדרגה הנמוכה למדרגה הגבוהה. משום כבודה של הכנסת, לא נפרש ולא נבאר כאן ועכשיו באיזה משני המצבים אנחנו נמצאים בתקופה זו. די אם נאמר שאנו מבקשים לעלות במדרגות הסולם של "ההתנהגות הראויה" לחברי הכנסת.
       
       איך מטפסים בסולם "ההתנהגות הראויה"? מנין לנו מהי "ההתנהגות הראויה" לחבר הכנסת? זוהי השאלה המרכזית. שאלה כזאת אפשר להציג לגבי כל סוג של אתיקה: מנין לנו מהי "ההתנהגות הראויה" לרופא? למפקד בצה"ל? למנהל בתעשייה? לעורך-דין? השאלה היא שאלה כללית והתשובה עליה היא תשובה כללית: על שלושה דברים עומדת האתיקה של כל גוף ממלכתי במדינה דמוקרטית - על היות הגוף גוף ממלכתי, על היותו גוף בעל ייעוד וערכים משלו ועל היותו גוף של מדינה דמוקרטית. כך בארצות-הברית, כך בבריטניה, כך בישראל.
       
       כיוון שהאתיקה של הכנסת עומדת, בין השאר, על היות הכנסת גוף ממלכתי, הרי "ההתנהגות הראויה" לחבר הכנסת אמורה לשקף את היותו אזרח שלקח על עצמו, או אם תרצו קיבל על עצמו, להיות פעיל באופן ציבורי, באופן ממלכתי, לטובת כלל האזרחים. כיוון שהאתיקה של הכנסת עומדת, בין השאר, על היותה של הכנסת בעלת ייעוד וערכים משלה, הרי "ההתנהגות הראויה" לחבר הכנסת אמורה לשקף את היותו נאמן הציבור, את היותו מנהיג לשולחיו, את היותו חבר בגוף מכונן, גוף מחוקק וגוף המפקח על פעולותיהן של כל זרועות הממלכה.
       
       חבר הכנסת, בתור שכזה, נושא גם באחריותו החברתית של מנהיג, ובתור שכזה עליו לתרום לעיצוב התרבות החברתית של המדינה, במיוחד בהצבת דוגמה אישית. כמה יפים לכאן, אדוני היושב-ראש, הדברים במסכת אבות, שהיא המסכת של דברי האתיקה שבמשנה שלנו: "שבעה דברים בגולם ושבעה – בחכם: חכם אינו מדבר לפני מי שגדול ממנו בחוכמה ובמניין; ואינו נכנס לתוך דברי חברו; ואינו נבהל להשיב; שואל כעניין ומשיב כהלכה; ואומר על ראשון – ראשון, ועל אחרון – אחרון; ועל מה שלא שמע, אומר 'לא שמעתי'; ומודה על האמת. וחילופיהן בגולם".
       
       מי שקיבל על עצמו להיות מנהיג חייב לשאול את עצמו, איזו דוגמה אישית הוא מציב בפני שולחיו - זו של החכם או זו של הגולם. חברי הכנסת בתור שכאלה יכולים לתרום לעיצוב התרבות החברתית, תרבות השיח, הדיון והעימות הפוליטי, ברוחו של החכם מפרקי אבות. 
       
       מכיוון שהאתיקה של הכנסת עומדת, בין השאר, על היותה הפרלמנט של מדינת ישראל, שהיא מדינה יהודית ודמוקרטית, הרי "ההתנהגות הראויה" לחבר הכנסת אמורה לשקף את נאמנותו המובהקת לערכיה של המדינה בתור מדינה יהודית ולערכיה של המדינה בתור מדינה דמוקרטית. כמדינה יהודית, מדינת ישראל היא מימוש זכות ההגדרה העצמית של העם היהודי; כמדינה דמוקרטית היא עומדת על עקרון כבוד האדם, על עקרונות ההגינות, הצדק, השוויון, החירות והשלום.
       
       כאן המקום להסיר שלושה ספקות בדבר האתיקה הכתובה של חברי הכנסת. ראשית, ראוי לזכור, כי בכל הנוגע לכנסת קיימים זה כבר הסדרים מחייבים בתחום האתיקה, בתחום "ההתנהגות הראויה" לחבר הכנסת. חלקם מקורם בחוק ובתקנון הכנסת, חלקם מקורם בהחלטות ועדת האתיקה של הכנסת. לפיכך, התהליך הנוכחי במליאת הכנסת, בוועדת הכנסת ובוועדה הציבורית להכנת הקוד האתי לחבר הכנסת, הוא תהליך של שכלול ולא תהליך של בריאה מחדש, של המצאת יש מאין. 
       
       החוק והתקנון קבעו מעט מאוד כללי אתיקה לחבר הכנסת. החלטות ועדת האתיקה הן החלטות מזדמנות, על-פי האירועים שהובאו בפני הוועדה במהלך השנים. התהליך הנוכחי אמור להפוך את מכלול הנורמות האתיות של חברי הכנסת למכלול שיטתי. אנחנו מקווים להניח בפני הבית משנה סדורה של עקרונות בכל תחומי הפעילות השונים של חבר הכנסת, באופן מלא ומפורט.
       
