﻿       
       "דברי הכנסת"
       ו/>B<מושב ראשון>9<ישיבה י"ז /
       כ"ח בניסן התשס"ג / 30 באפריל 2003>9<>B<6
       חוברת ו'
       ישיבה י"ז
       
       
כנס מיוחד
       
       
הישיבה השבע-עשרה של הכנסת השש-עשרה
יום רביעי, כ"ח בניסן התשס"ג (30 באפריל 2003)
ירושלים, הכנסת, שעה 10:00
       
       
מסמכים שהונחו על שולחן הכנסת

       

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       היום יום רביעי, כ"ח בניסן התשס"ג, 30 בחודש אפריל 2003 למניינם.  אני מתכבד, חברי הכנסת, לפתוח את ישיבת הכנסת המיוחדת אשר נתכנסה לפי הזמנתי ועל-פי בקשתה של הממשלה.  
       
       חברי הכנסת, אדוני ראש הממשלה, אדוני שר האוצר, על סדר-היום הצעת חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל.
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       היא שוחררה מחובת הנחה?
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       סליחה, לפני כן מזכיר הכנסת.  בבקשה.
       
סגן מזכיר הכנסת דוד לב:
       
       ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבד להודיע, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – 
       
       לקריאה ראשונה, מטעם הממשלה:  הצעת חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב והמדיניות הכלכלית לשנות הכספים 2003 ו=2004), התשס"ג-2003;  הצעת חוק-יסוד: משק המדינה (תיקון מס' 11).
       
       החלטה בדבר תיקון טעות בחוק התקציב לשנת הכספים 2003, התשס"ג-2003. 
       
       דין-וחשבון 2002 מטעם בנק ישראל.
       
       כמו-כן, חבר הכנסת אריה אלדד ביקש להסיר שמו מהצעת חוק ועדת חקירה (היעלמות ילדי עולים מתימן), התשס"ג-2003, שמספרה פ/54.  תודה.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה לסגן מזכיר הכנסת.
       
       
הצעת חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל (תיקוני חקיקה להשגת יעדי 
התקציב והמדיניות הכלכלית לשנות הכספים 2003 ו=2004), התשס"ג-2003;
הצעת חוק-יסוד: משק המדינה (תיקון מס' 11)
       [רשומות, הצעות חוק, חוב' מ/25).]
(קריאה ראשונה)
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       ובכן, על סדר-היום הצעת חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב והמדיניות הכלכלית לשנות הכספים 2003 ו=2004), התשס"ג-2003.
       
חיים אורון (מרצ):
       
       האם ועדת הכנסת גם קיבלה החלטה לשחרור מחובת הקריאה של 200 עמודים שהונחו עכשיו?
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אם אדוני השתתף בישיבת ועדת הכנסת, הוא בוודאי יכול לעדכן אותי.  זו שאלה רטורית וקיבלת את התשובה בעצם השאלה.
       
       
       
חיים אורון (מרצ):
       
       אולי הקריאה מיותרת פה.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת אורון, היו דברים מעולם, אבל השאלה במקומה היא איך היו דברים מעולם.
       
חיים אורון (מרצ):
       
       שמעתי - - -  שלטון חדש - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תבוא גם הצעת חוק-יסוד: משק המדינה (תיקון מס' 11).
       
       חבר הכנסת אורון, יש קריאות ביניים לנואמים.
       
       חברי הכנסת, מטבע הדברים יש על דיון כזה אי-הסכמות כאלה או אחרות, לא הייתי אומר שהוא דיון טעון.  לכן, עם כל עוצמת ההסכמה או ההתנגדות, אני מבקש לשמור בכל זאת על כבודה של הכנסת ועל דיון שיאפשר לכל אחד להביע את עמדתו.  אף שהדיון אישי - - -
       
עבד-אלמאלכ דהאמשה (רע"ם):
       
       ועדת הכנסת שחררה מחובת הנחה?
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת דהאמשה, האם לא שמעת שמזכיר הכנסת הודיע שוועדת הכנסת פטרה מחובת ההנחה?  לא ידעת?  אני מודיע לך, שהודע לי על-ידי יושב-ראש ועדת הכנסת, חבר הכנסת רוני בר-און, שאכן ועדת הכנסת דנה - השתתפתי בחלק מהדיון - ושחררה את הממשלה מחובת הנחה.  אני מודה לכם.
       
       רבותי חברי הכנסת, אף שהדיון הוא אישי, נסכים במשך הדיון לקיום כמה חריגים כאלה או אחרים שעליהם נכריז מפעם לפעם. סגני היושב-ראש קיבלו את ההנחיות המתאימות, ואני מזמין את שר האוצר להציג את ההצעות לפני הכנסת.  בבקשה, אדוני שר האוצר.
       
       
       
מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       אפשר בהחלט לקבוע, שלא היה תקדים להנחה של 462 עמודים.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       גם לכך היה תקדים.  אדוני היה אז סגן שר בממשלה, אבל לא ניכנס לתקדימים.
       
       אדוני שר האוצר, לפני שאדוני פותח, אני רוצה להזכיר שהדיון משולב, ולכן אדוני יציג את שני החוקים יחד, מקשה אחת, לא יתקיים דיון נפרד אלא דיון אחד.  בבקשה, שר האוצר.
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אדוני היושב-ראש, ראש הממשלה, שרים, חברי הכנסת, יש דברים שעליהם כולנו מסכימים, ואני רוצה לפתוח דווקא בהם. כולנו מסכימים שיש מצוקה נוראה במשק, והמצוקה הזאת, שפוגעת בהרבה שכבות באוכלוסייה, מקורה בהעדר צמיחה, והגירעון העצום שהולך ונפער הוא כמו משקולת אדירה שמאיימת למשוך את המשק אל המצולות, ואוברדרפט שבמקביל לאוברדרפט אישי אף אחד מאתנו כאדם בודד לא היה מסכים שיהיה אצלו, ואם כדי לטפל בזה היינו הולכים אל הבנק ואומרים לו:  תן לי עוד אשראי, הוא היה אומר:  אין לי ולא אתן. זה מה שהבנקים הבין-לאומיים אומרים לנו: אין לנו, לא ניתן, תקצצו את הגירעון הזה. הגירעון הזה פוגע היום בזקנים, בילדים, בחקלאים, בכולם.  ובכן, כולנו מסכימים לגבי אפיון הבעיה הזאת.
       
       הדבר השני שאנחנו מסכימים עליו הוא שאנחנו צריכים לעשות משהו כדי להציל את המשק.  המשקולת סוחבת אותנו אל המצולות ואנחנו מוכרחים להציל את המשק. אנחנו מוכרחים להקטין את המשקולת הזאת, להוריד אותה מעל גבנו, להושיט ידיים למשות את משק ישראל מן המצולות ולהביא אותו לחוף מבטחים. זה מה שאנחנו מבקשים היום מהכנסת לעשות.
       
       ואילו הדבר השלישי שאנחנו מסכימים עליו - אני משער - הוא שאי-אפשר לחלק כסף שאין לנו, זה בלתי אפשרי, פשוט חוקי הפיזיקה אינם מאפשרים זאת. אנחנו מוכרחים לייצר כסף חדש, וכסף חדש אפשר לייצר רק אם יש צמיחה, רק אם יש מקומות עבודה חדשים, רק אם יש התרחבות של מפעלים, רק אם יש השקעות, רק אם יש פרנסה.  
       
       אלה שלושת הדברים שאנחנו מסכימים עליהם: שיש מצוקה נוראה בגירעון התופח, שחייבת להיות תוכנית הצלה למשק, ואנחנו חייבים לייצר צמיחה. כאן באה השאלה: איך מייצרים צמיחה? אני רוצה להתעכב על דברים שמשום-מה כמעט לא נדונו בדיון הציבורי אבל בעיני הם הדברים המרכזיים בתוכנית הכלכלית שמוגשת לכם פה.
       
       המשק מתכווץ, וזה מה שיש לנו בשנים האחרונות. זה, אגב, ייחודי במשקים העולמיים; אומנם הכלכלה העולמית אינה צומחת בקצב מהיר, אבל היא צומחת בקצב מתון. כלכלת ישראל מתכווצת זו השנה השלישית, והדבר הזה גורם לקיצוצים, לגירעונות ולבעיות. ברור מאליו שהשאלה המרכזית שעומדת לפנינו היא:  איך גורמים לצמיחה.
       
       אנחנו מדברים בתוכנית הזאת על שישה דברים מרכזיים שיביאו לצמיחה. הדבר הראשון הוא פועל יוצא של כל חמשת האחרים, ולכן אני מעלה אותו ראשון, והוא הורדת הריבית. במדינת ישראל יש אולי הריבית הגבוהה ביותר בעולם - בלתי אפשרי להצמיח עסקים, בלתי אפשרי לקבל אשראי, לסקטור העסקי ולחברות יצרניות בלתי אפשרי להתחרות בממשלה, ועוד מעט יהיה גם בלתי אפשרי לממשלה ללוות את הכסף. הריבית זה לא רק מחנק של אשראי שלא מאפשר לך לקבל כסף כדי לפתח קו מוצרים, כדי להעסיק עובדים; הריבית היא גם עריצות חברתית שאין שנייה לה. אני לא מכיר שואב אבק שלוקח כסף מהעניים ומעביר אותו לעשירים יותר מהריבית. ההדגמה הכי פשוטה, כל אחד מבין את זה, היא האוברדרפט שיש לנו. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חברת הכנסת גלאון, קודם כול אני לא מבין איך תוכלי להשיב לשר האוצר. שנית, הדיון שאתם מקיימים שם מפריע. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       לחלק לא מבוטל ממשקי-הבית בישראל יש אוברדרפט בבנק. האוברדרפט הזה נעשה יותר ויותר קשה כאשר הריבית במשק עולה. לאילו משקי-בית אין אוברדרפט? ברור לכולנו – לעשירים; לעניים יש אוברדרפט. כשהריבית הולכת וגדלה האוברדרפט של העניים הולך וגדל, ולמעשה כסף, הרבה כסף, מיליארדים רבים, אפילו מאות מיליארדים, מועברים מהעניים אל העשירים באמצעות הריבית. 
       
       אני אומר זאת לתשומת לב הלובי החברתי. בעיני אין דבר מעוות ומעוות יותר מבחינה חברתית מעריצות הריבית. כשאני אומר עריצות הריבית, אני רוצה להבהיר שאינני מתכוון להחלטה כזאת או אחרת של נגיד בנק ישראל דוד קליין. הוא שולט בריבית רק  במגבלות צרות ביותר, משום שבסופו של דבר הגירעון הוא המפתח לריבית. ככל שהגירעון הממשלתי גדל, במיוחד במדינת ישראל שבה הממשלה היא חלק כל כך גדול מהתוצר הלאומי, הריבית גדלה. 
       
       לכן, הפעולות שאנחנו מדברים בהן כאן יקטינו את הריבית ויקטינו את האוברדרפט גם למדינת ישראל וגם לאזרחים, יפתחו קווי אשראי, ייתנו למפעלים לצמוח, ייתנו לכלכלה לפרוח. 
       
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       שוכנענו. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אני חייב להגיד, שעד לרגע זה קיבלנו החלטה בממשלה, התוכנית עוד לא עברה אבל שוקי האשראי כבר הגיבו. הריבית של בנק ישראל ירדה ב=0.5% בחודש אחד, ואין לי שום ספק שהיא תרד באחוזים שלמים ותתקרב לריבית הבין-לאומית המקובלת. היא תקל על התעשייה, היא תקל על הכלכלה, היא תקל על האזרחים, היא תקל על המשכנתאות, היא תקל על האוברדרפט. אנחנו מוכרחים, יכולים וכבר עושים להוריד את הריבית במשק כפעולה ראשונה. 
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       הריבית הריאלית עלתה, לא ירדה. למה אתה מטעה את הכנסת?
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       הדבר השני הוא הורדת המחיר של שירותי יסוד כמו מים, חשמל ותחבורה, מוצרי יסוד כמו לחם, קמח. כל הדברים האלה משפיעים על השכבה החלשה במשק. אני אומר את זה לתשומת לב הלובי החברתי. 
       
חיים אורון (מרצ):
       
       אבל אתם מעלים את כולם. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אין אפשרות ולא יכולה להיות אפשרות להמשיך במדינת ישראל במערכת של מונופולים - מונופולים על החשמל ומונופולים על המים. כל פעם שאנחנו לוחצים על שאלטר אנחנו משלמים מס על חוסר יעילות, כל פעם שאנחנו פותחים ברז אנחנו משלמים מס על חוסר יעילות, כל פעם שאנחנו מפעילים את מתקן המים באסלה אנחנו משלמים מס על חוסר יעילות. במדינת ישראל יש היום יותר מונופולים חצי ממשלתיים, תאגידים, שנשלטים בעצם על-ידי ועדים גדולים, והם גובים כסף קודם כול מן האזרח הקטן. 
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       עזוב את ההסתה, למה פיטרו מורים?
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       רק רגע. חבר הכנסת פינס העיר הערה, אבל אי-אפשר להפריע. אפשר להעיר, אי-אפשר להפריע. 

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       ברשותך, היושב-ראש, אני רוצה לתת דוגמה של מונופול, אני רוצה להמחיש על מה אני מדבר. נתקלנו בהתנגדות אדירה למונופול שנקרא חברת "בזק" כשבאנו להפריט וליצור תחרות בשיחות הבין-לאומיות. אני מדבר על תקופה של לפני כמה שנים. היתה התנגדות, אמרו לנו שאנחנו נגרום לאבטלה. 
       
אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       זה נעשה ב=1995.
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אני נותן את הקרדיט המלא לקודמי.
       
אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       אז אל תגיד אנחנו, תיצמד לעובדות, אלוהים אדירים. אתמול דיברת על "סלקום", זה היה 
ב=1993, עוד מעט יתברר - - - תדבר אמת. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       מה שקרה, שנפתח השוק - - -
       
אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       זה היה ב=1993. על מה אתה מדבר. לא נתקלת בשום התנגדות. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת שוחט , שר האוצר לשעבר.
       
אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       אנחנו - - - לא זוכרים את התאריכים? 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אתה נואם נאום יותר ארוך מאשר כשהיית שר האוצר. 
       
קריאות:
       
       - - -
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       בחמישים אחוז מהדברים לא היינו מגיעים לאן שהגענו. 
       
אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       תתייחס לתאריכים.
       
קריאות:
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה, תודה רבה. חבר הכנסת בנלולו. חבר הכנסת שוחט, אני יושב פה 
כיושב-ראש הכנסת ולא כשר התקשורת. 
       
אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       כל הכבוד לך. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מודה לך, אדוני. אני מבקש לאפשר לנואם לנאום ולא להחליף אותו. זה לגיטימי לרצות להחליף אותו, אבל כרגע אתה יושב למטה והוא למעלה. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       לחבר הכנסת שוחט יש זכויות בהתחלת התהליך הזה כמו גם בהפרטה הראשונה של פלאפונים. אנחנו המשכנו והוספנו  מתחרה שלישי לשוק. 
       
מיכאל איתן (הליכוד):
       
       ההפרטה שלהם היתה חצי.
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       היא היתה הרבה פחות מחצי. 
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       תודה לנתניהו שסידר לנו פלאפונים. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת איתן, בכך שאתה עוזר לשר האוצר אתה לא מאפשר לי לעזור לשר האוצר בהגנה. 
       
מיכאל איתן (הליכוד):
       
       תגידו את האמת. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת איתן, בהיותך גם - - -
       
אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       החברה היחידה שהוא הפריט היתה חברה לעשבי - - -
       
מיכאל איתן (הליכוד):
       
       הוא הלך להתלונן אצל רבין למה לא נותנים להפריט. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת איתן, 
       
אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       תישאר צמוד לעובדות. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת איתן, הואיל ואתה אחד מחברי הכנסת היותר מצטיינים לבד מהיותך יושב-ראש ועדה, גם נרשמת ראשון לדיון, אז אתה תהיה ראשון הדוברים. למה לך להזדרז וכבר לומר כל מה שיש לך? תודה רבה לכם, מיצינו בסיבוב זה את קריאות הביניים. 
       
ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת זחאלקה, עוד לא הגעת הנה וכבר אתה מתחיל? בישיבה הזאת אני מתכוון.
       
יחיאל חזן (הליכוד):
       
       אין לכם הצעצוע לכן אתם לא מדברים לעניין. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       מספיק, חברי הכנסת. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       התוצאה של הפרטת הפלאפונים, הטלפונים הסלולריים, השיחות הבין-לאומיות, היתה ירידה דרסטית במחירי השירותים הללו, עד כדי 80% בשיחות הבין-לאומיות; כולם מכירים את התעריפים למיניהם. מה שקרה הוא שעל-ידי שבירת המונופולים האלה כמעט כל אזרח במדינת ישראל מצוי היום במצב שהוא נושא עמו את הטלפון הסלולרי, הוא יכול להתקשר לחוץ-לארץ במחיר שהוא אחד הנמוכים בעולם. בעצם יש פה עשייה חברתית ראשונה במעלה. שבירת המונופולים היא הצדק החברתי הגדול ביותר שאנחנו יכולים לעשות. 
       
יולי תמיר (העבודה-מימד):
       
       זה עשייה חברתית? פלאפונים? 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       בתוכנית הזאת אנחנו מציעים שורה של צעדים לביטול או לצמצום מונופולים. לא בכל המקרים אנחנו יכולים לבטל לגמרי, יש גם מונופולים טבעיים, למשל בהולכת חשמל, לא בייצורו ולא בחלוקתו הסופית אבל בהולכת חשמל. זה מונופול טבעי כי יש קו מתח גבוה אחד, או מערכת אחת, לא נקים שתי מערכות מקבילות. אבל בהרבה מונופולים של חברות ממשלתיות היום אנחנו חייבים, יכולים וגם נייצר תחרות, שהייתי אומר שהיא נשמת אפם של הורדת עלויות, של משק יעיל ושל צדק חברתי. משום שבסופו של דבר מי שמשלם את המחיר האמיתי של אותה ריכוזיות, של אותם מונופולים, הוא האזרח הקטן. המשק כולו - בוודאי, אבל מבחינת החלק של המשכורת החודשית שלו שהולך לשירותים הללו זה משפיע על האזרח הקטן, על החלש, זה משפיע על העני; זה לא משפיע על העשיר, הוא לא מרגיש את זה בכלל.
       
       ובכן, הדבר השני אחרי הורדת הריבית הוא ביטול המונופולים - זה חלק מרכזי בתוכנית, והוא מובלע. ייתכן שיש סיבה לכך שהוא מובלע בדיון הציבורי, אבל בעיני זה הדבר הראשון, המעשי והחשוב ביותר שאנחנו עושים פה ואנחנו משנים את כלכלת ישראל. 
       
       אני רוצה להגיד לחברי הכנסת מה שרובם יודעים - אני מניח שכולכם יודעים - שהדבר הזה כבר נעשה בכל העולם. במידה מסוימת, מדינת ישראל היא כמעט האחרונה בעולם המתקדם שעדיין לא עשתה זאת, והדבר הזה לא רק מצמצם עלויות, הוא מביא לצמיחה. הוא מביא לצמיחה כי מפעל, למשל, צריך לשלם פחות על חשמל, הוא צריך לשלם פחות על מים, הוא צריך לשלם פחות על ביוב, והדברים הללו גורמים לכך שהוא נעשה יותר תחרותי, הוא מתרחב והוא מעסיק עוד עובדים. ובכן, ביטול או צמצום המונופולים, דבר שני.
       
       הדבר השלישי הוא תשתיות. אנחנו משקיעים ישירות 5 מיליארדי שקל מהתקציב המוצע לפניכם, ועוד השקעות ממקורות חוץ-תקציביים, על מנת להשלים במהירות את רשת הכבישים המהירים הארצית. אני שוחחתי אתמול עם אחד מראשי "דרך ארץ" - כביש 6 - ואנחנו פועלים יחד כדי להשלים את הציר הזה שירוץ - יטוס, אפשר להגיד – מבאר-שבע עד עכו - -

קריאה:
       
       תיזהר מתאונות דרכים.

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       - - אנחנו משלימים את כבישי הרוחב, מה שיאפשר למדינת ישראל להיות מאד מנוידת. אנחנו בתוכניות מאוד מתקדמות - יותר מתקדמות כנראה ממה שחברי הכנסת יודעים, כי משיחותי גיליתי שאין היכרות מלאה. אני אשמח להראות לכם את התוכניות המפורטות של רשת מסילות הברזל שאנחנו פורסים בארץ - שוב, רכבות מהירות שישנו את פני הארץ. אנחנו מדברים על מתקני התפלה, על נמלי ים, על נמלי תעופה. אנחנו יוצאים לדרך בתוכנית רב-שנתית שתשנה את פני המדינה.
       
       אני חייב להגיד שחלק מזה נעשה. כבר מתחילים להרגיש את ההבדלים, אבל אנחנו מדברים על האצה והגדלה עצומה בפעולת התשתיות.
       
       מה זה עושה? קודם כול, זה נותן מייד תעסוקה. גם בניית כבישים נותנת תעסוקה - אנשים צריכים לייצר את הבטון, אנשים צריכים לייצר את הכביש קודם כול, לעבוד בו. אנשים צריכים לייצר את הרלסים, את המתכות. יש אלפי אנשים שמועסקים רק על כביש חוצה-ישראל, ואם תכפילו את זה בכבישים האחרים, ברכבות, בהתפלה, אנחנו מדברים על הגדלה משמעותית של מקומות העבודה במשק על-ידי אותה פעולה של האצת תשתיות.
       
       אני חושב שהדבר הזה הוא לא רק פעולה משקית ישירה, הוא גם פעולה משקית עקיפה, משום שאזרח ישראלי קם בבוקר והוא יושב בפקק. הוא נכנס למכוניתו, מתחיל לנסוע, והוא נעצר. במדינה הזאת יש היום יותר מכוניות פר-קילומטר כביש מבכל מדינה אחרת בעולם, ואנחנו הולכים אחורה.
       
       בעצם פריסת רשת התשתיות, הרשת התחבורתית שאנחנו מביאים כאן, אנחנו נשנה את המצב ונגרום לכך שאנשים ינועו יותר מהר, יוכלו להגיע למחוז חפצם, אבל יקרה גם משהו נוסף שאני יודע שאתם - כל חברי הכנסת, כל אלה שדיברו אתי, ואני יודע גם מהקשבה לדבריכם - אני יודע שזה דבר שמעניין את שרי הממשלה ואת ראש הממשלה במיוחד. אנחנו נשנה גם המפה החברתית של המדינה, משום שאחרי למעלה מחצי מאה שנים, העובדה שיש לנו עיירות פיתוח שנזקקות לשאיבה של כסף - אנחנו שואבים כסף, אנחנו הכנסנו כאן יותר ממה שהכניסה תוכנית מרשל לאירופה, ואנחנו לא יכולים, במלוא היושר, להצביע על התוצאות. אבל ברגע שנוכל להגיע לבאר-שבע במהירות, נוכל גם להגיע לדימונה במהירות, נוכל גם להגיע לירוחם במהירות. ברגע שנגמור - ואנחנו נגמור - את מנהרות הכרמל ותוכלו להגיע לגליל במהירות, הדבר הזה, יחד עם מדיניות של פתיחת קרקעות - - -

ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       - - -

יוסי שריד (מרצ):
       
       - - -

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       - - - הדבר הזה ינייד אוכלוסייה חזקה לפריפריה, כי מחירי הקרקע - שהם בלתי אפשריים במרכז הארץ - מחירי הקרקע האלה, תועמד להם תחרות על-ידי קרקעות זמינות גם בגליל, גם בנגב - - -

אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       אדוני שר האוצר, אנחנו מאד מעריכים את העבודה - - - אתה ממציא חזון, פה אין חזון.

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       הדבר הזה ינייד אוכלוסיות חזקות לפריפריה ויחסל סוף-סוף את מושג הפריפריה במדינה הקטנה שלנו.



קריאות:
       
       - - -

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       יש לנו מדינה אדירה, אבל היא מדינת-כיס בגודלה. ואני משוכנע שהאצת התשתיות היא לא רק האצה כלכלית אדירה ויצירת מקומות עבודה ונוחיות לאזרח - -

אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       יצירת מקומות עבודה, פה?

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       - - היא גם שינוי חברתי - לתשומת לב הלובי החברתי - שינוי חברתי שאנחנו מייחלים לו  50 שנה - -

ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       - - - שינוי חברתי - - -

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       - -   והוא יחולל מהפכה במדינה ויחזק את כל עיירות הפיתוח, יביא אותן סוף-סוף למצב של עיירות מפותחות - - -

אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       אדוני שר האוצר, זה לא תוכנית כלכלית של יפן, זה של ישראל. 

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       - - - ובכן זה הדבר השלישי.
       
       ואילו הדבר הרביעי - אנחנו מדברים גם כאן על דבר שחברי הכנסת כולם התבטאו בו, ובצדק, וזה כמובן - אני לא רוצה לקרוא לזה מחלה, יש לזה נימה מסוימת שאני רוצה להיזהר ממנה, אחרים קראו לזה מגפה - אבל אני אקרא לזה הצרה הגדולה של 300,000 עובדים זרים, עם אוכלוסיות שלמות שיושבות - -



יולי תמיר (העבודה-מימד):
       
       - - - פה בכנסת - - -

אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       הגדלתם את המספרים  לפני שבועיים - - -

קריאות:
       
       - - -

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       - - בתל-אביב, בלבה של מדינת ישראל, בכל עיר - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה, חבר הכנסת פינס. שמעו את הערתך. נשמעה הערתך ונרשמה.

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       - - ובמקביל, הפרדוקס של 300,000 ישראלים מובטלים - -

זהבה גלאון (מרצ):
       
       - - - מה זו ההסתה הזו - - - בגלל העובדים הזרים - - -

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       - - זה דבר פנטסטי. מצד אחד, 300,000 עובדים זרים, ומצד שני 300,000 ישראלים מובטלים.

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       תשאל את ראש הממשלה כמה עובדים זרים הוא מעסיק.

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       הממשלה כבר התחילה בתנועת מספריים, אנחנו מעצימים אותה פה - כלומר של החלפת ישראלים בעובדים זרים - - -



אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       שר האוצר, תשאל את ראש הממשלה כמה עובדים זרים הוא מעסיק - - -

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אנחנו מעצימים את התנועה הזאת על-ידי מיסוי של עובדים זרים בהיקף של 15% - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת שוחט.

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       איננו מפעילים את המיסוי הזה על עובדי סיעוד - זו קטגוריה מיוחדת במינה - אבל אנחנו בהחלט מאיצים את החלפת העובדים הזרים בעובדים ישראלים. 60,000 כבר הוחלפו - - -

קריאה:
       
       מה עם החקלאות?

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       תשאל את ראש הממשלה כמה עובדים זרים הוא מעסיק - - -

קריאות:
       
       - - -

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       - - - יש לנו עוד יעד רציני מאוד להשלים אותו, והדבר הזה כמובן גורם לכך שעוד כסף ייכנס לכלכלה הישראלית, כי הרי העובדים הזרים מקבלים את הכסף, לוקחים אותו לחוץ-לארץ. זה פשוט להוציא את הכסף מכאן, זה עוד כסף שהולך לשם - הולך לרומניה, הולך לניגריה, הולך לתאילנד, הוא לא הולך לכלכלת ישראל -- -

זהבה גלאון (מרצ):
       
       אין קשר בין המובטלים להעסקת עובדים זרים - - -




שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       ובכן, זה הדבר השלישי והחשוב לצמיחת המשק ולרווחת הציבור הישראלי. אני אומר את זה לתשומת לב הלובי החברתי, כי העסקת העובדים הישראלים היא מכשיר חברתי ראשון במעלה.

ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       עוד מעט תצטרף ללובי החברתי.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה, חבר הכנסת זחאלקה. תן הזדמנות גם לאחרים. תודה רבה. סיעת מרצ, אני מבקש לנהל את הדיונים של הסיעה לא באולם המליאה. בבקשה.

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אני חייב להגיד שאת הדבר הבא אני עומד להגיש לכנסת - זה לא כלול פה - אנחנו נגיש אותו לכנסת אחרי שהממשלה תקבל עליו החלטה. אנחנו עומדים להציע חבילת תמריצים למשקיעים זרים - אגב, לא רק לזרים, גם לישראלים - שתהפוך את ישראל לאחת המדינות האטרקטיביות ביותר למשקיעים. 
       
       בסופו של דבר, הצמיחה באה מכך שמשקיע מחליט לשים את כספו במדינת ישראל, להקים מפעל, להקים חברה, להעסיק מקומיים, להתחיל לייצר ערך מוסף, להתחיל לייצר מוצרים או שירותים, למכור אותם, למכור אותם לחוץ-לארץ, להכניס כסף למדינה, להכניס כסף לכיס העובדים שלו - -

ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       תיתן גם ליישובים הערביים תמריצים? - - -

קריאות:
       
       - - -

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       - - בסופו של דבר, זה הדבר החברתי החשוב ביותר שאנחנו יכולים לעשות. אנחנו הולכים - -



היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה, חבר הכנסת זחאלקה.

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       - - להביא בפני הממשלה - ובהמשך - חבילת תמריצים שעיקרה הפחתת מסים משמעותית והבטחה למסים נמוכים לחברות שישקיעו בישראל - במקומות שונים, באמצעים שונים - אבל הדבר העיקרי הוא שפתאום נעשה יותר זול, יותר כדאי להשקיע בישראל, משום שאחרי שתשקיע את המאמץ, אחרי שתסתכן, אחרי שתעשה את כל הפעולה הדרושה להקים עסק, אתה המשקיע תקבל יותר כסף, וכתוצאה מזה - כתוצאה מזה שיישאר בכיסך יותר כסף - יהיו הרבה יותר עובדים במדינת ישראל והם ישתכרו הרבה יותר טוב.
       
       את החבילה הזאת, כאמור, אנחנו נביא בהמשך. אני מדבר עליה כאן, קודם כול כדי להביא בפני הכנסת את התוכניות שלנו, אבל מעבר לזה גם כהקדמה לצעד הבא שבעיני הוא אולי החשוב ביותר - החשוב ביותר - והוא זוכה לקיתונות הביקורת ולצעקות שלכם ולביקורות שלכם.
       
       אתמול דיברתי עם חתן פרס נובל רוברט מנדל. הוא קיבל את פרס נובל שלו לפני שנים אחדות על עבודה שהוא עשה, בין השאר על ההשפעה האדירה שיש להורדת מסים על צמיחה. אני לא מכיר שום משק בכלכלה העולמית - ואני חייב להגיד לכם, חברי הכנסת, אני חושב שאני מכיר כמה וכמה משקים - אני לא מכיר משק אחד שצמח בלי שהוא עשה שינוי, ולפעמים שינויים דרסטיים במערכות המס שלו, ובעיקר בהורדת המס. אני יכול להגיד שאני בוודאי לא מכיר אפילו משק אחד שיצא ממיתון, לא כל שכן ממיתון עמוק, בלי שהוא הוריד מסים באופן דרמטי, ויש לכך סיבה נורא פשוטה. כשאתה מוריד מס על העבודה, אתה עושה שני דברים: אתה בוודאי מתמרץ את העובד ללכת לעבוד, זה ברור כשמש, כי כדאי לו לעבוד. כי אם העובד משלם את רוב כספו לממשלה, לא כדאי לו לעבוד. במדינת ישראל, בניגוד לכל הפרסומים, רמת המיסוי גבוהה מאוד, היא מהגבוהות בעולם, בוודאי בעולם המפותח. 

קריאה:
       
       על עבודה. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       על עבודה. אבל קורה דבר נוסף כשאתה מוריד מס. הדבר שקורה הוא שאתה מאפשר למעסיק לתת יותר בנטו ופחות בברוטו. ולכן קורה פה דבר שהוא מאיץ הצמיחה הגדול ביותר. אתה מתמרץ גם את העובד וגם את המעסיק באותה מכה, באותו צעד. אין דבר שמאיץ יותר את קצב הצמיחה מהורדת מסים, כשם שאין דבר שמאט צמיחה מהעלאת מסים. 
       
       חברי הכנסת, אנחנו באים כאן בחבילה של אמצעים שבאה לעשות דבר שונה ממדיניות שאני שומע ולצערי לפעמים נעשתה בממשלות קודמות. 
       
       ממשלות בעולם יכולות לנקוט שני אמצעים יסודיים, שני סוגי מדיניות. מדיניות אחת נקראת בלע"זTAX AND SPEND  - תוציא הוצאות ציבוריות ותנסה לממן אותן במסים הולכים וגדלים. 
       
       מה שקורה באופן טיפוסי, כשאתה מגדיל את ההוצאות הציבוריות כתוצאה מהוצאות בלתי נמנעות, למשל בביטחון, או כתוצאה מהוצאות נמנעות, כמו למשל תפיחת הסקטור הציבורי או גידול הביורוקרטיה או גידול בלתי מבוקר של כספי העברה - כשאתה מגדיל את ההוצאות הציבוריות ומנגד אתה גם מגדיל את המיסוי, מה שקורה הוא: א. נוצר לך גירעון כתוצאה מהגדלת ההוצאות הציבוריות; ב. ככל שרמת המס עולה, ככל שאתה מגדיל אותו מעבר לרמה מסוימת, אתה מקבל פחות מסים, כי אנשים פשוט לא עובדים, או שהם מעלימים את המס, או שהם מוצאים דרך להתחמק, או שהם הולכים למדינות אחרות.


חיים אורון (מרצ):
       
       או שהם מובטלים. יש מיתון.

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       התוצאה שנוצרת היא המיתון. נוצר בדיוק המצב הזה. כלומר, נוצר גירעון שהולך וגדל, הולך וגדל, וכתוצאה מזה כמובן מה שקורה זה שיש אבטלה שהולכת וגדלה, וכדי לצאת ממנה, שוב מדברים: בואו נגדיל את ההוצאות כדי לעזור למי שצריך לעזור, ובואו נגדיל את המסים, וכך הגירעון מגיע למצב של התבדרות. הסכנה של גירעון מתבדר, גירעון שיכול להגיע לממדים של קטסטרופה, הסכנה הזאת היא הסכנה שאנחנו באים למנוע. 

טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       איך ההרצאה הזאת תפתור את הבעיה?

אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):

       - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת טיבי, אם אתה לא רוצה, אתה יכול לצאת החוצה. אין חובה להיות באולם. 

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אדוני היושב-ראש, אני מודה לך. תודה.
       
אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת טיבי, מה אני יכול לעשות שכל אחד מעורר אסוציאציות. אתה אדם לכל מקום. 


שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       האלטרנטיבה, אדוני היושב-ראש, למדיניות של הגדלת ההוצאות והגדלת המיסוי היא הקטנת ההוצאות והקטנת המיסוי. המדיניות הזאת נוסתה בהצלחה עצומה בניו-זילנד, בספרד, באירלנד, ברוסיה, בתאילנד, והיא מנוסה עכשיו גם בארגנטינה אחרי שהם הלכו בדרך ההפוכה.

יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       באירלנד יש מצב של שלום, יש מפת דרכים. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       יש מדינות שהשכילו להבין את מה שאני אומר, בזמן, ולא אני המצאתי את זה, וזה לא אידיאולוגיה, זה פשוט ניסיון החיים, זה פשוט הניסיון המצטבר של המאה ה=20. שם היתה, הייתי אומר, תוכנית מעבדה, ניסיון מעבדה בכלכלות העולמיות. היו כאלה שניסו הוצאות בלתי מבוקרות ומיסוי גבוה והגיעו אל עברי פי פחת. היו כאלה שנמנעו מזה ועלו לצמיחה אדירה. עשרות מדינות עשו זאת. אין מקרה אחד, אין מקרה אחד בכלכלה העולמית של מדינה שבמיתון עמוק הגדילה את ההוצאות שלה והגדילה את המיסוי שלה. 
       
       שאלתי את פרופסור מנדל מה ששאלתי את אלן גרינספן לפני שבוע. שאלתי אותו: תן לי מקרה אחד, אחד, שעשו את הפעילות ההפוכה. והוא אמר: אין מקרה כזה. שניהם אמרו את זה. אין מקרה כזה כי לא יכול להיות מקרה כזה. 
       
       אני מוכרח להגיד שרוברט מנדל הגיב בדיוק כמו שהגיבה קונדוליסה רייס, או ג'ון טיילור, סגן שר האוצר האמריקני, אחד הכלכלנים הידועים בעולם. 

חיים אורון (מרצ):
       
       דיברת עם אחד מבת-ים? דיברת רק עם אנשים מחו"ל. 

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       הוא הגיב כמו שהגיב נגיד בנק ישראל. הם הגיבו כמו שהגיבו השווקים העולמיים. הם מגיבים באופן חיובי.

טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת טלב אלסאנע, אני מבין שרצית שאקרא בשמך. קראתי בשמך, חבר הכנסת טלב אלסאנע.

טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       הפעם דייקת.

מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל):
       
       - - -

דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       את החייל הבוקר ראית?

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       חברי הכנסת, אני רוצה לקרוא לכם, בבקשה, מהמסמך האמריקני. כל מה שאנחנו מקבלים היום זה אשראי על-תנאי. אנשים יודעים שבתוכנית הזאת יש חמישה מנועי צמיחה חזקים ביותר, ובעצם גם שישי. יש בה, קודם כול, שבירת או ביטול המונופולים. יש בה באמצעות ההפרטה שינויים מבניים בהפרטה. יש בה חבילת התמריצים לעבודה, ובראש ובראשונה הורדת מס הכנסה. יש בה, כמובן, תוכנית התשתיות. יש בה החלפת עובדים זרים בישראלים. כל מנועי הצמיחה הללו מוכרים והם פועלים.
       
טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       התוכנית מצוינת, רק צריך להחליף את העם.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה. חבר הכנסת טלב אלסאנע, מספיק. 


דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       יש הרבה חברים בצד שלך שיודעים שהתוכנית היא מצוינת. 

גדעון סער (הליכוד):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת סער, אנחנו לא דנים בתוכניתו של טלב אלסאנע עכשיו, להחליף את העם. 

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אדוני היושב-ראש, דיברתי על אשראי שאנחנו מקבלים. ממשלת ארצות-הברית הביעה לא רק את הסכמתה, אני יכול להגיד הסכמתה הנלהבת לתוכנית הזאת. מנכ"ל משרד האוצר היה בשבוע שעבר בארצות-הברית - - -

ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       אולי אתה עושה מה שהם מבקשים?
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת זחאלקה, אני לא אקרא אף אחד לסדר. 

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אתה לא צריך לעזור לי. זה בסדר. תודה.
       
       נאמר לו שם: כל המדינות שאנחנו נותנים להן סיוע, אנחנו מכתיבים להן תוכנית כלכלית. לישראל אנחנו לא מכתיבים תוכנית כלכלית. אתם המדינה היחידה שהביאה תוכנית מושלמת. אבל יש לנו דבר אחד שאנחנו אומרים לכם, והם אומרים את זה. אני רוצה לקרוא לכם מה שהם אומרים, כי זה במסמך האמריקני. היו על זה שאלות. אגב, אני רוצה להבהיר, אין התניות פוליטיות מיוחדות זולת הסדר שהיה לנו בזמננו במקרה הערבויות הקודם, לפני עשור, ביחס להתנחלויות; אותה שפה, אותן התניות. מעבר לזה אין שום התניות פוליטיות, אבל מובן מאליו שמבחינה כלכלית ארצות-הברית אומרת את הדבר הבא - - -

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       אתם מקבלים את ההתניות האלה?  
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אין לנו שום שינוי לגבי מה שהיה מקובל אז. דברים סטנדרטיים, הם לא מיוחדים. 