       שנית, ראוי להבין כי האתיקה הכתובה של חברי הכנסת לא תאמר את המובן מאליו. קוד אתי לא מסמן את הכיוון הכללי שבו צריך ללכת חבר הכנסת כדי להיות מי שמתנהג כראוי. הכיוון הכללי הוא באמת מובן מאליו. הקוד האתי בא להציב רף של התנהגות, באופן חד וברור ככל האפשר, רף שמן הראוי לו לחבר הכנסת לעבור מעליו, להיות תמיד ברמה גבוהה מן הרף, אף פעם לא ברמה נמוכה ממנו. הרף אינו מובן מאליו. 
       
       לדוגמה: עד כמה אמור חבר הכנסת להתרחק מן החשש של מראית-עין שהוא יוצר בהתנהגותו. הכול יודעים, כי היושרה של חבר הכנסת אמורה להיות חלק מאישיותו של חבר הכנסת עצמו, אבל לא כולם יודעים כי היושרה של חבר הכנסת אמורה גם להיראות. 
       
       רבי, במסכת אבות, אותה מסכת האתיקה של המשנה שכבר הזכרנו, אומר: "איזו היא דרך ישרה שיבור לו האדם? - כל שהיא תפארת לעושיה ותפארת לו מן האדם". "תפארת לעושיה"; מפני שהיא הדרך הראויה, "ותפארת לו מן האדם", מפני שהיא גם נראית בעיני הבריות כדרך הראויה. 
       
       ובלשון המוכרת מהקשר אחר. כשם שהצדק בבית-המשפט אמור לא רק להיעשות, אלא גם להיראות,  כך גם היושרה, הנאמנות הציבורית, שמירת האמונים למדינת ישראל וההקפדה על כבוד הכנסת אמורות לא רק להיות חלק מובלע בהתנהגותו של כל חבר הכנסת, אלא גם להיראות בהתנהגותו, באופן ברור, באופן מובהק. אם התנהגותו של חבר הכנסת יכולה להתפרש בעיני הבריות כהתנהגות שאינה עולה בקנה אחד עם אחד מן הערכים הללו, הרי היא בגדר התנהגות שאינה מגיעה לגובה הרף. הקוד האתי אמור לסמן את הרף, באופן ברור ככל האפשר, כדי להקל על כל חבר כנסת לעבור אותו תמיד, להיות תמיד מעליו.
       
       שלישית, ראוי להדגיש כי הקוד האתי אינו בא להפריע לחבר הכנסת בפעילותו, אינו בא להגביל אותו, אלא אדרבה, לעזור לו. כאשר חבר הכנסת ישאל את עצמו, בהקשר כלשהו, מהי "ההתנהגות הראויה" לו כחבר הכנסת, הקוד האתי יעזור לו לשקול בדעתו מה מן הראוי שיעשה ומה מן הראוי שלא יעשה. לעולם יידרש מחבר הכנסת שיקול דעת בשאלה מה מן הראוי לעשות, אולם לשם שיקול דעת אתי, צריך דעת אתית. הקוד האתי בא לתת לחבר הכנסת דעת אתית שכזאת, דעת אתית שתהיה הבסיס היציב והמתמיד לשיקוליו.
       
       ולבסוף, קוד אתי הוא רק מרכיב אחד של מהלך אתי. מי כמונו, חברי בית-המחוקקים, יודעים כי אין די בהעלאת נורמה על הכתב. דרך לא פשוטה עוברת בין הנורמה אשר על הכתב לנורמה המושרשת בהתנהגות. כאשר הכנסת מחוקקת, הדרך מן האות הכתובה של החוק אל ההתנהגות על-פי החוק אינה עוד בשליטתם של חברי הכנסת. ואולם, כאשר הכנסת באה לקבוע את האתיקה של עצמה, את תפיסת "ההתנהגות הראויה" של חברי הכנסת, כל הדרך מן המסמך אל ההתנהגות מצויה לפתחם של חברי הכנסת. ביכולתו של חבר הכנסת לפעול כראוי, בהתאם לנורמות של הקוד האתי, כשם שביכולתו שלא לפעול כראוי. 
       
       בבואנו לקבל על עצמנו את הנורמות של הקוד האתי, אנחנו מבטיחים לציבור שבחר בנו, לאזרחים שמתבוננים בנו, שרואים בנו את נציגיהם ואת מנהיגיהם, אנחנו מבטיחים להם לנהוג כראוי. להתנהג "התנהגות ראויה".
       
       אין צורך ומקום להכביר מלים בדבר חשיבותו של האמון שהאזרחים נותנים בכנסת. אין צורך לחזור ולקונן על רמת האמון שהציבור נותן בכנסת בתקופה זו. ועם זאת, אין זה מן המותר לחזור ולשנן ולהדגיש, כי הקוד האתי והדבקות בו בלא סייג, של כל חברי הכנסת, כל הזמן, הוא אחד האמצעים הבדוקים, אם לא החשוב שבהם, להעלאת האמון שהאזרחים נותנים בכנסת, להעלאת קרנה של הכנסת, כראוי לה.
       
       ולשיטה אחרונה, אדוני היושב-ראש, בבחינת דורש ומקיים. תודה לפרופסור אסא כשר, חבר הועדה לקוד האתי, מורה הדור בענייני האתיקה, שסייע בידי כולנו בעבודת הוועדה וסייע בידי בהכנת הדברים שנשאתי כאן בפניכם. תודה רבה.  

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מאוד מודה ליושב-ראש ועדת הכנסת. אני מזמין את סגן יושב-ראש הכנסת והשר לשעבר, חבר הכנסת נסים דהן. בבקשה, אדוני.

נסים דהן (ש"ס):
       
       כבוד נשיא המדינה ורעייתו הגברת קצב, ראש הממשלה, שלא נמצא ואנחנו שולחים לו איחולי רפואה שלמה, אדוני, נשיא בית-המשפט ושופטיו, יושבי-ראש הכנסת בעבר, אדוני יושב-ראש הכנסת, חברי חברי הכנסת, אורחים ואורחות נכבדים. 
       
       בראש דברי תרשו לי לברך את עצמנו, את עם ישראל, את הכנסת כולה ביום חגנו. 
       
       לפני 55 שנה, בט"ו בשבט תש"ט, כוננה הכנסת הראשונה. המדינה הוכרזה בה' באייר תש"ח, ולא בכדי היה צריך תקופת השרשה לאותו אילן שייקרא בעתיד הדמוקרטיה הישראלית. כשם שאילן צריך תקופת השרשה, כך לדמוקרטיה הישראלית היה זקוק זמן רב, בין ה' באייר לט"ו בשבט. כמה זה סמלי שכינון הכנסת הראשונה והחגיגות שנעשות בעקבות זאת הם בט"ו בשבט.
       
       הדמוקרטיה הישראלית היא עץ ארז, בעל שורשים עמוקים מאוד וענפים לתפארה, ולכולם יש הזכות להתהדר ולהתגאות בה. מיותר לציין, רבותי חברי הכנסת, שהדברים לא כל כך מובנים וכפסע היה בין הדמוקרטיה שאנחנו כל כך מתגאים בה, לדמוקרטיה אחרת, שהיתה נשארת רק על הנייר, כמדינה יהודית ודמוקרטית. זקני השבט שבינינו, אלה שעוד זוכרים את הכרזת המדינה ואת המאבקים על הקמתה, יודעים עד כמה שבירה היא היתה, הדמוקרטיה שאנחנו כל כך גאים בה היום. כדאי להסתכל על שכנינו מסביב, שקוראים לעצמם דמוקרטיות, איזה דמוקרטיות יש שם. האם דמוקרטיה של דיקטטורה או דיקטטורה של דמוקרטיה?
       
       אדוני היושב-ראש, חברי, חברי הכנסת, נוהג נאה זה שנשתרש בכנסת לציין בט"ו בשבט את יום הולדתה של הכנסת. יום זה, כמו הרבה ימי הולדת, של בני אדם, של חברות, של מדינות ואפילו של חברות פרטיות, מוקדש לחשבון נפש. היום, ברשותכם, חברי חברי הכנסת, אפנה את הביקורת של חשבון הנפש לא כלפי הרשות השופטת, אפילו לא כלפי הרשות המבצעת, מה שאנחנו עושים כל השנה והרבה פעמים בצדק, וגם לא כלפי התקשורת, שאנחנו אוהבים לכנות אותה התקשורת העוינת, והרבה פעמים שלא בצדק. את הביקורת הפעם, אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אפנה ברשותכם כלפי עצמנו. אעשה את זה כביקורת בונה וכדרך להפקת לקחים.
       
       ברשותך, אדוני היושב-ראש, אצטט את אמרתו של רבי שמחה בונים מפשיסחא, שהיה אומר על הפסוק "צדק צדק תרדוף" - גם כשעושים צדק, צריך לרדוף אותו בצדק. וכפרפראזה, הייתי אומר, גם כשמחפשים אתיקה, תעשה את זה על-פי כל כללי האתיקה. הצדק הוא השלמות, הוא השילוב שבין הדין לרחמים, בין הדין לפנים משורת הדין, בין הדין ומשורת הדין לעמידה על קוצו של יו"ד של החוק. הצדק הוא השילוב ביניהם. הוא מורכב מנימים רבים המשולבים בהרמוניה אחת מלאה של שלמות. האתיקה היא אחד הנימים האלה. 
       
       העוצמה והיוקרה - היוקרה לא כל כך - אדוני היושב-ראש, כפי שאמרת, היוקרה שמעניק לנו תפקיד חבר הכנסת חייבת להטיל עלינו גם חובות, גם מגבלות שאנחנו חייבים לקחת על עצמנו, רחוקים מאוד מגבולו של החוק. אמצעי התקשורת, שאנחנו כל כך אוהבים לתקוף ולתלות בהם כל אשם, המפרסמים עבירות ושחיתויות של אנשי ציבור, החל בנבחרים ברשויות מקומיות וכלה בחברי הכנסת - אני מודיע לכם, שהם היו חסרי עבודה, או לפחות חלק גדול מהפרסומים שלהם היו לריק, לו היינו מאמצים את הנחת היסוד של רבן גמליאל שאמר לתלמידיו: "כמדומין אתם ששררה אני נותן לכם? עבדות אני נותן לכם". תפקידו של חבר הכנסת, של איש ציבור המייצג ציבור, להיות משרת הציבור, ולא להתנשא על הציבור.
       