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       לא תשקיעו בהתנחלויות? 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       התשובה על השאלה היא פשוטה. יש שם התניות של הורדה, הפחתה של סכומים שאנחנו נשקיע בהתנחלויות מהערבויות. 
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       אתם מתכוונים להשקיע ואז יורידו לנו?

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אנחנו נקיים את התנאים האלה, שהם תנאים מתמשכים, אין בהם שום חדש, וזו ההתניה הפוליטית היחידה.

נסים זאב (ש"ס):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה, חבר הכנסת נסים זאב. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       - - -
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       הממשלה האחרונה לא ביקשה כסף מארצות-הברית.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה. נא לתת לשר האוצר להמשיך את דבריו.

שר האוצר בנימין נתניהו:

       האמריקנים אומרים את הדבר הבא: מתן הערבויות יהיה מותנה בקביעת ממשלת ארצות-הברית אם ממשלת ישראל יישמה את הרפורמות המפורטות בנספח 1, גם אלה שהוסכם עליהן, וגם אלה שאנחנו נדון בהן על-ידי מנגנון דיון משותף, ואז הם אומרים את המשפט הקובע. אני אקרא אותו באנגלית: FAILURE TO MEET THE CONDITIONS MAY RESULT IN DELAY, LOSS OR REDUCTION OF GUARANTEES .  זאת אומרת: האשראי הזה מותנה. כמו שכל בנקאי יתנה את האשראי שהוא נותן לביצוע תוכנית כלכלית, או לגוף עסקי – תוכנית עסקית, שאכן מוציאה לפועל את מה שצריך לעשות כדי להבריא את המשק. 

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       איפה הכבוד הלאומי? ואיפה העצמאות? אתה לא מתבייש, עם הגאווה הלאומית שלך? 

קריאות:
       
       - - -

יצחק כהן (ש"ס):
       
       - - - ערבויות? 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       טוב, רבותי חברי הכנסת. אנחנו לא מקיימים כאן דיון ועדה. חבר הכנסת כהן. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       - - - על התוכנית הזאת? 

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       על התוכנית הזאת, כן. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       זה לא נכון. זה שקר. 


היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת כהן, עד לאחרונה – סגן שר האוצר. למה לך להשתמש בביטויים שתצטער עליהם אחר כך? 

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אני אראה לחבר הכנסת כהן את המסמך שהגשנו לממשלת ארצות-הברית. אנחנו הגשנו לארצות-הברית מסמך מפורט. הוא אומנם כתוב באנגלית, אבל המקביל שלו, בהרחבה, כתוב בעברית, והוא לפניכם. ארצות-הברית הגיבה בעזרה אדירה – 9 מיליארדי דולרים, פרוסים על שלוש שנים, של ערבויות. זו עזרה אדירה למשק. זו עזרה אדירה לצמיחה. זו עזרה אדירה לכל אזרח ואזרח בישראל. זו עזרה אדירה לקבוצות החלשות יותר באוכלוסייה, משום שהצמיחה תעזור קודם כול להן. העזרה הזאת מותנת, חד וחלק, כפי שארצות-הברית אומרת לגבי התוכנית הזאת – ביישום התוכנית. 
       
       אבל יש עוד דבר אחד שהם אומרים, ואני חייב לקרוא לכם את זה. יש כאן עוד משפט אחד, והוא קשור לדיון הציבורי שאנחנו קיימנו. הם מדברים על הגירעון ועל החשיבות בהורדת הגירעון. הם אומרים כך:  DEFICIT TARGETS SHOULD BE ACHIEVED PRIMARILY THROUGH SPENDING CUTS AND NOT TAX INCREASES.

       זאת אומרת, הם אומרים: רק דבר אחד אל תעשו, לתשומת לב חברי הכנסת, כולכם וכמה מכם – דבר אחד אל תעשו – ואומרים את זה כלכלנים ידועי שם, כלכלנים שהם הכי טובים בעולם. הם אומרים: דבר אחד אל תעשו - רק אל תעלו מסים. תנו כתף, תורידו את הגירעון. עכשיו אנחנו באים להוריד את הגירעון. 

קריאה:
       
       - - -

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       ואני חייב לשבח את הממשלה, ובראשה את ראש הממשלה, ואת השרים, שמייד התייצבו ואמרו: אנחנו ניתן דוגמה אישית. והם הורידו למעלה מ=20% משכרם לשנתיים הבאות. 

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       שר האוצר והממשלה הקודמת העלו את המסים ב=6 מיליארדים. 

שר האוצר בנימין נתניהו:

       אנחנו מדברים על שורה של צעדים שהממשלה מתייצבת בראשם, על קיצוץ הגירעון לשנתיים הקרובות. אנחנו לא מדברים על קיצוץ בשכר הציבורי לעולמי עד. אין פה הצעה, ואני מקווה גם שלא נזדקק לחקיקה, אבל אם נזדקק לחקיקה כדי להתיר את המשקולת הזו מעל גבינו תוך כדי צלילה למצולות, אנחנו מבקשים שהסקטור הציבורי שהתרחב, ושכרו, לפחות במגזר הממשלתי – עלה, לא ייאמן – בשנתיים האחרונות, בשעה שכל המשק נשחק, אנחנו באים ואומרים: תנו כתף. אנחנו אומרים גם לחברי הכנסת: תנו גם אתם דוגמה. תובילו גם אתם בקיצוץ השכר, ואני מבקש מכם לעשות זאת, כי אנחנו צריכים באמת לתת דוגמה למשק. 
       
       הקיצוץ הכולל שאנחנו מדברים עליו הוא 11 מיליארד שקל. כמחציתו קוצצה בוועדת הכספים. המחצית השנייה, בערך, מוצגת כאן לפניכם. 

יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       ומה עם האלפים שייזרקו? 

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       האלפים? לא ייזרקו אלפים. ייזרקו רבבות אלפים, רבבות רבבות, אם לא נבצע את התוכנית. לכן אני בא ואומר לכם: יש עכשיו שתי אפשרויות. לדעתי, רק אפשרות אחת. אפשרות אחת שהכנסת לכאורה תדחה את התוכנית הזאת, אני לא מאמין שזה יקרה. אני יודע שזה לא יקרה. אני יודע שזה לא יקרה משום שחברי הכנסת - גם להם יש חוש אחריות. הם יודעים מה יקרה באבטלה ההמונית שתתרחש כאן, בקריסה הפיננסית שתתרחש כאן, בנפילה שלנו לתוך התהום. אני מבקש מכם, מבקש מכולכם, לתת יד לתוכנית שרבים מכם, גם אלה שמבקרים אותה, יודעים שהיא התוכנית הנכונה, והיום היא התוכנית היחידה. אני מבקש מכם לתת יד כדי להציל אותה. 
       
       אני מבקש מחברי ההסתדרות להפסיק את השביתה המיותרת הזאת. אני מבקש מכם לבוא ולהשלים את המשא-ומתן בכל התחומים - גם בשכר, גם בגמישות ההעסקה, בדברים שנעשו בכל המדינות שציינתי; והן טסו קדימה, בניגוד גמור למה שאומרים. גמישות העסקה היא מה שמייצר את הביטחון של המעסיק שהוא יכול להעסיק. זה לא גורם לאבטלה. זה גרם באופן אוטומטי להגדלת התעסוקה. היום, בגרמניה, שהיא המדינה הכי מפגרת בנושא הזה, הקנצלר שרדר מנסה להביא גמישות העסקה. שם, ארגוני העובדים אומרים לו לא, אנחנו נשאיר אותך במקום. הוא נאבק, משום שהוא אומר: אני לא יכול להיות המקום האחרון באירופה, ובסופו של דבר במקום האחרון בעולם המערבי, והיום גם המזרחי, שאין בו גמישות העסקה. 
       
       אנחנו רוצים התקדמות והשלמה של הסכמים על שכר, על גמישות העסקה. זה בא להציל את התעסוקה במשק. זה בדיוק הפוך ממה שאומרים. אי-אפשר להבטיח עבודה בסידורים ארכאיים, כשעובדים לא עובדים, כשאתה לא יכול לנייד עובד, להזיז אותו מצד אחד לצד שני, כשבמס הכנסה, איתן רוב לא יכול להעביר כמה עובדים ממע"מ למכסים - בלי לפגוע בהם בכלל, אלא רק להעביר אותם מצד אחד של הבניין לצד השני. אי-אפשר להתקדם ככה. 
       
       אנחנו רוצים גם את השכר, גם את גמישות ההעסקה, וכמובן, אנחנו רוצים להציל את קרנות הפנסיה; להציל אותן משום שהן עומדות להתמוטט. קרנות הפנסיה הוותיקות של ההסתדרות – אנחנו מוכרחים להציל אותן. אנחנו באים עם הצעה מאוד נדיבה, של עשרות מיליארדים, שהממשלה מתחייבת לתת בעשרות השנים הבאות כדי להציל את הפנסיות של אזרחי ישראל. אנחנו באים עם כל הדברים האלה, ואנחנו צריכים לעבוד יחד. אנחנו צריכים לעבוד יחד, משום שצו השעה מחייב אותנו; לא רק בגלל הפיגוע הנורא שהיה היום בבוקר, אלא משום שאנחנו מדינה שניתכות עליה הרבה בליסטראות. ואנחנו נעבוד יחד, נגיע להסכמה.
       
        אני אומר לכם: תפסיקו את השביתה המיותרת הזאת. היא גורמת סבל נורא לכל אזרחי ישראל. זה לא רק ערמות הזבל שנערמות ברחוב. זה לא רק הילדים שנמצאים בבית, וההורים שלא יודעים מה לעשות אתם. זה גם מפעלים שנעצרים ברגע המכריע, שבו אנו מנסים לאושש את המשק ולהוציא אותו לדרך חדשה; סחורה שנעצרת בנמלים, אספקה שלא מגיעה, חומרי גלם שנעצרים. זה אומר סגירת מפעלים שנמצאים על הקצה, זה אומר עוד אבטלה, עוד פגיעה בעובדים; אותם עובדים שאתם הרי אומרים שאתם רוצים להגן עליהם. אני אומר לכם: תרדו מהעניין הזה. היכנסו אתנו לדיון. 
       
       אנחנו לא באים בחקיקה פרמננטית. 
       
ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       אתה אשם בשביתה, אתה אשם. 

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אנחנו באים בהצעה נדיבה, ואתם יודעים שיש לנו הצעות. 

קריאות:
       
       - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חברי הכנסת, חברי הכנסת. אין צורך לענות לו. חבר הכנסת זחאלקה. 


שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אני אומר לכם שבין הקריאה הראשונה, בין סוף היום הזה להשלמת הדיונים לקראת הקריאה השנייה והשלישית, שכבר התחלנו אותם, אני מוכן להציע תיקונים מסוימים, התאמות מסוימות, במקום שאנחנו יכולים למתן פגיעות מסוימות. יש פגיעות, ואנחנו ערים לזה. אנחנו רוצים להקל, במידת יכולתנו, אבל הדבר העיקרי שיש פה, זו תוכנית שתציל את המשק, תוביל אותו לצמיחה. והיא תוביל אותו לצמיחה שתהיה לרווחת כל אזרחי ישראל, במיוחד החלשים. 
       
       לכן, מה שאני מבקש מכם הוא האשראי על-תנאי שניתן לנו על-ידי השווקים, על-ידי ממשלת ארצות-הברית, על-ידי גדולי הכלכלנים בעולם, על-ידי כל מי שמבין בכלכלה, שזה לא יהיה אשראי על-תנאי. אני מבקש מכם למלא אחרי התנאי היסודי – אני מבקש מהכנסת להעביר את התוכנית הכלכלית להצלת כלכלת ישראל. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה לשר האוצר. אני מזמין את יושב-ראש האופוזיציה, חבר הכנסת עמרם מצנע, להתחיל בדבריו. אחריו יתחיל הדיון, וראשון הדוברים יהיה חבר הכנסת מיכאל איתן - חמש דקות, אלא אם כן אחד מחבריו ייאות לוותר לו על זמנו. אחריו -  חבר הכנסת בנימין בן-אליעזר. 

עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       אדוני יושב-ראש הכנסת, כנסת נכבדה, אדוני שר האוצר, ספק גדול, ספק גדול מאוד אם עיני העם היו נשואות אליך כאשר עמדת כאן, לפני רגעים אחדים, ופרסת את מה שאתה מכנה "התוכנית להצלת המשק". ספק גדול.
       
       אבל אין ספק, אדוני, כי בעוד אתה מדבר, עיניים רבות השפילו מבטן מבושה - -
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       הן כבר נשואות אליך.
       
עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       - - ואלה שהישירו מבט, אל תטעה, היה זה מבט של עלבון, אדוני שר האוצר. קודם כול ובראש ובראשונה - עלבון. 
       
       אני מקווה כי הרגשת בעלבונם של הגמלאים, אלה שחזרת והצהרת כי אין בתוכנית הקיצוץ קיצוץ בקצבתם. האם באמת, אדוני, אתה טועה לחשוב כי תש כוחם להבין כי הקפאת הקצבה שלהם לשנה, שנתיים ואולי שלוש שנים היא קיצוץ אמיתי של כ=12% בערכה?
       
       והקשישים הסיעודיים - אלה בהם שעדיין יכולים להישיר מבט, אני מקווה כי חשת בעלבונם. האם באמת, אדוני, אתה חושב שבזיקנתם ובחוליים לא יחושו בקיצוץ שעות הסיעוד, בקיצוץ אותן שעות המוקצבות להם, ובתנאיהן של אותן שעות סיעוד?
       
       והנכים - הנכים, אדוני השר, שלרבים מהם אתה מקצץ בקצבת נכותם, אני מקווה שגם בעלבונם חשת. האם באמת עולה בדעתך שלא שמו לב שאת הקיצוץ שלהם אתה מצניע, הייתי אומר מחביא, אפילו נמנע מלדבר עליו?
       
       והאמהות החד-הוריות, שההקלות הניתנות להן כבר זכו לטיפול בסבבים קודמים של תוכניות מתוכניות שונות להצלת המשק, האם באמת אתה טועה וחושב כי אינן מסוגלות לחשב בכמה מסתכם הקיצוץ בקצבאות הילדים, בביטול מענק הלידה ובסיוע בשכר הדירה?
       
       לא מספיק, אדוני, שאתה מקצץ ומקפיא, למה צריך גם להעליב אותם אנשים, השייכים לשכבות החלשות בחברה הישראלית?
       
       כאשר עמדת כאן על הדוכן, אדוני שר האוצר, והבטחת כי אחרי הימים הקשים האלו, אחרי הימים האלו עוד יבואו ימים טובים יותר, היו גם ילדים שהביטו בך היום, כי הם יושבים בבית ולא הלכו לבית-הספר, גם ילדים שהגורל התאכזר אליהם, ואף-על-פי-כן הם עם משפחותיהם עושים ככל שביכולתם כדי לחיות חיים נורמליים, ואתה, אדוני שר האוצר, מקצץ בתוכנית לשילובם במסגרות חינוכיות רגילות, חרף פסיקת בג"ץ, כי זו זכות שאין לשלול אותה. כמה גורלות, אדוני, הטלת על כף המאזניים בקיצוץ הזה וכמה עלבון.
       
       והחולים,  אדוני השר, אלה שצפו בך ממיטת חוליים ושמעו מפיך פעם, פעמיים ויותר כי אינך מקצץ, חלילה, בסל הבריאות, רק אינך מעדכן אותו. הם מביטים בך בחרדה, שמא גורלם נחרץ, והם שואלים, מתפללים: מאין יבוא עזרי?
       
       והמורים - 1,500 מהם, שהשליחים אליהם יצאו דחופים, ובאישון לילה דפקו על דלתותיהם כדי להניח על שולחן החג שלהם מכתבי פיטורים, גם הם צפו בך הבוקר. הם יושבים בבית, ועלבונם הצטרף לחרדתם מפני עתידם כמובטלים.
       
       וכך, אדוני, צפו בך רבבות מובטלים בישראל - מובטלים ותיקים, מובטלים חדשים ומובטלים פוטנציאלים. העניים שיהיו עניים יותר והחלשים שיהיו חלשים יותר. קשישים שיצאו לצמתים ולרחובות ובעוניים ובמצוקתם זעקו את עלבונם. אלה שעמדו בתור לחלוקת מזון לנצרכים כדי לעשות את סדר הפסח כהלכתו, אלה היושבים לשולחן בבית-התמחוי, ואלה שאוספים שאריות מזון שנותרות באולמות שמחה, שזעקתם לא נשמעת, כי לרעב, אדוני, אין קול, והם צפו בך, אדוני, והם הסתכלו ושאלו את עצמם: עד אנה? והם וכולנו יודעים, כי אם וכאשר תאושר התוכנית שהגשת, מספרם ילך ויגדל.
       
       "במדינה הזאת יש מצוקה ויש סבל", אמרת בגילוי לב ביותר מריאיון עיתונאי אחד, ורמזת ואמרת גם כאן, מעל הדוכן, כי בין הקריאה הראשונה והשנייה ניתן יהיה לצפות ל"גל של תיקונים" בתוכנית. אמרת. נראה, אדוני שר האוצר, שאת הניסיון לעצור את המשק מגלישה אל פי התהום אתה עושה מתהומות של ציניות. מכניסים עז, מוציאים עז. עדר של עזים לכאן ולכאן. אבל כולנו הרי יודעים במה, ובעיקר במי מדובר. כולנו יודעים על קצבתם של מי אנחנו מתמקחים, וכולנו יודעים על איזו תמיכה אנחנו נושאים ונותנים. לעזים שאתם מכניסים ומוציאים יש שם, ואוי לאותה בושה, אדוני, אם נותרה בנו טיפה של בושה.
       
       רבותי חברי הכנסת, אדוני ראש הממשלה, לפני כחודשיים הצגת את ממשלתך החדשה בכנסת. היה לך נאום מלא תקווה, היית אופטימי - ימים טובים יבואו - קיווית והבטחת, וברוח זו ציטטת דבר שיר מנתן אלתרמן. אילו ידע המשורר מה יתרגש עלינו כעבור כמה ימים, היה מפנה אותך אולי לשיר אחר, פותח לפניך את ספרו "שמחת עניים" ומפנה אותך לשירו "לאן נוליך את החרפה": "לנשכחים ירווח ולחיים ירפא/ וארץ עוד תחליף קיצה וגם חורפה/ ותימלא קול אבל ונגינות חופה/ אבל לאן נוליך את החרפה?" לאן, אדוני ראש הממשלה, לאן, רבותי חברי הכנסת, נוליך את החרפה, כאשר ממשלת ישראל רומסת את השכבות החלשות, מכבידה ידה על חולים וקשישים, נשים וילדים, הזקוקים להגנה, לתמיכה ולסעד? לאן נוביל אותם? לאן נוביל את החרפה?
       
       ואפשר, אדוני ראש הממשלה, לשאול את השאלה בניסוח אחר, שאתה כה מיטיב להכירו: מה קרה לכם, אתם השתגעתם? הסירו את ידיכם מהכנסתן ומקצבאותיהן של השכבות החלשות. הרפו. כבשת הרש הזאת דלה מכדי להשביע את המשק, אך גזלתה תטיל עלינו צל כבד, אות של קלון.
       
       אדוני שר האוצר, אדוני השר במשרד האוצר, לאחרונה חזרתם ואמרתם כי "יש לומר לעם את האמת בדבר מצבנו הכלכלי". אכן, יש לומר את האמת, את האמת בדבר מצבנו הכלכלי החמור והקשה, אך לא רק בדבר מצבנו הכלכלי. יש לומר את האמת בדבר מצבנו. יש לומר לעם, כי התוכנית להצלת המשק, כמו כל תוכנית כלכלית, וכמו כל תקציב, היא עניין של סדר עדיפויות. יש לומר כי מדינת ישראל מוגבלת במשאביה ואיננה יכולה לתת מענה לכול. גם וגם וגם - גם שטחים, גם ביטחון, גם השקעות בתשתית, גם רווחה, גם חינוך וגם בריאות. צריך לומר לעם את האמת - עלינו לבחור בסדרי עדיפויות, זה או או, ולא גם וגם. זה השקעות בשטחים או השקעות בתשתית, כבישים עוקפים וחוצי יהודה ושומרון או השקעות בפיתוח שדרות, נתיבות וקריית-שמונה. מאחזים על כל גבעה, או סיוע לזוגות צעירים ולעולים ברכישת דירה. זו איננה דמגוגיה, זו תמונת המצב. כשהתקציבים והמשאבים המוגבלים מופנים לשטחים, תקציבי החינוך, הבריאות והרווחה מתכווצים. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       שנים ההסתה הזאת נכשלה. מתי תאמרו משהו חדש?
       
עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       יש צורך לומר את האמת. ללא יוזמת שלום, גדעון סער, ללא חזרה לשולחן המשא-ומתן אין ולא יהיו כאן השקעות. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       קצת יצירתיות.
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       חבר הכנסת מצנע, חבל שלא נתת רעיונות לקודמך, לא הייתם מגיעים לאן שהגעתם. 
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       כמה שתזרקו אותם יותר, הם יצביעו יותר. 

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       היית מתעורר קודם. אתה ישבת פה כמה שנים, כמה קדנציות. מה עשיתם עד היום?
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       תשאל את כל מי שהיה בתקופת ממשלת רבין. תשאל איזו אבטלה היתה. באתם ב=1996 והרסתם הכול. 

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת בנלולו. חבר הכנסת חזן.
       

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       מה עשיתם פה עד היום?
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת בנלולו, אני קורא אותך לסדר פעם ראשונה. 
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       25 שנה אתם בשלטון. ארבע שנים היינו בשלטון והכול שינינו. מ=1977 אתם בשלטון. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת רמון, אני מבקש ממך.
       
יחיאל חזן (הליכוד):
       
       כמו שהרסת את ההסתדרות אתה רוצה להרוס את המשק?
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       אנחנו היינו בשטח. 
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       מה? איפה היית? 
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       בשטח. היינו בשטח. 
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       בשטח? איזה שטח? בהרצלייה-פיתוח היית? בקיסריה?
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       לא, זה ההבדל ביני לבינך. אני מאשדוד. 
       
יצחק כהן (ש"ס):
       
       השטח זה שדרות ודימונה. זה השטח. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת בנלולו, אני קורא אותך לסדר. 
       
יצחק כהן (ש"ס):
       
       "סיטי טאואר" - - -
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת כהן, אני קורא אותך לסדר פעם ראשונה. חבר הכנסת בנלולו, אני קורא אותך לסדר פעם שנייה. 
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       אותי בחרו - - -
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת בנלולו, עוד פעם אחת אתה יוצא. אנא ממך, תפסיק. אנחנו צריכים לסיים היום את הדיונים ולכל אחד יש זכות דיבור. 
       
חיים אורון (מרצ):
       
       - - - ביבי לא דיבר אתו?
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       רבותי, אני אצטרך להוציא אנשים החוצה. נפתח את הדיון היום בשיטה הזאת, עם כל הכבוד לכל חברי הכנסת. חבר הכנסת מצנע, אני מבקש ממך להמשיך. 
       
עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       כן, צריך לומר לעם את האמת, חבר הכנסת בנלולו, וזה מה שאני מתכוון לומר. 
       

מיכאל איתן (הליכוד):
       
       אולי תעשה את זה. 
       
עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       ללא יוזמת שלום, ללא חזרה לשולחן המשא-ומתן, ללא יצירת יציבות אין ולא יהיו כאן השקעות. הקשבתי רוב קשב, אדוני שר האוצר, לתוכנית ההשקעות שלך ולדוגמאות שהבאת מהעולם הרחב. ההבדל הבסיסי היחיד, ואתה יודע את זה היטב, הוא שבמדינת ישראל לא תהיינה השקעות ולא תהיה תיירות כל עוד המציאות הביטחונית-המדינית-הפוליטית היא כפי שהיא נראית. זאת האמת, ואת האמת הזאת צריך לומר כאן ועכשיו, כי ללא תנופה, ללא התפתחות מדינית לא תהיה צמיחה כלכלית. 
       
יוסי שריד (מרצ):
       
       שר האוצר אמר שאין שום קשר בין מצב החירום לבין המצב הכלכלי. אמרת? לפני שנה אמרת. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       לא. 
       
מיכאל איתן (הליכוד):
       
       רבותי, מדינת ישראל נמצאת עשרות שנים במצב ביטחוני קשה. אז מה? אתם רוצים להתקפל? מיום הקמת המדינה לא התקדמנו?
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת מצנע, אם לא תמשיך, אנחנו נמשיך עד הערב. 
       
מיכאל איתן (הליכוד):
       
       לא שגשגנו? מה קרה לכם כולכם?
       

עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש, ההצבעה היום היא הצבעה על עתידה של מדינת ישראל, ובידינו, חברי הכנסת, לבחור אם להמשיך ולהיות מדינה דמוקרטית או להתקדם בצעדי און לדיקטטורה; אם להמשיך ולהיות חברה סולידרית עם צדק חברתי או להפוך לחברה משוסעת ומפולגת; אם להמשיך ולשמור על חוסננו הכלכלי, החברתי, הצבאי כחברה וכמדינה, או להפריט את הכול וכל אדם ידאג רק לעצמו.
       
מיכאל איתן (הליכוד):
       
       אם להיות פושטי רגל ומקבצי נדבות או חברה יצרנית.
       
עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       אם להמשיך ולשמור על הומניות ואחריות לחיי אדם או להפוך לחברה של ג'ונגל, שחיי אדם בה הפקר. על זה מדובר וצריך להבין את זה. רשימת הגזירות שנתניהו וחבריו מגדירים כתוכנית רחוקה מלהיות תוכנית. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       אתם הבאתם את הגזירה של ערפאת והכנופיות שלו. זאת היתה הגזירה וכך הרסתם את הכלכלה של מדינת ישראל. בגלל זה לא קיבלתם את האמון ולא תקבלו את האמון. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       על זה הציבור יחליט בעתיד. 
       
אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       - - - 

גדעון סער (הליכוד):
       
       גם הפיגוע אתמול בלילה זה תקליט שבור. 


עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       חבר הכנסת גדעון סער, אכן העם נתן בכם אותו אמון, וזה לא נותן לכם את הזכות ולא את הסמכות לזלזל זלזול מוחלט באמון הזה. אתה יודע מה? אני נדהם כל פעם מחדש איך ממשלה שכל כך הרבה אנשים חסרי יכולת בחרו בה, אנשים שאין להם מה לתת לילדים שלהם לאכול, שמתנדנדים בין תקווה לייאוש, נתנו בכם אמון ומנדט שתוציאו אותם מהמקום שבו הם נמצאים. 
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       גם אחריות. 
       
עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       שתיתנו להם קצת אור בקצה המנהרה. איך ממשלה כזאת מעזה לבגוד באמון של בוחריה ולהפיל עליהם מכה כל כך קשה? גדעון סער, זאת האמת ומהאמת הזאת לא תתחמקו. 
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       איפה השרים? אף שר לא נמצא פה. 
       
עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       חברי הכנסת היקרים, הגזירות שעליהן אנחנו מתבקשים להצביע היום, אם יעברו, ימיטו אסון על החברה הישראלית. 
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       את האסון אתם המטתם. 
       
עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       יש אנשים במדינה הזאת שאישור הגזירות היום הוא גזר-דין מוות עליהם. רק מאז הועלתה התוכנית לסדר-היום לפני קצת יותר מחודש, חברים יקרים, התאבדו במדינת ישראל 12 איש כתוצאה מהמציאות הכלכלית. זהו נתון שצריך להתבייש בו. 
       
מיכאל איתן (הליכוד):
       
       אולי תפסיק להסית?
       
עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       כדאי שתבינו היכן אנחנו נמצאים. 
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       תתבייש, אתה רוקד על הדם של המתאבדים. זאת בושה. 
       
אהוד יתום (הליכוד):
       
       לא מתאים לך. תחזור בך. 
       
אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       הם השאירו מכתבים למה הם התאבדו. הם השאירו מכתבים. במה צריך להתבייש?
       
יחיאל חזן (הליכוד):
       
       - - - 
       
עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       לא נעים, אבל זאת האמת. מעולם לא היתה תופעה כזאת במדינת ישראל. מעולם לא היתה תופעה כזאת במדינת ישראל. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       אתם הבאתם את המתאבדים הפלסטינים. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת סער, אני קורא אותך לסדר פעם ראשונה. 
       
עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       חברים, יש לי עוד כמה דברים שיפתיעו אתכם וירגיזו אתכם. 
       
יעקב מרגי (ש"ס):
       
       - - - אטימות לניתוק מים של הממשלה הזאת. 
       
אהוד יתום (הליכוד):
       
       חזור בך, מצנע. 
       
עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       חברים יקרים, זאת האמת, ואי-אפשר להסתיר אותה. חכו, אני אומר לכם עוד כמה דברים שירגיזו אתכם. 
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       אתה מסית, תפסיק להסית.
       
יוסי שריד (מרצ):
       
       אין צורך לחזור. 
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       תסתכל במראה. 
       
אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       אני מציע שהכנסת תפרסם את מכתבי המתאבדים. 
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       אולי תקרא את מכתבי ההתאבדות ותבין במה מדובר. תקרא את המכתבים ותפרסם אותם בכנסת. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       רבותי, אני אוציא החוצה חברי כנסת. 
       
אהוד יתום (הליכוד):
       
       תחזור בך, תשמיט את המשפט הזה מהפרוטוקול. 
       

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת גדעון סער, אתה יושב-ראש הקואליציה ואתה צריך לשמש דוגמה ולעזור לנשיאות הכנסת להוביל את הדיונים, אבל אתה מפריע יותר מכולם. חבר הכנסת יתום, אני לא יכול לאלץ את חבר הכנסת מצנע לומר מה שביקשת ממנו. 
       
אהוד יתום (הליכוד):
       
       אפשר להשמיע את קולנו?
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       להשמיע את קולך? יש לי הזכות גם להוציא אותך מהאולם. תפסיק להפריע. 
       
עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       אני יודע שזה מרגיז, אני יודע שזה מדאיג ואני גם מבין למה אתם מתקוממים, אבל, חברים, זאת האמת. הגזירות הכלכליות שאנחנו מתבקשים לאשר היום יש בהן גזירת דין מוות על רבים מתושבי ישראל. זאת אחריות כבדה מדי. החברה הישראלית מתפוררת לנו בין הידיים. הפערים בין עשירים לעניים בישראל כבר היום הם מהגדולים בעולם המערבי. השסעים החברתיים הולכים ומתרחבים. הפער בין המרכז השבע לבין הפריפריה הענייה, הרעבה והמוזנחת הולך ומעמיק. אם יאושרו היום הגזירות יהיה זה מסלול ישיר להפיכתנו למדינת עולם שלישי, מדינה ענייה, נחשלת וחלשה. המאבק על זכותם של אזרחי ישראל לחיות בכבוד, לעבוד בכבוד, להזדקן בכבוד, הוא המאבק של כולנו ללא הפרדה והבחנה בין אופוזיציה לקואליציה. זה גם לא רק המאבק של ההסתדרות באוצר, כפי שאולי זה משתקף לפעמים בתקשורת. זהו מאבק על העתיד של המדינה ושל החברה הישראלית. 
       
       בשבועות האחרונים הייתי כמעט בכל מקום בארץ ונפגשתי עם אנשים. ראיתי מחזות והתביישתי שהם קיימים במדינת ישראל. אנשים עובדים תשע שעות ביום כל יום כמו מכונה, במשך שעות עושים אותה פעולה, וחוזרים הביתה בסוף החודש עם פחות מ=3,000 שקל. והם מאושרים. הם מאושרים כי יש להם מקום עבודה, יש להם לפחות קצת כסף להביא הביתה, אבל לא הרבה יותר מזה. מה שהכי עצוב הוא שיש עוד מאות אלפים שגם המעט הזה אין להם. בישראל של 2003 יש קרוב ל=300,000 מובטלים. כל ילד שלישי עני. כל משפחה רביעית חיה מתחת לקו העוני. לאן אנחנו מתכוונים להוריד אותם? האם יש עוד איזה קו מתחת לקו העוני, שבו עדיין אפשר לחיות?
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       מה אתה מציע? מה אתה מציע? תציע משהו. 
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       מה שיותר נמוך מקו העוני זה הקו של המפלגה שלך. 
       
עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       זה מאוד ציני, הייתי אומר, כאשר מאות אלפים נמצאים מתחת לקו העוני. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       אתה עושה שימוש ציני במצוקה. אתה סוחט. 
       
עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       במדינת ישראל, שמתפארת בערכי הסולידריות -  דבר, אתה רוצה לדבר?
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       דיברת על ציניות והבהרתי לך שאתה עושה שימוש ציני בנושא וזה לא יעבוד.
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת סער, קראתי אותך לסדר פעם ראשונה. אתה רוצה שאני אקרא אותך פעם שנייה? אני מבקש ממך להפסיק. 
       
עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       במדינת ישראל, שמתפארת בערכי הסולידריות שלה ובאמירה הידועה שישראל ערבים זה לזה, מאות אלפי אזרחים חיים על סף רעב וייאוש ואובדן תקווה. אבל במקום לתת לזה פתרון, במקום להשקיע בתשתיות, ליצור מקומות עבודה חדשים ולתת לאנשים תקווה, מפטרים עובדים, מורידים שכר, מקצצים בקצבאות, מורידים את הפנסיה ומעלים מחירים. בשביל מאות אלפים זאת שאלה של חיים ומוות, אבל הממשלה מנותקת, ומה שרחוק מהעין רחוק גם מהלב. 
       
       חברי הכנסת הנכבדים, איבדנו את הבושה. רק בתחילת השבוע התפרסמה בעיתון מודעה שלצבא נוסף אויב חדש: הרעב. אלפי חיילים רעבים נלחמים ומסכנים את חייהם במחשבה שבבית לאמא ולאחים הקטנים אין מה לאכול. 
       

יחיאל חזן (הליכוד):
       
       דמגוגיה, דמגוגיה. 
       
עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       אני לא יודע אם ראית היום את התמונה של חייל שעומד ופושט יד בקרן רחוב. לשפל הזה עוד לא הגענו, והממשלה לא מתביישת גם לגייס את החיילים האלה, לשלוח אותם אל התופת ולדרוש מהם לסכן את חייהם עבורה. אבל מה המדינה נותנת להם?

גדעון סער (הליכוד):
       
       הם מסכנים את חייהם? אין לך בכלל מעצורים?
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       הוא התכוון למדינה, גדעון סער, הוא התכוון למדינה. 
       
אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       תן לבנלולו ולכל האחרים לצעוק. אל תפריע אתה, אתה יושב-ראש הקואליציה. 
       
חיים אורון (מרצ):
       
       - - -

גדעון סער (הליכוד):
       
       נקבעו בחירות ליושב-ראש מרצ?

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת סער, אתה תצטרך את חברי הכנסת שלך במליאה, אני מבקש שתפסיק. 
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       לא יעזור לסתום את הפה, צריך גם לשמוע. 
       
עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
	במדינה דמוקרטית יש גם זכויות, לא רק חובות. מדינה שמגדירה את עצמה כמדינה דמוקרטית, צריכה גם לתת ולא רק לקחת. מדינה דמוקרטית לא יכולה לסבול מצב שבו ממשלה מנצלת את הרוב הקואליציוני שיש לה ודורסת ברגל גסה הסכמים קיבוציים וחוקים שעברו בהליך דמוקרטי מסודר, תוך פגיעה בזכויות יסוד כמו זכות הקניין וכבוד האדם.

       אתם מנסים לשכנע אותנו כי אנשי משרד האוצר, שר האוצר והשר במשרד האוצר עשו הכול על מנת להגיע להסכמה. זהו שקר. אפילו היועץ המשפטי רמז לממשלה כי המשא-ומתן איננו נעשה 
בתום-לב, ובמשרד המשפטים אף הזהירו כי התוכנית היא מהלך קיצוני אשר מערער את יסודות הדמוקרטיה במדינה. מדינה דמוקרטית לא יכולה לאפשר לממשלתה להיות כול-יכולה. גם במשטר דמוקרטי יש איזונים ובלמים, יש כיבוד הסכמים, יש זכויות עובדים. אולי דיקטטורה היא השיטה הקלה ביותר, אבל האם זה מה שאנחנו באמת רוצים?

	השקר שנתניהו מנסה למכור לנו, שאין ברירה אלא לפגוע בחלשים למען נתחזק, הוא דבר לא ראוי ולא נכון. גם בתחום המדיני מוכרים לנו שאין ברירה, שהטרור הוא גזירה משמים, כמו שהגזירות הכלכליות הן כמעט גזירה משמים. אני רוצה לחזור ולומר: יש ברירה. הרי כולם כבר הבינו שיש ברירה גם בתחום המדיני, ובעקבותיו גם בתחום הכלכלי. הטרור הוא לא גזירה משמים. חייהם של רבים היו נחסכים אילו פעלה הממשלה בזמן וסיימה את בניית הגדר, אילו חיפשה באמת דרך לחידוש המשא-ומתן.

	חברי הכנסת הנכבדים, מינויו של אבו-מאזן לראש ממשלה הוליד מחדש את הסיכוי 
לשינוי - -

מיכאל רצון (הליכוד):
       
       מר מצנע, היום נהרגו שלושה אנשים.

עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       - - להפסקת הטרור ולחידוש התהליך המדיני.

יחיאל חזן (הליכוד):
       
       אתה גדול בססמאות.

מיכאל רצון (הליכוד):
       
       הכול בגללכם - - -


עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       כן, צריך להסתכל ברצינות ובאחריות. הסיכוי היחיד אחרי יותר מ=800 הרוגים בשנתיים וחצי האחרונות הוא חידוש המשא-ומתן והיפרדות מהפלסטינים. אין דרך אחרת - את זה כדאי שנזכור.

מיכאל רצון (הליכוד):
       
       קודם כול ביטחון.

עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       הפסקת הבנייה בהתנחלויות, חידוש המשא-ומתן המדיני.

מיכאל רצון (הליכוד):
       
       קודם כול ביטחון.

עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       אני רוצה להזכיר לך, שהיה זה ראש הממשלה שסיפק כותרת ראשית לעיתון "ידיעות אחרונות" ארבעה ימים לפני הבחירות: ללא התקדמות מדינית - ואני מצטט - אין פתרון לכלכלת ישראל. זאת האמת. את האמת הזאת אתם לא מפנימים.

מיכאל רצון (הליכוד):
       
       קודם כול ביטחון.

עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       אין ביטחון, מה זה קודם כול ביטחון? חברים יקרים, במקום לבזבז מיליארדים - - -

דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       השר שלך בחו"ל, למה אתה  יושב כאן? תעשה לי טובה, לך לעבוד במשרדך. איפה השר שלך? איפה שר התמ"ס?


משה גפני (יהדות התורה):
       
       הוא יבוא עוד מעט לביקור מולדת. עכשיו הוא הולך לסנאט.
       
היו"ר אלי בן-מנחם:

	חברי הכנסת חזן, דליה איציק, מיכי רצון. חברת הכנסת איציק, אני יודע שאהבת את המשרד, היינו שם ביחד, דליה, די. רבותי, תאפשרו למצנע לסיים.
       
עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       במקום לבזבז מיליונים על גיוס חיילי מילואים השומרים על מתנחל בודד על גבעה מבודדת, חיילים המשלמים על כך בפיטוריהם ממקומות עבודה ובקריסת עסקיהם כאשר הם חוזרים הביתה - יאפשרו להם להמשיך לעבוד, ישקיעו את הכסף ביצירת מקומות עבודה חדשים. במקום לבזבז חיי בני-אדם העומדים כברווזים במטווח בלבה של האוכלוסייה הפלסטינית העוינת, יש להשקיע בחברה הישראלית, בחיי אדם, בחינוך, בבריאות, ברווחה ובסיעוד.
       
       אבל גם אם נבין שההסדר המדיני לא יקרה מחר בבוקר, אין שום הצדקה להנהיג דווקא עכשיו רפורמה במס. כן, אדוני שר האוצר, להעמיס על התקציב 2 מיליארדי שקל וחצי, זה להעביר את הכסף מהחלשים לחזקים. את זה אפשר לעשות במשק מתפתח, ולא במשק שבו הפערים החברתיים כל כך גדולים.

יחיאל חזן (הליכוד):
       
       בייגה מסכים אתך?

מיכאל איתן (הליכוד):
       
       ואיך הוא יתפתח? איך תהפוך אותו למשק מתפתח? אל תהיה סתם דמגוג. איך אפשר להפוך אותו למשק מתפתח, אם אתה רוצה להוציא יותר על מסכנים וחלשים כרגע, כאשר הקופה ריקה? תקבל פרס נובל בכלכלה אם תעשה את זה.

שר האוצר בנימין נתניהו:

	פרס נובל באלכימיה.



עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       חבר הכנסת מיכאל איתן, אתה רוצה שאתחרה אתך בדמגוגיה? הרי אתה אשף בכך, ואני לא אתחרה בך. אתם רוצים להעלות את שכרם של אלה ששכרם גבוה ולהוריד את שכרם של אלה ששכרם נמוך.  עכשיו - לאחר ששמעתם את התיאור שתיארתי בפניכם  על המציאות בחברה הישראלית - זה לא הזמן. זה מהלך נכון במשק שיש בו ניצני התפתחות ולא במציאות של היום. במקום לקצץ בעובדים ולזרוק אנשים שעובדים עבור שכר מינימום, יש לקצץ בשכר הגבוה בשירות הציבורי ובמי שנתמך על-ידי השירות הציבורי, ובראשם בשכרנו. אנחנו, חברי הכנסת והשרים, צריכים לתת דוגמה אישית החל מאתמול, לא ממחר, בהורדת שכרנו.
       
       כולנו יודעים שהכסף הגדול לא נמצא אצל נותני השירותים הקטנים. המשכורות של המורים, העובדים הסוציאליים והאחיות לא יצילו את המשק. הכסף הגדול בשכר נמצא למעלה, אצל מקבלי המשכורות הגבוהות. שם צריך לקצץ.

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       זה PEANUTS.

עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       המדינה תחסוך מיליארדים, אם במקום להתעסק באיחוד רשויות מקומיות, דבר שעולה לה כסף, תבזר את סמכויות הממשלה, תוריד סמכויות אל הרשויות המקומיות ותבטל כפילויות הקיימות היום במערך השירותים.

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       הכול נמצא בתוכנית הכלכלית. תלמד את התוכנית עוד הלילה.

עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       סדרי העדיפויות כפי שהוצגו לנו כאן הם מעוותים. מעדיפים להשקיע בשטחים במקום להשקיע בחלשים. מעדיפים לקדם אידיאולוגיה ימנית תאצ'ריסטית אנטי-חברתית במקום לקדם מדיניות של רווחה, סגירת פערים, השקעות בתשתית וקיצוץ בהוצאות הביטחון. כן, קיצוץ בהוצאות הביטחון.


מיכאל איתן (הליכוד):
       
       תאצ'ר הצילה את בריטניה, אבל זה לא מוצא חן בעיניך. מפלגת העבודה הבריטית הובילה את בריטניה לפשיטת רגל.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       אין לכם כל כך הרבה מחויבויות, כי אין לכם בוחרים.

עמרם מצנע (העבודה-מימד):
       
       חברי הכנסת, אני קורא לכם לעצור את כדור השלג. המחויבות שלנו לבוחרים והאחריות שלנו כנבחרי ציבור כלפי אזרחי המדינה חשובה יותר מכל משמעת קואליציונית. אל תיתנו לממשלה לרמוס את החברה ואת הדמוקרטיה. אל תאפשרו לממשלה לפגוע בחקיקה ובזכויות יסוד של העובדים. אל תרימו ידכם בעד פגיעה נוספת בשכבות החלשות. הרמת יד כזאת כמוה כגזירה שאנשים לא יעמדו בה. בואו נשים את האגו והשיקולים הפוליטיים בצד. זהו מאבק של כולנו על דמותה של המדינה שיקרה לנו, על צביונה של החברה ועל חוסנה.

       כולנו רואים את המראות, וכולנו שומעים את הקולות. זקנים, עובדים, נכים, חולים, עולים, אמהות במשפחות חד-הוריות, מובטלים, כל אלה נושאים את עיניהם אלינו, אל הבית הזה, אל נבחרי העם, ומתחננים שלא ניתן, שלא נאפשר לגזירות האלה לעבור. אני קורא לכל חברי הכנסת, גם לחברים בקואליציה, אני יודע שגם לכם כואב וגם לכם אכפת. שמעתי את הצהרותיכם ואת דבריכם בשבועות האחרונים. תצטרפו למאבק על הצלת החברה ותצביעו כפי שאתם חושבים באמת, נגד הצעת האוצר.
       
       לסיום, אדוני שר האוצר, פנייה ישירה אליך: אני חושב, שמצד אחד צריך להבין שלא ניתן לעבור לסדר-היום על ניסיון לכפות בחקיקה חד-צדדית הסכמי עבודה במשק. נדמה לי שאתה מבין את זה. אף אחד לא יכול להרשות לעצמו דבר כזה. מצד שני, אני מסכים שהשבתת המשק גורמת נזק בל יתואר לכלכלה ובעיקר לפגיעה קשה בציבור כולו. אני פונה אליך: השתמש בסמכותך. אל תביא היום את הצעתך להצבעה. הסתפק בהנחה או בהערכתך שיש לך רוב. הבא להפסקת השביתה. היכנסו לדיון עם ההסתדרות. זה לא מאבק אישי, זה מאבק על דמותה של החברה. זו סמכותך, ואני פונה אליך: אנא, אל תביא את התוכנית להצבעה, היכנסו להתדיינות עם ההסתדרות, תאפשרו הפסקת השביתה לאלתר, מייד, ואולי נגיע בסופו של דבר להבנות. 
       
       גם לנו יש מה לומר על התוכנית, גם לנו יש מה להציע, ואם אנחנו אחראיים ותפיסתנו באמת ממלכתית, ואם באמת כולנו מכירים את המציאות הכלכלית הנוראה שבפניה אנו נמצאים ואת השפעתה על החברה הישראלית, אולי ביחד אפשר להביא לתוכנית שהחברה הישראלית תהיה מוכנה לקבל, גם היא עם הידוק חגורה, גם היא עם פגיעה בשכבות שונות, אבל עם אור בקצה המנהרה, שיביא צמיחה כלכלית ובעיקר טיפול בחברה הישראלית. זו פנייה אליך, ובסמכותך לעשות זאת. תודה.

היו"ר אלי בן-מנחם:

	תודה לחבר הכנסת עמרם מצנע. אני מזמין את חבר הכנסת מיכאל איתן. הוקצבו לך חמש דקות. רבותי, אני אקפיד על הזמנים. אחריו - חבר הכנסת בנימין בן-אליעזר.

מיכאל איתן (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, הכנסת התכנסה היום על מנת לאשר בקריאה ראשונה הצעת חוק להבראת כלכלת ישראל. ותראו מה עושה ההסתדרות בתגובה. הממשלה מביאה הצעת חוק לכנסת לדיון, לוויכוח, להליך דמוקרטי, להבראת כלכלת ישראל; ההסתדרות מכריזה על שביתה כללית. מה כואב להם שרוצים להבריא את כלכלת ישראל? מה הם עושים? מה רע להם שרוצים לדון כאן בהבראת כלכלת ישראל? שביתה כללית שעולה מיליארדים, תלוי כמה ימים היא תימשך. מי ישלם את המחיר שלה? מי ישלם? זה יבוא מהשמים? מצבו של המשק הישראלי בכי רע. חסר כסף בקופה, צריך לעבוד יותר, צריך לחסל את האוברדרפט. ההסתדרות תעשה שביתה כללית, יגדילו את הנזקים במיליארדים. ככה תבריאו את הכלכלה? זה תורם להבראת הכלכלה?


אילנה כהן (עם אחד):
       
       וזה יבריא את הכלכלה?  

מיכאל איתן (הליכוד):
       
       יש לי חבר, שכשבנימין נתניהו היה ראש הממשלה והיה משבר תעסוקה חמור באופקים, הוא צלצל אלי ואמר לי שהוא מוכן להקים מפעל באופקים. היה לו כסף, זה לא אסון גדול. הוא אחד מהאנשים שיש להם אמצעים והם גם בעלי יוזמה. הוא הלך לאופקים, הקים שם מפעל, הוא השקיע מאמצים אדירים בהקמת המפעל. הביא עובדים, והעובדים עזרו בקידום המפעל. המפעל הזה ייצא בשנה שעברה ב=50 מיליון דולר. לפני כמה ימים צלצל אלי החבר מלונדון, מישיבה אצל הקליינטים שלו, שאומרים לו: אתם לא עומדים במועדי אספקה. הוא אומר לי: מיכאל איתן, אם לא יצילו אותנו כעת, אם לא נוכל לספק סחורות בזמן, אני סוגר את המפעל. היתה התערבות של שר האוצר. פניתי אליו והוא התערב, הוא צלצל באופן אישי על מנת להבטיח את מקומות העבודה. לא אתה, עמיר פרץ. הגיע נציג ההסתדרות למפעל והעובדים גירשו אותו בקללות. 
       
       היום, אחרי שעברנו את זה, אני שואל את עצמי, מה יגיד אותו חבר שלי היום ומה יגיד הקליינט של הסחורה מהמפעל באופקים שלא יקבל אותה, כי סוגרים מחר את המכס ולא יהיה אפשר לשלוח סחורה והוא יבטל את ההזמנות ויסגרו את המפעל. אל תדאגו, לחבר שלי כנראה יהיה שיברון לב, הוא ירגיש מאוד לא טוב, אבל הוא ימצא עוד מספיק משאבים לנוח קצת באיזה מקום בארץ או במקום אחר. אבל מה יהיה עם העובדים שם, שעמיר פרץ כביכול מגן עליהם? 
       
       ההסתדרות אומרת שהיא מגינה על הדמוקרטיה. לשביתה יהיו עלויות של מיליארדים, אבל זה הגנה על הדמוקרטיה. עמיר פרץ הלך לבחירות, הוא קיבל שלושה מנדטים. יש כנסת בישראל. יש כנסת שרוצה לחוקק חוק בהליך דמוקרטי. אומרת ההסתדרות: אנחנו, במסגרת שליטה על כמה ועדי עובדים יכולים להוריד שאלטרים, יכולים להשבית. אנחנו נמנע הליך חקיקה. ככה מגינים על הדמוקרטיה? אני לא מבין את זה. זאת הגנה על הדמוקרטיה, כשאומרים שהכנסת לא תחוקק? הכנסת לא תוכל לממש את הרוב שנבחר רק לפני חודשים מספר. זה הליך דמוקרטי? 
       
       אומרת ההסתדרות: תשמעו, אנחנו מגינים על החברה מפני צעדים דרסטיים חסרי תקדים של הממשלה, והם צודקים בכך שהצעדים הם דרסטיים חסרי תקדים. גם אני מודה שהתערבות בהסכמי שכר היא צעד דרסטי חסר תקדים. אבל מה לעשות כשיש לך הסכם ואתה התחייבת ואין לך כסף בקופה ואתה לא יכול לשלם. מה אתה יכול לעשות?

חיים אורון (מרצ):
       
       אתה הולך למשא-ומתן והחבר שלך בלונדון לא לוקח קופה הביתה.


מיכאל איתן (הליכוד):
       
       אני אגיד לך מדוע הממשלה צריכה לנקוט צעדים דרסטיים חסרי תקדים: כי המציאות והמצב הכלכלי של מדינת ישראל הם חסרי תקדים. גירעון של 30 מיליארד שקל, אם לא ננקוט מהלכים, הוא חסר תקדים.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת מיקי איתן, אני מבקש שתסיים, כי זמנך תם. תשתדל לסיים.

מיכאל איתן (הליכוד):
       
       עמרי שרון הציע שהוא ייתן לי את זמנו, אז אם זה אפשרי - - -
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       בסדר.
       
מיכאל איתן (הליכוד):
       
       הגירעון שלנו היום, אם לא נעשה שום דבר, יהיה 30 מיליארד שקל. אתם יודעים מה זה? זה כמו שבשכונה שלכם יש איזה בחור, קבלן, שמצבו הכלכלי היה טוב והוא חי טוב ופיזר ועבד ופתאום השיקים שלו חוזרים. שיקים של 500 ש"ח, של 100 ש"ח, הבנק לא מכבד. מישהו מכם היה עושה אתו עסקים? מישהו היה נותן לו הלוואות? אתם רוצים שהעולם ישקיע בישראל כשישראל בפשיטת רגל? 

       אתם מתלוננים על ארצות-הברית שהיא לא רוצה לתת כסף כי היא לא מוכנה לתת את הכסף הטוב שלה לבזבוז כאן למטרות שליליות, שילך לאיבוד ונלך לבקש עוד פעם?  אתם מכירים בן-אדם, אתם עצמכם הייתם נותנים הלוואה למישהו שלא מוכן להתאמץ, שרוצה כסף ואומר, אני לא אעבוד עוד, אני לא מוכן לקצץ בשכר שלי, תנו לי עוד הלוואות ועוד הלוואות ועוד הלוואות? הייתם אומרים לו: תתייעל, תעבוד, תוכיח, תוריד את רמת החיים.

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       אבל, מיקי, קיצצנו 20 מיליארד. מה קרה?

מיכאל איתן (הליכוד):
       
       שמעתי על המציאות הקשה  ש=12 איש התאבדו. אני חושב שלגיטימי להעלות את זה. זה לגיטימי. אבל תגידו לי, המציאות הזאת קשורה לתוכנית הכלכלית? הרי התוכנית הכלכלית עוד לא התחילה.

חיים אורון (מרצ):
       
       מה הפתרון? שנתיים הולכים בדרך הזאת. 

מיכאל איתן (הליכוד):
       
       על שנתיים תפנה לבן-אליעזר בטענות. בן-אליעזר וחיים רמון ודליה איציק. על מה אתם מדברים? על מה אתם צועקים בכלל? אתם מדברים עכשיו על שנתיים? 

חיים אורון (מרצ):
       
       - - - 

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת חיים אורון, אני מבקש.

מיכאל איתן (הליכוד):
       
       אנחנו צריכים היום לתקן, ואנחנו צריכים לשנות את המציאות. כי אם לא נתקן, כי אם נשב  כך, המציאות העגומה הזאת - ואני לא חושב שהתאבדות היא פתרון, אבל היא עלולה להימשך,  וצריך לתקן את המצב.
       
קריאה:
       
       מי תיקן?

מיכאל איתן (הליכוד):
       
       עכשיו יש שיטות. הרי בסרט הזה היינו. כדי לתקן מצב כדאי לבדוק מה קרה בעבר ולמה הגענו למצב הזה. 

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       מיקי, שנתיים עושים אותו דבר.

מיכאל איתן (הליכוד):
       
       הגענו למצב חסר התקדים שמדינת ישראל משלמת 95 מיליארד שקל מתקציב של 265 מיליארד שקל רק להחזר חובות. אי-אפשר לתת לחלשים ולמסכנים כי צריך  להחזיר חובות. למה נוצרו חובות כאלה גדולים? אגיד לכם: יש סיבות שלא תלויות בנו. היתה האינתיפאדה, נוצרו לנו צורכי ביטחון. כתוצאה מהאילוצים הביטחוניים, היתה השלכה על המשק שלנו, והמשק שלנו הביא פחות, והיה גם המיתון העולמי. אלה דברים שקרו. אנחנו צריכים להתמודד אתם. 
       
       אבל, יש גם סיבה נוספת שבגללה הגענו למה שהגענו. אתם יודעים מהי? שההסתדרות לא נתנה בזמן אמת לשים ברקסים ולמנוע הידרדרות כפי שאנו נמצאים בה היום. גם אז הם דיברו על החלשים, בשם החלשים, בשם המסכנים, ודאגו לחברת החשמל, ודאגו ל"מקורות", ודאגו לוועדים החזקים. בהסתדרות הם פיטרו. לא היתה להם שום בעיה. גם אין להם שם עם מי להתווכח הרבה, ואין מי שיגן על עובדי ההסתדרות. אבל במשק הציבורי  נוספו בזמן המשבר 46,000 עובדים, כאשר היה צריך לקצץ. וההסתדרות כל הזמן נלחמת לצד ההוצאות. תוציאו, תוציאו עוד, ואנחנו מידרדרים. היום, אחרי שראינו שהגענו למצב הזה בגלל חוסר אחריות, בגלל חוסר נכונות של ההסתדרות לשתף פעולה, ועם ישראל רחמנים, אנחנו צריכים לתקן את המצב.

אילנה כהן (עם אחד):
       
       מי אמר לך שלא מוכנים לתרום? 

מיכאל איתן (הליכוד):
       
       רבותי, אנחנו צריכים לנהוג כמו במשפחה. בואו ננסה רגע אחד להבין: אנחנו במשפחה הרווחנו בעבר 10,000 שקל לחודש. היה לנו כסף, דאגנו לבן הנכה שלנו, ואמא של האשה בבית-האבות, שלחנו לה שיק של כמה אלפי שקלים לחודש שתחיה בתנאים טובים, וגם אנחנו התקדמנו. מה קרה? פתאום מרוויחים רק 5,000 שקל. מתכנסת  המשפחה, אנחנו צריכים לעשות משהו. כבר לקחנו אוברדרפט, חיינו הלאה לפי 10,000 שקלים בחודש. אחד מבני המשפחה אמר לנו: אתם תעזו לפגוע בילד הנכה, במכונית שלו?  אתם תעזו לא לשלם לאמא הזקנה בבית-האבות? הלכנו לבנק, לקחנו הלוואות והמשכנו לחיות ב=10,000 שקל. ועוד חודש ועוד חודש, הבנק מודיע לנו: נגמר, לא תקבלו עוד. לכן צריך להתכנס ולעשות סדר חדש. 

היו"ר אלי בן-מנחם:

	חבר הכנסת איתן, עליך לסיים.

מיכאל איתן (הליכוד):
       
       הסדר החדש, אין ברירה, מחייב שבשלב הראשון נחיה מ=5,000 שקל, ונחפש דרך לחזור 
ל=10,000 שקל - -  - 

עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       - - - 

מיכאל איתן (הליכוד):
       
       להגדיל את הצמיחה, זאת הדרך היחידה שבה נוכל לשרת גם את הילד הנכה וגם את האם הזקנה. אם נגדיל את ההכנסות ל=10,000 בחזרה. 

אילנה כהן (עם אחד):
       
       - - - 

היו"ר אלי בן-מנחם:

       חבר הכנסת איתן, אנא ממך. 

מיכאל איתן (הליכוד):
       
       אני כבר מסיים.  אבל איך נגדיל? אנחנו אומרים לאמא: תסלחי לנו, יש לנו כבוד אלייך, אבל אין ברירה, בואי תגורי אתנו עכשיו כי אנחנו חייבים להצטמצם. אנחנו אומרים לילד: אין ברירה, צריך למכור גם את האוטו שלך. אנחנו לא יכולים למכור את האוטו של אבא שמייצר ומביא לנו את 5,000 השקל הכנסה. אין לנו ברירה. נכון, אבא יותר חזק, אבל הוא מביא את ההכנסה, ואנחנו עכשיו נחפש דרך איך להגדיל ל=10,000 מהר ככל האפשר. 
       
       איך נעשה? נפתח אולי עוד עסק, נלך לבנק, ניקח מימון. אבל מה לעשות? אם גירעון המדינה הוא כזה גדול, המימון בשמים, לא נוכל לצמוח. נחפש עובדים. מה לעשות? העובדים כל כך יקרים כי הסקטור הציבורי מציע להם לעבוד בממשלה, לעבוד בהסתדרות - בהסתדרות זה בכלל לא טוב, לא משלמים שם היום - אבל לעבוד ברשויות המקומיות. זו עבודה יותר טובה, מקבלים הרבה כסף שם. למה נעבוד אצל המשפחה הזאת? כשצריך רשיון לפתח עסק - ביורוקרטיה מפה ועד להודעה חדשה. בתנאים האלה אין צמיחה. 
       
       לסיום אני אומר כך: עמיר ידידי, תראה, אני פונה אליך כעת כאדם אל אדם, כישראלי אל ישראלי. יש בינינו חילוקי דעות מפה ועד להודעה חדשה, דבר אחד אתה לא יכול לשכנע אותי ואני לא יכול להבין בכלל: אחרי שעשית שביתה, אחרי שהשתמשת בתותחים הכי גדולים, ואתה מקיים את השביתה, אני שומע הבוקר ברדיו את השר שטרית, ומעל הדוכן הזה את שר האוצר, אומרים לך - חבל על הזמן, בוא נשב ונדבר; תמשיך עם השביתה, הם לא מעמידים לך תנאי. תגיד לי, מאין יש לך אחריות להפסיד שנייה,  להפסיד רגע - כל רגע עולה מיליונים -  ולא לשבת אתם עכשיו, כרגע, לקיים משא-ומתן?
       
       המשפחה שעליה דיברתי היא משפחה שגם אתה וגם אני חברים בה. אם היא תהיה מלוכדת, היא תצליח לא רק להחזיר הכנסה של 10,000 שקל, אלא להגיע להכנסה של 20,000  ו=30,000 שקל, ויהיה מספיק לתת לכולם. אבל אם נמשיך להוריד מהמקורות שמהם צריכים לצמוח ולהגיד: בואו ניתן עוד ונהיה נדיבים - נתאכזר בסופו של דבר לכולנו. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה. חברי הכנסת, אנחנו צריכים לסיים היום את הדיון בשעה 20:00, ונסיים אותו אם נקפיד על לוחות זמנים.
       
       חבר הכנסת בנימין בן-אליעזר, לרשותך עשר דקות, גם זמנו של חבר הכנסת סנה. אני נותן לך עשר דקות, ואני מבקש מאדוני להיות הראשון שיקפיד על הזמן. 

בנימין בן-אליעזר (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, צדק חבר הכנסת מיקי איתן כאשר קבע שהמצב הכלכלי הזה  איננו תוצאה של היום אלא תוצאה שנמשכת בשנתיים האחרונות. זו גם הסיבה, ידידי מיקי איתן, לכך שב=30 ביולי בשנה שעברה, כאשר קודמו של שר האוצר הנוכחי, שאני מאחל לו שיצליח, השר סילבן שלום, הניח את התוכנית שלו, כל שרי מפלגת העבודה הצביעו נגד התוכנית. אני מדבר על 30 ביולי. לא הצבענו על גודל התקציב אלא דרשנו שינויים במרכיבי התקציב. כלומר, סדר עדיפויות שונה ואחר. הבטיח אז ראש הממשלה, שיושב פה, שתקום ועדה, והוועדה הזאת תדון בין מפלגת העבודה לבין הליכוד, ותנסה לגבש איזו הצעה שתוכל להביא לכך שאותם יעדים שהצבענו עליהם, ואני חוזר עליהם כאן -  1. החזרת ה=4% שנגזלו מהגמלאים; 2. החזרת ההטבות למשפחות החד-הוריות; 3. השלמות הכנסה למשפחות עניות, דיפרנציאלית -   הדבר הזה לא צלח בידי אף אחד, וב=29 באוקטובר, כפי שאתה יודע, הצבענו נגד התוכנית כי דבר לא השתנה. 
       
       אני חוזר ואומר, צדקת, הדבר הזה איננו דבר שקורה היום. אני גם לא רואה, דרך אגב, אפשרות שמשהו ישתנה. אז, דרך אגב, הצעתי לראש הממשלה, וגם היום הייתי מציע זאת לחברי חברי הכנסת, תאמינו לי, במקום לשבת פה ולבזבז את הזמן על דיונים ארוכים - - - 

יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       אין פה אף שר.

דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, אין פה אף שר. 

בנימין בן-אליעזר (העבודה-מימד):
       
       זה לא משנה, ככה מתייחסים לנושא.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       נא לבקש ששר משרי הממשלה יהיה פה. 

משה גפני (יהדות התורה):
       
       אפשר להוסיף שרים, אין מספיק.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       סיעת הליכוד יצאה לישיבת סיעה. מייד נסדיר את העניין. אם אני אראה שממשיכים 
בזה - - - 

יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       אפשר להפסיק את הישיבה. 

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       אני מציע למנות עוד שר במשרד האוצר, שתפקידו יהיה להיות במליאה.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       בסדר גמור.

בנימין בן-אליעזר (העבודה-מימד):
       
       אני חוזר ואומר, אדוני היושב-ראש, הצעתי אז, ואני היום מציע זאת לכנסת ולך, אני חושב שהמעשה הכי נבון שיעשה יושב-ראש הכנסת היום הוא אם ינסה לארגן סיור בבתי-תמחוי, לא רחוק אלא באזור המרכז, ואז יתגלה לנגד עיניך מחזה שאני לא חושב שמישהו בכנסת ישראל ישלים עמו, כיצד בתי-תמחוי שאמורים להאכיל זקנים מאכילים ילדים בני שבע, שמונה, תשע ועשר, וזה קורה בראשון-לציון, ברמת-גן, ברחובות ובחולון ובכל מקום שאתה חושב עליו. זו התמונה החדשה. עם זה אנחנו מתמודדים.
       
       אני חושב שאנחנו נמצאים בתקופה שבה החברה מתאפיינת בקיטוב חברתי ותרבותי עמוק: הפערים הכלכליים הולכים וגדלים, המתח החברתי גואה, ואזרחי ישראל של 2003 מתמודדים לא רק עם איום ביטחוני קיומי אלא גם עם מתחים פנימיים קשים ביותר. אני לא יודע מדוע נבהלו פה הספסלים הריקים כאשר אמרנו שבשבועות האחרונים אנחנו כל יום, לצערי הרב, מתבשרים על התאבדות זו או אחרת. איך ייתכן כי בישראל בשנת 2003 ייאלצו אזרחי ישראל לשים קץ לחייהם בגלל המצב הכלכלי?  
       
       ההיגיון הבריא אומר, שבתקופה שבה האבטלה במשק כל כך משמעותית והפערים החברתיים גדולים מאי-פעם, דווקא הגידול במספר המובטלים ובפערים החברתיים יגדיל את המיתון. התוכנית הכלכלית נוקטת שורה של צעדים קיצוניים ודרסטיים, ואני מעז לומר גם פזיזים, בלי לתת אפשרות אמיתית וזמן להידברות עם האיגודים המקצועיים על מנת לגבש תוכנית מוסכמת. לא נשקלה ברצינות הסכנה של התמוטטות מערכת יחסי העבודה במשק הישראלי כתוצאה מנקיטת צעדים חד-צדדיים, ולפי הערכתי, הנזקים הכלכליים והחברתיים שעלולים להיגרם למשק הם נוראיים. 
       
       הממשלה החליטה בספטמבר 2001, לפני כשנתיים וחצי, כי שר האוצר יקבע כללים להגבלת השכר בגופים הנתמכים על-ידי הממשלה. מדוע עד היום לא פעל שר האוצר על-פי החלטה זו, וגם הצעות חוק להגבלת השכר המקסימלי בסקטור הציבורי לא זכו לדיון רציני?  האם לא ראוי כי לפני שפונים לקצץ את שכר העובדים המועסקים במסגרת הסכמים קיבוציים, או מקבלי קצבאות סעד ורווחה, יגבילו  תחילה את שכרם של העובדים הבכירים במשק? 
       
       התוכנית הכלכלית שמונחת היום לפנינו מציגה מצב כלכלי קשה שאותו היא נועדה כביכול לרפא. מדוע, אם כן, אין היא מוחלת באופן שוויוני על כל שכבות החברה? מדוע המעמד הגבוה נהנה מהטבות מס והחזרת תקרות גבייה לדמי ביטוח לאומי וביטוח בריאות, בשכר הגבוה מ=35,000 ש"ח, בעוד זכויות המעמד הנמוך מקוצצות עוד ועוד, לרבות ביטול הטבות המס באזורי הפיתוח מוכי האבטלה?
       
       איך מצפה המדינה כי ציבור הזקנים יתקיים בכבוד מינימלי כאשר ההפרשים שקיבל בגין שינוי שיטת חישוב הפנסיה בוטלו, דמי ניהול נגבים מקצבת הפנסיה והצמדת גמלת הפנסיה למדד בוטלה? כיצד מצפה המדינה מציבור העובדים המבוגרים להתפרנס כאשר מחד גיסא מעגל האבטלה הולך ומתרחב ומאידך גיסא גיל הפרישה לפנסיה מועלה ל=67 שנים? 
       
       מדוע בוחרת הממשלה לקצץ בכוח-האדם דווקא בענפים שבהם יש רוב תעסוקתי לנשים, כגון משרד החינוך, משרד הבריאות - בתי-החולים הממשלתיים, טיפות-חלב וכדומה? כיצד מצפה המדינה מכל אותן נשים מפוטרות להתקיים כאשר קצבאות הילדים ומענק הלידה מקוצצים ואף מוטל מס בריאות על עקרות בית? 
       
       מהו סכום קצבת הזיקנה שמקבל קשיש מהמוסד לביטוח לאומי? מדוע במסגרת התוכנית הכלכלית החליטה הממשלה שלא לעדכן את קצבאות הזיקנה? הרי שיעור עליית המדד בשנת 2002 הגיע כמעט     ל=7%?
       
       בדברי ההסבר בעמוד 12 לתוכנית הכלכלית נאמר, כי לאורך שנים לא חל שינוי משמעותי בהיקף ההוצאה הציבורית כאחוז מהתמ"ג בישראל, ואילו מהנתונים המוצגים בגרף בעמוד 6 לתוכנית הכלכלית עולה כי בעשור האחרון היקף ההוצאה הציבורית כאחוז מהתמ"ג ירד מ=52.7% ל=44%. כלומר, ירידה וצמצום של כ=20% בהוצאה הציבורית. כיצד מסביר שר האוצר את הסתירה בין הנתונים המוכיחים קיצוץ משמעותי לבין דברי ההסבר של כותבי התוכנית?  
       
       ההחלטה במסגרת התוכנית הכלכלית לבטל הסכמים קיבוציים באופן חד-צדדי היא החלטה בלתי חוקית בעליל, ואפילו היועצת המשפטית של הכנסת אמרה כי לא תוכל להגן עליה בבית-משפט. זו החלטה אשר יש בה משום פגיעה גסה באושיות המשטר הדמוקרטי במדינת ישראל. כיצד ייתכן שהחלטה זו מגיעה לפתחה של הכנסת בלי שהכנסת כולה קמה על רגליה למנוע זאת בכל מחיר? 
       
       מדינת ישראל, שמתהדרת בהון האנושי שלה ובחשיבות החינוך, הולכת לפטר 6,000 מורים בישראל ולקצץ 7 מיליוני שעות לימוד. כן, זה לא נתון באוויר, 7 מיליוני שעות לימוד יקוצצו לתלמידים בישראל. הגברת לבנת מתהדרת בכך שהצליחה להוריד את האוצר מהכוונה לפטר 16,000 מורים. את התרגיל הזה כולנו כבר מכירים. 
       
       למען הסר ספק מלבכם, הגברת לימור לבנת העדיפה לפטר 6,000 מורים במקום לעשות סדר אצלה בבית. מערכת החינוך סובלת מעודף ביורוקרטיה. רק כדי לסבר את האוזן, עלות הביורוקרטיה של משרד החינוך, כלומר הפקידים, היא כמעט 2 מיליארדי שקל, שזה 7.5% מתקציב החינוך. זה פי כמה מעלות מינהלי החינוך במדינות אחרות. בפינלנד, למשל, עלות הביורוקרטיה היא 1.7%; בדרום-קוריאה - 1.9%. שתי המדינות האלה נמצאות לפני ישראל בהישגים חינוכיים, עם הרבה פחות פקידים וביורוקרטיה. אולי זאת הסיבה. הכסף הולך למורים ולתלמידים ולא לפקידים.
       
       דוגמאות: רק לשכת דובר משרד החינוך עולה למשלם המסים למעלה מ=2 מיליוני שקל. החזקת משרד, חשמל, טלפון, עפרונות, מהדקים ונייר - למעלה מ=140 מיליון. מיכון לבדו זולל למעלה מ=91 מיליון שקלים.    
       
       צריך לזכור שיש כאן גם מערכות כפולות: בכל עירייה ומועצה מקומית בישראל יש מחלקת חינוך, נוסף על הפקידות של משרד החינוך. בשביל מה צריך כל כך הרבה פקידים שיעשו עבודה כפולה? בשביל מה צריך להחזיק את המחוזות במשרד החינוך כאשר ממילא יש מחלקות חינוך עירוניות?
       
       המכללות להכשרת מורים מכשירות כל שנה, אדוני היושב-ראש, 5,000 מורים חדשים. העלות היא כמעט 800 מיליון שקלים. אבל רק מחצית המורים החדשים, 2,500, נקלטים במערכת החינוך. כלומר, 400 מיליון שקל נזרקים לפח כל שנה. וזה רק על קצה המזלג. 

       אני רוצה לסיים ולומר דבר אחד, צדק יושב-ראש מפלגת העבודה, חבר הכנסת מצנע, כאשר אמר שבעצם המפתח לתחילת הפתרון הכלכלי לא יכול להשתנות אלא רק אם תהיה מובטחת פריצת דרך מדינית. שום דבר לא ישכנע תייר לבוא לכאן כאשר הדבר היחיד שמציעים לו הוא מתאבד שמתפוצץ לו מול הפנים. שום משקיע לא יבוא לפה וישקיע אגורה שחוקה אחת כאשר כל מה שמציעים לו כאן זה לא רק מסים נוראיים ולא רק ביורוקרטיה שאין לה אח ורע בשום מקום בעולם, אלא מצב ביטחוני שעומד על כרעי תרנגולת. לכן, המפתח לכל מי שרוצה לשנות את המצב הוא בעצם הליכה לקראת הסדר. 
       
       זו לא בושה להיזכר איך התחלנו ב=1992, כאשר היתה תחושה שהולכים לקראת הסדר. מה קרה אז? אז הכול השתנה. אני חושב שהיום אנחנו נמצאים בסיטואציה דומה, ולפי מיטב הערכתי, אם יש צורך בהחלטה מנהיגותית, זו לא בדיוק החלטה כלכלית, זו החלטה מדינית להתחיל מחר בבוקר את המשא-ומתן המדיני. אני מודה לך. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת בן-אליעזר, שכמעט שלא חרג, בכל זאת חרג בשתי דקות, ואם יימשך כך, נגיע ליום ראשון. 
       
       חבר הכנסת יצחק כהן, נציגה הראשון של סיעת ש"ס. חמש דקות, אדוני. אני יודע שיהיה לאדוני קשה מאוד, אבל אני אקפיד על הזמן. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       קח את הזמן, גם שלי. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא, לא, לא לוקח שום זמן, רק את שלך אני לוקח. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כמה שזה מאפיין את הממשלה הזאת, חוסר הרגישות, אפילו לבוא ולשמוע את המתנגדים, אולי יאירו את עיניהם - הם כולם נוטשים את הספסלים, וזה נובע מדבר אחד ויחיד, מתחושת העוצמה. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הנה, עוד אתה מדבר והשרה הגיעה. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       יופי. התחושה הדורסנית - יש לנו רוב, אנחנו נעשה מה שאנחנו רוצים, לא מעניין אותנו כלום, זה בא לידי ביטוי אתמול בוועדת הכספים. לאחר יומיים של דיונים, יומיים של דיונים שבהם הוועדה שמעה את כל המומחים ושאלה את כל הקושיות, השתכנעו חברי הכנסת של הליכוד שהתוכנית לא טובה. השתכנעו. גברתי השרה, שלום לך. 

השרה לקליטת העלייה ציפי לבני:
       
       שלום, אדוני. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       חברי הכנסת של הליכוד, אתמול בוועדת הכספים, לאחר יומיים של דיונים מרתוניים, השתכנעו שהם צריכים להצביע נגד, שזה לא זה. מכיוון שחברי האופוזיציה וחברי הקואליציה יחד קיימו דיון ממצה, דיון ענייני, הם הגיעו למסקנה בכנות וביושר, שלא טוב להצביע בעד. את יודעת מה קרה? 

השרה לקליטת העלייה ציפי לבני:
       
       הגיעו אנשים שהשתכנעו שהתוכנית הכלכלית מצוינת. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       לא, לא, לא. הגיע הבולדוזר שרומס כל מי שעומד מולו, הוציא אותם החוצה - אותו דחפור ענק - הביאו שלושה שיצביעו בעד; הם לא שמעו אפילו משפט אחד מהדיונים שהתקיימו שם במשך יומיים. יושבים פה חברים בוועדת הכספים, משפט אחד מהדיון הם לא שמעו. זו אחריות? הם נושאים באחריות בהרמת אצבע, הם יודעים בכלל על מה הם הצביעו? בשנייה אחת הם יכלו להבין יומיים של דיונים? 
       
       אדוני היושב-ראש, זאת לא תוכנית, זו השקפת עולם. זו השקפת העולם של לפיד, אפי איתם ואריאל שרון חדש. יש גם דבר כזה, אריאל שרון חדש. זו לא תוכנית, זו השקפת עולמם. לצערנו הרב, הממשלה הזאת מייצגת, גברתי השרה, חבל ארץ מאוד מצומצם. אדוני יושב-ראש ההסתדרות החדשה, הגבול הצפוני של המדינה שהממשלה מייצגת הוא הרצלייה-פיתוח. הגבול הדרומי שהמדינה מייצגת הוא קו הרוחב של "סיטי טאואר" - מזרחה. זה כל מה שהממשלה מייצגת, כאשר בתווך – רמת-אביב. זה מה שהממשלה מייצגת. היא מתנכרת לעיירות הפיתוח, לשכונות, ליישובי הפריפריה. באטימותה לא מעניין אותה שום דבר. זו ממשלה צרה תרתי משמע - צרה וצרה צרורה. 
       
       הם טוענים שהמצב קשה. נכון, המצב קשה. שואלים, מה האלטרנטיבה? אנחנו נציג אלטרנטיבות שהן כלכליות, לא השקפת עולם. שאלתי, מה יעשה אותו עובד סוציאלי בבאר-שבע? הוא עובד במגזר הציבורי, יש לו חמישה ילדים, יש לו אבא סיעודי, והבן שלו השתחרר מצה"ל ועמד לרכוש דירה. קיצצו לו במשכורת, קיצצו לו את קצבת הילדים, הורידו לו את הטיפול הסיעודי באבא שלו, הורידו לו את הנחת היישוב בבאר-שבע, העבירו אותו ממשפחה שבקושי התקיימה למשפחה שאחרי ההצבעה של הספסלים הריקים האלה -  הם בטח ירוצו כמו בוועדת הכספים - תהיה מתחת לקו העוני. והציבור האומלל הזה, במיקח טעות הצביע ליכוד. הצביע ליכוד וקיבל את טומי לפיד ואפי איתם. 