       ההלכה ראתה את הדוגמה האישית של נבחר ציבור כבסיס לשיקוליו ולפעולותיו במערכות הציבוריות. תרשו לי להסביר לכם דברים הידועים לכולם. משה, שנאמר עליו "בכל ביתי נאמן הוא" "וגם בך יאמינו לעולם", אחרי שגמר את בניית המקדש, המשכן, הוא נתן דין-וחשבון על כל פרוטה ועל כל גרם זהב, כסף, תכלת וארגמן שהוא קיבל מהציבור, כיצד הוא הושקע במשכן. ואחרי הכול עוד אמרו עליו: משלנו הוא אוכל, משלנו הוא כזה בריא. יהושע בן-נון, שהובטחה לו נחלה בארץ ישראל מפי הגבורה, העדיף שלא לקחת אותה בעצמו, אלא חיכה שזקני העם ייתנו לו מה שמגיע לו כדין. הוא לא לקח את זה לבד. לכל העם הוא חילק את הארץ, על-פי גורל ועל-פי הבטחה מפי בורא עולם. כשהגיע לנחלתו הפרטית, אף שזה מובטח לו מאז ומקדם, הוא לא לקח אותה בעצמו, הוא חיכה שייתנו לו אותה. שמואל הנביא אמר: "וחמור מי לקחתי ואת מי עשקתי את מי רצותי ומיד מי לקחתי כפר". שמואל, ששירת את העם במלוא כוחו ובמלוא אונו שלא על מנת לקבל פרס, ביקש מהעם שיוכיחו אותו ביום פטירתו, אם מישהו יכול להעיד נגדו שלקח ממנו אגורה אחת שלא כדין.
       
       פגיעה בכללי האתיקה, חברי חברי הכנסת, אינה רק פגם אישי של הנבחר, היא מכתימה את מפלגתו, את הציבור שהוא מייצג ואת החברה כולה, ובסופו של דבר, היא מסכנת את המרקם החברתי שעליו מבוססת חברתנו.
       
       הציווי להתנהגות על-פי כללי האתיקה טבוע בעמנו מימי קדם. כמו שאמרתי לכם, חכמינו זיכרונם לברכה אמרו: חייב האדם שבגדיו יהיו תמיד נקיים. בגדים של אדם מסמלים את השקיפות, מה שאנשים רואים. אנשים לא יכולים לראות מעבר לבגדים כלום. בגדיו של נבחר ציבור תמיד יהיו נקיים, ללא רבב וללא כל כתם.
       
       בטוחני כי נבחרי הציבור ערים לחשיבות הגבוהה שבקיום היסוד של התנהגות על-פי כללי אתיקה, מפאת חשיבות השמירה על קוד אתי מסוים, ואוי לנו שהגענו לכך - אומנם לא ניתנה התורה למלאכי השרת, התורה ניתנה רק לבני אדם, כדי שיקבעו לעצמם כללי עשה ולא תעשה, אבל אוי לנו שהגענו לכך, אנחנו, בדורנו ובכנסת זו, שהצטרכנו שחיברו אבותינו כללי אתיקה. שהרי הדורות הראשונים עד היום לא היו זקוקים לכך. הם היו מלאכי השרת שלהם לא היתה צריכה תורה. אנחנו בירידת הדורות כנראה זקוקים לאותם כללי התנהגות, קודקס התנהגות של עשה ולא תעשה.
       
       אומנם הכנסת הקימה ועדה מיוחדת, העוקבת אחר התנהגות חברי הכנסת, והיא מקווה שאחרי חיבור הקוד האתי הוא ימלא את תפקידו מתוך נאמנות לערכי היסוד של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, ובהתאם לכך, אחד מכללי האתיקה - חבר הכנסת לא רק יתנהג, אלא ביום השבעתו לחבר הכנסת, מכל הכללים שהוא צריך לקבל על עצמו, יוזכר במפורש שהוא גם יתנהג על-פי כללי האתיקה המקובלים בכנסת, שיהיו מקובלים בכנסת.
       
       ועדת הכנסת, שבה מציעים להוסיף לנוסח הצהרת האמונים של חברי הכנסת התחייבות לשמור על כבוד הכנסת ולנהוג בהתאם לכללי האתיקה שלה - פעולות אלה, ידידי היקרים, מקרבות אותנו לקראת המטרה הנעלה, שבטוחני שאם נחכים לבצעה בדקדקנות, נתרום תרומה של ממש להיגיינה הציבורית ולחיזוק מעמדה של הכנסת שכל כך חשובה לנו. כשם שטיפוח, התייחסות הינה ערבות לצמיחת האילנות, לאילנות בריאים המניבים פירות טובים יותר, כך גם נטרח ונתמסר לקיים חברה שלווה, בריאה, שוויונית ובטוחה ויציבה לטובת כל העם. זו תהיה ברכה לעמנו ולעמי האזור כולו. תודה רבה.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה לחבר הכנסת נסים דהן, סגן יושב-ראש הכנסת. אני מזמין את יושב-ראש ועדת האתיקה של הכנסת, חבר הכנסת אריה אלדד. 
       
אריה אלדד (האיחוד הלאומי – ישראל ביתנו):
       
       כבוד נשיא המדינה, אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, לכאורה צריך אני היום, כיושב-ראש ועדת האתיקה של הבית הזה, לבוא ולברך על כך שהכנסת בוחרת ביום חגה לעסוק באתיקה, לנסות ולתקן את מידותיה, ובאה לאמץ קוד אתי חדש, או לפחות את המבוא אליו, באשר עודנו בתחילת דרכו.
       
       מדי שבוע אני זוכה, יחד עם חברי לוועדת האתיקה, לעסוק במנת כיעור וגידופים והשמצות והתנהגות פרועה שחברי הכנסת מביאים אל שולחננו. מי כמונו יודעים כי יש צורך אמיתי ודחוף לשפר את תרבות ההתנהגות ואת תרבות הדיבור בבית הזה, כדי שישוב ויזכה למעמד הציבורי הנכבד שבית-המחוקקים של מדינת היהודים ראוי לו.
       
       זכינו היום, לאחר שאדוני יושב-ראש הכנסת מינה את הוועדה, לקבל את פרק המבוא של הקוד האתי החדש. זכינו אפילו לקבל שני נוסחים: את נוסח רוב חברי הוועדה, ובראשם השופט בדימוס זמיר, ואת נוסח המיעוט, של פרופסור אסא כשר. נוסח אחד מרחיב והאחר מקצר. קראתי את שני הנוסחים, וראיתי כי ככל שהמלים גבוהות יותר, הפער בין החלום לשברו עלול להיות רחב יותר. ראיתי כי ככל שנגדיר במלים יפות יותר מה שצריך להיות ברור ומובן מאליו ונובע באופן טבעי מתרבות של התנהגות אנושית ראויה וכבוד הדדי גם בחילוקי דעות קוטביים, ככל שנפרט ונבהיר ונאציל את הטוב ונוקיע את הרע – כן ניווכח עד כמה עמוק שפל המדרגה שאנו נתונים בו. וככל שההגדרות של הרצוי יהיו נעלות יותר – אנו עלולים למצוא עצמנו עמוק יותר בביצת המצוי. ואולי מוטב שנפסיק לדבר גבוהה-גבוהה על אתיקה מחד גיסא ולגדף מאידך גיסא.
       
       האם הפירוט שאנו זוכים לו היום – בין בנוסח המרחיב ובין בנוסח המקצר – יוסיף משהו? האם יוכל באמת להשפיע על דפוסי ההתנהגות שלנו, ואולי אין זה אלא כלי עבודה מפורט יותר בידי ועדת האתיקה שלנו היום והוועדות בכנסות הבאות? ואולי אין צורך כלל בכלי עבודה משוכלל לוועדות האתיקה, ודי אם יושב-ראש הכנסת יבחר להן חברים ששיקול דעתם מובהק ויש בהם גם יושרה פנימית וציבורית? האם מה שחסר לנו, חברי חברי הכנסת, הוא רשימת מלים שאסור לומר, רשימת מחוות שאסור להביע, או שמא ככל שהכללים יהיו מפורטים יותר הם יצמצמו יותר, משום שכל מה שלא יהיה כתוב בהם יהיה לכאורה מותר, ואילו ההגדרה הכללית, שבה נקבע כי חבר הכנסת לא ינהג באורח המבזה את הכנסת או את חבריה די בה, ואם אין די בה – לא יועילו כל הסעיפים וסעיפי המשנה במקום שאין בו תרבות אמיתית?
       
       בעולם אידיאלי, אוטופי, ניתן היה לצפות כי הציבור יבחר לו רק מחוקקים ראויים, מנהיגים המעצימים את כבוד הכנסת. בעולם הריאלי שבו אנו נתונים,  ניאלץ ככל הנראה להסתפק בכך שניצור סביבה המתגמלת את מי שמהווים דוגמה אישית חיובית ומוקיעה את אלו החורגים ממנה.
       
       חברי הכנסת, אנו שליחי ציבור. אנחנו רוצים להשפיע, לעצב את פני החברה הישראלית באורח ההולם את השקפת עולמנו ואת השקפת עולמם של אלה ששלחו אותנו. במערכת השכר והעונש של נבחרי הציבור בכנסת יצרנו ברבות השנים מצב שבו כל דאלים זוכה לשעות מרקע רבות יותר; כל מקלל זוכה להוקרת שולחיו כמי שלוחם ללא חת על עניינם; כל מורחק מן המליאה על התנהגות בלתי ראויה זוכה לליווי המצלמות ולחשיפה של גיבור לשעה, וההערה או הנזיפה או הנזיפה החמורה שוועדת האתיקה תקבע לו, עלולה במקרה הטוב שלא להעניש אותו באמת, ובמקרה הרע – אפילו להיות עילה לחשיפה תקשורתית נוספת, לדקות תהילה נוספות, והשכר יהיה גדול מן העונש.
       