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       מה פתאום, הוא קיבל ליכוד. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       יכול להיות. הליכוד החדש. 

חמי דורון (שינוי):
       
       הוא לא מסוגל, טומי לפיד לא נמצא כאן. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       יכול להיות, אדון צפון תל-אביב, איפה אתה גר? 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת כהן, האם אתה רוצה שאני אגן עליך מקריאות? 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       כן. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       כי אתה בחמש דקות מסיים את דבריך. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       עכשיו אומר לנו שר האוצר, שהאמריקנים התחננו לא להעלות מסים. 

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       הגיע הזמן שהליכוד יהיה אחראי. 

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       לא ידעתי שביבי עובד אצל האמריקנים. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       אני לא יודע. עוד 2%, גם לגבי אלה שמקבלים פנסיה תקציבית זה לא מסים. 
       
       שיפוי מעסיקים, אדוני יושב-ראש ההסתדרות החדשה. כמה עמלנו קשה לעבור טיפול גמילה, לפחות של 1% בשיפוי מעסיקים. הנה עוד מיליארד שקל, שמוחקים אותם בהינף יד, ועוד מספרים לנו סיפורים שזו עזרה לפנסיונרים. זה באמצעות הביטוח הלאומי, ולא כל הפנסיונרים נמצאים שם. המעסיקים כולם יקבלו את האחוז הזה, אבל לא כל הפנסיונרים נמצאים שם. 
       
       חבל שהזמן קצר - - - 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הרבה יותר ממה שאתה חושב. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       אומרים לנו - איחוד רשויות. איחוד רשויות יחסוך ויחסוך. אני שואל אתכם, מישהו כאן מאמין שיאחדו את כפר-ורדים - את סטף ורטהיימר - עם בוחבוט,  עם מעלות? שיקום. מישהו פה מאמין שיאחדו את כפר-ורדים עם מעלות, שיקום. אם מישהו פה מאמין שיאחדו את סביון עם אור-יהודה, שיקום. אם מישהו פה מאמין שיאחדו את כפר-שמריהו עם דרום השרון, שיקום. אם מישהו פה מאמין שיאחדו את עומר עם באר-שבע, שיקום. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת כהן, זמנך תם, נא לסיים. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       אדוני, זה משקף את האופי של הממשלה הזאת. 

אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       למה אתה מתכוון? 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא, לא. אין אפילו זמן - - - 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       אי-אפשר לאחד את הסוס ורוכבו. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת כהן, אני מאוד מודה לך. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       אני מסיים. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לסיים במשפט אחרון. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       אומרים לנו, עובדים זרים. אני מכיר מעסיק אחד גדול בגבעה המזרחית של שדרות, שיש לו הרבה עובדים זרים. מעבר לגבעה יש הרבה מובטלים בשדרות שהיו מתים לעבוד באותו מקום עבודה. 

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       כמה יש לו לראש הממשלה? 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       המון. לא יודע, המון. 


היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת כהן, סיימת את חמש הדקות. היית יכול להביא מישהו מש"ס שמוותר לך על מקומו. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       בסדר, אני כבר מסיים. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא, אני מצטער. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       אני מסיים, משפט סיום. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה, משפט סיום. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       אתם הולכים להפחית עוד 4% מכל הגמלאות - איפה הבושה? עומד אותו קשיש, עומדת אותה אלמנה רעבה מול הדחפור הענק הזה ומנסה לעצור אותו, היא לא מסוגלת, הוא רומס אותה. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       או.קיי., תודה רבה. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       אני כבר מסיים, אדוני. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא, לא כבר - אתה סיימת. 


יצחק כהן (ש"ס):
       
       אני מדלג על דפים שלמים. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא, אני מבקש ממך. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       משפט סיכום. לסיכום, אדוני, עובדים זרים. אמרנו שאין אפילו כוונה לפטר עובד זר אחד ולהשאיר את 300,000 המובטלים מעבר לגדר. מה האלטרנטיבה - להחזיר את 800 המיליון, שייגרם משבר לאותם זוגות צעירים?  זה לא כלכלי, זו השקפת עולם, שלא לתת להם להתפתח; במקום זה, אדוני, ניתן לבטל את ההסכם שעשיתם עם הסוכנות, ותחסכו 2.5 מיליארדי שקל. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       אני מסיים עם הרפורמה במס. זו באמת בדיחה. אתה אומר לאותו שכיר: אני אתן לך כמה גרושים, ואתה לוקח לו עשרות אחוזים מהמשכורת שלו. גם זה יחסוך 2.5 מיליארדי שקל אם ידחו את זה. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה. אני מאוד מודה לך. אני ער לזה שבחמש דקות קשה להספיק, לכן אפשרתי לסיעות לשחק בתוך הסיעות, אבל לא יכול להיות שיהיה גם כך וגם כך. אתה נמצא על הדוכן למעלה מתשע דקות.

יצחק כהן (ש"ס):
       
       אתה צודק. אני מסכם במשפט אחד - - - 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא, אתה לא מסכם. חבר הכנסת כהן, אני מבקש ממך לא לנצל את יחסי האישי החם אליך.

יצחק כהן (ש"ס):
       
       רק משפט אחד, משפט אחרון לגבי הפגיעה בעולם התורה, הפגיעה הקשה בעולם התורה. אנחנו נמצאים יום אחד אחרי יום השואה. עולם התורה באירופה נשרף. מדינת ישראל זכתה להקים אחרי השואה את המרכז הרוחני הגדול ביותר בעולם, לאחר שנשרפו שם ישיבות קדושות, אדמו"רים, ראשי ישיבות. המדינה הזאת השכילה לעשות ולהקים כאן את המרכז הרוחני הגדול ביותר בעולם. את זה הולכים להרוס? אתה יודע איזו סכנה זו?

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מתחנן לפניך - - -

יצחק כהן (ש"ס):
       
       אני גם מתחנן לפניך שתאמר לראש הממשלה שיתעשת.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני לא אשמע יותר שום בקשה שלך. תודה רבה.
       
יצחק כהן (ש"ס):
       
       או.קיי., אדוני, אני מסיים. תודה רבה.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מאוד מודה לך. חבר הכנסת עמיר פרץ, ואחריו - חבר הכנסת חיים אורון. חבר הכנסת עמיר פרץ, ניתנה לך הזכות שחברי סיעתך - חברת הכנסת אילנה כהן וחבר הכנסת דוד טל - העבירו את זמן הדיבור אליך ולכן עומדות לרשותך 15 דקות. 

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, ראשית תרשה לי להודות לחברי הכנסת אילנה כהן ודוד טל שנתנו לי את זמנם. אני מקווה שאני אצליח באותו כשרון, כמוהם, להעביר את המסרים שבוודאי גם הם מאמינים בהם.
       
       חברי הכנסת, זהו יום חשוב לכנסת ישראל. מדינת ישראל היא מדינה שמתקיימת שנים רבות ללא חוקה, מדינת ישראל היא מדינה שמתקיימת שנים רבות כאשר חוקי-יסוד רבים חסרים בה בתחומים רבים, אך האיזונים והדרך שבה נהגה הכנסת בכל תקופת קיומה נתנו תמיד את הזכות לממשלה לשלוט ואת מרווח הקיום לציבורים רבים בישראל להתקיים ולשמור על זכויותיהם. 
       
       היום מגלגל שר האוצר את אחת השאלות הקשות ביותר שיעמדו בפני חברי הכנסת, מכיוון ששר האוצר בחר לבוא לכנסת ולומר: אני רוצה אתכם - כביכול - כרוב שיעמוד מאחורי, כדי שאוכל להעביר תוכנית כלכלית. אבל אלה לא העובדות, מכיוון שאחת החובות הקשות של שר האוצר בשמה של ממשלה, תהיה הממשלה אשר תהיה, היא לקיים הידברות עם האזרחים. ואם הנורמה הזאת, שבה בעצם בכל פעם ששר האוצר יבין שמערכת ההידברות היא קשה, יש בה צורך להתדיין ולעתים גם להגיע לפשרות - אני מזהיר את חברי הכנסת: תזכרו,  גם כאשר חוקקו לראשונה חבילת חוקים, ואני בטוח שאלה שהביאו את זה ב=1985 התכוונו שחוק ההסדרים יהיה החוק הראשון ולא ישתמשו בו עוד, כי זו היתה שעת-חירום כלכלית - יש תכונה לממשלות שברגע שהן מתאהבות בכלים חדשים, אדמיניסטרטיביים, שיכולים לשרת אותן, הן ישתמשו בהם חדשים לבקרים. 
       
       הרי מה בעצם קורה כאן? הבעיה היא לא הפתרון שעומד לפתחנו. זה לא נכון. שר האוצר מטעה במתכוון את הציבור. אני אפרט ואוכיח את זאת אחד לאחד. אנחנו נלחמים על כך שאתם כחברי הכנסת לא תמצאו את עצמכם במצב ששנה אחר שנה, תקציב אחר תקציב, כל שר אוצר יכניס נושאים שמוגדרים כזכות קניין, בצורה המוחלטת ביותר, כחלק מהצעות התקציב שלו, מתוך ידיעה שהוא הולך  להתפשר, מתוך ידיעה שהיום הוא יאמר שהוא לוקח את הפנסיה וינהלו אתו משא-ומתן והוא ייקח רק חצי. מחר הוא יחליט שהוא מתערב בסעיף כזה או בסעיף אחר ויתפשרו אתו והוא ייקח רק חלק. אני פונה לחברי הכנסת שיאמרו לשר האוצר: תקיים את חובתך. 
       
       אבל האמת היא, שאחרי ששמעתי את שר האוצר, הבנתי מה הבעיה. הבנתי שכפי שאני לא מסכים להיכנס לאולם הדיונים כדי לקיים משא-ומתן כאשר אומרים לי שהמשא-ומתן מוגדר כך שאם אני אקבל את כל מה שהם אומרים, יהיה הסכם, ואם לא אקבל את כל מה שהם אומרים - תהיה חקיקה. כך מתנהל המשא-ומתן. אבל היום אני מבין את שר האוצר, כי גם הוא כנראה מגיע אלי למשא-ומתן כשאקדח מכוון  לראשו. כך הוא טוען. הוא אמר היום בכנסת שיש לו בעיה - קונדוליסה רייס מתנה. אז אולי אני אנהל אתה משא-ומתן? 

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       גם בעניין הזה אל תאמין לו.

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אני יודע, אבל אם יש בעיה - - -

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       מועצת הירקות, זה מה שקונדוליסה מתעניינת בו?

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       כן, כן. קונדוליסה רייס.

חיים אורון (מרצ):
       
       אתה יודע מה זה כרפס זעיר - - - 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת פרץ, אני מוכן להגן עליך מפני חיים אורון וחיים רמון, אבל תדע שזה על חשבונך.

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       כשחיים אורון מדבר על ענייני כרפס, אני מוכן לשלם על זה בזמן.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הזמן שלך רץ. נותרו לך עשר דקות.
       
עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אדוני היושב-ראש, אם זה המצב, אם הפכנו מדינה לרפובליקת בננות, נתינים שמישהו מכתיב לכם, אז מאה אחוז, תנו לנתינים לדבר עם בעלי-הבית האמיתיים. תנו לנו, אולי נלך, אולי נמצא שם אוזן קשבת. יכול להיות שזה המצב.
       
       אני רוצה לומר לכם - שר האוצר אומר כל הזמן שזה מאבק אישי, עמיר פרץ מסית נגדי, בכלל, כל מה שמעניין אותו זה המלחמה האישית. ואני רוצה לספר לכם - חבל שמנכ"ל משרד ראש הממשלה איננו כאן - ששעה אחרי שביבי נתניהו נבחר התקשרתי לאביגדור ואמרתי לו: חברי אביגדור יצחקי, ברוך שפטרני מכם, ממשרד ראש הממשלה. אמר לי: למה אתה מתכוון? אמרתי לו: שמע, עד היום כל הזמן נזקקתי לתיווכים שלכם. ברוך שפטרני מכם. אמר לי: למה אתה אומר את זה? אמרתי לו: תשמע, אני מכיר את ביבי, תהום מפרידה ביני לבינו, אבל אני כבר למדתי שאני יכול לעשות אתו הרבה מאוד הסכמים, כי עשיתי אתו הסכמים כשהוא היה ראש הממשלה. אמרתי לו: אדוני, חצי שעה ייקח לי ואני מגיע אתו להסכמים. לא ידעתי מה הוא מתכנן. לפני שבוע צלצל אלי אביגדור יצחקי ואמר לי: הלו, עברה כבר חצי שעה מאז? 
       
       אז הסיפור הזה משקף שאני באתי באמת בידיים נקיות, שחשבתי באמת שהאשמה של המשבר במשק והגירעונות לא מוטלים על אותם עובדים שביבי נתניהו לא מפסיק להסית נגדם. עוד לא ראיתי שר אוצר שמתבטא בביטויים כל כך מסיתים. נכון, אין חדש תחת הביבי. ביבי לא השתנה. זה נכון.
       
       אולי חשוב שביבי חזר לכנסת, כי יש פה בכל זאת איזו תיאטרליות, כל היום יש מונחים חדשים - "המשק מדמם", "יש לנו ספינה עם חורים", "פארק היורה". אני שואל את שר האוצר: אנחנו פארק היורה? אנחנו הדינוזאורים? מי זה פארק היורה? תסביר לנו. אולי תן כבוד לדינוזאורים האלה שבנו משהו.  בכל זאת, אדוני שר האוצר, הגעת רק ב=1996, ולפניך בנו מוביל ארצי, לפניך בנו את כל תשתיות החשמל במדינה הזאת, את כל תשתיות התקשורת, את האוניברסיטאות, את מערכת הבריאות, את מערכת החינוך. מה זה? הדינוזאורים האלה שכבו להם אלפי שנים ולא עשו כלום והנה הגיע ביבי נתניהו והמדינה קמה באותו יום. יום לפני לא היה דבר? 

       מערכת החינוך של הדינוזאורים יצרה אותם נערי ההיי-טק שהקימו את ההיי-טק במדינת ישראל ובמקומות אחרים בעולם. היא יצרה להם את הכלים שעליהם מתבסס היום כל הממסד. של נעליך. עדיין לא עשית כל כך הרבה שתהיה לך הזכות להטיף לכולם. 

	אני אומר לכם, שבאתי לשר האוצר ואמרתי לו, שלמרות מסע התעתועים שעברתי אצלו - עוד לא עברתי מסע תעתועים כזה, תאמינו לי, אני כבר עובד עם שמונה שרי אוצר. נכון, יש כאלה שחולקים עלי, יש כאלה שעמדותיהם שונות, וזה בסדר גמור, אבל כולם יודעים שאין שר אוצר אחד שלחצתי לו את היד או הגעתי אתו להסכם ולא עמדתי בו, גם כשלעתים היה קשה מאוד לעשות זאת. גם ביבי נתניהו, שעכשיו התפאר כל כך בפתיחת שוק התקשורת לתחרות - עם כל הכבוד, פתיחת שוק התקשורת לתחרות נחתמה עם בייגה שוחט, יצחק רבין, שרת התקשורת שולמית אלוני, יחד אתי, כיושב-ראש האגף לאיגוד מקצועי, בעת שחיים רמון היה בהסתדרות, באותה עת, והמשך פתיחת שוק התקשורת היתה עם ביבי נתניהו, הוא חתם אתי על ההסכם. 

	אז גם בפארק היורה יודעים מה זה שוק חופשי וגם יודעים מה זה תחרות. אני בעד שוק חופשי, אבל אני נגד שוק העבדים שביבי נתניהו רוצה לייצר לנו. אני בעד תחרות, אבל אני נגד הג'ונגל שביבי נתניהו רוצה לייצר לנו. יש הבדל משמעותי. שוק חופשי - כן, תחרות - כן, אבל גם בתחרות יש כללים, גם בעולם התחתון יש כללים. ביבי נתניהו הכניס לנו נורמות שאין כמוהן. 

	אני מחזיק פה מסמך שנחתם לא לפני הרבה זמן, הוא נחתם בסך הכול ב=9 באפריל בין יובל רכלבסקי, הממונה על השכר, לבין שלמה שני, יושב-ראש האגף לאיגוד מקצועי. מה כתוב שם? כתוב: בתקופת המשא-ומתן תסיר הממשלה את צעדי החקיקה, וההסתדרות לא תנקוט שביתה ועיצומים. כתוב. ביום ראשון, ב=27 בחודש, ביום שהממשלה ישבה, ולא ידענו מה הולכות להיות תוצאות הישיבה, צוות המשא-ומתן של יובל רכלבסקי עם שלמה שני יושבים בבית הוועד הפועל עד שעה 14:00. יוצא הממונה על השכר ואומר לתקשורת: יש התקדמות במשא-ומתן, יש פריצת דרך במשא-ומתן, בקולו. ב=14:15 הוא מודיע לשלמה שני: אני מצטער מאוד, הזעיקו אותי בדחיפות לוועדת השרים, כי הממשלה החליטה להעביר את כל חבילת החקיקה כפי שהיא לוועדת השרים. זה משא-ומתן בתום לב? האם זה לא מסע של שקרים ותעתועים? 

	אני לא רוצה לתאר לכם אילו תרגילים, באילו טקטיקות עוסקים שם כל היום. אני רוצה רק שתדעו, אין שום דבר אישי. ביבי נתניהו מעוניין להעביר את זה לפסים אישיים, מכיוון שהוא יודע שכשדנים בפרטי התוכנית נחשפים שם הרבה מאוד נושאים שאין להם שום קשר לצמיחה הכלכלית, למשבר במשק. ואנחנו, מתוך אחריות, הצענו תוכניות. 

	נכון שאני באתי ואמרתי: ננהל משא-ומתן בתום לב. למה המשא-ומתן התעכב? אני רוצה לספר לחברי הכנסת מדוע הוא לא התחיל בזמן. כשאמר לי שר האוצר: אני מסכים להתחיל לנהל אתך משא-ומתן בתנאי אחד, אתה תתחייב בפני שכל פעולות המחאה שיש ברחובות, שכל הפגנות הגמלאים, שכל הפגנות הנכים - הכול ייעלם. אמרתי לו: סלח לי, אתה מנהל אתי משא-ומתן על זכויות הנכים? על זכויות הגמלאים? על זכויות הנשים? אתה מנהל אתי משא-ומתן על קצבת לידה? אתה לא מנהל אתי משא-ומתן על קצבת לידה. מה נותר לנשים אם לא להיאבק על קצבת הלידה שלהן, או מה נותר לנשים החד-הוריות אם לא להיאבק על קצבת המחיה שלהן ולהפגין. הרי זה לא חלק מההסכמים. אמרתי לו: אתה רוצה שאנחנו נכבה גם את המחאה החברתית? לא רק נכבה את הזכות לנהל משא-ומתן על הסכמים, אלא גם המחאה החברתית תיעלם ממדינת ישראל, הזכות לזעוק, הזכות לומר. 

       אילו עוד הוכחות רוצים כדי להבין, שאם הכנסת תאשר היום את מה שמונח לפניה, היא נותנת לגיטימציה לשימוש בלתי סביר בכוח שלטוני. כוח שלטוני הוא לא דבר מוחלט. אם היתה לנו חוקה, אם היה לנו חוק-יסוד: זכויות חברתיות, הכנסת לא היתה נדרשת היום לדון בסוגיות האלה, כי היה ברור לשר האוצר שאין לו ברירה, שהוא חייב לעשות את המאמץ הנדרש כדי להגיע להסכמים.

	למרות הכול, באה הממשלה ודרשה מאתנו מגוון של נושאים, ואני רוצה, אדוני היושב-ראש, ברשותך, לתת רק שתי דוגמאות קטנות כדי להסביר לחברי הכנסת מה הדרך שבה מתייחסים במשא-ומתן. למשל, באו נציגי הממשלה ושאלנו אותם: מה השינויים המבניים שאתם רוצים? הם אמרו: יש הרבה שינויים מבניים. אמרנו: בסדר, תנו אחד. אנחנו יזמנו. אמרנו: שמענו, קראנו שאתם רוצים לסגור את משרד הדתות. בסדר. החלטתם כממשלה לסגור את משרד הדתות, יפה. אם אני מנהל משא-ומתן ב"טמבור" כשהם רוצים לשנות את פס הייצור של הצבע, אז הוא אומר: אני מתכוון להעביר שני עובדים מהפס הזה לפס הזה, ננהל משא-ומתן איך עושים זאת. שאלנו אותם: החלטתם לסגור את משרד הדתות, יש לכם תוכנית מי עובר למשרד אחר, מי עוזב בכלל? לגיטימי. אתם מצפים מאתנו שנשאל את השאלות האלה או לא? מה אמרו לנו? אין לנו תוכנית. תנו לנו יומיים, נביא לכם משהו. הם הלכו וחזרו אחרי יומיים והביאו מסמך שקרוי מסמך יוסי ביילין. יוסי ביילין, בהיותו שר דתות, הוא השר היחיד שכנראה כתב מסמך ראוי כלשהו, שיש בו  הצעות כלשהן שניתן לדון בהן. הלכו וחיפשו כדי להוכיח שיש להם תוכנית. מצאו את מסמך ביילין והביאו לנו אותו.

	שאלנו: אתם רוצים להעלות את גיל הפרישה של נשים וגברים לגיל 67? 

נסים זאב (ש"ס):
       
       מה היה במסמך?
       
עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אני מסביר לכם את הסאגה שבעניין. 
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       סגן שר הדתות אמר שהמסמך לא מחייב, הוא מבוטל. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת עמיר פרץ, זכויותיך כאן כחבר הכנסת רבות. לפנים משורת הדין הסכמתי גם עם סיעתך לתת לך זמן מצטבר. נא לסיים.

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אני חושב שזה אחד הדיונים המהותיים. אתה יודע שאני משרת בכנסת הרבה מאוד זמן, ואני חושב שחברי הכנסת צריכים להבין שאין פה שום קנטרנות.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       זה בניגוד לעמדת ועדת הכנסת, אבל על אחריותי נטלתי זאת יחד עם חברי בנשיאות. 
       
עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אני מודה לך. אני אתן רק עוד דוגמה אחת ואגש לסיום. 
       
       שאלנו, מה המשמעות של העלאת גיל הפרישה. בסדר, יש היגיון, אבל תגידו לנו מה ההשלכות על האבטלה במשק. 
       
השרה לקליטת העלייה ציפי לבני:
       
       מה קרה לקרנות הפנסיה?
       
עמיר פרץ (עם אחד):
       
       גברתי היקרה, אני חתמתי ב=1995 עם בייגה שוחט על הסדר לקרנות, גם אז זה היה 60 מיליארד. גם ב=1996 חתמו כל השלישייה פה. ב=1997 חתמתי עם ביבי נתניהו על עוד הסדר. בכל ההסדרים עמדנו. אנחנו היינו צריכים לפתוח את שוק הפנסיה לתחרות - פתחנו. אני היחיד במדינה הזאת שהסכמתי להעביר את העובדים במגזר הציבורי מפנסיה תקציבית לפנסיה צוברת. אנחנו קיימנו את חלקנו. עכשיו הממשלה אומרת: עדיין יש בעיה. 

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       שילמנו את כל זה אז. עכשיו רוצים שנשלם עוד פעם.
       

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       שילמנו מלא. אומרים שיש בעיה. אני מוכן להתדיין, אבל מותר לי לשאול, מה יהיו ההשלכות על האבטלה? מותר לי לשאול, אם העלאת גיל הפרישה בתקופה של אבטלה יכולה ליצור דרמה גדולה במקום אחר? 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת פרץ, נא לסיים עכשיו. אני נותן לך דקה לסיום. 
       
עמיר פרץ (עם אחד):

       גברתי השרה, מותר לי לשאול, מה יהיו ההשלכות על האבטלה? מותר לי לשאול, האם העלאת גיל הפרישה בתקופה של אבטלה יכולה ליצור דרמה גדולה במקום אחר? 
       
       אני רוצה לומר לכם ששר האוצר אמר שיש לו חלום. הוא חולם 20 שנה על התוכנית הזאת. בסדר, חלומות זה עניין אישי.

יצחק וקנין (ש"ס):
       
       - - -

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       חלומות זה עניין אישי.

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       כל אחד והחלום שלו.

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       כל אחד והחלום שלו. אני, יש לי הרגשה שהחלום שלו זה לא כל כך התוכנית הכלכלית, הוא באיזה בניין סמוך - לא רחוק מכאן.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       למה לך? תתייחס עכשיו לסיכום.

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אני אומר - נכון, אדוני שר האוצר, יש לך חלומות. אבל, הייתכן שעל מזבח החלומות שלך אנחנו נסכים לגנוז, לנפץ את החלומות של גמלאים, של נכים, של עובדים? הייתכן שבגלל החלום שלך נסכים כמובן מאליו לרצונך לקצץ את קצבת הסיעוד לחולים, לקשישים המסכנים ביותר במדינה הזאת? הייתכן שעל מזבח החלום שלך באופן אוטומטי נסכים שהפגיעה בנשים תהיה כל כך קשה? הייתכן שעל מזבח החלום שלך נסכים שתהיה פגיעה בתשתית של הסכמי העבודה? הייתכן שעל מזבח החלום שלך כל עובד בשוק הפרטי ישלם מחיר יקר בעתיד הפנסיוני שלו? 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה.

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אדוני שר האוצר, אני פונה אליך ברגע הזה - כשציבורי העובדים בישראל יצאו לשביתה שלא היתה כמוה, כשרוב, חלק גדול מראשי הוועדים הם חברי מפלגתך - - -

רוני בר-און (הליכוד):
       
       זו שביתה פושעת, שביתה פושעת - - -

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אני לא עוסק במינוחים כאלה. עמדי עוסק בזה - - -

רוני בר-און (הליכוד):
       
       זו שביתה טרוריסטית.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אדוני יושב-ראש ועדת הכנסת, הוא מסיים את דבריו. אני גם רוצה לפנות אליו. 

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       הביטויים האלה שייכים להתמודדויות בירושלים.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       מאה אחוז - - -

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       את זה תגיד לעמדי, לא עלי. אני לא מתעסק בביטויים כאלה. אני לא התבטאתי ביטוי 
כזה - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת בר-און, אתה נותן אפשרות לחבר הכנסת פרץ? זה הרבה מעבר לזמן, רבותי. לא ייתכן. 

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אתה עורך-דין דמוקרט שאומר שיש זכות שביתה.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       זאת שביתה טרוריסטית - - -

אילנה כהן (עם אחד):
       
       אל תקרא לה טרוריסטית.

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אז לך לבית-המשפט - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת בר-און. אני מבקש לסיים. 

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       - - אם השביתה היא כל כך - - -  לך לבית-המשפט - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       דיברת עם שר האוצר - - -

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       - - ואני בטוח שבית-המשפט ייתן לך תשובה על מה שאתה אומר.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת פרץ, אני רוצה גם לפנות אליך. 

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אבל, הסגנון הזה יכול להישאר בינך לבין עמדי, לא אתי. אני חושב שזה עדיף - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא להתחיל עכשיו לפרוט - - -


עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אני לא השתמשתי מול שום חבר כנסת בסגנון כזה, סליחה. הוא יכול להעיר לי - זו זכותו. 

רוני בר-און (הליכוד):
       
       זה לא מולך, זה מול השביתה - - -

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       מאה אחוז.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת בר-און. חבר הכנסת פרץ. 

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       משפט אחרון.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       משפט אחרון, ואני רוצה לפנות אל אדוני לאחר מכן.

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אני פונה לשר האוצר ומבקש - מצדי, שיושב-ראש הכנסת יקים פה צוות, שיבחנו, כי יש רק דוגמה אחת. כששר האוצר ביקש הפחתות שכר של 2 מיליארדים ו=400 מיליון שקל במגזר הציבורי, אנחנו הסכמנו ל=2 מיליארדי שקל. זה לא נקרא משא-ומתן?
       
       אני, בחלומות הטובים ביותר שלי, לא נכנסתי לשום משא-ומתן שביקשתי בו 10 שקלים וקיבלתי 6 או 7, אז ממשלה? אני יושב-ראש ההסתדרות הראשון בישראל שמסכים להיכנס לחדר, למשא-ומתן, מתוך ידיעה שאני עומד לתת - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה, חבר כנסת פרץ. 

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       - - - אין מצב כזה בעולם. תמיד ראשי הסתדרות נכנסו כדי לקבל – גם ב=1985, כשההסתדרות חתמה על הסכם, המקסימום שהיא הסכימה זה להקפיא -  -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה.

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       - - ואני - מתוך אחריות למשק, מתוך ידיעה שצריכים ללכת ביחד - מוכן לנהל משא-ומתן - -

אילן שלגי (שינוי):
       
       מה קרה - - - מה קרה לאיגודים המקצועיים?

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       - - אבל לא תחת האיומים של חקיקה. תודה רבה.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה. המתן רק רגע, חבר הכנסת פרץ. 
       
       חבר הכנסת פרץ – כממלא-מקום נשיא המדינה, אני קיבלתי איזו בקשה ותחינה מילדים שנסעו ל"מצעד החיים", והם תקועים כרגע בפולין ללא כסף, ללא סידורי לינה וללא אמצעי אבטחה מתאימים. גם רכבת אווירית של ילדים יהודים מכל קצווי תבל מ"מצעד החיים" צריכה להגיע לישראל. אולי תראה איזו דרך בעת השביתה לבדוק ולראות אפשרות שאנשים יגיעו ארצה, ומהר.

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אדוני היושב-ראש, אני מתחייב לך לבדוק את זה ולהשיב לך מייד.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת חיים אורון, בבקשה. גם לרשותך עשר דקות. מי חבר הכנסת שנתן לך את רשות הדיבור?

חיים אורון (מרצ):
       
       אבו וילן. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אבשלום וילן. תודה רבה.

חיים אורון (מרצ):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני מסכים עם דבריו של ידידי עמיר פרץ על חשיבות הדיון הזה.
       
       שר האוצר, במהלך דבריו - אגב, לא בפעם בראשונה כאן היום, גם בוועדת הכספים - מפנה אותנו לשיחות טלפוניות שהוא מנהל עם גדולי עולם - כלכלנים, אנשי פרס נובל, קונדוליסה רייס ואחרים. אדוני היושב-ראש, אני תוהה אם בחודש האחרון דיבר שר האוצר, למשל, עם אלי מויאל משדרות, בעברית - -

רוני בר-און (הליכוד):
       
       דיבר, דיבר.

חיים אורון (מרצ):
       
       - - ושמע ממנו מה דעתו על התוכנית, עם גבי ללוש מדימונה, עם דוד עמר מנשר. אגב, כולם שקלו פעם להצטרף למרצ. אני רוצה להרגיע אותך - אף אחד מהם לא הצטרף למרצ, כולם בליכוד.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       היו בסיעת הליכוד, עם כולם הוא דיבר.

חיים אורון (מרצ):
       
       דוד עמר אמר אתמול בוועדת הכספים - זו קטסטרופה. שלושה חברי ועדת הכספים, אלי אפללו, חיים כץ ואיוב קרא - שלא כמו חבר הכנסת רוני בר-און, שבא להצביע - ישבו שלושה ימים, ואגיד לך את האמת, קיבלו קצת בראש מאתנו וגם הפנימו, ואמרו: לזה אנחנו לא מצביעים. ברחו.
       
       אני בכל זאת הייתי רוצה לשמוע שיבוא שר האוצר לפה וידווח לנו מה הוא שמע מהם. אם כולם אומרים: אין כשמן הזה; אם כולם אומרים: לא היתה כתוכנית הזאת - אף אחד לא מבין? אנחנו לא מבינים כי אצלנו זו בעיה של קיבעון, זו בעיה שלנו, אבל גם הם לא מבינים? הם לא מבינים את המצוקה של המדינה, הם לא מבינים את גודל החורים בסירה, לא מבינים שום דבר?
       
       אני רוצה להגיד לכם - כולם מבינים, והכי טוב מבין ביבי נתניהו. הוא אמר לנו. מה שהוא מביא פה ב=200 עמודים -  אני כבר את רובם קראתי, אני מקווה שעוד כמה חברי כנסת מהליכוד קראו אותם - הוא חולם על זה 20 שנה. 
       
       זה לא תלוי במצב הכלכלי, חברי הכנסת משינוי; זה לא תלוי במשבר; זה לא תלוי באינתיפאדה, לשיטתו. הוא רוצה מדינת ישראל אחרת. חלקים בבית הזה רוצים כמותו, לא מהיום. את כל הדיונים הללו אני מכיר כבר המון שנים - על הורדת תשלומי העברה, על הורדת המסים, על פחות דאגה, על סל בריאות יותר קטן, על סל שיכון יותר קטן.
       
       אתם אומרים, לא פוגעים בחלשים, חברי הכנסת? אגב, אני רוצה לדווח לכנסת - אם היא לא יודעת - חלק מהתוכנית כבר מתבצע. מחצית מהקיצוץ כבר אושרה, אדוני היושב-ראש. שלשום אישרה ועדת הכספים קיצוץ של 5 מיליארדי שקלים, מתוכו 2 מיליארדי שקלים זה לא הקיצוץ הרוחבי, חבר הכנסת רמון. זה הקיצוץ הנקודתי. ותראו איך לא פוגעים בחלשים. 
       
       83% - מיליארד ו=600 מיליון שקל מ=2 המיליארדים, 600 מיליון הללו הם מהחלשים. למשל, מורידים במשרד ראש הממשלה 430,000 שקל - זה נכון; מורידים במשרד האוצר 500,000 שקל - זה נכון, זה לא הקיצוץ האופקי; מורידים במענקי האיזון 400 מיליון שקל. ממי מענקי האיזון, אדוני היושב-ראש? מענקי האיזון זה ירושלים. זה לא רעננה, זה לא תל-אביב, זה לא חיפה, זה לא עומר. זה באר-שבע. זה לא חלשים? מה זה?
       
       מורידים 290 מיליון שקל מתמיכות במצרכי יסוד, ושר האוצר עומד פה ולא אומר אמת לכנסת - כדי שלא להגיד מלה אחרת  - אנחנו לא פוגעים בחלשים. למי זה מצרכי היסוד? למי זה בדיוק מצרכי היסוד? 
       
       והעיקר - מורידים 800 מיליון שקל, את המענקים במשכנתאות. חבר כנסת בר-און, אתה לא מקבל מענקים במשכנתה, אלא אם כן אתה באזור בירושלים ששם כן מקבלים. אני בלהב - אם כבר אני מגיע לבנות - מקבל כי זה אזור פיתוח א'. בנגב מקבלים מענקי מקום. 40% מ=800 המיליון זה עולים חדשים, ובתוכם אתיופים שאצלם המענק הוא 90% מהדירה. מה זה הדבר הזה? תגידו מה זה הדבר הזה.
       
       אז עולה לפה שר האוצר, נואם נאום של מבוא לכלכלה, עם חלקי עובדות לא נכונים - תיכף אני אציג עוד כמה – ואומר, לא פוגעים בחלשים.
       
       אדוני היושב-ראש, אני מוכן שיביאו אותי לוועדת האתיקה, מי אומר אמת. אני אומר, שמתוך 2 מיליארדים, מיליארד ו=690 מיליון בסעיף הזה - 83% - זה פגיעה בשכבות החלשות, נקודתית ומכוונת. ומכוונת.                                          
                                                                                        
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הסבסוד הוא לכולנו.

חיים אורון (מרצ):
       
       הסבסוד לא מתחלק בין כולנו. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       נכון שזה פוגע באלה שהלחם עבורם הוא מצרך יסוד וכמעט יחיד.

חיים אורון (מרצ):
       
       פה מוצע קיצוץ של 2.4 מיליארדי שקלים במס הכנסה. אומרים לנו שנטל המס בארץ גבוה, נטל המס הכולל בארץ גבוה, אך החלק הגבוה הוא המסים העקיפים. במסים ישירים אנחנו נמצאים מתחת לממוצע ברוב ארצות אירופה. חבר הכנסת בר-און, אני מתחייב לתת לך את המסמך של משרד האוצר. המקום היחיד שבו אנחנו בבעיה קשה, הוא אותה קבוצה של מדרגות המס של המשתכרים בין 7,000 ו=9,000 שקל       ל=12,000 ו=15,000 שקל, אותה קבוצה שהיא שכבת הביניים, שפוגעים במשכנתאות שלה. היא לא תקבל את ההפחתה של 2.4 מיליארדים. 80% מתוך 2.4 המיליארדים הולכים לשני העשירונים העליונים.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       לא נכון.

חיים אורון (מרצ):
       
       לא נכון; הכול לא נכון, תביאו נתונים.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       לא אמרתי לך לא נכון על הרבה דברים שאמרת, אבל מה שאתה אומר עכשיו לא נכון.

חיים אורון (מרצ):
       
       אלה הנתונים המדויקים. איפה פוגעים, אדוני היושב-ראש? ברצינות אין בושה. מטילים מס בריאות על אשה שאינה עובדת. יש תמיד ניסוחים אלגנטיים כאלה, אבל אשה שאינה עובדת היא עקרת-בית שבעלה עובד, והיא אינה עובדת. ממנה ייקחו 84 שקלים בחודש, 1,000 שקלים בשנה, חצי מיליארד שקל. 70% מהסכום הזה יוטל על חמשת העשירונים התחתונים. תגיד לי שגם זה לא נכון. תבדוק אתה את הנתונים: 70% - על חמשת העשירונים התחתונים. אז איך זה מתחלק? איך יושבים אנשי שינוי ואומרים שהם מקבלים את זה?  
       
       מה שהבאתי הוא רק חלק מהדוגמאות. אילו היה לי יותר זמן הייתי מביא עוד כמה דוגמאות כאלה. אז אומרים שמורידים את נטל המס. חצי מיליארד שקל במס הבריאות כלול בנטל המס או לא כלול? מעלים את מס הבריאות, שלא לדבר על שכר השווה לארבע פעמים השכר הממוצע במשק - אין לי זמן להיכנס לוויכוח הזה עכשיו - שם מורידים 1.5 מיליארד שקלים. ממלאים את התקשורת ואת הציבור בדיבורים האלה, ומפרסמים על חשבון הציבור עמודים שלמים. כלכלנים בכירים במשק אומרים שהפרסומים הללו לוקים באי-דיוקים מרחיקי-לכת, אם לא לומר מלים קשות יותר.
       
       אני אומר, אדוני היושב-ראש, זו מהפכה ששר האוצר מאמין בה, כפי שאמר. הוא מביא לנו כל הזמן דוגמאות. הוא מביא דוגמאות מאירלנד על גובה המס, אבל לא מביא משם את הדוגמאות על הפנסיה, על הביטחון התעסוקתי, על התמיכה במקומות עבודה. גם אני יכול להביא בפינצטה דוגמאות שנראות לי.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       כל זה נכון להיום, לאחר שהמהלך הושלם באירלנד. זה לא היה לפני עשר שנים.

חיים אורון (מרצ):
       
       לא, זה לא מהיום, זה היה מההתחלה. זה היה הבסיס להסכמה שם. 
       