       אמת נכון, יש גם כלים משמעתיים נוספים המצויים כבר היום בידי ועדת האתיקה. הקשים והחמורים ביותר שבהם הם הרחקה מן המליאה לכמה ימים או שבועות. וכך גם לגבי פעילותו של חבר הכנסת בוועדות. אבל אנו עושים שימוש נדיר ביותר בכלים הללו, גם מכיוון שאיננו יכולים להימלט מן הידיעה, כי בהרחיקנו את חבר הכנסת שפגע בכבוד הבית או בכבוד מי מחבריו – איננו מענישים רק את הפוגע, אלא גם מונעים פתחון-פה מהציבור ששלח אותו לכאן. משתיקים אותו. אפשר כמובן לומר שהציבור הזה יפיק לקח ובפעם הבאה ישלח רק נציגים ראויים, אלא שיודעים אנו כי מרחק הזמן שבין החטא הפרטי שבעין לבין העונש הציבורי העתידי מונע בעצם את התממשות הענישה הזאת, ושיקולים רחבים אחרים יגברו.
       
       אני משוכנע, חברי חברי הכנסת, כי מקצת מאתנו משתלחים לעתים באורח נטול רסן בחבריהם, בעיקר משום שהם זוכים לתשלום במטבעות תקשורת על הלבנת פני עמיתיהם. והראיה – אורח התנהגותם של אותם חברים משתנה מייד בצאתם מחוג הזרקורים, מטווח המיקרופונים או כשאין מצלמות בסביבה, ואז הם יכולים שוב לצחקק ולהתחבק ולהסתודד עם בר-הפלוגתא שלהם. אני חושש שלא נצליח לגרום לתקשורת להחרים מי שמקלל, לא לשדר גידופים, לא לראיין מי שהפריע ומנע דיון ענייני במליאה או בוועדה. 
       
       אז מה כן? הרי רק דיבורים גבוהים, רק קריאה לנהוג באורח יאה לא יועילו. אני משוכנע כי אם נרחיב את תחום הסנקציות על חברי הכנסת שהתנהגותם מבזה את הכנסת או פוגעת בחבריה, כך שהחורגים מנורמות ההתנהגות הראויות ייאלצו לשלם קנסות משמעותיים מכיסם על גידוף, על קללה, על ביטוי פוגע או שאינו ראוי – תשתנה באחת תרבות ההתנהגות והדיבור בבית. נצטרך כמובן גם לקבוע כללים שימנעו מחברי הכנסת לממן את הקנסות הללו שלא מכיסם הפרטי. אני בטוח שגם שלוחי הרסן שבקרבנו ידעו לרסן את התנהגותם אם ידעו כי יחושו בכיסם בכל פעם שיניחו לכעסם האמיתי או המדומה לגבור על כבוד הבית או על כבוד חבריהם. 
       
       ולגופו של המבוא לקוד האתי החדש המונח לפנינו היום – הטוב הוא אם רע? מועיל או מיותר? כל מלה שבו בסלע, אבל אולי השתיקה – בתרי. ודומני כי עליו כיוון האומר בספר משלי, והוסיף רק את המלה "רק" –  "רק ברב דברים לא יחדל פשע, וחושך שפתיו – משכיל". תודה רבה. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה ליושב-ראש ועדת האתיקה, פרופסור אריה אלדד. אני מזמין את אחד מוותיקי הבית, חבר הכנסת יוסי שריד, שר לשעבר, יושב-ראש האופוזיציה לשעבר. בבקשה. 
       
יוסי שריד (מרצ):
       
       אדוני היושב-ראש, גיליתי היום, ולא בפעם הראשונה, שיש לנו אהבה משותפת. גם אני אוהב את הכנסת, ולכן הייתי רוצה שיראו בדברים הבאים מפי בבחינת פצעי אוהב. והפצע שותת. 
       
       כבוד נשיא המדינה, כבוד נשיא בית-המשפט העליון והשופטים, כל הקרואים המכובדים שכבר מנו אותם ונתנו בהם סימנים, אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, הנוסטלגיה היא ממני והלאה. אני שונא נוסטלגיה. היא לא אחת דביקה והיא דוחה. הגעגועים שלי הם לא לעבר, הגעגועים שלי הם לעתיד. געגועי הם תקוותי. גם לא ברור אם יש הצדקה לנוסטלגיה. הימים ההם לא בהכרח היו כה יפים ומושלמים כפי שאנחנו מנסים לזכור אותם בזמן הזה. לכן, אדוני היושב-ראש, אם אני מתפתה לנוסטלגיה של רגע, אני עושה זאת בעל-כורחי.
       
       בעל-כורחי אני אומר: הולך ופוחת הדור. אם הבנתי נכון, אדוני היושב-ראש, גם אתה הבעת מידה של אי-נחת מכמה חברי כנסת שנקלעו לכאן, כדבריך, במקרה. אני שותף מלא לדעתך, להרגשתך, ואני גם מחזק את ידיך במאבק למען תישאר הכנסת פרלמנט ראוי לשמו ולא זירה אחרת.
       