       לכן, אדוני היושב-ראש, הוויכוח הוא לא מי אחראי יותר למשק. אמר קודם ידידי, חבר הכנסת רמון, שזה מה שהוצע לנו עם פחות מלל תיאורטי על-ידי סילבן שלום לפני שנתיים, במסגרת שלוש תוכניות. אחרי כל זה הגענו לפה. אני אומר לך פעם נוספת, חבר הכנסת בר-און,  הדיונים על תקציב המדינה לשנת 2004 מתחילים בחודש אוגוסט, בעוד שלושה חודשים,  ונדבר בהם על הקיצוץ הבא. מדוע? כי דבר אחד אין כאן בכלל - אין כאן תקציבים ויעדים לצמיחה.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       הוא דיבר על זה.

חיים אורון (מרצ):
       
       הוא דיבר על זה, גם אני יודע לדבר על זה.   
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, צריך לראות  את הקשר הישיר והמיידי כמשתנה העיקרי, בין המשך המדיניות בנושא העימות לבין המחירים שאנחנו מקבלים אחת לכמה חודשים. שר האוצר אינו רואה את הקשר הזה, והוא מוביל אותנו במסלול שהמדינות המתוקנות שבעולם בורחות ממנו. אני לא רוצה את ארצות-הברית כדוגמה לחיקוי בנושאים הללו. יש הרבה נושאים שאני רוצה ללמוד מארצות-הברית, אבל איך לקיים מערכת של ביטחון סוציאלי ושל סולידריות חברתית, איך לקיים חברה שנמצאת באופן קבוע בעימות חיצוני - את כל אלה אני לא רוצה ללמוד מארצות-הברית.  אנחנו צריכים ללמוד קודם כול מעצמנו, כי יצרנו פה חברה אחרת, ואנחנו עוסקים עכשיו באופן מובהק ומתוכנן בכרסום אותם יסודות של מדינת רווחה, של סולידריות חברתית, של אחריות משותפת. 
       
       חושבים שאם ניתן לשוק לפעול הוא יפתור את הבעיות. יסללו אוטוסטרדות לנגב שאני חי בו קרוב ל=40 שנה. ככל שיסללו, אם בנגב תהיה תמיד אבטלה כפולה מאשר באזור המרכז, אם רמת השירותים בבית-החולים "סורוקה" תהיה נמוכה יותר מאשר במרכז - - -

רוני בר-און (הליכוד):
       
       היא לא תהיה.

חיים אורון (מרצ):
       
       היא תהיה, משום שעל-פי המדיניות שאתם מובילים - - -

רוני בר-און (הליכוד):
       
       אבל הוא אומר - - -

חיים אורון (מרצ):
       
       הוא אומר.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       הוא דיבר על זה, זה יהיה חלק מהתוכנית. התפיסה שלך היא שהוא רוצה לגרום רק נזק.

חיים אורון (מרצ):
       
       חבר הכנסת בר-און, יש כוח אחד שאני מסתמך עליו פחות ואתה מסתמך עליו קצת יותר,  והוא בורא עולמות במאמר. כולנו בוראים עולמות במעשה. זה שהוא אמר - אמר ונשאר בחיים, כמו שאומרים הילדים שלי.


אילן שלגי (שינוי):
       
       הוט ער געזוגט.

חיים אורון (מרצ):
       
       המאמר הוא לא הבעיה שלו. אני חושב שגם בנושא המדיני וגם בנושא הכלכלי, שר האוצר, בגיבוי ראש הממשלה, מוליכים אותנו במסלול קטסטרופלי מבחינתה של מדינת ישראל.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       אני מבקש שתאמר משפט אחד על השביתה הפרועה הזאת.

חיים אורון (מרצ):
       
       אגיד משפט אחד על השביתה הפרועה, אם היושב-ראש ייתן לי. השביתה אינה פרועה בעיני. מי שאומר כמו חבר הכנסת איתן, שאי-אפשר למנוע מהמחוקק לחוקק - אגב, יש גבולות לחקיקה - לא יכול למנוע מציבור לממש את זכותו לשבות, ואני יוצא להפגנה בתמיכה בשביתה - בעיקר כאשר בפעם הראשונה מופעל איום בנקיטת שלושה-ארבעה סעיפים שמפירים הסכמים שנחתמו לפני שנה עם הרופאים. על ההסכמים האלה דנו ארבעה אנשים יחד - שר האוצר, מזכיר ההסתדרות הקודם ואני כגזבר ההסתדרות. חתמנו יחד על הסכם הפנסיה של הרופאים. עשינו ויתורים ענקיים, ואת זה עומדים להפר עכשיו בחקיקה, כי יש כאן מדיניות כוחנית בלתי אפשרית.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת אילן שלגי. חברת הכנסת לבני תחליף אותי. רבותי, אני מבקש להקפיד על מסגרת הזמן.

אילן שלגי (שינוי):
       
       גברתי היושבת-ראש - לעונג הוא לי לברך אותך - חברות וחברי הכנסת, חבר הכנסת עמיר פרץ, דיברת פה בצורה דמגוגית, כרגיל. אצלך בקרמלין הכול כבר בסדר? פיטרת כ=250 עובדים מתוך 1,000. הם כולם הלכו בהסכמה? עשית להם שימוע? אני באמת אשמח לשמוע מהם איזה תעלולים ואיזה עוולות עשית להם. 
       
       אדוני שר האוצר, אני אצביע בעד התוכנית הכלכלית, למרות הביקורת שיש לי על חלקים ממנה. 
       
       לפני יומיים, ביום שני השבוע, גברתי היושבת-ראש, ביקרתי במעון לנשים מוכות בעירי, הרצלייה. היה לי קשה לשמוע את האם לשלושה ילדים, בת 25, חרדית מבני-ברק, שחוסה במעון זה חצי שנה, אשר קצבת הביטוח הלאומי שלה כאם חד-הורית קוצצה מ=3,500 ל=2,800 ש"ח. לא הסברתי לה שהקיצוץ הוא גם משום שאחיה, המעבירים את זמנם בכולל, אינם יוצאים לעבוד וגם מקבלים גמול בטלנות מהמדינה. 
       
       אינני מרוצה מהפגיעה בתקציבי התרבות ובמיוחד בתיאטרון, מהפגיעה בסטודנטים, מהעברת האחריות לתחנות טיפות-חלב לקופות-החולים, ויש עוד. 
       
       עם זאת, לך, חבר הכנסת עמיר פרץ, לא אכפת אם המשק יתמוטט. לנו כן אכפת, ולמזלנו אנחנו נהיה הרוב בכנסת הזאת ובהצבעה הזאת. לך לא אכפת אם האבטלה תעלה כאן ל=15% ול=20% ואם הדולר ירוץ ל=6 או 7 שקלים, כי גם לא תהיה לך שום אחריות לכך. השבתת המשק תעלה לנו מיליארד ש"ח ליום. מפעלים ועסקים בסקטור הפרטי ייסגרו ועובדים רבים יפוטרו. לך לא אכפת מהם. אתה שבוי בידי ועדי העובדים הגדולים והחזקים. בשנתיים האחרונות פוטרו במגזר העסקי למעלה מ=70,000 עובדים, ובאותו זמן גדל השירות הציבורי. נוספו שם כ=46,000 עובדים. אתה לא סבור שגם המשק הציבורי צריך להשתתף במאמץ ויהיה קצת בדיאטה?
       
        לחוסר האחריות הלאומית מצטרפים אליך גם שותפים ישנים - הסוציאליסטים המזויפים ממפלגת העבודה. ג'ומס, אמרתי – מפלגת העבודה. כמה עלה ועולה עד עכשיו למדינה הפתק הצהוב וה"שירקס" של ההסתדרות וחבורת בייגה? אגב, בהבדל מהשערורייה של הפתק הצהוב, אני סבור שהסדר הקיבוצים, בשעתו, היה צעד נחוץ ואמיץ. אך אין מה לעשות, הכסף הזה היום חסר היכן שהוא. 
       
       אנחנו, 15 נציגי שינוי בכנסת, גברתי היושבת-ראש, כולם יודעים, אבל אני נהנה לשמוע את זה – באנו לכאן בשם קרוב ל=400,000 אזרחים שפויים ואחראיים. אנחנו שותפים להחזקת הגה הספינה הזאת, שותפים לאחריות ולקבלת ההחלטות גם אם הן קשות וכואבות. תודה רבה. 

היו"ר אתי לבני:
       
       חברת הכנסת קולט אביטל, אחריה – חבר הכנסת אחמד טיבי, ואחר כך - חבר הכנסת שלמה בניזרי. חמש דקות, בבקשה. 

קולט אביטל (העבודה-מימד):
       
       גברתי היושבת-ראש, הצטערתי מאוד לשמוע את דבריו האחרונים של קודמי, חבר הכנסת אילן שלגי, על כך שהוא משתייך לציבור השפוי במדינה הזאת שתומך בתקציב כל כך רע, כל כך עגום, תקציב שכל כך פוגע בשכבות החלשות. 
       
       בדברי היום אני מבקשת להתייחס לציבור אחד מבין מאות אלפי האנשים שייפגעו, שייזרקו לרחוב ללא קורת-גג וללא עבודה, ללא בית, וזה ציבור העולים. אני שמחה דווקא שאני עושה את זה בנוכחותו של השר שרנסקי. 
       
       ממשלה זו, אדוני השר, חרתה על דגלה את עידוד העלייה כעדיפות עליונה, אך הפלא ופלא - זה אחד הציבורים הנפגעים ביותר במדינה. בעצם, זה ציבור שנפגע פעמיים – פעם אחת מכל אותן הגזירות שכולנו, כל הציבור בישראל ייפגע, כאשר מקצצים קצבאות, קצבאות ילדים, כאשר פוגעים במשפחות חד-הוריות, כאשר מקצצים תשלומי העברה. בפעם השנייה, אדוני השר, נפגעים העולים מקיצוץ דרסטי בסל העלייה, כאשר הגורם הפוגע ביותר – וכולנו יודעים את זה - הוא ביטול המענק שקיבלו במסגרת ההלוואות לרכישת דירה. 
       
       ודאי אין צורך להסביר לך או לחברי הבית מדוע נזקקו העולים, אנשים שבאים מברית-המועצות לשעבר, מחבר המדינות, עולים מאתיופיה, עולים מארגנטינה – מדוע הם זקוקים בישראל של היום לעזרה בדיור. אני גם שואלת מאיפה אנשים שנעקרו מבתיהם, שבאים ללא פרוטה לארץ, מאיפה ייקחו כסף כדי לגור באיזה מקום? האם לחזור, אולי, לפי ההצעה הנוכחית, לתקופת האוהלים והמעברות? 
       
       הפגיעה הזאת היא חמורה ביותר, קודם כול משום שלראשונה בתולדות המדינה, ב=55 שנים, היא גם רטרואקטיבית. היא פוגעת לא רק באלה שהגיעו בזמן האחרון, על סמך התחייבויות מפורשות של ממשלת ישראל, אלא גם פוגעת בכל אלה שנמצאים כאן 15 שנה, והם יושבים, ועובדים, ואוספים פרוטה לפרוטה כדי לרכוש דירה. עתה, זכאותם הולכת ומבוטלת בתוך ארבעה ימים. ב=10 באפריל מתפרסם בעיתון, הפלא ופלא, שאפשר לממש את הזכאות הזאת עד 15 באפריל. אז תאר לעצמך מי בעצם יכול לממש זכאות כזאת בתוך ארבעה ימים. 
       
       המשכנתה שניתנה להם, שבתוכה היה מענק, כולנו יודעים שהוא רק חלק זעיר מהכסף שהם זקוקים לו כדי לרכוש דירה. עכשיו ייאלצו העולים לקחת עוד הלוואות, לשלם עוד  ריביות, להכפיל את הסכומים החודשיים שהם יצטרכו להחזיר לבנקים. איך הם יוכלו לעמוד בזה? 

	אנחנו שומעים הבוקר מבוא לכלכלה של שר האוצר, שמספר לנו פה שבעצם הריבית היא העריצות הגדולה ביותר במשק, "שואב האבק הגדול ביותר בחברה". הפגיעה גם חמורה מאוד, כיוון שמדובר בהפרה בוטה של התחייבות מפורשת של ממשלה כלפי ציבור שכבר נמצא אתנו, אבל גם כלפי ציבור שנמצא עכשיו בשלבי עלייה. אז מותר לשאול, אדוני השר, את הממשלה הזאת, כיצד היא מתכוונת לממש התחייבויות שהיא נתנה לעולים. 

	לא מזמן התפרסם ב"ג'רוזלם פוסט" ריאיון עם השר במשרד האוצר, מאיר שטרית, והוא אמר, בין היתר, שאין צורך לעזור לעולים, כי זה מעשה לא ציוני. לא כאן הזמן והמקום, וגם באמת אין זמן להתווכח עם האידיאולוגיה הפוסט-ציונית של השר, אבל כאן המקום לצטט לפחות פנינה אחת מאותו הנאום: "ישראל תמשוך את העולים כמו מגנט בגלל המצוינות שלה ובגלל רמת החינוך שהיא מציעה". נו, באמת. מותר אולי לתהות כאן היום על איזה מגנט אנחנו מדברים, על איזה מגנט שעוד לא גילינו, והשר במשרד האוצר, מר שטרית, יודע עליו; על איזה חינוך אנחנו מדברים כאשר מפטרים 6,000 מורים. 

       מותר גם לשאול, מדוע פוגעים בעולים ובחינוך כאשר הכספים ממשיכים לזרום ללא הפרעה לחינוך החרדי, ומה בעצם עם תוכניות הממשלה לבטל את המועצות הדתיות, שהיו מחזירות לאוצר לפחות 200 מיליון שקל, והרי זה הסכום שלוקחים מהעולים. והיכן בדיוק שרי שינוי, שכל כך הבטיחו שזה סעיף שיבוצע, שזה סעיף שיקוצץ? 

	צר לי, גברתי היושבת-ראש, לסיים את דברי בציטוט מהעיתון הארגנטיני הנפוץ ביותר, "קלארינס".  לפני כמה ימים, ב=15 באפריל, התנוססה בעמוד הראשון שלו הכותרת: "ישראל כבר לא מחפשת עולים". 

       דברים אלה נאמרים כאן היום, יום אחרי יום הזיכרון, מתוך רגש של מועקה עמוקה כאשר אנחנו מתבשרים ש=195,000 יהודים מרוסיה קיבלו אשרות, לא לישראל, הם לא עומדים לעלות לישראל, אלא, שומו שמים - לגרמניה. בעצם, כנראה זה המגנט שעליו דיבר השר שטרית. 

היו"ר אתי לבני:
       
       תודה רבה לחברת הכנסת קולט אביטל. חבר הכנסת אחמד טיבי. אחריו – חבר הכנסת שלמה בניזרי, ואחריו - חבר הכנסת רומן ברונפמן. 
       
אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       גברתי היושבת-ראש, רבותי חברי הכנסת, הבוקר הביאה הקואליציה לוועדת הכנסת הצעה לפטור את הצעת החוק הזאת מחובת הנחה בטענה שיש דחיפות, דבר ראשון. דבר שני, בניגוד לתקנות, נדמה לי שזה גם בניגוד לחוק, התוכנית הזאת לא נשלחה לעיונם של חברי הכנסת לפחות יומיים לפני שהיא מובאת לדיון ולהצבעה. כך צריך במקרה חירום. על כן אני חושב שאין דחיפות בהבאת התוכנית הכלכלית הזאת להצבעה, והרוב הדורסני שיש לקואליציה מבטל את חשיבות הפרלמנט. כלומר, יש רוב, לא חשוב מהם השיקולים, לא חשוב מהן התקנות, לא חשוב מה החוק. זה גורם לפיחות נוסף במעמדה של הכנסת ובמעמדם של חברי הכנסת, כאשר אפילו בנושא חשוב ביותר, תוכנית כלכלית הנוגעת לכל אזרח במדינה, מבטלים את דעתם של חברי הכנסת ומסתפקים בתכתיב של פקידי האוצר, והכנסת היא חותמת גומי. זה לגבי ההליך הפרוצדורלי.
       
       אגב, לגבי הטיעון שיש כאן דחיפות, אני לא רואה כאן שיש דחיפות. למה יש דחיפות לגבי הצעות על יישום צעדים מסוימים ב=2005? יש סעיפים שמדברים על הצורך לנקוט אותם ב=2005. איזה מין דחיפות יש בהחלטה לפטור את הצעת החוק הזאת מחובת הנחה, כאשר צעדים מסוימים בתוכנית הכלכלית מתייחסים לשנים שיבואו, לעתיד לבוא? אין שום הצדקה לכך. והכנסת נכנעת פעם אחר פעם מתוך רצון להתנהגות הדורסנית של הקואליציה והממשלה או פקידי האוצר.
       
       העניין המהותי הוא התוכנית עצמה, שנאמר עליה רבות. אני רוצה להתייחס לנושא שאתה, אדוני השר, ודאי מכיר בגלל תפקידך הקודם כשר הפנים - איחוד רשויות; איחוד רשויות של ערים ומועצות מקומיות, שייעשה בכוח, על-ידי חוק, על-פי רוב בניגוד לרצון התושבים בכל יישוב. ההתנגדות שלי לאיחוד היא לא אידיאולוגית. לא, אני מדבר על תוצאות, על ניסיון שיש מן העבר. כרכור--פרדס-חנה, ג'דידה--מכר - לא הצליח. אם יבואו שני יישובים, אדוני השר, ועל-ידי משאל יאמרו: אנחנו מסכימים לאיחוד, אין לי טענות. אבל אם שני היישובים מתנגדים, מספיק גם שיתנגד יישוב אחד, למה לכפות בכוח? 
       
       ההחלטות והמסקנות של ועדת-שחר דווקא מאוד ענייניות, כאשר היא מציגה את השיקולים נגד ההחלטה הזאת. אני רוצה להביא בפניכם את דבריו של פרופסור ערן רזין, ראש המחלקה לגיאוגרפיה וחוקר במכון פלורסהיימר. הוא מתמחה בנושא הרשויות המקומיות, ושימש יועץ מדעי בוועדת-שחר. הוא אומר ש"המהלך לא יחסוך כסף, כטענת משרד הפנים ומשרד האוצר, לפחות לא בשנים הראשונות, אלא להיפך. יש כאן נטייה להאחדת שירותים שנעשית פעמים רבות כלפי מעלה, כך גם לגבי השכר. כמו-כן, יש מגמת התיישרות של פונקציות רבות לפי הרשות המקומית הגדולה והנדיבה יותר". רשימת האיחוד נראית לפרופסור רזין תמוהה, כך גם אני גורס. למשל, הוא אומר, "אני לא מבין מדוע מבשרת-ירושלים לא תתאחד עם ירושלים, וזיכרון-יעקב לא תתאחד עם בנימינה וגבעת-עדה". "אם האיחוד ייעשה בצורה כוחנית", הוא אומר, "הוא לא יצליח. בהתחלה יהיה איחוד פוליטי, שאחריו יהיה לחץ נגדי של המנגנונים שינסו לתקוע מקלות בגלגלי המיזוג, וגם לא ימהרו כל כך לפטר".
       
       כך לגבי כפר-קאסם וכפר-ברא, כך לגבי ג'ת ובקה. נמצאים כאן נציגים, ואני מברך אתכם כאורחי הבית, סגן ראש עיריית בקה-אל-ע'רביה, מר תאופיק גאנים, וידידי אמיר עאסי מכפר-ברא ואחרים. אנשים מודאגים מכפייה, מתכתיבים, ונכון, יש ערר, אבל העיקרון שצריך להנחות את כולנו הוא רצון התושבים והרצון להביא בחשבון את ניסיון העבר שכשל בתחומים האלה.
       
       כמובן, הזמן קצר מלהכיל את כל הטענות נגד התוכנית הכלכלית. רציתי להתייחס במיוחד לענייני הבריאות, כמו צמצום מיטות אשפוז וכדומה, ולפגיעה בגמלאים. אלה הם נושאים החשובים לכל חברי הבית, ולכן אני תמה על כך שאף אחד מחברי הליכוד לא נמצא כאן, כנראה התוכנית הכלכלית לא כל כך חשובה. אלה אנשים שנבחרו לכנסת על-ידי השכבות החלשות, עיירות הפיתוח, שמהן באים חברי הליכוד, והם דורסים ברגל גסה את האינטרסים היסודיים והעיקריים, ובעיקר את הכבוד האישי של אלה ששלחו אותם לכנסת. תודה רבה.
       
היו"ר אתי לבני:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת שלמה בניזרי. חבר הכנסת ברונפמן. חבר הכנסת חמי דורון. חבר הכנסת רוני בריזון.
       
שלמה בניזרי (ש"ס):
       
       גברתי היושבת-ראש, רבותי חברי הכנסת, אני רוצה לפתוח בציטוט מקווי היסוד של הממשלה, שקמה בסך הכול לפני חודשים אחדים, אולי חודשיים. כתוב שם ש"הממשלה תראה את צמצום הפערים ואת יישום עקרונות הצדק החברתי כמרכיב חיוני במדיניותה הכלכלית". והשורה האחרונה הכי מעניינת: "הממשלה תפעל לקידום שכבות רחבות בעם ולהעלאת רמת החיים של השכבות החלשות". האם זה לא צחוק הגורל? האם זה נכתב באירוניה, בהומור? 
       
       זו הממשלה שמביאה את הגזירות הקשות ביותר על השכבות החלשות מאז קום המדינה, ובריש גלי. שר האוצר מצהיר שמטרתו לדאוג, למי? לחזקים בחברה, כי אם הם יהיו חזקים הם יישאו את החלשים, וכל הקשקושים ששמענו שהוא אמר. ואותו משל מפורסם - כמה זמן החזק יכול לשאת את החלש? כן, מה לעשות, זו מדינה. זה לא משטר שלכל אחד יש בית פרטי והוא עושה לו מדינה. במדינה, החזק מפרנס את החלש, אין מה לעשות. זו המציאות. גם אני, בתור חבר כנסת, מפרנס את החלשים האחרים. כך בונים חברה. כאשר אנחנו שומעים את הדברים מפי ראש הממשלה ושרים בכירים בממשלה, שאומרים: איך אתם רוצים שהחזקים כל הזמן יישאו את החלשים? אוי ואבוי, איזה מסר זה לעם? שחזק צריך להיות חזק, וחלש צריך להיות חלש. איפה נשמע כדברים האלה? אנחנו נמצאים בסדום, שכל אחד דואג לעצמו, או שאנחנו צריכים לשאת את החלשים ולסייע להם?
       
       שנים רבות אני נמצא בממשלות ישראל, וזה נאום תקציב הראשון שאני לא שר בממשלה או סגן שר.
       
אלי בן-מנחם (העבודה-מימד):
       
       גם זה קורה.
       
שלמה בניזרי (ש"ס):
       
       שאלו אותי לטלוויזיה: האם ראית את התוכנית לפני כן? אמרתי: לא, הכול דרך העיתונות, לפי מה שאנחנו קוראים. שאלו אותי: איך אתה מסביר את זה? אמרתי: מה אתם מתפלאים שחברי הכנסת לא ראו את התוכנית, הרי כשהייתי שר הייתי מקבל את התוכנית, כל השנים, יום לפני כן, בערב שבת, כאילו שאין לי מה לעשות בשבת אלא לשבת ולקרוא תוכניות כלכליות, וביום ראשון אנחנו מגיעים, כל אחד זורק כמה נאומים חוצבי להבות ולבבות, ונגמר הסיפור. יש פה בכלל התייחסות? הרי במשרד ראש הממשלה ובאוצר חושבים שכל החוכמה נמצאת אך ורק באוצר, במשרד ראש הממשלה. אפילו לא היו מתייעצים אתנו, אנחנו השרים, המנכ"לים, אנשי המקצוע, כדי לשאול מה דעתנו: יש לכם רעיונות לשינוי? מה אתם אומרים? יש לכם הצעות אחרות, אולי? שום דבר. 
       
       כל החוכמה נמצאת אצל מראני וחבריו. אנחנו מכירים את עמדותיו, הוא כל הזמן אמר שמספיק עם כספי ההעברה הללו וצריך לצמצם אותם למינימום כי אי-אפשר יותר. זו עמדתו מהיום הראשון שאני מכיר אותו וזו עמדת האוצר. 
       
       כך אנחנו באים ורואים כל הזמן את הפגיעה בחלשים, כשמיום ליום אנחנו רק פוגעים ומחלישים  את אותם אנשים חלשים שאין להם מה לאכול. עכשיו הגעתי מהבית שלי, ושם יש בכל יום רביעי חלוקה שאשתי עושה. היא אוספת נדבות. מסכנה אשתי, אשתו של חבר הכנסת הולכת למפעל כזה ולאדם כזה, משיגה אוכל ל=150 משפחות, וזה נעשה בבית שלי בלי תקציבים ובלי כלום, ברוך השם, והם הולכים ומחלקים. אשתי אומרת לי: תשמע, אם המשפחות האלה לא יקבלו את העוף שאני נותנת להם ואת הירקות ואת הלחם, לא יהיה להם מה לאכול. אז עכשיו אנחנו הולכים ודוחפים עוד עשרות אלפים. 

       אני הייתי שר העבודה והרווחה. מיליון ו=160,000 אנשים היו מתחת לקו העוני בשנה שעברה. השנה, אחרי כל הגזירות הכלכליות האחרונות, כמה יהיו במדינת ישראל, אתם יודעים? אנחנו הולכים ומזעזעים את כל מערכת הרווחה של מדינת ישראל, שהיתה מערכת נפלאה, והורסים אותה מפני שיש כמה אנשים אינטרסנטים שדואגים לאנשים שלהם. 
       
       אין כסף? תפסיקו להביא עולים מרוסיה. אני אומר את זה בצורה הכי גלויה. למה הולכים ומביאים אנשים ש=80%, 70% מהם אינם יהודים? יש פה תושבים ותיקים במדינת ישראל שבנו את המדינה, כמו ההורים שלי, כמו הדודים שלי וכמו כולנו פה במדינת ישראל. למה אתם הולכים ומביאים אנשים שאין להם שום קשר וזיקה לעם היהודי, על-פי איזה חוק דבילי שנחקק פה ונקרא חוק השבות? מה פתאום להביא אותם למדינת ישראל? הרי אין להם שום קשר למדינה הזאת. למה להביא אותם? תביאו את היהודים, אדרבה, אני אסייע לכולם. אנחנו שמחים שבאים לכאן יהודים מכל רחבי העולם. משקיעים מיליארדים באנשים שלא קשורים לעם היהודי. תשקיעו את זה באזרחי מדינת ישראל, היהודים, הערבים והדרוזים, אנשים שהם אזרחי המדינה. להביא אנשים שהולכים ומשכנעים אותם אנשי הסוכנות ומגרדים שם אנשים ומזכירים שיש איזה סבא של הסבתא שפעם עבר ליד איזה בית-כנסת ואולי הוא יהודי, תבוא לישראל, אנחנו מבקשים ממך.

	ואשר למשרד הדתות, שמעתי כמה חברי כנסת שבחוצפה מדברים כל היום על ישיבות, ישיבות. תקראו את התקציב ותבינו שבשנת 2003 מקצצים 47% מהישיבות. אתם יודעים את זה? בשנת 2004 יקוצצו 70%. אתם יודעים את הדבר הזה? 

       והמפד"ל התמימים האלה, וחבל שהם לא נמצאים פה, שחשבו שהם נכנסים לממשלה עם שינוי, שם הם יוכלו לעשות קירוב לבבות. שמעתי שלשום את השר פריצקי אומר: לא יצביעו המפד"ל? שראש הממשלה יפטר אותם. הרי דיברו על קירוב לבבות.

היו"ר אתי לבני:
       
       סליחה, זמנך תם. סליחה שבנושא הזה, אבל בכל זאת.


שלמה בניזרי (ש"ס):
       
       זהו, זה יכול להיות מכוון, אז שלא יחשדו בך. דקה אחת. השר פריצקי אמר, שיפטרו אותם. הרי דיברו על קירוב לבבות. המפד"ל אמרו, פתיחת גשר. אוי ואבוי לגשר החד-סטרי הזה שאנחנו רואים. זה גשר שמדברים עליו? 
       
       ומה אתם רוצים לעשות, להוציא את כל בני הישיבות לעבודה? שמעתם שיש 300,000 מובטלים. התוכנית הכלכלית מפטרת עובדים. אז לאן אני אקח את בחורי הישיבה שאתם מדברים עליהם? לאן אקח אותם, על איזו עבודה אתם מדברים? חוץ מזה, הם לא עובדים בסופו של דבר? גם אני למדתי בישיבה אחרי שהשתחררתי מהצבא. בסופו של דבר יצאתי לעבוד. למה בחור שלומד באוניברסיטה - הרי לא כולם לומדים שם מדעים או מקצועות יצרניים?

חמי דורון (שינוי):
       
       סטודנט לא מקבל תגמול.

שלמה בניזרי (ש"ס):
       
       איזה תגמול? סליחה, אתה יודע, כך המדינה - - -

היו"ר אתי לבני:
       
       חבר הכנסת דורון, תן לחבר הכנסת בניזרי לסיים.

שלמה בניזרי (ש"ס):
       
       אתה יודע, מדינת ישראל משקיעה בממוצע בכל סטודנט במדינת ישראל 10,000 דולר. אתה יודע את זה? על בחור ישיבה היא לא משלמת לבחור, היא משלמת לישיבה.

חמי דורון (שינוי):
       
       - - -

היו"ר אתי לבני:
       
       חבר הכנסת בניזרי, אנא סיים.


שלמה בניזרי (ש"ס):
       
       אתה יודע שהבן שלי לומד בישיבה וגם אני משלם עבורו כל חודש וכל שנה, עבורו ועבור כל הילדים שלי? מה אתה חושב, שזה בחינם? חוץ מזה, אתה משלם את זה מכספך? כספי המדינה זה כספים פרטיים שלכם? אני משלם מס, החרדים משלמים מס, מס ערך מוסף, משלמים את הכול - - -

היו"ר אתי לבני:
       
       תודה רבה לחבר הכנסת בניזרי.

שלמה בניזרי (ש"ס):
       
       רק מה, הכנסת בידיים שלכם, אז אתם מצליחים ליצור רושם שכל הכסף של המדינה שלכם. חבל שאין לי זמן, הייתי משיב לך באריכות. תבוא בהזדמנות ואראה לך בדיוק את השקרים שאתם מפיצים נגד הציבור הנפלא הזה שנקרא ציבור חרדי, שעליו עומדת המדינה.
       
       משפט אחרון שאמר הרב עובדיה יוסף היום; הוא אמר: אם אין קמח אין תורה, אבל אם אין תורה אין קמח. אתם תראו שהקללה באה למדינה מפני שאתם פוגעים בישיבות. תודה רבה.

היו"ר אתי לבני:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת רומן ברונפמן, בבקשה.

רומן ברונפמן (מרצ):
       
       גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת, אני הייתי מתרכז בנושא הדיון, בתוכנית הכלכלית של הממשלה, אבל הנאום של חבר הכנסת בניזרי היה רצוף שגיאות לוגיות מהותיות שאי-אפשר לפסוח עליהן. חבל, שלמה, שאתה מוציא את זעמך במקום הלא-נכון, החל בזה שאתה לא החזק שמתחלק עם החלש, אלא אתה נציג הציבור ונבחר הציבור שכולך, כל התקציבים שלך יושבים על תקציבי המסים, ולכן אתה לא מחזיק שום חלש, אלא החלש אפילו מחזיק אותך. כדאי שתדע את זה ותזכור את זה.
       
       דבר שני, השטויות שלך לגבי העולים, פשוט חבל שאתה מביא את הנושא הזה, בסך הכול ערב אחד לאחר יום השואה. כי החוק הדבילי, כמו שקראת לו, חוקק במדינת ישראל כשההורים שלך הגיעו לפה ממרוקו, כשאז הוקמה המדינה על-ידי יהודים ממזרח-אירופה, בדיוק על-פי חוקי נירנברג. כדאי שפעם אחת תלמד את זה ותשתוק לעולמי עולמים ולא תשתמש בזה עוד פעם. אם תשתמש, אני אגיש נגדך גם תלונה לוועדת האתיקה. אז החוק הדבילי הזה, תשתוק ותשמע עכשיו, הוא זה שהגדיר מיהו יהודי. אם זה לא מוצא חן בעיניך, קח את המזוודה שלך וסע למקום שבאת ממנו. בסדר? תשתוק, כי אתה טיפש וחסר לב - - -

שלמה בניזרי (ש"ס):
       
       - - -

היו"ר אתי לבני:
       
          אנא, חבר הכנסת ברונפמן, בלי מחמאות.

רומן ברונפמן (מרצ):
       
       אני אף פעם לא משתמש במלים כאלה בכנסת, אבל אני אומר לך, אתה פשוט לקחת דיון חשוב, מהותי, כאשר יש הפגנות בחוץ, והסטת אותו לכיוון לא רק לא נכון, אלא פשוט מבזה אותך. החוק הדבילי, אני חוזר, חוקק באופן סימטרי על-פי חוקי נירנברג, וחוקי נירנברג הגדירו מיהו יהודי ומי לא. אז מה? אתה פשוט תלמד את זה פעם אחת. לא בושה ללמוד משהו חוץ מתורה - -
       
שלמה בניזרי (ש"ס):
       
       "מיהו יהודי" נקבע על-פי חוקי נירנברג? "מיהו יהודי" לא נקבע על-פי חוקי נירנברג.

רומן ברונפמן (מרצ):
       
        - - צריכים ללמוד תורה, אבל עוד דיסציפלינה אחת תלמד בחיים שלך, למשל היסטוריה. תצא מהבורות שלך, שמבזה את הכנסת ומבזה אותך באופן אישי. בושה וחרפה. 
       
       אני כבר לא מדבר על דבריך על התוכנית הכלכלית ועל הישיבות וכל מה שאמרת, כי כל הנאום שלך היה דוגמה רעה לפרלמנטריזם הישראלי.  הוא ייכנס באמת להיסטוריה, כדוגמה לנאום טיפשי.
       
       אעבור לעניין. כולנו מאוחדים פה, משמאל ומימין, דתיים וחילונים, ואני אומר את זה כ"ברידג'ינג" או כגישור, שהתוכנית הכלכלית היא תוכנית רעה. הופעתי בבוקר יחד עם יעקב אדרי, סגן השר לביטחון הפנים, והוא אמר שהוא נגד התוכנית הכלכלית, כי התוכנית הכלכלית לא טובה לחברה הישראלית. אז שאלה אותו אחת מהעובדות הסוציאליות: מר אדרי, איך תצביע במליאה? הוא אמר: לצערי יש לי מחויבות. שאלה אותו אותה אשה: אני עזרתי לך להיבחר בתוך הליכוד; מחויבות למה, לכיסא שלך בתור סגן השר לביטחון הפנים או המחויבות שלך לציבור ששלח אותך לכנסת? איזו מן השתיים תגבר? אנחנו יודעים איזו משתי המחויבויות תגבר פה. יושב פה השר שרנסקי מהליכוד ויושבים פה חברי הכנסת משינוי. אנחנו יודעים איזו מחויבות תגבר בסוף היום, ב=20:00, ואיך הם יצביעו. זאת הבעיה. המחויבות לקואליציה או לאופוזיציה יותר גדולה מהמחויבות לנציגים ולבוחרים ששלחו אותם לכנסת. כי כולנו יודעים שהתוכנית לא טובה - -

מל פולישוק-בלוך (שינוי):
       
       לא נכון - - -

רומן ברונפמן (מרצ):
       
       - - גם מפלגת שינוי המתחסדת יודעת שהתוכנית לא טובה ושיש חלקים טובים ויש חלקים רעים. את החלקים הרעים צריכים להוציא מהתוכנית ואת החלקים הטובים להעביר. זאת הנקודה. 
       
       אתה אמרת, חבר הכנסת בניזרי, שזה הנאום שלך בתור חבר הכנסת. ודאי שזה הנאום שלך וכואב לך שאתה יושב באופוזיציה, אבל אל תנתב את הזעם שלך למקום הלא-נכון.
       
שלמה בניזרי (ש"ס):
       
       - - -

רומן ברונפמן (מרצ):
       
       הדבר השני, גברתי היושבת-ראש, ההתלבטות שלי היא רק בדבר אחד - לא בתוכנית הכלכלית ולא בהצבעה שאני אצביע הערב - ההתלבטות שלי היא בנחיצותה ובנכונותה של השביתה שהחלה היום, ואנחנו לא יודעים מתי היא תסתיים. 
       
       אני פונה מפה ליושב-ראש ההסתדרות, עמיר פרץ, ואני מציע לו הצעה, וחבל שאף אחד מהסיעה שלו לא נמצא במליאה: אל תשבית את המשק כולו, כי כולנו נבחרי ציבור והסקטור הציבורי משרת את העם ואת הציבור כולו. תפנה את ההפגנה נגד מקבלי ההחלטות, נגד קריית הממשלה. תנתקו את לשכות השרים מחשמל, ממים, מטלפונים, מפקסים, משירותי המזכירות, משירותי המנקות, ממגישות התה, ואז תראה שבתוך שבוע ימים יש לנו הדברים. זאת, כי לשכות השרים לא יודעות לעבוד לבד. לא צריך לפגוע בציבור כולו, לא צריך להפסיק את ההסעות של הרכבות, לא צריך להפסיק טיסות עסקיות לחוץ-לארץ, לא צריך לפגוע בציבור בעלות שביתה של מיליארד שקל ליום, אלא יש לפגוע נקודתית במשרדי הממשלה, לפעול נגד מקבלי ההחלטות ונגד הלשכות. אז התועלת תהיה אמיתית, אז מהות השביתה תהיה אמיתית ואז הציבור כולו יהיה עם האופוזיציה ועם ההסתדרות נגד אותם חלקים בתוכנית הכלכלית שצריך להוציא אותם. 
       
היו"ר אתי לבני:
       
       תודה רבה.  חבר הכנסת חמי דורון. אחריו - חבר הכנסת רוני בריזון; אחריו - חבר הכנסת מוחמד ברכה; אחריו - חבר הכנסת עסאם מח'ול; אחריו - חברת הכנסת מלי פולישוק.
       
חמי דורון (שינוי):
       
       גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת, היה חסר רק שחבר הכנסת ברונפמן יקרא עכשיו לסיכול ממוקד כנגד שרי הממשלה. 
       
       בפתיחת דברי רצוני לשלוח את תנחומי למשפחות ההרוגים בפיגוע אמש בתל-אביב ואיחולי החלמה לפצועים. 
       
       אשר לנושא, ברמה העקרונית אני לא בעד התוכנית, אלא בעד תוכנית כלכלית אחרת, כי אני חושב שבהחלט יש צורך בתוכנית כלכלית מקיפה שתבריא את הכלכלה ותייצב את המשק. אבל, לדעתי, הדרך שנוקטת הממשלה איננה נכונה. 
       
       אני חייב לציין, שכחבר כנסת טרי וחדש היה לי קצת מוזר לקבל הבוקר חוברת, הצעת חוק, הנושאת 462 עמודים. מצפים ממני שאקרא אותה היום, אלמד אותה היום ואצביע עליה היום. אני מחזיק פה חוברת בת 174 עמודים, זו הטיוטה של התוכנית הכלכלית שהורדה מהאינטרנט כאשר משרד האוצר התחיל בסאגה של התוכנית הכלכלית, והיום אני לא יודע מה ההבדל בין שתי התוכניות, אני לא יודע מה שונה, אני לא יודע מה התקבל. יש פה עשרות חוקים שבתוקף הצעת החוק הזאת צריכים להשתנות, כמו פקודת העיריות, פקודת הנזיקין, דיני הראיות, חוק החברות הממשלתיות. היום אני צריך ללכת ולבדוק כל חוק וחוק כדי להבין מה השתנה באותו סעיף ספציפי. איך מצפים ממני שאעשה את זה היום? במקום לעמוד כאן או לשמוע את דברי החברים, אני אמור לשבת כנראה באיזו ספרייה משפטית, להוציא את כל החוקים ולנסות לפענח היכן מצוי כל שינוי שמוגדר כאן. 
       