       קראתי היום בעיתונים שפלוני הוציא לך תעודת פטירה. אני חייב לומר גם במעמד הזה, ששתיקה כבדה ומכוערת נפלה על הכנסת - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       זו סגולה לאריכות ימים פוליטית.
       
יוסי שריד (מרצ):
       
       קודם כול, אני מאחל לך מקרב לב. אבל על הכנסת נפלה משום-מה שתיקה כבדה ומכוערת, ואין חלקנו עם השותקים.
       
       אין בכלל ספק שלכנסת נשתרבבו כמה תפוחים נגועים, ובזמן האחרון יותר מתמיד, ואנחנו יודעים, שלפעמים די בתפוח נגוע אחד כדי שיאחז הרקב בארגז כולו. הארגז הפרלמנטרי שלנו בסכנה של ריקבון, אם הפוליטיקה הישראלית לא תדע לחלץ את התפוחים הנגועים מקרבנו.
       
       חברי הכנסת, ייתכן מאוד שמתקיים בנו הפסוק העתיק: אם ראשונים כמלאכים, אנחנו כבני אדם, ואם ראשונים כבני אדם, אנחנו כחמורים. אין בכלל ספק שהמציאות החמורה הזאת היא ורק והיא מביאה עלינו עכשיו את הקוד האתי. האנשים הכי טובים בארץ, בראשותו של השופט בדימוס יצחק זמיר, ישבו על המדוכה והוציאו מתחת ידם מלאכה מתוקנת וראויה לשמה, שאני מזדהה אתה לחלוטין.
       
       אבל, וכבר היתה לי הזדמנות לומר זאת באוזני יושב-ראש הכנסת ובאוזני יושב-ראש ועדת הכנסת, אני מטיל ספק גמור אם יש בכלל חפץ בקוד אתי לכנסת ולחבריה. לפני שבוע הואיל יושב-ראש ועדת הכנסת, חבר הכנסת רוני בר-און, ואני אישית מודה לו על כך, להזמין אותי כאורח לוועדה שלו כדי שאחווה דעה על הקוד האתי. ושם אמרתי, ואני חוזר ואומר כאן, שלא אתנגד לקוד בהצבעה, ואולי אפילו אצביע בעדו, אין לי בעיה מיוחדת עם האמירות וההלכות, אבל הקוד האתי נראה לי, במידה רבה, טריוויאלי, מובן מאליו, ועל כן גם מיותר, ואולי אפילו מזיק. עובדה היא שכנסת ישראל חייתה 55 שנה בלעדיו, ואולי אין זה מקרה שדווקא עכשיו, דווקא בכנסת השש-עשרה, הוא בא פתאום לעולם. הולך ופוחת הדור, ואם אני עושה פרפראזה מספר יונה: והדור מבקש לו קוד.
       
       אתן דוגמה: מחברי הקוד מבהירים בהצעה שלהם, שאין חבר הכנסת רשאי לפעול בתנאים של ניגוד אינטרסים. למה הדבר דומה? כאילו היו אומרים לשופטים שהם חייבים לשפוט משפט צדק. האם יש משהו יותר מובן מזה? האם יאמרו לשופט שהוא חייב לראות לנגד עיניו אך ורק את הצדק? האם אין זה מעליב לומר לחבר הכנסת שהוא חייב להיות נקי מניגוד אינטרסים? האם לא ברור למישהו כאן שניגוד עניינים הוא חמור ופסול, לא רק פסול אלא גם פוסל? ואם לא ברור, האם יובהר? האם יש כאן מישהו שזקוק לקוד כדי להבין ולהפנים, ואם יש מישהו שזקוק, וכנראה יש, האם זה יעזור? 
       
       האם זה מתקבל על הדעת שיגיעו לכאן אנשים, שאינם קטינים, שעדיין לא יודעים אלף-בית של התנהגות ציבורית הגונה? ומי שלא יודע אלף-בית, אולי עדיף שלא יגיע לכאן. האם הכנסת תערוך סדרת חינוך לאנאלפביתים בתחום האתיקה? זה לא קצת מאוחר? זה לא קצת מגוחך? חברי כנסת מוטב להם לבוא עם הקוד הזה כבר מהבית, ולא מהבית הזה.
       
       חברי הכנסת, אני מכיר רק קוד אתי אחד, והוא המופת האישי, וזהו קוד לא כתוב, כנראה. אם תהיה דוגמה אישית, לא יהיה צורך בקוד. ואם יהיה קוד בלי דוגמה אישית - בלאו הכי זה לא יועיל, זה רק יזיק. ואם יהיה קוד, אבל זה יהיה קוד של אותיות מתות, בבחינת הלכה ואין מורים כן, או הלכה ואין נוהגים כן - המצב רק יורע, ורק הכנסת לא תורם, היא תרד, תמשיך ותרד.
       