       גברתי היושבת-ראש, אני אמור לדבר בפני חברי הכנסת, ומן הראוי שלפחות שר האוצר ישב  בדיון הזה, וכחבר כנסת טרי אני קצת מתבייש בכך שהנוכחות באולם היא של ארבעה-חמישה חברי הכנסת. זה לא ייתכן, בייחוד שאני לא רואה אף חבר כנסת מהסיעה הגדולה בקואליציה. 
       
       אני רוצה להתייחס לכמה נקודות קטנות בתוכנית הכלכלית כפי שאני רואה אותה. אני מדבר על החינוך. שמענו על פיטוריהם של 6,000 מורים. אני מדבר אל כיסאו של שר האוצר שאיננו כאן. גם משרד האוצר וגם משרד החינוך צריכים להפנים, שחינוך ומורים זה אמצעי ייצור, זה לא סתם מגזר ציבורי של פקידים. מורים זה אמצעי ייצור, מכיוון שהחינוך הוא אולי הדבר הכי חשוב לייצור המשאב היחיד שאין בו מחסור במדינת ישראל, והוא המשאב האנושי. מה מצפים - שבכיתה של 42 ילדים יוכלו ללמד ולהוציא משם איינשטיינים? זה פשוט לא יקרה. באורח פרדוקסלי, אנחנו משקיעים היום יותר כסף במערכת החינוך הכוללת, אבל רמת ההוראה ורמת החינוך יורדות. התוצאות בהשוואה לעולם נמוכות יותר. עד שלא יבינו שאת הכסף צריך להשקיע במורים ולא בפקידים, יש לנו בעיה רצינית מאוד. 
       
       אני רוצה לדבר על המגזר הציבורי. כאשר מדברים על פיטורים במגזר הציבורי, משרד האוצר צריך לשאול את עצמו קודם כול, היכן הוא עומד בנושא הזה. כיצד ייתכן שבמשרד האוצר עוברים בשקט על הסכמי שכר בלתי חוקיים ברשויות המקומיות? אני אישית הבאתי לפני שנתיים הסכמי שכר בלתי חוקיים בעיריית ראשון-לציון לידיעת הממונה על השכר ולידיעת הממונה על האכיפה ברשויות המקומיות. במשך שנתיים לא נעשה שום דבר, חוץ מחילופי מכתבים. אז נוסע מכתב מפה ונוסע מכתב משם, מדברים ומקשקשים, אבל בתכל'ס, כלום. יושב-ראש ועד עובדים בן 47 יוצא לגמלאות עם 68.8% פנסיה, ובנוסף, בניגוד לחוק הגמלאות, מקבל אותו אדם מענק פרישה של 12 משכורות, ואין קול ואין עונה. כלום. ועומד סמנכ"ל כוח-אדם ואומר לי: נכון, זה בניגוד לחוק, ובמשרד הפנים אין פוצה פה ומצפצף. 
       
       נכון, אני לא יכול להאשים את שר האוצר הזה ולא את שר הפנים הזה בנעשה, אבל אני מאשים את כל שרי האוצר לדורותיהם ואת כל שרי הפנים לדורותיהם שלא עשו שום דבר בנושאים האלה. איך קורה דבר כזה? מה קורה היום? באים ואומרים להם: יש לכם גירעונות. ממה יש להם גירעונות? מקבלת עובדים, כאשר מקבלים עובדים והופכים אותם לחיילים, כאשר קבלת העובדים הזאת נעשית בנפש חפצה בצורה פתוחה לחלוטין ובלי שום קשר לצורך בהם. 
       
היו"ר אתי לבני:
       
       אנא סיים, בבקשה. 
       
חמי דורון (שינוי):
       
       עוד שתיים-שלוש דקות, גברתי. 
       
היו"ר אתי לבני:
       
       אני לא מכירה הליך כזה, קח דקה וסיים. 
       
חמי דורון (שינוי):
       
       שמתי לב שכמעט כל הדוברים - - -
       
היו"ר אתי לבני:
       
       כבר קיבלת. 
       
חמי דורון (שינוי):
       
       לא, סליחה. כל הדוברים קיבלו - - -
       
היו"ר אתי לבני:
       
       לא נתווכח, בוא תסיים. 
       
חמי דורון (שינוי):
       
       יש חברות ממשלתיות, או חברות שהן בשליטת הממשלה, שעלויות השכר בהן אדירות. בחברת הלוויין YES שולטת "בזק" באמצעות המניות שלה ובאמצעות האופציות בלמעלה מ=50% - "בזק" היא חברה ממשלתית. היעלה על הדעת שעלות השכר של המנכ"ל ושל היושב-ראש היא 2.64 מיליוני שקל? על מה אנחנו מדברים? 
       
       גברתי היושבת-ראש, אדוני שר האוצר שאיננו כאן, לצערי, אני לא יכול לומר את כל מה שאני רוצה לומר, אני מניח שאגיש זאת בהסתייגויות שיש לי. אבל אני לא יכול לסיים בלי לומר מלה על ההסתדרות, לאור דבריו של מזכ"ל ההסתדרות, ששמעתי אותם עד תומם, וכמובן הוא לא מוצא לעצמו את הזמן לשבת באולם בדיון החשוב והמהותי מאוד, כפי שהוא אמר. כנראה העיתונות והטלוויזיה קוסמות לו יותר. 
       
חיים אורון (מרצ):
       
       - - - 
       
חמי דורון (שינוי):
       
       אתם התחשבנתי, אדוני חבר הכנסת אורון, אבל הוא, כמי שנאם פה במשך למעלה מ=20 דקות, מן הדין ומן הטבע היה שישב כאן. 
       
       אני לא מבין מה הוא מלין על קרנות הפנסיה, הרי מי שעשקה את קרנות הפנסיה במשך השנים היא ההסתדרות, מי שהשתמשה בכספי העמיתים לצורכי ההסתדרות היתה ההסתדרות. אין לו מה להלין על קרנות הפנסיה.
       
       יתירה מזאת, אני לא יודע את מי חבר הכנסת פרץ מייצג, את האיגודים המקצועיים החזקים או את הכנסת. הוא נושא בכפל תפקידים וחוטא בניגוד עניינים. לא לחינם הגשתי הצעת חוק לתיקון הצעת חוק-יסוד: הכנסת, כדי שחבר הכנסת פרץ, או מי שיבוא במקומו כיושב-ראש ההסתדרות הכללית, לא יוכל לכהן בכפל התפקידים, גם כיושב-ראש ההסתדרות וגם כחבר הכנסת. 
       
       בעד התוכנית הכלכלית בצורתה הזאת אני לא אוכל להצביע. תודה רבה. 

היו"ר אתי לבני:

	תודה רבה. חבר הכנסת רוני בריזון. אחריו - חבר הכנסת מוחמד ברכה, ואחריו - חבר הכנסת מח'ול. 

רוני בריזון (שינוי):
       
       גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת, קודם כול יורשה לי, גברתי, להביע את שמחתי על שהפעם הראשונה שאני עולה לדוכן הזה היא בזמן שאת יושבת בראש הישיבה. אם חבר הכנסת דורון לא יעזוב אותנו, שינוי ברוב מוחץ באולם המליאה. 

היו"ר אתי לבני:

	בכל אופן הוא עזב. 

רוני בריזון (שינוי):
       
       נאום ראשון לא צריך להיות קונטרוברסלי, ולכן לא אתקוטט עם חבר הכנסת נהרי הנמצא כאן אתנו, אבל אני מבטיח שעוד יהיו לנו הזדמנויות. 
       
       אתחיל ואומר, שאני אצביע בעד אשכול החוקים הזה המונח לפנינו, שמהווה את החלק החקיקתי של התוכנית הכלכלית. אנחנו מצפים שלא רק הוא ייושם, אלא גם החלק שאיננו חלק חקיקתי, שחלק ממנו אישרנו בוועדת הכספים. 
       
       לומר שלא אצביע בהתלהבות יתירה זה יהיה אנדרסטייטמנט. אני מודע לכל הקשיים, לכל הבעיות ולכל הטענות שחבר הכנסת אורון, שנמצא כאן אתנו, הביע בצורה מאוד מוצלחת, והקשבתי לו בתשומת לב. אבל אני אצביע מתוך ההכרה בדברים הבאים: קודם כול שהמצב קשה, וכולנו מסכימים על כך; שתוכנית נחוצה כאשר המצב קשה; שהתוכנית הזאת, למרות דברי כמה מן האנשים שדיברו לפני, לא עוצבה על-ידי מפלצות שונאות אדם ולא על-ידי עושקי אלמנות מקצועיים; שהתוכניות האחרות שראינו ושמענו –  ואני כחבר כנסת חדש טרחתי ולמדתי והקשבתי ודיברתי ושמעתי – התוכניות האלטרנטיביות שהוצעו או שאינן פותרות את הבעיה או שהן מציעות תרופות שהן גרועות מן המחלה; שכולנו, ואני בטוח שכולנו מצפים לחידוש המשא-ומתן המדיני ולהתאוששות המשק כתוצאה מהסכם אפשרי עם הפלסטינים, אבל שאי-אפשר להמתין להסכם כזה ולא לעשות דבר בינתיים. ודאי שאי-אפשר לשבת בחיבוק ידיים כלכלי כאשר המדינה נמצאת במצב הקשה שבו היא נמצאת.
       
       אחרי כל הדברים האלה והדברים שבוודאי עוד יישמעו כאן, מה נאמר ומה נדבר? קשים הדברים מאוד, אבל אנחנו איננו יכולים להתחמק מן האחריות ואנחנו, גברתי היושבת-ראש, אכן לא נתחמק. תודה. 

היו"ר אתי לבני:

	תודה רבה. חבר הכנסת מוחמד ברכה, בבקשה. 

מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל):
       
       גברתי היושבת-ראש, רבותי חברי הכנסת, תחילה ברצוני לברך את חבר הכנסת רוני בריזון על נאומו הראשון ולאחל לו הצלחה בתפקידו כחבר הכנסת. אנחנו באים כאן לשרת את העם, זאת לא מליצה, זאת אמת לאמיתה. לא יצא לי להכיר אותך מקרוב, אבל אתה באמת נראה לי אדם נעים הליכות. 

חיים אורון (מרצ):
       
        העובדה שהוא לא הזדרז לנאום את הנאום הראשון, גם היא לזכותו. 

מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל):
       
       זה נכון, אף שאנחנו נכנסים לבית הזה כדי לנאום את הנאומים. 
       
       אני מאחל לך הצלחה וכל טוב, גם בעבודתך כחבר הכנסת וגם בחיים האישיים והמשפחתיים שלך. 

רוני בריזון (שינוי):
       
       תודה רבה. 

מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל):
       
       גברתי היושבת-ראש, אני רוצה לשלוח מכאן ברכה לאלפי המפגינים שמפגינים מול בניין הכנסת ברגע הזה. אני בא משם. אני חושב שמשם בוקע ויוצא הקול האמיתי של העם במדינת ישראל. יש שם כל מגזרי האוכלוסייה במדינה – יהודים וערבים, אנשי הערים, אנשי הכפרים, אנשי הפריפריה, הקיבוצים, עיירות הפיתוח, שכונות מצוקה – והזעקה הזאת צריכה להישמע. הכנסת לא יכולה להרשות לעצמה להתכנס בתוך עצמה ולדקלם את דקלומיה ולא להקשיב למצוקה העולה כזעקה מההפגנה ומכל מקום. 
       
       אני חושב שהתוכנית הכלכלית הזאת היא תוכנית רעה לכולם. היא רעה לתלמידים, היא רעה למורים, היא רעה לנכים, היא רעה ליהודים, היא רעה לערבים, היא רעה לפריפריה, היא רעה לעיירות הפיתוח. היא טובה לאלפיון קטן למעלה, היא תיטיב אתם באמת, אבל הרוב המכריע של אזרחי מדינת ישראל ייפגע. מי שלא ייפגע במישרין ייפגע בעקיפין. פיטורי מורים הם מכה שמכוונת לכלל הציבור במדינת ישראל. פגיעה בקצבאות מכוונת לכלל הציבור בישראל. 
       
       התפלאתי על שר האוצר שעמד כאן ודיבר על התוכנית הכלכלית כאילו הוא מדקלם שיר, כמה יהיה טוב. במקרה בסוף דבריו הוא אמר שאומנם יהיו אנשים שייפגעו. הייתי מעמיד אתגר בפני שר האוצר, שיזכיר מי אלה שייפגעו ומי אלה שלא ייפגעו, אבל הוא הביא לנו בשורה אדירה: הוא התייעץ בנושא של התוכנית עם קונדוליסה רייס והיא הסכימה לתוכנית. 
       
       לפני כמה ימים, בהופעה שערורייתית, הופיע מנכ"ל משרד האוצר בערוץ הראשון והילך אימים על כנסת ישראל. הוא אמר: אם הכנסת לא תקבל את התוכנית כפי שהיא, האמריקנים לא ייתנו ערבויות. אז קונדוליסה רייס מסכימה לתוכנית, אבל אני חושב שהיה כדאי לשאול אותו זקן בפינת הרחוב שמחטט בפחי אשפה, מחפש פת לחם; היה כדאי לשאול את האם החד-הורית אם היא מסכימה לתוכנית. אני מציע לשאול את המובטל, את הגמלאי, את הזקן; לשאול את המובטלים בנתיבות, למשל, בעין-מאהל, בכאבול, בשדרות. הרי אלה שאמורים לשאול לדעתם. 
       
       הכלכלה במדינת ישראל היא לא ערך שקיים בפני עצמו - עושים כלכלה בשביל שתהיה כלכלה. כלכלה היא מנגנון כדי לשדר משהו לציבור – רווחה, יציבות, חינוך, בריאות, עתיד. כל הדברים האלה נעלמים מעיניה של הממשלה, ובאים ומלעיטים אותנו בכל מיני דיבורים ובדמגוגיה זולה, שאם אתה תיתן יותר למעסיקים הם יוכלו להעסיק יותר. אבל אנחנו נמצאים בסיפור הזה כבר מ=1984, מאז ממשלת האחדות של פרס ושמיר, שהמציאו את חוק ההסדרים והמציאו את השיטה של "להיטיב עם העשירים כדי ליצור מקומות עבודה". אבל מאז אין תוספת של מקומות עבודה. העוני והאבטלה  העמיקו, וכך גם המצוקה. 

       אז רוצים לזרוק את העצם הזאת של כספי הערבויות. אני שואל את שר האוצר ואת ראש הממשלה: למה מיועדים כספי הערבויות האלה? מה לקנות בהם? לקנות בהם סחורה אמריקנית? יותר נהיר להשוות את זה למכולת. כל בעל מכולת יכול לתת לך בהקפה ולתת לך עוד 10% הנחה, העיקר שתקנה אצלו. וזה גם מה שקורה - הם נותנים 9 מיליארדים ערבויות כדי שנקנה בהם סחורה אמריקנית ואיזה מיליארד כמתנה. אבל מה? בעל המכולת האמריקני הזה מתנה את זה שתקבל 9 מיליארדים בהקפה בזה שתרעיב את הזקן שיושב בבית? אתה צריך לא לדאוג לחולה שיושב בבית? אתה לא צריך לדאוג לחינוך של הילדים שיושבים בבית? אתה תקנה אצלי ב=9 מיליארדים, אבל אתה תדפוק את כל מי שצריך מינימום של תשומת לב ושל תמיכה בבית שלך - והמדינה משולה לבית. 
       
       אם הממשלה לא יכולה לתת את המענה על השאלות היסודיות והקיומיות של העם, אני חושב שאפשר לוותר על ממשלה כזאת. אז אפשר לפנות לקונדוליסה רייס שתמנה גם שר אוצר וראש ממשלה. חבל לפטפט כאן ולדקלם כל מיני דברים ולעשות פוזה כאילו יש שר אוצר של מדינה עצמאית וכאילו יש פרלמנט של מדינה עצמאית. 

היו"ר אתי לבני:

	חבר הכנסת ברכה, זמנך תם.

מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל):
       
       כן, גברתי, אני מסיים. 
       
       מי שמצפה לתכתיבים מהאמריקנים בנושא של המצוקות, של העמקת המצוקות והאבטלה, שיוותר על השלטון. בשביל מה הוא? מה, זו  מדינת בננה? 
       
       אני חושב, רבותי, שהפתרון נמצא כאן; גברתי היושבת-ראש, כאן. מיסוי אמיתי על ההון  יחסוך כסף. קיצוץ בתקציבים הענקיים להתנחלויות  יחסוך כסף. הקטנת התמיכה במעסיקים על לא כלום תחסוך כסף. הנה, יש לכם כבר תוכנית כלכלית של 10-11 מיליארד שקל משלושת הסעיפים האלה בלבד. אבל לא,  הממשלה הזאת שולחת את ידיה לחלשים שיהיו חלשים יותר, לעניים שיהיו עניים יותר, ונותנת לעשירים שיהיו עשירים יותר.
       
       לכן, אני חושב שאין מקום, לא מתוך גישה כלכלית זו או אחרת, אלא מי שיש לו  מצפון, אין מקום שהוא יתמוך או ירים יד בעד התוכנית הזאת. צריך להרים יד על התוכנית הזאת. תודה רבה.
       
היו"ר אתי לבני:

	תודה רבה. חבר הכנסת עסאם מח'ול, ואחריו - חברי הכנסת מלי פולישוק, רשף חן ויעקב מרגי.

עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת, אדוני השר, אני חוזר כרגע מההפגנה הגדולה, הפגנת האלפים מול הכנסת. אני מרגיש שהמצב לא מופקר, כי ציבור העובדים בערב ה=1 במאי לוקח את הדברים לידיים ואומר מה כן ומה לא ואומר גם איך הוא יגונן על עצמו. אני חושב שהמשמעות של ההפגנה הזאת היא גדולה והיא תיראה בהמשך - וביבי נתניהו ילמד בדרך הקשה שלא על-ידי הצגות ולא על-ידי שרביט קסמים הוא יכול לסובב ולסבן את ציבור העובדים, כאשר מכים בו ומפילים עליו מכות אנושות ומפגעים בו פיגוע כזה קטלני.
       
       אלפי העובדים שהפגינו בחוץ הציעו תוכנית אלטרנטיבית לתוכנית הכלכלית שהביא שר האוצר נתניהו היום לכאן. בשני משפטים הם קבעו את הקריאה: לחם, עבודה ושלום. הם קבעו גם: כסף לשכונות ולא להתנחלויות. הם קבעו שכיבוש, התנחלויות ומלחמה הם התאומים הסיאמיים של המצוקה הכלכלית והמצוקה החברתית בישראל.
       
       לא יעבוד עליהם הנאום הנחמד של שר האוצר, שנשמע כמו עובדת סוציאלית רחומה הבוקר מעל הבמה הזאת, כאילו  התוכנית הכלכלית הזאת, כל מטרתה להיטיב עם השכבות החלשות, עם אלה שחיים במצוקה ובעוני. התוכנית הכלכלית הזאת היא המשבר והיא איננה המוצא ממנו. הקטנת השכר ופיטורים הם  המשבר ולא המוצא. קיצוץ בחינוך ובבריאות הוא המצוקה. קיצוץ קצבאות ילדים ואי-עדכון קצבאות הביטוח הלאומי הם פשע ולא מוצא. קיצוץ קצבאות סיעוד וקיצוץ מענק לידה הם גזל ולא מוצא. דחיית גיל זכאות לקצבת זיקנה והטלת מס בריאות על עקרות בית הן לא מוצא ממשבר אלא שפל מוסרי ופיגוע חברתי. כך צריך להתייחס לתוכנית הכלכלית שהתפאר בה שר האוצר כשהציג אותה היום.
       
       מה שהוא מציע זה הפרטת חברות ממשלתיות ואיחוד רשויות מקומיות, אבל זה הנצחת המשבר. זו תוכנית לא של העם, לא של הצלת העם, זו תוכנית של אויבי העם שפוגעים בעם ומנסים לרמוס אותו ברגל גסה. 
       
       אומר שר האוצר: אי-אפשר לחלק את מה שאין. נכון, אבל הוא מחלק. בעצם התוכנית שהוא הביא היום הוא מחלק, והוא משקר כאשר הוא אומר שהוא לא מחלק. השאלה היא למי הוא מחלק. מדברים על תוכנית שתחסוך, שתקצץ 6 מיליארדי שקלים, אבל זו תוכנית שנותנת 6 מיליארדי שקלים לעשירים על-ידי החזרת התקרה לביטוח הלאומי, על-ידי הפחתת דמי ביטוח למעסיקים, על-ידי האצת הרפורמה במס. תעשו חישוב, כל חישוב, ותראו שזה 6 מיליארדי שקלים שהוא שואב אותם כשואב אבק מהעניים ומעביר אותם לעשירים. זה מה שעושה שר האוצר היום, זה מה שעושה הממשלה הזאת, זה מה שהיא מבטיחה לעם בישראל. 
       
       השאלה ששר האוצר מתעלם ממנה היא, האם השר וממשלתו מפנימים שזוהי מדינה ואמורים להיות בה בעלי הון  כמו בנקים וחברות ואפילו עובדים, ולא בעלי הון עשירים, בנקים וחברות שיש להם מדינה וממשלה. שר האוצר הופיע כאן היום כמי שהוא בסך הכול מנהל העסקים של כמה המשפחות בעלות ההון הגדול ביותר בישראל. בעריצות ובצורות אנטי-דמוקרטיות בעליל ומעמדה אידיאולוגית הוא מנסה לכפות את האינטרסים של העשירים האלה על הציבור הרחב ומנסה להיטיב עם העשירים על חשבון העניים, על חשבון הילדים ועל חשבון הזקנים שאין להם כלום. 
       
       נתניהו רוצה לשנות את כללי המשחק, זה נכון. נתניהו וקונדוליסה רייס שלו מייצגים את הפונדמנטליזם  הכלכלי הניאו-ליברלי. אנחנו עדים לכך שרק לפני עשור היללו את הניאו-ליברליזם. רק תנו שוק חופשי והכול יסתדר, הכלכלה תסדר לנו את החברה. הכול יסתדר, רק אל תיתנו למדינה להתערב בנעשה בכלכלה. זה הליברליזם, אדוני השר? אל תיתנו, תנו לחוקי השוק לשלוט, לקבוע הכול. אז למה לתת למדינה להתערב? מה עושה הפונדמנטליסט הזה היום בכלכלה הישראלית? המדינה מתערבת בגסות ובבוטות לטובת העשירים דרך הפגיעה בחלשים ודרך הפגיעה בשכבות המצוקה. זה מה שקורה, זה המהפך שמביא אתו נתניהו. זה המהפך של התוכנית הכלכלית הזאת. 

       ולכן זאת תוכנית כלכלית שצריך להפיל אותה וצריך לזרוק אותה לפח האשפה. זאת תוכנית שאם תעבור, כבודו של הבית הזה לא יעלה ולא יקום, ואם היא תיפול, כבודו של הבית הזה יהיה במקומו מונח והעם יאמין בבית הזה ובשליחות שלו. 
       
היו"ר אתי לבני:
       
       תודה רבה לחבר הכנסת מח'ול. חברת הכנסת מלי פולישוק-בלוך, בבקשה. 
       
מל פולישוק-בלוך (שינוי):
       
       גברתי היושבת-ראש, כנסת נכבדה, כחברת כנסת חדשה אני רוצה להצטרף לדרישה שהועלתה כאן קודם, לא להגיש לנו הצעות חוק ביום ההצבעה. זה ממש לא רציני לקרוא חוברת כזאת בכמה שעות. 
       
       לענייננו, חבר הכנסת מצנע ביקש לומר לציבור את האמת. האמת, כידוע לכם, היא שאין כסף בקופה, עסקים נסגרים, 80,000 נסגרו בשנתיים האחרונות, אנשים מפוטרים והם לא יודעים בסיומו של יום אם יש להם עבודה או אין להם עבודה. חקלאים מתאבדים, אמהות חד-הוריות לא יכולות לשלם לחברת החשמל, כי אין להן תעסוקה. מה הפתרון של ההסתדרות, של מפלגת העבודה ושל מרצ? הבו לנו עוד מסים, הם אומרים. העשירים האלה יכולים לשלם יותר, כך שמענו גם לפני רגע. אני אומר לך את האמת, מר מצנע, שכמובן לא יושב פה לשמוע את הדברים, חלק גדול מהעשירים שאתה מדבר עליהם, מר מח'ול, הם אנשי המעמד הבינוני בעצם, כמונו, כמו אלה שיושבים פה. עליהם יוטל המס הנוסף שאתה וההסתדרות רוצים להטיל. 
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       לא על המעמד הבינוני. 
       
מל פולישוק-בלוך (שינוי):
       
       אנשים מן היישוב שגם היום לא יכולים לגמור את החודש. עליהם רוצים להטיל עוד מסים, כדי שבעל החנות שבקושי מתקיים, כדי שהחקלאי בעל המשק שבקושי מתקיים, יחסל לחלוטין את עסקו. העשירים באמת, אלה שאולי אתה חותר אליהם, לא מחכים לנו. הם כבר ימצאו שוק אחר לפעול בו. הם מזמן הבינו שסוציאליזם עבר מן העולם. ראינו לפני כמה חודשים, לא מזמן, כאשר הממשלה ניסתה לקחת מהם יותר מסים, הם הקימו אלפי חברות, מילוט מס חוקי, ופתרו את הבעיה. מה התוצאה? בקופת המדינה יש פחות מסים. 
       
       מה הפתרון? אל תיגעו בסקטור הציבורי, צועקים לנו פה בחוץ. אל תיגעו במשכורות. של מי? של עובדי חברת החשמל, אנשי "בזק", בנק ישראל, עובדי "מקורות", רשות הנמלים, של האנשים האלה, שלא רק שהמשכורת שלהם לא ירדה, המשכורת שלהם עוד עלתה. 
       
       מה אתם מציעים? אתם מעדיפים פיטורים המוניים על פני הפחתת שכר? אל תיגעו במשכורת שלי אבל תפטרו את השכן שלי? זה הפתרון? הרי אתם, ההסתדרות, אתם אלה שגורמים לכך שהפחתת השכר תהיה בחקיקה ולא בהסכמה. זה היה צריך להיות צורך השעה, לאזור אומץ, לשתף פעולה, להציל את המשק לפני שיהיה מאוחר מדי. אתם רצים כאחוזי אמוק לעשות השבתה של כל המשק בחוסר אחריות מוחלט, לחסל גם את האחד שבקושי מנסה לקיים את העסק שלו, את אלה שבאמת יכולים להעסיק עובדים ולשלם מסים. תחסלו אותם עד הסוף. 
       
       אני אתמוך בתוכנית הכלכלית, כי אין ברירה. היא קשה וכואבת ואין ברירה, אבל יחד עם זאת אני אפעל לשכנע את שר האוצר לשנות חלק מהסעיפים, ובמיוחד להכניס את השינויים החיוניים להנעת המשק להגברת הצמיחה. אני קוראת מכאן לשר האוצר ולראש הממשלה לפעול לצמיחה ולא להתכנסות המשק. בתוכנית נקבע סכום של 5 מיליארדי שקלים להשקעה בתשתיות, כבישים ומסילות ברזל בלבד. תשתיות אינן רק כבישים ומסילות ברזל. תשתיות זה מדע, זה היי-טק, זה טכנולוגיה. גם השקעה בכבישים היא חשובה, אבל היא לא מביאה מחר לצמיחה. יש הליכי תכנון, אישורים, וזה לוקח המון זמן. 
       
       השקעה בהיי-טק, לעומת זאת, בטכנולוגיה, תניב כבר השנה את הצמיחה. היא משפיעה על עסקים אחרים. על כל מקום עבודה בהיי-טק יש למעלה משני מקומות עבודה שאינם בהיי-טק. עובדי היי-טק משלמים מסים כבר השנה. חברות ההיי-טק יחזירו את ההשקעה במיסוי כבר השנה. פוטנציאל הצמיחה הוא מיידי, ואפשר לנצל את המשבר בענף כדי לגייס לעבודה אנשים מקצועיים במחירים נמוכים. במקום לשלם להם דמי אבטלה על בטלה מעבודה, ניקח אותם מקצוענים וניתן להם פרויקטים שמחכים שמישהו ירים אותם בחברות קיימות ובשדרוג מחשוב בסקטור הציבורי, בפרויקטים של תקשוב שישנם, הם קיימים, ורק מחכים לעבודה; בקרנות הון סיכון, בהפעלתם של אותם חבר'ה צעירים בבתי-ספר לחינוך. את הנוער ואת הילדים צריך לחנך למדעים, לטכנולוגיה, צריך להכשיר עובדים לענפים האלה כדי לגשר על הפער הדיגיטלי. 
       
       בואו ניקח ונשקיע בחרדים, כן, בחרדים, בנשים, בפריפריות, בערבים, בואו נעביר אותם למקצועות של היום, של המאה ה=21, ונעביר אותם מעוני, שכולם כל כך אוהבים לדבר עליו, על-ידי הכשרה מקצועית, על-ידי יכולת מדעית ועל-ידי תגבור ועידוד המשאב היחיד שיש למדינת ישראל, אוצר הטבע היחיד שיש לנו, המשאב האנושי. בואו ננצל את ההזדמנות הזאת, נעבוד יחד ונציל את מדינת ישראל מהכיליון שאנחנו קרובים אליו כל כך. 
       
       הפתרון אינו קצבאות. מובן שצריך לשלם קצבאות למי שחייבים, אבל לא צריך להגביר כל הזמן את תשלום הקצבאות, לא להגביר את תשלומי הרווחה שחונקים אותנו עד כיליון. הפתרון הוא רק ביותר מקומות עבודה, יותר צמיחה, יותר השקעה במשאב האנושי וחיזוק המשק. צמצום הסקטור הציבורי, יעילות, השקעות בתחומים מגבירי צמיחה, כפי שציינתי כאן, ורק אז יהיו לנו המסים החיוניים לדאוג באמת לאוכלוסיות החלשות שזקוקות לסיוע שלנו. 
       
       זה העיקרון שעליו מבוססת התוכנית הזאת, ולכן יש להצביע היום בעדה ואכן לדאוג לשינויים החיוניים בה לקראת הקריאה השנייה והשלישית. תודה. 
       
היו"ר אתי לבני:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת רשף חן - אינו נמצא; חבר הכנסת יעקב מרגי - אינו נמצא; חברת הכנסת מרינה סולודקין - אינה נמצאת. חבר הכנסת אברהם רביץ, בבקשה. אחריו - חבר הכנסת חיים כץ, חבר הכנסת דוד אזולאי וחבר הכנסת מיכאל רצון. אנחנו נסיים לפני 20:00, לפי הקצב הזה. 
       
אברהם רביץ (יהדות התורה):
       
       גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת, אני מוכרח להתחיל במשל הלקוח מעולם שלאחרונה ביליתי בו יותר מדי זמן, מעולם הרפואה. נכנס רופא חדש לבית-החולים ואומר: זהו בית-חולים פנטסטי. יש כאן חדרי ניתוח, חדרי מעבדה, רופאים מעולים, פרופסורים, הרצאות, יש כאן הכול, אבל קשה לחיות בסביבה הזאת, כי מסתובבים כאן חולים והם מפריעים את השלווה הזאת. 
       
       רבותי חברי הכנסת, עברתי על התוכנית הכלכלית, עד כמה שזה ניתן במשך הזמן הקצר מאז היא הוגשה לנו, ומצאתי בה כמה חוקים מאוד מועילים, שאני עצמי יזמתי בשעתי במסגרת ועדת הכספים שעמדתי בראשה. רציתי להעביר אותם ולא הצלחתי אז. יש כמה חוקים מאוד מועילים ויש להעביר אותם לרווחת הציבור ולכלכלה נכונה. אבל, ראיתי שבאותה הזדמנות קיימת מערכת חוקים שגם הם אולי נכונים, אבל הם נכונים בתנאי מעבדה. 
       
       מה לעשות, אנחנו חברה שיש בה אנשים אשר אין להם. כשמדברים כאן על השכבות החלשות, אנחנו מדברים על מאות אלפי אנשים שהורגלו במשך שנים, בצדק או שלא בצדק, לצרף פרוטה לפרוטה, וחלק מהפרוטות הללו הגיעו מכספי ההעברה. המדינה הרגישה והבינה שהיא חייבת לסייע לאנשים רבים מאוד בחברה הישראלית. נכון, חלק מסיבות אידיאולוגיות, חלק מסיבות כלכליות, מיכולות של אנשים, וכך חיים במשך למעלה מ=50 שנה במדינה. 
       
	והנה, המדינה הגיעה למצב כלכלי מאוד קשה, ויש הלחץ האמריקני. האמריקנים נעשו מתוחכמים יותר והם אומרים לנו: אנחנו נסייע בידכם אך ורק ובתנאי שאתם תעשו זאת גם לעצמכם. אנחנו מכירים את המפה. מה עושה מדינה חכמה במקרה כזה? היא אכן יוצרת תוכנית כלכלית חדשה, אבל לא מבצעת את הכול ב"זבנג וגמרנו". לא ייתכן דבר כזה. החברה לא תוכל, או חלקים גדולים בחברה לא יוכלו לקבל את התוכנית הכלכלית החדשה AS IT IS, והם יקראו לזה: "גזירות כלכליות". אתם שומעים כאן את חברי הכנסת, ואנחנו שומעים את חברי הכנסת, וזוהי בבואה של הציבור. זה לא איזה מין "קול ברמה נשמע", אלו דברים שעולים מאנשים החיים כאן במדינתנו.
       
       רשמתי לעצמי כמה דברים מתוך עיון רופף בתוכנית. חוק חינוך חינם לילדים חולים שנמצאים  מאושפזים בבתי-חולים בטל. יש שעות שילוב של ילדים שהם על סף החינוך המיוחד ואפשר לעזור להם במסגרת בית-הספר הרגיל, ויש חוק במדינת ישראל שלפיו נותנים להם שעות שילוב. מה עושים הילדים האלה, או מה עושות ועדות ההשמה, כאשר אין שעות שילוב? שולחים חלק גדול מהם לחינוך המיוחד. חבר הכנסת נהרי, סגן השר לשעבר, אתה יודע שאלה שנמצאים בחינוך המיוחד עולים למדינת ישראל פי-עשרה משעות השילוב. אין כאן חוכמה, אין כאן לב ואין כאן הבנה לעתידם של הילדים המסכנים האלה.
       
       לגבי חוק הלוואות לשכר לימוד, קבעו - אני מוכרח לומר: בלחץ מפלגת שינוי - שלא יבטלו כליל, אלא ייתנו את זה אך ורק לסטודנטים. אולי גם פה היתה מחשבה, חס וחלילה: לא לבחורי ישיבות. אבל, יש מעבר לסטודנטים. יש סמינרים למורים ויש סמינריסטיות, ויש בתי-ספר מקצועיים, שלא לומדים במסגרת המל"ג. יש אלפי בני-נוער שמוצאים את פתרונם בדרך אחרת ולא במסגרת ההשכלה הגבוהה הפורמלית. אז להם לא ייתנו את ההלוואות.
       
       ביטול מענק לידה מהילד השני - לאשה עברייה יש ילד אחד בבית, והיא החליטה להביא עוד ילד לעולם. לא מדובר כאן  דווקא על חרדים. היא מתכננת: כשייוולד הילד, אני אוכל לקנות לו את הציוד הראשון שהוא צריך.
       
היו"ר אתי לבני:
       
       חבר הכנסת רביץ, אנא תתחיל לסיים.
       
אברהם רביץ (יהדות התורה):
       
       והנה, פתאום אומרים לה: לא, את לא תקבלי עבור הילד השני. מה זה? זה איזה לוקסוס מסוים? זה בסך הכול ילד שני.
       
       מכיוון שאני צריך לסיים, אומר משפט סיכום אחד. חברי הכנסת, אפשר להיות גם עניים - עניים ומאושרים. אבל, אקרא לפניכם פסוק ממשלי: "טוב פת חרבה ושלוה בה מבית מלא זבחי ריב". לו ידענו בעת הקשה הזאת לחיות יחד, האחד עם השני, להעריך, לכבד האחד את עקרונותיו של השני, את צורת חייו של הזולת - היה הרבה יותר קל עם פת חרבה. כאשר אנחנו מלאים זבחי ריב, קשה הרבה יותר. תודה.
       
היו"ר אתי לבני:
       
        תודה רבה. חבר הכנסת דוד אזולאי. חבר הכנסת מיכאל רצון. חבר הכנסת יצחק וקנין. חבר הכנסת אילן ליבוביץ. חבר הכנסת ואסל טאהא. חבר הכנסת משה כחלון. חבר הכנסת יעקב אדרי. חבר הכנסת יולי אדלשטיין. אולי תיכף נעשה הצבעה. חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה. חברת הכנסת לאה נס. חבר הכנסת אריה אלדד. חבר הכנסת אלי בן-מנחם. חבר הכנסת משה גפני. חבר הכנסת אופיר פינס-פז. חבר הכנסת איוב קרא. חברת הכנסת דליה איציק. חבר הכנסת צבי הנדל. חבר הכנסת איתן כבל. חבר הכנסת דוד לוי - - -
       
יולי-יואל אדלשטיין (הליכוד):
       
       - - -
       
היו"ר אתי לבני:
       
       כן. נעשה לו הנחה וניתן לו לדבר? הגענו לחבר הכנסת איתן כבל ולחבר הכנסת דוד לוי.
       
       חבר הכנסת יולי אדלשטיין, בבקשה. אנא התחל, ואין לך הזכות של כל אלה שלפניך.
       
יולי-יואל אדלשטיין (הליכוד):
       
       לא. זה חד-פעמי.
       
היו"ר אתי לבני:
       
       יש לך רק חמש דקות.
       
       
יולי-יואל אדלשטיין (הליכוד):
       
       גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, אדוני השר, ברצוני להתייחס בקצרה לתוכנית מסיבה שבעיני היא די סבירה וברורה. סביר להניח שהתוכנית תעבור היום בקריאה הראשונה, ואני בטוח שבמהלך הכנתה לקריאה השנייה ולקריאה השלישית יחולו בה אי-אלו שינויים, כדרכה של הכנסת מימים ימימה. 
       
       אני חושב שהיו לי, כמו לרבים בבית הזה, ספקות לגבי סעיפים אלו או אחרים בתוכנית. התוכנית ודאי לא פשוטה. הבוקר, כשישבתי כאן ושמעתי  דווקא את יושב-ראש האופוזיציה ועוד כמה דוברים, מצב רוחי השתפר. ברור שאני צריך לתמוך בתוכנית כחבר בסיעת הליכוד וחבר בקואליציה, ונאום יושב-ראש האופוזיציה, שלא הציע שום דבר אחר, שיפר את מצב רוחי. כלומר, ציפיתי שאולי נשמע כאן דברים שיעמידו אותנו על הטעות שלנו, או על טעויות, ליתר דיוק, של שר האוצר וראש הממשלה. לצערי, שמעתי אותן ססמאות ואותה דמגוגיה: אל תשקיעו בשטחים, תשקיעו בעיירות הפיתוח. נו, לפני מאה שנה כבר נכתב הסיפור על זה שאומר לחברו לא לעשן כי אז הוא יחסוך כסף ויקנה בית קיט. הוא שאל את חברו: אתה מעשן? - לא. ויש לך בית קיט? - לא. פחות או יותר אנחנו שומעים את הססמה באותו קצב: אל תשקיעו בשטחים. בגלל זה כל הצרות.
       
       גם הססמאות ששמענו מהסוג של "זה לא הזמן לתוכנית הכלכלית, כי רק בעידן השלום ורק בעידן משא-ומתן הכלכלה תצמח" - אני לא נמנה עם האומרים שאין כל קשר בין תהליך השלום למצב הכלכלי. ודאי שיש קשר, אלא שאף פעם לא הוכח שהקשר הוא חד-סטרי. למשל, אפשר לשאול שאלה לגיטימית מאוד: לאן ברחו כל מפעלי הטקסטיל למיניהם דווקא בעידן השלום ומה קרה בנושא המובטלים והאבטלה דווקא בעיירות הפיתוח בשנים 1994-1995, כשלכאורה התחיל תהליך השלום? הדבר הראשון שנעשה היה, שכל מיני קברניטי המשק, בלי לפגוע באף אחד, גם כאלה שקיבלו מענקים לא רעים להשקיע בעיירות הפיתוח, הקימו מחדש את המפעלים שלהם בעזה, במצרים ועוד בכל מיני מקומות במזרח התיכון - גם לא רחוק וגם בכמה דולרים ליום אתה יוצא ידי חובה בתשלום שכר לעובדים. זה נחמד מאוד. כך שבואו לא ניקח גם את תהליך השלום כמשהו שמצמיח מייד ואוטומטית ותורם מכל הכיוונים. כמו שלירח יש הצד האפל, גם לתהליך השלום יש בנושאים הכלכליים לא רק צד אחד.
       
       גברתי היושבת-ראש, הדבר האחרון שאני רוצה לומר הוא בנושא השביתה. אמרתי שהייתי מצפה מחברי הכנסת, גם מעצמי וגם מאחרים, גם מחבר הכנסת עמיר פרץ ומחברי סיעתו, שבוועדות ובמהלך הדיונים וההכנה לקריאה השנייה ולקריאה השלישית נשפר את הדברים שאנחנו רואים אותם לא-ראויים, לא חשובים, לא שייכים או פוגעים בתוכנית הכלכלית, ויש דברים כאלה. ודאי שנושא חוק השילוב, אני מקווה שהוא ישונה במהלך ההכנה. ודאי שנושאים שקשורים לקליטת העלייה - אני באופן אישי מאוד חרד בגלל הדברים המוצעים, ואני בטוח שעוד נכניס בתחום הזה שיפורים ושינויים. אבל להכריז על שביתה כללית? לא הבנתי מה זה עוזר בדיוק לכלכלה ומה זה עוזר בנושא התוכנית הכלכלית.
       
       אבל, אתם יודעים מה? כנראה צריך להיות אובייקטיבי בכנסת. אמרתי לעצמי שלא יכול להיות, כמו שאני שומע מכולם, שעשו איזה משאל בטלמסר בערוץ "ישראל פלוס" בקרב העולים בדבר דעתם על השביתה, ו=87% או 89%, אם אינני טועה, מקרב העולים מתנגדים לה בחריפות. אמרתי: זה לא יכול להיות. צריך להיות גם צד טוב לשביתה. אני מציע פה לחברים דווקא לדון את זה לכף זכות. למשל, אפשר לראות בשביתה הזאת מאבק בהתפשטות ה"סארס". לא מגיעות טיסות מהמזרח הרחוק והילדים לא הולכים לבתי-ספר, כלומר זה חלק מהמאבק בהתפשטות המחלה האיומה הזאת. זה בהחלט דבר מאוד לגיטימי. אבל, אולי יש בעניין השביתה גם איזו אג'נדה לראשי ההסתדרות. אולי מכיוון שהילדים שלנו גם שמחים ולא הולכים לבית-ספר וגם לא ילמדו, כלומר לא יבינו ששתיים פלוס שתיים זה ארבע ולא יבינו שכך, על-ידי השביתות, לא מתקנים את הכלכלה, אלא אולי  דווקא מתקנים אותה לפעמים גם על-ידי גזירות - אולי כשהילדים האלה, חסרי השכלה וחסרי ידע מינימלי יגדלו, אולי אז הם יצביעו לאותו צד שמשבש לנו עוד יותר את הכלכלה. אבל, כולי תקווה וכולי תפילה שזה לא יקרה. תודה.
       
היו"ר אתי לבני:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת אריה אלדד, בבקשה. אחריו - חבר הכנסת איוב קרא.
       
השר גדעון עזרא:
       
       דבר על החיסון.
       
אריה אלדד (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       על החיסון, על ה"סארס".
       
       גברתי היושבת-ראש, כנסת נכבדה, המשבר הכלכלי שבו אנחנו נתונים הוא בוודאי לא רק תוצאה של המשבר בכלכלה העולמית והוא לא רק תוצאה של משבר ההיי-טק או של הטרור הבין-לאומי. הוא גם תוצאה של המצב הביטחוני שאנחנו נתונים בו ושל המלחמה הנוראה באויב הפלסטיני, כשכללי המשחק של המלחמה הזאת נכפו עלינו על-ידי אדריכלי אוסלו, "אדריכלי הפל-קל" של המדיניות הישראלית.
       
       המלחמה הזאת, שגובה מאתנו מאות נרצחים, והאחרונים שבהם היו רק הבוקר בתל-אביב, עולה לנו מיליארדים. המלחמה הזאת מנוהלת נגדנו על-ידי כנופיית רוצחים  מאש"ף שאנחנו הבאנו במו-ידינו הנה וייבאנו במו-ידינו.
       
ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       יותר זול לעשות שלום - לא?
       
אריה אלדד (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       יותר זול לעשות שלום, אלא שהשלום הזה, שמתוכנן, הוא חורבנה של מדינת ישראל, ולכן השמחה במחנה הפלסטיני.
       
ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       לא. צריך לחיות בשלום. למה לא? אפשר לחיות עם השלום.
       
אריה אלדד (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       אפשר לחיות עם השלום. גם הגדר, שכל כך מתגדרים בה שהיא תגן עלינו מפני השלום המיוחל הזה, תעלה לנו מיליארדי דולרים, וגם אותם אנחנו שופכים במצב הכלכלי הנואש שלנו. אנחנו מקדמים תוכנית כלכלית, ובמקביל מקדמים מפת דרכים שהיא מפת דרכים לחורבנה של מדינת ישראל לתפיסתי, ומגינים עלינו מפני מפת הדרכים הזאת באמצעות גדר שעולה מיליארדים. נדמה לי, שכל מי שמצפה לכך שבמקביל לקידום התוכנית הכלכלית ובמקביל לקידום מפת הדרכים נוכל להביא לתשועת המשק הישראלי ולצמיחה מדינית וכלכלית של ישראל, טועה טעות קשה. גם אם היום אתמוך בתוכנית הכלכלית הזאת, שהיא תוכנית קשה מאוד להבנתי, בקריאה הראשונה - אם ממשלת ישראל תקדם את מפת הדרכים ותביא לסיכון חמור ביותר לישראל, להקמתה של מדינה פלסטינית ולביסוס זכות השיבה המעוגנת במפת הדרכים, לא אני ולא חברי נוכל להמשיך לתמוך בתוכנית הכלכלית הזאת בקריאות הבאות. תודה רבה.
       
היו"ר אתי לבני:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת איוב קרא, בבקשה. אחריו - חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה.
       
איוב קרא (הליכוד):
       
       גברתי היושבת-ראש, כנסת נכבדה, המשבר הכלכלי לא בא בעידן הממשלה הזאת. המשבר הכלכלי החל בשלהי כהונת ראש הממשלה לשעבר אהוד ברק. צריך לזכור שהמצב הביטחוני-המדיני היה תולדה של כל המצב הזה שהגענו אליו, לצערי הרב. המדינה נמצאת במשבר קשה, בעסקים קורסים בחקלאות וגם בתיירות ובעצם איפה שאתה נוגע. מחר בבוקר לא תהיה תיירות וגם לא תהיה חקלאות. זה המצב. סביב הסוגיה הזאת - מי שעיניו בראשו מבין, שצריך להציל את המצב הזה. 
       
       יש ויכוח על הדרך ויש ויכוח על נקודות מסוימות גם בתוך הקואליציה וגם בתוך האופוזיציה. הבעיה היא שהאופוזיציה, ומפלגת העבודה בראשה, לא מראה אלטרנטיבה. אני עדיין לא שמעתי נואם אחד שבא והציע משהו שאני יכול להצביע עליו, ובקטע הזה אני פרגמטי. לא שמעתי - לא מראש מפלגת העבודה, חבר הכנסת מצנע, ולא מראשי מרצ - אלא  ביקורת. אני עדיין לא ראיתי את גאון הדור שקם פה ואמר: יש לי תוכנית אחרת, טובה יותר, ואני יכול להציל בה את המדינה.
       
       יש גם כאלה כמו חבר הכנסת עמיר פרץ, שחושב שהמדינה יכולה להמשיך להתקיים בלי הקיזוזים האלה, בלי הקיצוצים ובלי כל הדברים הללו. אנחנו צריכים לעשות את הקיצוצים האלה בעיקר איפה שניתן לעשות את זה, וזה הוויכוח. עם כל הכבוד, חבר הכנסת עמיר פרץ לא יכול לנהל את המדינה בצורה שבה הוא מנהל היום - בהפגנות ברחוב - כי זה לא יביא את הישועה. זה עולה למדינה מיליארד שקל ביום, ואנחנו לא מביאים בכך את הבשורה שמחכים לה ילדינו. ילדים יושבים בבית. מהקטע הזה או מהפעולה הזאת אנשים לא מביאים לשינוי במגמות.
       
       גברתי היושבת-ראש, יש 300,000 זרים במדינת ישראל, והם מעבירים מדי חודש הון עתק ממדינת ישראל, מכלכלת ישראל, למדינות המוצא שלהם. יש 300,000 מובטלים שמדינת ישראל מפרנסת אותם בקצבאות. זה דבר שלא יעלה על הדעת. אי-אפשר לעשות כלכלה נכונה כאשר אין תיירות ואין חקלאות וכאשר החקלאות בתוכנית החדשה, לצערי הרב, מקבלת חיזוקים במיסוי - דבר שלדעתי הוא לא נכון, והעליתי זאת. ברגע שיש מיסוי של 25% לחקלאי על עובד, משמעות העניין היא שיתחילו להעסיק אנשים בצורה לא חוקית. אנחנו צריכים למגר את תופעת הלא-חוקיים, ואנחנו נעודד כך העסקת לא-חוקיים, כי בכך חוסכים 25%.
       
       בסוגיות הללו אני גם שוחחתי עם שר האוצר ועם ראש הממשלה. אני חושב שהתוכנית הזאת היא מחויבת המציאות. אם אנחנו רוצים להחזיק את המדינה הזאת איתנה מבחינה כלכלית, אין לי ברירה. מאידך גיסא, אני, למשל, לא רואה סיבה מוצדקת למציאות של 150,000 אנשים שמקבלים קצבאות הבטחת הכנסה. במקום לפגוע בגמלאים ובמקבלי קצבאות הפנסיה, הייתי רוצה לבדוק או להקשיח את הנושא של הבטחת הכנסה. אבל, זה נושא ענייני, שגם מפלגת העבודה יכולה היתה לבוא ולהציע אלטרנטיבות לתוכנית הכלכלית. לא שמענו מלה אחת על מה שהם מציעים.
       
       יש נושא המשכנתאות. נושא המשכנתאות זה דבר שאני לא תומך בו. למה? מכיוון שאני מסכים עם האוצר, שבגבעתיים או בתל-אביב, ובכל אזור המרכז, אולי צריך את החקיקה הזאת, אבל בקריית-שמונה, בקו העימות, בנגב, אין שום סיבה לפגוע בזוגות צעירים ואפשר לתת להם את הפריווילגיה הזאת, נקודתית. 
       
       גם, אפרופו, לגבי המיסוי. באר-שבע נשארה כרגע היחידה בנגב שלא מקבלת הטבות מס. אני חושב שזה דבר שלא יעלה על הדעת, כי אנשים יתחילו לעזוב את הנגב ולהגיע לאזור המרכז - לעבוד ולהתגורר - ואנחנו רוצים לחזק את הפריפריה.
       
       אני חושב שההפגנות הללו בחוץ – אף שאני מזדהה עם חלק גדול, עם חלק הארי של החלשים במדינת ישראל ואני אתם ואנחנו נעשה את כל המאבק לטובתם - אני לא בעד מאבק אקטיבי כזה. אני חושב שהנזק שאנחנו מביאים לפה רק יכול להגביר את המצב הקשה שאנחנו נמצאים בו.
       
       בסיעת הליכוד הצעתי היום, גברתי היושבת-ראש, להקים צוות שיבוא בדברים לקראת ההצבעה בקריאה השנייה והשלישית בנקודות מסוימות הקשורות לשכבות החלשות, ושר האוצר וגם ראש הממשלה תמכו בכך. אין שום סיבה בעולם לא לתמוך בתוכנית הכלכלית בראייה הכוללת איך להביא את המשק לצמיחה, אבל אין לי ספק גם שצריך לתת את הדעת בסוגיית החלשים במדינת ישראל - ובליכוד יש רגש עמוק מאוד לשכבות הללו. אנחנו נעשה להם את העבודה בתוך התוכנית הכלכלית, אנחנו נביא את הצוות הזה שיבוא במשא-ומתן עם האוצר, ואנחנו נתקן את מה שאפשר לתקן לקראת ההצבעה בקריאה השנייה והשלישית.

היו"ר אתי לבני:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה. אחריו - חבר הכנסת מיכי רצון. האם מישהו מהקודמים  הגיע? 

משולם נהרי (ש"ס):
       
       - - -

היו"ר אתי לבני:
       
       נגיע אליך. אחריו - חבר הכנסת משולם נהרי, ואחריו אני רואה את חבר הכנסת ישראל אייכלר.



ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       עמיתי חברי הכנסת, גברתי היושבת-ראש, נאומו של שר האוצר היה נאום משעמם, אבל אני מוכרח להגיד שהוא עשה את זה בכשרון רב. הוא חזר על אותן טענות שהושמעו במקומות שונים בארץ; הוא חזר על אותן טענות שכל שר אוצר שבא לפגוע ולהטיל גזירות אומר אותן - אנחנו עומדים על פי תהום, מוכרחים להסיר את המשקולות שמורידות אותנו למצולות הים, וכל מיני דימויים - - -

מיכאל רצון (הליכוד):
       
       אני רואה ששיננת את זה טוב.

ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       אני לא שיננתי. אני שמעתי את זה כל כך הרבה פעמים, שזה ממש הפך לשעמומון, אבל אפילו את השעמום הוא עושה בכשרון רב.
       
       אומרים שראש הממשלה מינה את מר נתניהו לשר אוצר כדי לחסל את הקריירה הפוליטית שלו, ולפי ההיגיון הזה, ככל שהגזירות וככל שהתוכנית הכלכלית של נתניהו יהיו גרועות יותר, הוא יקבל תמיכה גדולה יותר מראש הממשלה.
       
       אבל אני לא חושב שנתניהו הוא אדם תמים, ואני לא חושב שהוא חסר אמביציות פוליטיות, וכשהוא בא ומטיל גזירות כל כך נוראיות על כל כך הרבה אנשים, יש לו גם חוש של הישרדות פוליטית - אם כי הוא עושה הרבה טעויות - אבל יש לו חוש של הישרדות פוליטית.
       
       ולכן הוא מוכרח לבנות על משהו, וברגע שאנשים מסוימים - ומאוד מסוימים, הכוונה בעשירונים התחתונים - מפסידים, הופכים לאומללים, יש מי שמרוויח מהמדיניות הכלכלית הזאת. ומי מרוויח מהתוכנית הכלכלית הזאת? אלה העשירונים העליונים, אלה העשירים, אלה התעשיינים, שהתוכנית הזאת וספחיה מציעים להם תמריצים, הקלות, הורדות מסים, וכל מיני דברים כאלה, שאם אוספים אותם ביחד  מגיעים לסכומים שהם לא נמוכים מהסכומים שמקוצצים מהעניים. כלומר, התוכנית הזאת מעבירה כסף מן העני אל העשיר. זאת התוכנית הכלכלית הזאת.
       
       אני לא חושב שבנימין נתניהו שולף מהמותן בתוכנית הכלכלית. יש לו משנה כלכלית סדורה, והמשנה הכלכלית הסדורה הזאת נקראת ניאו-ליברליזם, תאצ'ריזם, דרוויניזם חברתי, כלומר, לדהור קדימה, ולא משנה לו ולעולמו המוסרי ולאבותיו הרוחניים ולאלה שהוא מתקשר אליהם בוושינגטון - לא מעניין אותם בכלל גורלם של אנשים ופשוטי עם. מעניינת אותם הכלכלה ולא מעניין אותם האדם.
       
       זו תוכנית כלכלית שלא באה לפתור משבר כלכלי. אפילו היתה צמיחה ואפילו היה מצב המשק מצוין - הוא היה מביא תוכנית שבסיסה דומה, כלומר, לחסל את מדינת הרווחה, והוא עושה את זה בשיטתיות, והתוכנית הזאת היא רק ההקדמה. אם הוא מבטיח לנו שבעוד שנתיים המצב יהיה יותר טוב, צריך לשאול למה אתה מתכוון כשאתה אומר יותר טוב, למי יהיה יותר טוב. 
       
       בוודאי יהיה יותר טוב לעשירים, בוודאי יהיה יותר טוב לבעלי ההון, אבל לאנשים הפשוטים לא יהיה יותר טוב, יהיה הרבה-הרבה-הרבה יותר קשה. ואפילו תהיה צמיחה זו תהיה צמיחה מאוד סלקטיבית, ואנחנו היינו עדים למצבים של צמיחה במשק ואבטלה עולה בפריפריה, במיוחד בכפרים הערביים.
       
       אז שלא יספרו לנו. המלה צמיחה לא צריכה להיות מלת קסם שכולם קונים אותה כאילו היא תפתור את הבעיות של האנשים. יכול להיות שהיא מראה סימנים במשק - המשק עלה, התרחב - אבל היא לא תביא יותר עבודה לאנשים בפריפריה. 
       
       כלומר, אנחנו עומדים בפני תוכנית כלכלית שאין לה קשר ישיר למשבר הכלכלי הקיים, אלא זו תוכנית אידיאולוגית שבאה לחסל את מדינת הרווחה ולבנות מצב שבו העשיר יכול להתפרנס יפה והעני יישאר עם מר גורלו. 
       
       זו תוכנית כלכלית שמשאירה מאחוריה שובל של אומללות. הרבה מאות אלפי אנשים יהיו אומללים בעקבות התוכנית הזאת, כי היא עושה הרס. קחו למשל רק את קצבאות הילדים, קחו את ביטול תקציבי הפיתוח ברשויות המקומיות, קחו אפילו את התוכנית של מיזוג רשויות מקומיות, שמקשה את המצב הקשה ממילא של הרשויות המקומיות, במיוחד הרשויות המקומיות הערביות.

היו"ר אתי לבני:
       
       חבר הכנסת זחאלקה, זמנך מסתיים.

ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       גברתי, אני מייצג ציבור. הציבור הזה רואה עצמו נפגע יותר מציבורים אחרים מהתוכנית הכלכלית הזאת, פשוט כי הם יותר עניים. אזרח ערבי שיפוטר היום מעבודתו, יהיה לו הרבה יותר קשה להשיג עבודה, מסיבות שונות, אבל עם התוכנית הזאת בעוד שנתיים אנחנו נהיה בפני מצב של שינוי חברתי - כפי שהוא אמר. אומנם אני רוצה לעשות שינוי חברתי, אבל זה שינוי חברתי לרעה.
       
       צריך להיאבק נגד התוכנית הזאת, צריך להתקומם נגד התוכנית הזאת. אני חושב שזכותם של אנשים להגן על עצמם מפני הגזירות האלה ולהתקומם אפילו התקוממות עממית נגד גזירה כשהעם לא יכול לעמוד בה. 

היו"ר אתי לבני:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת מיכי רצון. 

מיכאל רצון (הליכוד):
       
       מיכאל.

היו"ר אתי לבני:
       
       מיכאל. אחריו - חבר הכנסת משולם נהרי, אחר כך – חבר הכנסת ואסל טאהא.

מיכאל רצון (הליכוד):
       
       גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת, במהלך נאומו של שר האוצר על התוכנית הכלכלית הכניסו לי פתק. בפתק היה כתוב, שבחור בערך בגילי - אולי שנה יותר - נסע לנסיעת עסקים לבלגיה וקרה לו שם דום לב. המשפחה רוצה להביא אותו לארץ, והיא לא יכולה בגלל השביתה. רוצים להביא אותו לקבורה. אני רוצה לשאול את עמיר פרץ ואת חברי הכנסת אם לכך הם התכוונו.

ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       תשאל כמה אנשים התאבדו בגלל המצב הכלכלי.

ואסל טאהא (בל"ד):
       
       12=13 כבר התאבדו.

מיכאל רצון (הליכוד):
       
       אני משוכנע שלא לכך הם התכוונו, אבל לכך הם גרמו. השביתה הזאת לא רק גורמת עוול למשפחות במקרים כאלה, היא גורמת עוול לכלכלת ישראל, היא גורמת עוול לעובדים, היא גורמת עוול למפעלים. היא גורמת עוול שאת מחירו בסופו של דבר נשלם כולנו.
       
       אין ספק שהמדינה במצב קשה מבחינה כלכלית וביטחונית. הבוקר היינו עדים לאירוע טרור קשה, לאירוע ביטחוני. אנחנו סובלים מכך כבר שנתיים וחצי. יושבת כאן בצד ימין שלי - בדרך כלל  הם צד שמאל -  חבורה של אנשים שמגלגלים עיניים ולא יודעים איפה הם חיים. הם הכניסו אותנו לצרה הזאת, הם הכניסו את מדינת ישראל בתום לב - כך אני מאמין - לצרה הארורה הזאת של אינתיפאדה עמוקה, של מאות הרוגים ואלפי פצועים, וכתוצאה מכך אנחנו משלמים מחיר כלכלי כבד, והם ממשיכים לגלגל עיניים. ומה הם עושים היום, תסלחו לי על ההשוואה, הם מצדיקים פיגוע כלכלי וחברתי. מה שנעשה בשביתה הזאת הוא דבר איום ונורא. האם האנשים האלה לא רואים ולא שומעים, האם הם לא חשים מה קורה בציבור?
       
       חבר הכנסת זחאלקה, תגיד לי, אתה רוצה לקבל כסף עבור הציבור שלך, אם אין - מאיפה תקבל? צריך קודם כול להרוויח את הכסף הזה. כדי שירוויחו את הכסף הזה צריך לעבוד, צריך להשקיע, צריך לפתח, לא לחלק את מה שאין.

ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       צריך שתהיה עבודה כדי שהאזרחים ילכו לעבוד.

מיכאל רצון (הליכוד):
       
       צריך שתהיה צמיחה, אם כי אתה לא אוהב את המלה הזאת.

ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       אני בעד צמיחה.

מיכאל רצון (הליכוד):
       
       אז כדאי שקודם כול תדאג לכך שתהיה צמיחה. צריך להשקיע בייצור, צריך להשקיע בתעשייה, צריך להשקיע בעבודה.

ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       לכל האזרחים.

מיכאל רצון (הליכוד):
       
       לכל האזרחים, אני לא חושב שצריך להפלות בין אדם לאדם, בין מין אחד לשני, בין עדה אחת לשנייה. אני בהחלט מסכים אתך.
       
       אני רוצה לומר לכם, וגם לראש הממשלה ולשר האוצר, שאני לא אוהב את תוכנית הקיצוצים. זו תוכנית הקיצוצים החמישית. אני בטוח שאף אחד לא אוהב אותה, גם לא הם, אבל כדי שתוכנית הקיצוצים הזאת תרגיע את הגירעון וגם תביא לאיזה פתרון, אדוני שר האוצר - חבל שהוא לא פה -  צריך שבעיית הצמיחה תבוא על פתרונה. עדיין אינני משוכנע שההצעות שהוא העלה כאן מספיקות. בעניין הצמיחה יש צורך לתת תשובות יותר רציניות ויותר משמעותיות, בעיקר בתחום השקעות הון. צריך להביא לכאן גם את הכסף הישראלי אשר בורח וגם להביא השקעות זרות. כדי להגיע לכך צריך ליצור כאן חממה להשקעות, כמו באירלנד ואולי גם יותר. רק אז אולי תיפתר בעיית התעסוקה שעליה אתה מדבר, ויהיה מאיפה לחלק.
       
       הסוציאליזם התפרק והתמוטט בעולם כולו. החלוקה הרוחבית של תקציבים התפרקה וחלפה מן העולם. לא צריך ולא כדאי לחזור לכך. בדרך של חזרה למעמדות, אנחנו יודעים ששום כלכלה לא הצליחה להחזיק מעמד.

ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       גם התאצ'ריזם בבריטניה פשט את הרגל.


מיכאל רצון (הליכוד):
       
       גם הקנצלר הגרמני, אף שהוא מהמפלגה הסוציאליסטית, וגם ראש מפלגת הלייבור בבריטניה, בלייר, הבינו כי בדרך הזאת לא יגיעו לשום דבר. אני מקווה שהבית הזה יאשר היום את התוכנית הכלכלית.

היו"ר נסים דהן:
       
       חבר הכנסת משולם נהרי, אחריו - חבר הכנסת ישראל אייכלר, ואחריו - חבר הכנסת טאהא.

משולם נהרי (ש"ס):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, שמענו את שר האוצר לא רק היום אלא גם בוועדת הכספים. הוא הציג את התוכנית הכלכלית החדשה, למען האמת כמורה טוב, אבל כתלמיד שמקשיב היטב אני יכול לומר על התוכנית הזאת ועל הצגת הדברים: הקול קול יעקב והידיים ידי עשו. התוכנית הכלכלית המונחת לפנינו, נקראת למרבית האירוניה תוכנית הבראה, והיא מעוררת בי ובאחרים רגשות רבים ומגוונים. עלעלתי בין בתריה, פלשתי למכמניה, למדתי ככל שעלה בידי את סעיפיה, ולפני הכול אני חש אכזבה קשה, אכזבה מהאטימות, מקהות הלב ומהניכור, אכזבה מכך שממשלה איתנה בשנת 2003, ממשלה הנשענת על רוב בעם, מתירה לעצמה להציע תוכנית המתעלמת באופן גורף מהממד האזרחי, החינוכי והערכי במדינה; אכזבה מקוצר הראות ומחוסר האחריות שבהתעלמות הצינית מהלכי הרוח הבסיסיים של העם והמדינה.
       
       חברי הכנסת, תקציב המדינה וחרב הקיצוצים בתקציב ירדו כרוכים מן השמים. אין לנו רזרבות במחסנים, וגם לא מעיינות הנובעים כסף ומשאבים. כיוון שכך, תקציב המדינה עבורנו, מעבר להיותו מסמך יסוד כלכלי, הוא אינדיקטור ראשון במעלה לבחינת סדרי העדיפויות שלנו כחברה וכעם. 
       
       התוצאות, רבותי, עגומות מאוד, הדברים נראים כאילו מישהו שם חיפש שעיר לעזאזל ובסופו של דבר מצא. השעיר שנבחר לבושתנו ולחרפתנו, הוא יסוד קיומנו במשמעותו הבסיסית של הביטוי תקציב החינוך. עוד לא היה תקציב שפוגע באורח כל כך קשה וכואב במשאבים החינוכיים בארץ, כמו בתוכנית זו. 
       
       מה שמדאיג אותי יותר מכול - היכן שרת החינוך. אנחנו זוכרים כיצד בעבר, בתקופתו של שר האוצר הקודם, סילבן שלום, הקימה שרת החינוך צעקה גדולה, הרגיזה ממלכות והרעידה את כל הארץ. על מה? על פחות, על הרבה-הרבה פחות מכך.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       על הרבה יותר, על בסיס אישי.

משולם נהרי (ש"ס):
       
       אני לא אומר זאת. אני רק תוהה, אני דואג, איך יכול להיות קיצוץ גדול כזה של כמעט מיליארד וחצי רק במשרד החינוך, בנושא היקר ביותר לכולנו. היכן שרת החינוך, האם היא יודעת היום דברים שלא ידעה אז? האם המצב אז היה יותר קשה  מהמצב היום? אולי יש דברים שאנחנו לא יודעים. האם נושא החינוך כבר אינו עומד בראש מעיינינו? על כך אני תוהה, ואינני יודע את סוד ההיעלמות הזו.
       
       חברי הכנסת, הפגיעה בתקציב החינוך היא עוד סימפטום של המגמה הכללית, כן לפנקסנות צרת אופקים, לא למבט מפוכח, אחראי וכולל על כל צרכיה ומצבה של החברה והמדינה. אם זה לא היה שלנו, רבותי חברי הכנסת, היינו צוחקים צחוק מריר, צחוק של אכזבה. התוכנית המונחת לפנינו מביישת אותנו בראש ובראשונה, וכל מי שהדברים יקרים לו, חייב להתנגד לתוכנית הזאת. תודה.

היו"ר נסים דהן:
       
       תודה רבה, חבר הכנסת נהרי, תודה על כך שחסכת לנו דקה שלמה. חבר הכנסת ישראל אייכלר, חמש דקות לרשותך. אחריו - חברי הכנסת טאהא, גפני ובן-מנחם.

ישראל אייכלר (יהדות התורה):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, בחוץ סוערות הרוחות, המדינה מושבתת, אלפים מפגינים, ואנחנו יושבים כאן סגורים, מאובטחים, ואני לא בטוח שאנחנו יודעים את כאבה של אם עברייה או שומעים את זעקתם של אבות ובנים בני כל העמים והאוכלוסיות החיים בארץ הזאת.
       
       הממשלה הזאת, שלא במודע, אני בטוח שלא במודע, יוצרת מלחמת אזרחים כלכלית ולא פחות. 
       
       הנוצרים בלבנון חשבו שהם יכולים לשבת בביירות כמו בפריס, בעוד שבכל מושבות הארץ השיעים, הדרוזים ואחרים יחיו בעוני, וזה הסתיים רע מאוד.   
       
       גם הממשלה הזאת צריכה לדעת, שכשהיא יושבת, או פקידיה או הכתבים הכלכליים שמכתיבים לה את המדיניות הכלכלית ומציעים הצעות וכותבים את זה בספרים בקודים כאלה, בלשונות שהעם לא כל כך מבין, ומעבירים תוכנית שלמה בכנסת בלי שחברי הכנסת יוכלו לקרוא אותה, הם חושבים שזה עובר ככה בקלות. אני מעריך, בתפקידי כעיתונאי לשעבר, שזה יסתיים בפיצוץ חברתי שכולנו נצטער עליו, כי זאת מלחמה. 
       
       זה לא כמו משפחה שנקלעה למצב כלכלי קשה, שכל בני הבית מתחלקים בפת חרבה ושלווה בה, כפי שציטט הרב רביץ ממשלי. זהו בית מלא זבחי ריב. אילו היו מקצצים בכל צורכי הציבור של כל האזרחים בצורה שווה פחות או יותר, החרשנו, אף שאנחנו חושבים שהתוכנית הזאת, כמו כל התוכניות הקודמות שהביאו פקידי האוצר שהביאו את המדינה עד הלום, לא תביא צמיחה, היא לא תביא מקומות עבודה, היא לא תביא צדק והיא לא תביא שוויון. אבל לא היינו מתנגדים לתוכנית אילו כל האזרחים היו מקוצצים באותה מידה, כי הציבור החרדי, כמי שעומד בראש הארגונים הוולונטריים והמתנדבים בכל תחומי החיים - באהבת חסד, בהכנסת אורחים, בבתי-תמחוי, בבריאות, בימי שקט ואפילו בעת פיגועים רחמנא ליצלן, הציבור הזה לא בחר בעוני, הוא בחר באורח חיים יהודי קשה והוא היה נותן כתף ולא היה מתלונן אילו היו מקצצים לכולם באותה מידה פחות או יותר. אני אפילו לא דורש ממש קיצוץ רגיל, אף שהציבור הזה הוא ציבור עני. אבל יש פה מגמה שלטונית של כפייה קפיטליסטית אנטי-דתית.
       
       בעבר ניסה שלטון השמאל במשך הרבה שנים לכפות עלינו את הקידמה של הקומוניזם והסוציאליזם, וזה קרס. היום שלטון הימין רוצה לכפות עלינו את העושר הקפיטליסטי. שניהם רוצים שאנחנו נפסיק את אורח החיים היהודי המסור לנו מדור לדור אלפי שנים. ואני רוצה לומר כאן לממשלה או לאלה שמפעילים אותה או לאילי ההון שמכתיבים לה את דרכיה: אתם לא תצליחו להעביר את ילדינו על דת אבותינו. 
       
       גם אם תרעיבו את המשפחות ברוכות הילדים, לא נפסיק למלא את הארץ בילדי ישראל, ונשלים בעזרת השם את מיליון הילדים שנכחדו ונהרגו בשואה, השם ייקום דמם. רק אתמול זכרנו כולנו את המוישה'לך, השלימה'לך ושורה'לך שהיו ואינם. ואילו באמת היו מצטערים עליהם, היינו מעודדים כל אם שיולדת ילד בישראל, היינו נותנים לה פרס על זה שנולד עוד ילד בישראל. 
       
       אפילו היינו רוצים שוויון בין הילדים כי אין כסף, היינו מוסיפים לילד הראשון, השני, השלישי והרביעי את הסכומים שלוקחים מן החמישי, השישי והעשירי, כן ירבו. אבל אתם גזלתם גם את מענק הלידה של הילד השני והלאה. סך הכול 1,340 שקל ליולדת. מבחינה כלכלית זה לא יוסיף כלום למדינה, אבל יש פה מסר נגד הילודה בישראל, וזה מסר הרסני למדינה ולעם. הדבר הזה מוכיח, כי בעוד כל הגזירות הרעות האחרות נובעות מסיבות כלכליות בלית ברירה, אילו היה כסף היו נותנים לכולם, הרי הגזירות נגד החרדים נובעות ממלחמות אידיאולוגיות. 
       
       18,000 תלמידי חוץ-לארץ, שבאים ללמוד תורה בישראל - הם שוכרים כאן דירות, הם צורכים מוצרים מתוצרת הארץ, והמדינה מעוניינת בתיירים ורבים מהם הרי עולים. ואם עושים את זה דווקא להם, מוחקים אותם, אנחנו מרגישים שמתחוללת כאן מהפכה אנטי-יהודית במסווה כלכלי. 
       
       זה התחיל ממלחמה תקשורתית ששללה את הלגיטימיות של האדם החרדי, הבליטה את כל הדברים הרעים שיש בכל אדם ובכל חברה והסתירה כל מידה טובה בציבור הזה במשך עשר שנים, עד שהציבור הישראלי, חלק גדול ממנו, חושב שהציבור החרדי הוא הנטל הכלכלי, הוא העומס שהורס את הכלכלה. היום מתברר שהמגזר הציבורי, שכולנו מבינים כמה הוא חשוב, כבד מדי על המגזר העסקי, והמגזר העסקי עצמו אנחנו עוד לא יודעים כמה הוא זוכה ממכרזים תפורים ופרוטקציות מתוך תקציב המדינה. כך שבכל מקרה, לא העניים הם שהורסים את הכלכלה. 
   
       זה נמשך במלחמה פוליטית של ססמה גזענית: ממשלה בלי חרדים. בשום מדינה בעולם, אם היו אומרים: ממשלה בלי יהודים, זה לא היה עובר. ועכשיו התחילה ההרעבה השיטתית של הציבור החרדי בכל התחומים. 
       
       אני רוצה שתדעו, שהציבור שלנו למאות אלפיו מזועזע. אתם לא שומעים אותו פה, כי אנחנו בסך הכול כאן מיעוט שלא יכול להשמיע את קולו. בכלי התקשורת כמעט לא שומעים עלינו. שומעים על כל המגזרים, אבל לא שומעים מה קורה במגזר הזה. יש פחד נורא וגדול וסיוט של אמהות ואבות שלא יוכלו לפרנס את ילדיהם, וזה מצבור חברתי כל כך קשה שהמדינה תתקשה לתקן אותו. 
       
       לכן אני קורא ברגע האחרון לראש הממשלה, לשר האוצר ולשרי הממשלה, ואני מאמין שיש רצונות טובים גם בממשלה: אל תיתנו לכמה אילי הון שונאי דת ישראל להכתיב לפקידי האוצר, שאחר כך יקבלו אצלם משרות, את התוכנית הכלכלית של המדינה על חשבון העניים. האזינו לזעקת הדל, גם החרדי וגם האחרים. הקשיבו למה שאנשים אומרים. יש מספיק מאיפה לקצץ. זו לא תוכנית שבאה להציל את המדינה. אילו כך זה היה, כבר אמרנו שהיינו מסכימים. זאת תוכנית שבאה להעשיר אנשים מסוימים ואליטות מסוימות, והיא באה להוריד את מעמד הביניים למעמד העוני ואת מעמד העוני להרעיב. זה הרגע האחרון לפני ההצבעה שבו אני קורא לממשלה: עצרו, הפסיקו, חדלו בטרם פורענות. תודה רבה.
       
היו"ר נסים דהן:
       
       תודה רבה לחבר הכנסת הרב אייכלר. חבר הכנסת ואסל טאהא, בבקשה. אחריו – חבר הכנסת הרב גפני. חבר הכנסת אלי בן-מנחם, אתה אחרי חבר הכנסת הרב גפני. חמש דקות, על-פי התקנון. בבקשה.
       
ואסל טאהא (בל"ד):
       
       אדוני היושב-ראש, הדגיש מר נתניהו ומיקד את נאום הפתיחה שלו תחת הכותרת: רוצים להציל את המשק. וכאן אנחנו שואלים: לאיזה משק הוא מתכוון? 
       
       משק, לפי דעתנו, בנוי מבשר ודם - אנשים, ילדים, נשים, עניים, נכים, אמהות. זה המשק שאנחנו רואים, מסתכלים עליו ורואים כיצד הוא נהרס כתוצאה מהתוכנית הכלכלית שמציג והציג מר נתניהו. התוכנית שמציגים רק מפרקת את מדינת הרווחה שהתגאו ומתגאים בה כל הזמן. היא פוגעת לא רק בשכבות החלשות, היא גם מערערת את הביטחון הכלכלי של מרבית הציבור. התוכנית נוגעת לכל תחומי החיים - חינוך, בריאות, בנייה, תשתיות, רשויות מקומיות וכן הלאה, ומשפיעה עליהם. 
       
       אל לנו לשכוח שבשנה וחצי האחרונה הציגו בפנינו שלוש תוכניות כלכליות. גם אם יציגו עוד עשר תוכניות לא יצליחו להציל את המשק, מפני שהצלתו תלויה רק בדרך אחת - האצת הצמיחה דרך השלום, שלום אמיתי, צודק ובר-קיימא. ללא שלום אמיתי לא יצליחו לחלץ את המדינה מהמצוקה הכלכלית, מפני שממשלות ישראל לא שמות את האצבע על הפצע האמיתי, על הנטל הכלכלי הגדול ביותר במדינה, על ההתנחלויות, על בזבוז הכספים שם. לא רק שההתנחלויות גוזלות מאות מיליונים  מכספי הציבור, אלא הן גם מרחיקות מאתנו את התוכנית הכלכלית הטובה ביותר שקוראים לה שלום, נסיגה וסיום כיבוש. 