       הבעיה של הכנסת עכשיו היא לא היעדרו של קוד אתי. הבעיה של הכנסת עכשיו היא, שיש בה יותר מדי צרימות אתיות, שקוד, אני חושש, לא יתקן. יואילו עמיתינו, חברי הכנסת הבודדים שמוציאים את דיבתנו רעה, לתקן את מידותיהם, ואז לא נזדקק עוד לספר המידות הטובות. 
       
       בקשתי שטוחה: יהיו השקפותיכם אשר יהיו, יהיו עמדותיכם אשר יהיו, לכאן או לכאן, ימינה או שמאלה, רק אל תביישו אותנו. יש בכנסת הזאת הרבה תפוחים יפים, ויזכור תמיד התפוח הנגוע, שהוא מסכן את כולנו, שהוא מבייש את כולנו. אנחנו מכהנים בבית הזה עשרות שנים, תמיד ניסינו, השתדלנו, לא תמיד בהצלחה, לברוח מן הרקב, ולא היינו רוצים שהרקב ירדוף אחרינו.
       
       בשם עשרות רבות של חברי הכנסת, שהם אנשים טובים, שעושים את מלאכתם נאמנה, במסירות, בניקיון דעת ובניקיון כפיים, האם יהיה זה מוגזם, אדוני היושב-ראש, מצדנו, לבקש על שמנו הטוב לבל יוכתם על לא עוול בכפנו?
       	
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מאוד מודה לחבר הכנסת יוסי שריד.
       
       רבותי חברי הכנסת, היום הונח על שולחן הכנסת תיקון לכללי האתיקה לחברי הכנסת, לפי חוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם, התשי"א-1951, מטעם ועדת הכנסת. אין צורך להצביע.
       
       

הצעת חוק-יסוד: הכנסת (תיקון מס' 36) (הצהרת אמונים)
["דברי הכנסת", חוברת זו, עמ' 9900.]
(קריאה ראשונה)

       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חברי הכנסת, אתמול קיימנו דיון בהצעת חוק-יסוד: הכנסת (תיקון מס' 36) (הצהרת אמונים), והיום, לאחר הדיון, אנחנו מתבקשים רק להצביע עליה - כמובן מדובר בהעברתה לוועדת הכנסת להכנה לקריאה שנייה ושלישית. וזה נוסח החוק לקריאה ראשונה: "בחוק-יסוד: הכנסת. בסעיף 15(א), אחרי 'שליחותי בכנסת' יאמר חבר הכנסת בהצהרת האמונים גם את המלים 'לשמור על כבוד הכנסת וחבריה ולנהוג בהתאם לכללי האתיקה של חברי הכנסת'".
       
       רבותי חברי הכנסת, הייתי מבקש מכם כצעד חגיגי בכינוס מיוחד זה להצביע. מי בעד ומי נגד הצעת החוק בקריאה ראשונה, בדבר הוספת הדברים האלה להצהרת האמונים של כל חבר כנסת בכנסות הבאות עלינו לטובה? נא להצביע, רבותי. מי בעד? מי נגד? מי נמנע?
       
הצבעה מס' 1
       
בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה - 40
נגד -  1
נמנעים - 11
ההצעה להעביר את הצעת חוק-יסוד: הכנסת (תיקון מס' 36) (הצהרת אמונים) לוועדת הכנסת נתקבלה.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       ובכן, 40 בעד, אחד נגד ו-11 נמנעים. אני קובע שההצעה עברה בקריאה ראשונה, והיא תובא לוועדת הכנסת על מנת להכינה לקריאה שנייה ושלישית.
       
יוסי שריד (מרצ):
       
       אדוני היושב-ראש, אני חושב שהצבעתי לא נקלטה.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       האם אדוני הצביע בעד או נגד?
       

יוסי שריד (מרצ):
       
       בעד.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       ובכן, 41 בעד, אחד נגד, 11 נמנעים. אף  שמדובר פה בחוק הנקרא חוק-יסוד, אין הוא חוק-יסוד במובן הצורך ברוב מוחלט.
       
       רבותי חברי הכנסת, לפני שניפרד מנשיא המדינה, אשר נפגוש אותו לאחר מכן כולנו, המוזמנים כולם יחד, האורחים, כמו גם חברי הכנסת, כבוד השרים, למסיבה אשר ישתתף בה גם נשיא המדינה, אני מבקש בשם הכנסת כולה לאחל החלמה מהירה ולשלוח מכאן ברכות לרפואה שלמה לראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, המחלים בביתו.
       
מזכיר הכנסת אריה האן:
       
       אבקש לקום. כבוד הנשיא.
       
       (חברי הכנסת מכבדים בקימה את צאת נשיא המדינה מאולם המליאה.)

מזכיר הכנסת אריה האן:
       
       אפשר לשבת.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       כאמור, כולכם מוזמנים לאולם שאגאל. 
       
       ישיבת הכנסת הבאה - מחר, יום רביעי, י"ט בשבט התשס"ד, 11 בפברואר 2004 למניינם, בשעה 11:00. הישיבה נעולה.
       
       הישיבה ננעלה בשעה 18:10.
     
       
       
     
עמוד 22 מתוך 22