       כולם יודעים שבלי האופק הזה, בלי הדרך הזאת, בלי השלום, בלי המשא-ומתן, בלי מתן דחיפה לממשלת פלסטין, לממשלתו של אבו-מאזן, מאה תוכניות כלכליות לא יצילו את המשק ונישאר דורכים במקום, מבזבזים את הכסף, והממשלה תבזבז את הכסף לטובת מקומות ששם צריך לקצץ, ואני מתכוון להתנחלויות, ששם סופגים את רוב הכסף. 

	התוכנית מערערת את הביטחון הכלכלי של מרבית הציבור. התוכנית מהווה את הגל השני של פגיעות בהכנסות הנמוכות. היא פוגעת בנשים חד-הוריות, במקום לעודדן ולחזק את ידיהן. התוכנית היא קריאת תיגר על האיגודים המקצועיים, והיא כוללת פיטורי עובדים על-ידי חקיקה בלי להתחשב בהשלכות השליליות על החברה. התוכנית להוזלת עלות העבודה פוגעת פגיעה אנושה בפנסיה, בקרנות השונות. היא מעודדת השקעות הון בבורסה. ומי יבטיח את זכויותיהם של האזרחים? מי יבטיח הגנה על האזרחים אם הבורסה תקרוס? 

	הפגיעה במערכת החינוך. אתה יכול לספר סיפורים, השכבות החלשות ייפגעו גם בחינוך. ואם נסתכל על הסקטור הערבי, הוא ייפגע ראשון, מפני שאנחנו החלשים מבין החלשים. פיטורי מורים - 6,000 מורים עומדים בתור, מנסים להחזיק מעמד ולשמור על מקום עבודתם, אבל הם לא מצליחים. אפילו שרת החינוך לא נותנת יד, לא לחינוך וגם לא למורים. 

	איחוד הרשויות. חושבים שאיחוד הרשויות יחסוך כסף. אנחנו מדגישים, חוזרים ומדגישים, זה לא יגרום לחיסכון, זה יגרום לבזבוז, ואם באמת רוצים לחסוך באיחוד הרשויות, צריך להתייעץ עם בעלי-הבית בכל יישוב ויישוב, עם נציגי הציבור, עם מרכז השלטון המקומי, עם ועד הרשויות הערביות, שם טמונה ההחלטה הנכונה לאיחוד. 

	אדוני היושב-ראש, ברשותך - -  -

היו"ר נסים דהן:
       
       משפט אחרון. 

ואסל טאהא (בל"ד):
       
       אני מתפלא ואני פונה לכל חברי הבית, בפרט הסעיף הזה, למה מכניסים אותו לתוך התוכנית הכלכלית? מדובר בנושא מאוד רגיש, זה נוגע לכל אחד ואחד, זה נוגע לכל האזרחים. אנחנו נהיה עדים לעתירות לבג"ץ מכל הרשויות. 

היו"ר נסים דהן:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת הרב משה גפני, בבקשה, חמש דקות לרשותך, על-פי התקנון. 
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, אדוני השר, ברשותך, אדוני היושב-ראש, אני רוצה לפנות לחברי הקואליציה. בעצם אני רוצה לעשות סדר בעניין. לשינוי אני לא רוצה לפנות. שינוי היא מפלגה שבעה, היא מייצגת את העשירים, בסדר, הם לא ייפגעו מהגזירות הכלכליות האלה מכיוון שהעשירים ייהנו מאוד מהתוכנית הזאת, אז אני לא פונה לשינוי. חוץ מזה, אני אדבר גם על הציבור החרדי, אז כל עובדה שאני אביא היא גם לא רלוונטית מכיוון שמבחינתם זה שאנחנו נושמים זה גם כן הרבה. אז אליהם אני לא פונה. 
       
       למפד"ל, אדוני היושב-ראש, אני גם לא פונה, ברשותך, מכיוון שהיא סתם מפלגה, מה זה מעניין אותה, יש לה הכיסאות בממשלה ובזה נגמר הסיפור. מכאן ואילך, שמוסדותיהם שלהם ייפגעו והמשפחות שלהם ייפגעו - לא רלוונטי. אמרה המפד"ל, שבקריאה הראשונה היא תצביע נגד אם לא יהיה שינוי. אז "שינוי" יש בממשלה אבל אין שינוי בתוכנית וככל הנראה הם הולכים להצביע כמו שהם הצביעו בוועדת הכספים, על פגיעה עצומה שתיכף אני הולך לדבר עליה, על המוסדות שלהם באופן יחסי למוסדות אחרים. אז למפד"ל אני גם לא פונה מפני שחבל על הזמן, גם אם היו לי שעתיים לא הייתי פונה אליהם מכיוון שזה לא רלוונטי.
       
        אז אני פונה לחברי הליכוד. הליכוד היא מפלגה, היא באמת הצליחה מאוד בבחירות. יש לה היום, לאחר האיחוד עם ישראל בעלייה, 40 מנדטים, זה באמת מרשים, ויש בהם דעות לכאן ולכאן, ואליהם אני פונה. אנחנו נמצאים במערכת ציבורית פוליטית, שהגלגל בה מסתובב. אני נמצא פה כבר כמה קדנציות, לפעמים הליכוד יושב בצד הזה ומפלגת העבודה בצד הזה, ולפעמים ההיפך. וכדאי לכל מי שבא לקדנציה הראשונה שלו, או מי שנמצא פה כבר כמה קדנציות אבל הוא חושב להמשיך - אליו אני פונה. 
       
       תראו, יש מצב כלכלי מאוד קשה, ואני לא רוצה למנות עכשיו את האשמים, הייתי מגיע עד לראש הממשלה הנוכחי כאחד האשמים במצב שאליו נקלענו, אבל אני לא רוצה לעשות את החשבון הזה; אני רוצה לדבר על מה הממשלה, או יותר נכון פקידי האוצר, עושים. 
       
       הדבר הראשון, המדיניות הראשונה, מה שאמרו כולם: הפגיעה בחלשים. קודם כול נדבר על הורדת המענק של הבנייה, 800 מיליון שקל, שאושר ברוב בוועדת הכספים, וחברי הליכוד היו מאושרים. היה צריך להוציא שלושה חברים מהליכוד מהוועדה מפני שהם התנגדו, ולכן שמו שלושה חברים במקומם. 
       
       מה עושה הפגיעה הזאת במענקים? זה לא יפגע בעשירים. בכפר-שמריהו אפשר להמשיך לקנות דירות. ראיתי בעיתון ידיעה על דירה שעלותה 25 מיליון דולר. הם לא צריכים את המענקים. איפה קיימת בעיית המענקים? - באופקים, בירוחם, במעלות. אנשים לא יוכלו לרכוש דירה מכיוון שאז הממשלה מציעה להם משכנתה גדולה. המשכנתה הגדולה, במקום להחזיר 600 שקל לחודש, יחזירו 1,300 שקל לחודש. אין מי שירכוש דירה. אין מי שירכוש דירה - אין קבלן שיבנה שם. אין קבלן שיבנה שם - אין עובד שיעבוד מפני שהוא יהיה מובטל. זו תהיה תוצאת הגזירה הכלכלית הקשה הזאת. המשמעות של העניין: לא צמיחה, לא תעסוקה, לא שום דבר. שיבואו ויסבירו לנו, אנחנו לא כלכלנים, בסדר, אבל שיגידו לנו מה התוכנית. 
       
       למי כן נותנים כסף? 3 מיליארדים ו=400 מיליון שקל בתוכנית מופנים לעשירים. מחייבים את    עקרת-הבית שאיננה עובדת בדמי ביטוח, מה שלא היו חייבים עד עכשיו - בחצי מיליארד שקל, ונותנים 3 מיליארדים ו=400 מיליון שקל להחזרת תקרת מס הבריאות. אותו מנהל בנק שמרוויח 150,000 שקל בחודש, הוא לא ישלם מס בריאות ולא ישלם דמי ביטוח. ונותנים לאותם משרדים עשירים, נותנים להם את ה=1% הנוסף של מס מעסיקים. מאיפה נותנים להם את זה? מעקרת-הבית המובטלת, לוקחים מקצבאות הילדים שלה את הכסף ונותנים למנהל הבנק שמרוויח 150,000 שקל לחודש; זה לא מספיק לו. איך אמר הרב אייכלר, אנחנו עומדים בפני מלחמת אחים חברתית. 
       
       בארצות-הברית, כשהיה מצב כזה בשנות ה=30, היה שם גל של התאבדויות. ופקידי האוצר אומרים שנלמד מאמריקה. לצערנו הרב, אנחנו כבר מתחילים ללמוד את זה. 
       
       ברשותך, אדוני היושב-ראש, אני רוצה לסכם את דברי לגבי הציבור החרדי בשני משפטים. בסדר, זו התוכנית, אנחנו באופוזיציה, מה לעשות. אנחנו חלוקים על התוכנית הזאת, אנחנו חושבים שהיא לא תועיל שום דבר לאף אחד, היא לא תביא את המשק לצמיחה, לא תיצור מקומות עבודה, לא תעשה כלום, להיפך, תדרדר את המדינה אל עברי פי פחת. אמר הרב אייכלר, אם היו משיתים עלינו את הקיצוצים בשווה, מה אנחנו יכולים לעשות, זו המדיניות של הממשלה, אנחנו חייבים לקבל את זה. זה משטר דמוקרטי, ממשלה נבחרת. יש דבר שהוא לא דמוקרטי, יש דבר שהוא מתאים למשטר של דיקטטור, ואנחנו יודעים איפה יש דיקטטורים בעולם, שהוא מחליט את מי הוא מרעיב ואת מי הוא מעשיר. 
       
       אני אתן לכם דוגמה אחת שהיתה בוועדת הכספים. במוסדות להשכלה גבוהה, מתוך תקציב של 6 מיליארדי שקל, 5 מיליארדים ו=900,000, קיצצו 121 מיליון שקל קיצוץ רוחבי. יפה. מתקציב הישיבות, רק בוועדת הכספים, אני לא מדבר על מה שקורה כאן, מתוך תקציב של 800 מיליון שקל, קיצצו 230 מיליון שקל. 

       בוועדת הכספים, חבר הכנסת רוני בר-און, הצבעת בעד זה. אתה מהליכוד. ראש הממשלה הוא שלך. אפילו שר האוצר. למה? שמישהו יסביר לי למה. מה המדיניות הזאת? שינוי - אמרתי שאין לי מה לדבר אתם. חבר הכנסת בריזון יוציא הודעה לעיתונות שהחרדים לא מקוצצים. להם לא מקצצים. העובדות אינן חשובות, אינן רלוונטיות. הספר שהובא לוועדת הכספים, שאושר, ולזה לא צריך קריאה שנייה ושלישית. במוסדות להשכלה גבוהה – קיצוץ של 2%, בישיבות – 38%. 
       
       דרך אגב, אני בעד המוסדות להשכלה גבוהה, בעניין הזה, תמיד, כיוון שאני חושב שאנחנו עם הספר וצריך לסייע לכל מי שלומד. אבל שמישהו יסביר לי: מרצה באוניברסיטה, או רקטור באוניברסיטה, או דיקן – עם המשכורת וההטבות שהוא מקבל בחודש אפשר להחזיק ישיבה שנה שלמה. בסדר, אז אתה אומר – עושים קיצוץ, לא משנים את המצב הזה. אבל פה 2% ופה 38%. 
       
       אני אומר לכם. אני יודע שביניכם יש רבים שלא מסכימים עם זה. כאן, בכנסת, מה שקובע זה ההצבעות. ההצבעה הזאת נגד הציבור החרדי ונגד הציבור החלש, נגד הנשים ונגד השכבות החלשות – לא תיסלח לכם. לא תתחבאו מאחורי גבו של שרון שבגד בכל האידיאולוגיות שהוא הטיף להן כל השנים כשהיינו יחד אתו. לא ייסלח. 

היו"ר נסים דהן:
       
       תודה רבה. אני מקווה שהדברים היוצאים מן הלב ייכנסו אל הלב, אם יש. 
       
       חברת הכנסת דליה איציק, בבקשה. ואחריה - חבר הכנסת דני יתום. אחר כך – חבר הכנסת אלי בן-מנחם, כי הם התחלפו ביניהם. 

דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, אני אומרת לכם: בנימין נתניהו רוצה בשביתה הזאת. רוצה, הזמין אותה, כמעט, הייתי אומרת – משלם עבורה. למה, חבר הכנסת אהוד יתום, למה אני מעלילה עליו עלילה כזאת? תראה. הרי מה אומר שר האוצר עצמו? אני אומר לכם שאחרי הקריאה הראשונה אני אשב עם עמיר פרץ ואנחנו נמצא נוסחה. זאת אומרת, הוא מודה שהתוכנית של הקריאה הראשונה לא תהיה דומה לתוכנית שתהיה בקריאה השנייה והשלישית. 
       
אהוד יתום (הליכוד):
       
       - - -
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       רגע, תאמין לי. משיחות בפנים – אתה יודע למה זה משרת אותו, למרות המחיר הכבד שהמדינה משלמת עבור השביתה? קודם כול, הוא בעל-הבית. יש אגו. הוא מראה לאנשים שהוא לא ויתר, אף-על-פי שהוא יוותר. אם הוא לא היה מוותר בסוף, אתה יודע – זה היה "עושה שכל". הייתי אומרת - בקריאה השנייה והשלישית הוא ממילא לא מוותר. לכן אתם לא מבינים: השביתה הזאת משרתת אותו. יותר מזה: תחשוב. מחר בבוקר - היום האמהות לא שלחו את הילדים לגנים. מחר את מי תקלל האמא? את המורים. היא לא תקלל את שר האוצר. הוא יודע שהשביתה הזאת תשניא ההסתדרות על הציבור, לא אותו. לכן הוא גם בונה על זה. ולכן אני אומרת לך – הוא ציניקן. ציניות. זה שם המשחק. אתה חבר כנסת חדש, תשים לב למה שאני אומרת לך. 
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת - - - 
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       איפה אולמרט? איפה הוא? - - - שר האוצר. 
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       לא, הוא גם אחראי על התעסוקה. לא רק מסחר, תעשייה – תעסוקה, רשות השידור - - -
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       מינהל מקרקעי ישראל. 
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       אדוני השר, גם אני הייתי שרה במדינת ישראל, וגם אני הייתי, כמו חברי הכנסת שיושבים שם – חדשה. אני זוכרת שכאשר נכנסתי היה, לא פחות ולא יותר, ראש הממשלה, זכרו לברכה, יצחק רבין. ואני, הקטנה באלפי מנשה, העזתי. הצבעתי נגד, הצבעתי כאן נגד, הצבעתי נגדו בסיעה, מה קרה? מה זה הדבר הזה? מה קרה לכם? מה, אין לכם מה להגיד? באמת. מה, אני לא אומרת למצנע כל מיני דברים? די באומץ לב, תודו. מה אתם כולכם מתקפלים? אין לכם מה להגיד? הרי ראיתם את התוכנית הבוקר, אלוהים אדירים. 
       
       אתם גם תהיו אחרונים. תזכור מה שאמרתי לך, חבר הכנסת יתום. אתם גם לא תיבחרו לכנסת. אתה יודע למה? בסוף הציבור מרגיש למי יש אומץ לב. הוא לא בחר בי, לא בגלל שאני בלונדינית, ולא בגלל שאני גבוהה – אף שאני כל הדברים הללו. הוא בחר בי כי הוא חושב שיש לי אומץ לב להגיד דברים. תזכור מה אמרתי לך. אני מציידת אותך בצידה לדרך. חבר הכנסת שיושב על ידך – אני והוא היינו בצ'ילה. נכון שאמרתי לך את זה גם אז? 
       
מגלי והבה (הליכוד):
       
       כל הזמן. 
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       נכון. ולכן, חבר הכנסת יתום, התוכנית הזאת היא רעה. אין בה חמלה, אין בה אלוהים, אין בה לב. תגיד לי, איך אתה חי עם זה בשלום? אתה פותח את העיתון היום ורואה – חייל מקבץ נדבות. סהדי במרומים שעיני התמלאו דמעה. זה הורס אותי. איך אתם חיים עם זה? 
       
       אני חוזרת עכשיו מהפגנה. בא אלי אדם נושא שתי חבילות כבדות. בקבוקים. הוא אומר לי – מאוד רציתי להגיד לך משהו, להגיד לך תודה. שאלתי: על מה? והוא אומר: על חוק הפיקדון. את יצרת את החוק הזה, שאוספים את הבקבוקים. אמרתי לו – למה אתה אוסף עכשיו את הבקבוקים כאן? הוא אומר: "יש לי שני חיילים וחיילת, ואני רוצה להגיד לך שהם מאוד מאוד מצליחים. אני נקלעתי לצרה איומה, הם מתביישים בי מאוד. אני מקווה שהטלוויזיה לא מצלמת אותי. תתרחקי, שהטלוויזיה לא תראה. אני אוסף את הכסף הזה לחיילים". זה לא סיפורים, זה לא שממציאים את הסיפורים הללו. 
       
       אז מה אומר לך בנימין נתניהו? לא נורא, שלוש שנים הם יסבלו. יש כאלה שמתים מזה, זו לא המצאה. ראית את ההתאבדויות האחרונות? תראה מה קורה לעסקים הקטנים והבינוניים. 
       
אהוד יתום (הליכוד):
       
       אל תעשי את הטעות הזאת. 
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       אה, למה? 
       
אהוד יתום (הליכוד):
       
       - - - עשה את הטעות הזאת ורקד על הדם. 
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       במה רקדתי על הדם? במה הוא רקד על הדם? מה, אני ממציאה את זה? תלך לעסקים קטנים ובינוניים. אנשים קורסים, תאמין לי. זה לא קשור לשום דבר, זה קשור לזה שבמדינה שלנו, לא יעזור - גם אם תהיה פה רווחה, יש מיליון, מיליון וחצי אנשים שגם חכות לא תעזורנה להם. למה? – כי הם עדיין לא יודעים לקרוא ולכתוב. כי הם ההולכים לקופת-חולים, הם נוסעים באוטובוסים המתפוצצים, חיילים וזקנים. הם הולכים לאוטובוסים הללו, ומעלים בלי בושה את מחירי הנסיעה באוטובוס. כאילו במדינת ישראל זו פריווילגיה לנסוע באוטובוס. מה זה תענוג שם. 
       
       מה אני רוצה להגיד לך? נכנס בנימין נתניהו, שר האוצר, ומה הוא אומר? הוא אומר: כל החיים חלמתי על התוכנית. דרך אגב – ביום שישי, ביום שבת, ביום ראשון. שנים הוא רק חלם על התוכנית. הוא גם תיאם עם אריק שרון ברגע האחרון שהוא בכלל יהיה שר האוצר. הרי הוא נפל מהכיסא כשהציעו לו להיות שר האוצר. קצת צניעות. תלמד, מה קרה? שב, תקרא קצת, תראה. מה הוא עשה? פתח את המגירות. תאמין לי. היושב-ראש שיושב כאן לידי, לשמאלי, היה שר מצוין, שר בריאות מעולה. אני כיהנתי לידו. יושבים כאן אנשים. לקחו אסופה של גזירות שנמצאת במגירה. לקחו את המגירה הראשונה, הוציאו גזירה אחת. אתה חושב שמישהו באמת חשב? 
       
       אני שואלת אותך: איך היום אתה מרים את האצבע, איך? לא כואב לך הלב? 
       
מגלי והבה (הליכוד):
       
       אני שואל אותך – מה התוכנית שלך? 
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       אני אגיד לך - - - 
       
היו"ר נסים דהן:
       
       זה לא דיאלוג עכשיו. זו לא ועדה, זו מליאת הכנסת. 
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       היות שאתה נורא התעניינת בתוכנית שלי, והיות שאתה ממש לא ישן בלילה, כאשר המגזר שלך הכי סובל, המגזר הדרוזי, הערבי, החרדי - תסתכל מי משלם את המחיר הכי כבד. אז מה אתה עושה עם זה? במקום לבוא לבנימין נתניהו, ולהגיד לו: חבר יקר, אני לא חותמת גומי שלך, אני רוצה שתסביר לי בדיוק מה האלטרנטיבה. אם זה היה נורא מעניין אותך, היית יושב עם עוד כלכלנים. התיאוריה שהוא מציג היום – אבד עליה כלח, תאמין לי. במדינות העולם המודרני אנחנו כבר מדברים על תיאוריה אחרת לגמרי. 
       
מגלי והבה (הליכוד):
       
       - - -
       
היו"ר נסים דהן:
       
       חבר הכנסת והבה, אתה מנהל פה דיון חדש. 
       
דליה איציק (העבודה-מימד):


       הוא מדבר על הפרטה. אתה יודע איזו הפרטה הוא הפריט כאשר הוא היה ראש הממשלה? את "עשבי בר". זו החברה היחידה שהוא הפריט. תאמין לי, באחריות. תבדוק את מה שאני אומרת. הוא גם סיפר פה איך הוא בא לאיזה מקום ואמר: "שמעתם על הפלאפונים? זה שאתם מדברים היום כולכם בפלאפונים, זה אני". זה שולמית אלוני. אני שמעתי אותו היום עם כל סדרת ההצלחות שלו. כמעט את החומה הסינית הוא בנה. הוא גם היה אומר שהוא החריב אותה, הוא רק פחד, כנראה, מהמחלה הזאת, מסין, מה"סארס". 
       
אהוד יתום (הליכוד):
       
       - - -
       
היו"ר נסים דהן:
       
       חבר הכנסת יתום, לא מנהלים כאן דיאלוג. אני יכול לומר לך, שבממשלה היא דיברה, ולפעמים יותר מדי.

דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       אתה לא יודע. אתה חבר כנסת חדש אז אני סולחת לך. שלוש פעמים הצבעתי בממשלה נגד התקציב. תאמין לי, לא קרה לי שום דבר, לא פיטרו אותי, אף-על-פי שאמרתי לראש הממשלה, ויודע השר שיושב פה, אדוני ראש הממשלה, יש לך זכות אחת – לפטר אותי. אבל הוא לא פיטר אותי. 

אהוד יתום (הליכוד):
       
       ובכל אופן לא התפטרת.

היו"ר נסים דהן:
       
        תודה רבה. לא מנהלים עכשיו ויכוח.

דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       לסיכום, ברשותך, אדוני היושב-ראש, מלה אחת על שרת החינוך: תאמינו לי, אם יש נושא שאני בקיאה בו, זה הנושא הזה. מעולם לא קרה שמורים מפוטרים ככה, בלילה, בחצות. לא רק על ה"מה", גם על ה"איך" היא היתה צריכה ללכת הביתה. אבל יותר מזה - - -

יחיאל חזן (הליכוד):

	- - -

היו"ר נסים דהן:
       
       שלום עליכם, חבר הכנסת, ברוך הבא. עכשיו אתה מתחיל? היא כבר צריכה לסיים.

דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       איך היא לא אומרת מלה? מלה? איך היא לא מנסה להראות שאכפת לה. סתם, כלפי חוץ להגיד משהו.

ואסל טאהא (בל"ד):
       
       היא רוצה להיפטר מהם.
       
היו"ר נסים דהן:
       
       חבר הכנסת טאהא מה קרה? חבר הכנסת חזן, אני מבקש לא לנהל ויכוח. חברת הכנסת והשרה לשעבר דליה איציק, סיימי.

יחיאל חזן (הליכוד):
       
       הפוסל במומו פוסל.

דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       חבר הכנסת חזן למד כמה קלישאות וססמאות, אבל אין לי עניין לענות לו. אני רוצה לומר: אני קוראת לשר האוצר למשוך היום את התוכנית, לנהל משא-ומתן עם ההסתדרות. תאמין לי שהקרבה ביניהם יותר גדולה מאשר המרחק. אם זה לא יתקבל, האחריות לקריסת המשק על שר האוצר.

היו"ר נסים דהן:
       
       תודה. חבר הכנסת אלי בן-מנחם, אני מקווה שאתה תעמוד בזמן יותר מהשרה לשעבר. לשרה לשעבר מותר.

אלי בן-מנחם (העבודה-מימד):
       
       לסגן שר קצת פחות, אבל גם מותר. תודה. 
       
       אדוני היושב ראש, חברי הכנסת - - -

היו"ר נסים דהן:
       
       חמש דקות על-פי התקנון.

אלי בן-מנחם (העבודה-מימד):
       
       רק תאותת לי דקה לפני. התוכנית שביבי מציג היום היא הרס מוחלט של מדיניות הרווחה הישראלית. עשרות שנים ביבי מכין את התוכנית הכלכלית הזאת במוחו, כך אמר. מכאן, שאין קשר בין התוכנית למיתון במשק. עשרות שנים הוא מסתודד עם בעלי ההון, תעשיינים עשירים, וחושב כיצד להסתער על המעמד הבינוני-הנמוך בישראל ולחסל אותו; לקחת מאלה שאין להם, שכירים, נכים, מובטלים, קשישים, חד-הוריות, סטודנטים, בעלי עסקים קטנים, ולהעביר את המעט שבכיסם לבעלי ההון.
       
       ביבי מנסה לשכנע אותנו, שמי שבכלל דפוקים במדינה הם העשירים ולא העניים. להם צריך לעזור, ובנטל הזה צריכים לשאת אנשי שכבות הביניים והעניים. כבר היום כל ילד רביעי וכל קשיש רביעי חי מתחת לקו העוני. לאחר יישום התוכנית ירדו אל מתחת לקו העוני יותר מ=100,000 אזרחים נוספים, אדוני היושב-ראש. החברה הישראלית אינה יכולה להתקיים עם פערים חברתיים ההולכים ותופחים כל כך ומאיימים על שלמותה. הוא מוכן להעלות תוכנית איומה בעטיפה של אין-ברירה, וזהו השקר הגדול. יש הרבה ברירות. 
       
       שמעתי שביבי נדהם כשאמרו לו שהעלאת תעריפי התחבורה הציבורית תפגע בחלשים. אין לו ולפקידים באוצר מושג איך מרגיש מובטל שמקצצים לו בקצבה.

יחיאל חזן (הליכוד):
       
       אבל לא מעלים את המחירים.

אלי בן-מנחם (העבודה-מימד):
       
       סבלנות, חזן.

היו"ר נסים דהן:
       
       חבר הכנסת חזן, לא מנהלים כאן ויכוח, וחוץ מזה, כדאי שכל אחד יתמצא בתוכנית הכלכלית.

אלי בן-מנחם (העבודה-מימד):
       
       איך מתמודדת אם חד-הורית, שאינה יכולה להמשיך ולגדל את ילדיה בכבוד? איך קם בבוקר גמלאי שלא יכול להרשות לעצמו להשתמש בתחבורה ציבורית כי אין לו כסף, אפילו לתרופות. ההתעללות וההתעמרות במובטלים, במשפחות החד-הוריות ובקשישים לא תעשיר את הקופה הציבורית, אלא תגביר את תחושות התסכול וההתמרמרות בשכבות רבות באוכלוסייה. חבר הכנסת חזן, רובן הצביעו לליכוד.
       
       התוכנית בפירוש אינה כוללת מרכיבי צמיחה, רק קיצוצים חסרי היגיון, ובמקומות הלא-נכונים. זהו שקר גס לומר שהמגזר הציבורי לא יצרני. הרופאים, האחיות והמורות הם הסקטור הציבורי הגדול ביותר. הם לא מייצרים כלום. מי יחנך את ילדינו, השוק החופשי? מי יטפל בקשישים, בתי-חולים פרטיים? כבר היום, מי שנזקק לשירותים רפואיים צריך להוציא מכיסו אלפי שקלים. ומה לגבי חברת חשמל, הנמלים, בתי-הזיקוק, "אל על" וכל הגורמים הממשלתיים האחרים? הם לא מייצרים כלום? האם עדיף בעלות פרטית, שמשקיעים מחוץ-לארץ ישלשלו לכיסם מיליוני דולרים על חשבון המוצרים הציבוריים שלנו? הרי אין מדובר במוצרי צריכה מובהקים של השוק החופשי.
       
       הפיטורים - מדברים על פיטורי אלפים, ואני רוצה לדעת מי יעסיק את המפוטרים כשהמשק במיתון ואין עבודה. למה מתנפלים דווקא על העובדים? הרי עובדי המדינה הם המעמד הבינוני-הנמוך ורובם נשים עם משכורות נמוכות הנושקות לשכר המינימום. רובם גם עובדי חברות כוח-אדם, ואני עד לזה שפיטרו אנשים עם שמונה ושבעה ילדים, שהרוויחו 3,500 שקל. הם הקורבנות הראשונים.

יחיאל חזן (הליכוד):
       
       למה בהסתדרות מפטרים 300 עובדים?

אלי בן-מנחם (העבודה-מימד):
       
       הרעיון הזה של שינוי סדרי המשק בחקיקה פסול מיסודו. כמי שהיה יושב-ראש ועד עובדים ב"אל על" הרבה שנים, אני יודע שללא הסכמה אי-אפשר לקדם שום עניין. כל פגיעה בהסכמי עבודה במסגרת חקיקה, דינה השמטת הבסיס המוסרי של המדינה. כל עובד ידע שאין לו ביטחון בעבודתו והממשלה שלו יכולה לנהוג בו בכל רגע כמו כל חברת כוח-אדם דורסנית.
       
       אני שומע קולות, שנאבקים רק למען האיגודים החזקים. תנו לי לומר: העניים מזמן הוכנעו בישראל. אם יתפרקו האיגודים המקצועיים הגדולים, שיש בהם הסכמים קיבוציים, גם העובדים האלה יהיו מופקרים לשרירות הלב של המעסיקים. הממשלה מדכאת עובדים - - -
       
היו"ר נסים דהן:
       
        דקה לסיום.

אלי בן-מנחם (העבודה-מימד):
       
       אנחנו יורים לעצמנו ברגליים ומחסלים את המדינה. המונים יהפכו לעובדים ללא זכויות. ריצת האמוק להיפטר מכל החברות האחראיות על מוצרים ציבוריים תפגע הן בשירותים הניתנים והן באיכותם. הרי ברור, למשל, שהחשמל יתייקר לאחר ההפרטה. ביבי ממהר להיפטר מ"אל על", בתי-הזיקוק, התעשייה האווירית, חברת החשמל, "בזק" וחברות אחרות. ומה יקרה בפועל? בעלי ההון מחוץ-לארץ ייהנו על חשבוננו, ועוד יקראו לזה "השקעות בישראל". קחו לדוגמה את בנק הפועלים. הוא ניתן חינם למשפחת אריסון, ותראו מה קורה היום בבנק, שמחליף את עובדיו הקבועים בעובדי חברות כוח-אדם זולים.
       
       רבותי, מי שמנתק את הקשר בין ביטחון לכלכלה אינו מבין דבר, לא בביטחון ולא בכלכלה. ללא הליך מדיני לא תהיה כאן צמיחה. תראו למשל איך הדולר צנח והבורסות עלו רק בעקבות ההצהרה על הצורך בפינוי בית-אל ושילה. שלא יספרו לנו שאין כסף. תקציב של יותר מ=250 מיליארד שקל הוא תקציב עצום. אם ניקח את כל תקציבי העתק שמועברים להתנחלויות מעבר ל"קו הירוק" אפשר יהיה לקיים כאן מדינת רווחה אמיתית ושוויונית, וזה כבר נעשה בתקופתו של יצחק רבין, זיכרונו לברכה. 
       
       אני מדבר על צמצום הפערים בחברה. מספיק לחלום על משקיעי חוץ-לארץ שיחלצו אותנו מהמשבר. גם בסין, מיליוני פועלים חשבו שהמשקיעים יחלצו אותם מהמשבר והיום הם עבדים השבויים בידי המשקיעים. כדי לעודד צמיחה, אסור לחנוק את היזמים הפרטיים בעלי העסקים הקטנים. דווקא הגדלת הגירעון בצורה מבוקרת תיצור מקומות עבודה חדשים ותניע את גלגלי המשק.
       
       אני אולי לא כלכלן, אבל אני יודע שמה שנהרוס היום בחברה הישראלית יעלה לנו פי כמה בעוד שנים בארץ הזאת. החברה אינה מנותקת מהכלכלה ולהיפך. לא בונים כלכלה על חשבון האזרחים אלא בעזרת האזרחים. כלכלה וחברה הולכים יד ביד. אני מאוד מקווה שהממשלה תתעשת ותקפיא את ההצבעה היום ואולי תתקן כמה דברים, כדי שלא להמשיך לפגוע באותם אנשים חלשים. 
       
       אני מקווה שבעתיד לא נצטרך גם לייבא חיילים, כי עם הפגיעה בחינוך היום, אותם צעירים לא יגויסו לצה"ל בגלל רמת חינוך נמוכה, ובעתיד לא נביא רק עובדים זרים, נצטרך להביא מחוץ-לארץ גם חיילים.

היו"ר נסים דהן:
       
       תודה. קיבלת דקה וחצי יותר. חבר הכנסת דני יתום - אינו נוכח. חבר הכנסת אופיר 
פינס-פז, לרשותך חמש דקות, על-פי התקנון. בבקשה.

אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       אני רוצה לשאול את יושב-ראש שינוי, מתי הוא רוצה שאני אדבר אתו, בתחילת הנאום שלי, במהלך הנאום שלי או בסוף הנאום שלי.

היו"ר נסים דהן:
       
       כל מה שאתה רוצה לומר אתה יכול לומר, על חשבונך.

אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, שמעתי כמו כולנו את שר האוצר בפתח הדיון הזה, והאמת, שלא ידעתי אם לצחוק או לבכות. עומד כאן בנימין נתניהו, ואם לא הייתי יודע שזו הכנסת הישראלית, הייתי בטוח שהוא מדבר על החזון היפני הגדול של הצמיחה של 10% בשנה. על מה הוא לא דיבר כאן? שבירת המונופולים, יצירת מקומות עבודה חדשים, צמיחה כלכלית. תשמעו, חזון – חבל על הזמן.                                                                     
רק מה הבעיה? אין שום קשר בין הנאום שלו כאן, מעל הבמה הזאת, במשך חצי שעה, לבין התוכנית הכלכלית שהממשלה הגישה לקריאה ראשונה. אין כלכלן אחד במדינה הזאת שסבור שלתוכנית הגזירות הכלכלית יש חזון, יש מעוף, יש עתיד, יש סיכוי ותהיה בה צמיחה. אין אחד. אם הממשלה תביא כלכלן אחד מכובד, ראוי לשמו, שיבוא לכאן או לוועדת הכספים ויגיד שזאת תוכנית שמסוגלת להצעיד את הכלכלה הישראלית קדימה, אני אעשה כמעט כל מה שאתם רוצים. אין דבר כזה. 

       זו תוכנית של קיצוצים וגזירות. זהו. עלה לך 1,000 שקל, עכשיו יש לך 500 שקל, אתה מקצץ. זהו. אין בה לא חזון ולא מעוף, כולה טכניקה וקצת רשעות אידיאולוגית, אבל ברובה טכניקה.

	למה אני אומר רשעות אידיאולוגית? יש דברים שאי-אפשר להסביר. איך אתה יכול להסביר מציאות שבה מקצצים קצבאות לגמלאים, מקצצים קצבאות לנכים, מקצצים קצבאות לילדים, ונותנים לעשירון העליון 4 מיליארדי שקלים? איך אתה יכול להסביר? יש גבול לכל תעלול. איך אתה יכול להסביר, למשל, שאתה מחזיר את תקרת ההוצאה בתשלומים למס הכנסה ולביטוח הלאומי? זאת אומרת, אדם שמרוויח 200,000 שקל - יש כאלה במדינה, וזכותם, הם לא גונבים, הם משלמים מסים - אם התוכנית הזאת עוברת, כאילו הם מרוויחים 35,000 שקל. למה? אתה מרוויח 200,000 שקל. כל הכבוד. תשלם. תשלם מס.

יחיאל חזן (הליכוד):
       
       אתה רוצה להעניש אותו.
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       אני לא רוצה להעניש אף אחד. אני רוצה שהוא יהיה חלק ממך וממני.
       
היו"ר נסים דהן:
       
       חבר הכנסת חזן, אתה חבר כנסת חדש.
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       אני לא רוצה להעניש אותו, אני רוצה - - -
       
היו"ר נסים דהן:
       
       תרשה לי להגן עליך.
       
יחיאל חזן (הליכוד):
       
- - -

היו"ר נסים דהן:
       
       חבר הכנסת חזן, קריאת ביניים מותרת, לא ויכוח.
       
יחיאל חזן (הליכוד):
       
       - - -  אולי זה בגלל עלות ההסכם שלכם באוסלו. אולי זה בגלל המלחמה - - -
       
היו"ר נסים דהן:
       
       חבר הכנסת חזן, פעם ראשונה. כבודו, קריאת ביניים מותרת. לא ויכוח.
       
יחיאל חזן (הליכוד):
       
       - - -
       
היו"ר נסים דהן:
       
       פעם שנייה, חבר הכנסת חזן. חבר הכנסת חזן, לא מנהלים ויכוח במליאה.

יחיאל חזן (הליכוד):
       
       אולי זה בגלל ההרוגים, זה גם עולה כסף. אתם אשמים בכך.

אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       אל תגרור אותי.
       
היו"ר נסים דהן:
       
       אל תענה לו. סליחה. זה לא ויכוח במליאה, עם כל הכבוד. חבר הכנסת חזן, אתה חבר כנסת חדש.
       
יחיאל חזן (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, גם אתה היית בממשלה ששותפה להסכם אוסלו.

היו"ר נסים דהן:
       
       חבר הכנסת חזן, עם היושב-ראש אתה בוודאי לא יכול לנהל דיאלוג במליאה, עם כל הכבוד. אתה לא רוצה שאני אענה לך, כי לי יש מיקרופון. אל תנסה אותי.
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       אני מבקש שהזמן הזה לא ירד, כי זה מה שחבר הכנסת חזן מנסה לעשות.
       
היו"ר נסים דהן:
       
       לא  ירד.
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       הבעיה, חבר הכנסת חזן, שפה נבנתה מדינה לא על-ידך ולא על-ידי, אלא אולי על-ידי ההורים שלך וההורים שלי.
       
היו"ר נסים דהן:
       
       אדוני הדובר, חבר הכנסת אופיר פינס-פז, לא מנהלים ויכוח במליאה.
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       אני לא יכול לענות? אין לי ברירה.
       
היו"ר נסים דהן:
       
       תענה לכולם.
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       אני אענה לכולם. היה דבר שבתנועת העבודה יצרו, לא אצלכם, וזה הערבות ההדדית, ביחד. לי יש פחות, לך יש יותר. תהיה בריא, זכותך, אבל נותנים למאמץ המשותף, כי אחרת לא היה קורה כאן כלום, בית לא היה נבנה כאן. איך אתה חושב שיצרו כאן יש מאין? מזה שכל אחד חי רק את החיים של עצמו? היום, במצב הכלכלי של המדינה, להחזיר את התקרה? מה שאמרתי עכשיו שווה 1.5 מיליארד שקל. חבל שלא באת להפגנה שעשינו בחוץ, היית רואה אנשים.
       
       אחרי זה רפורמה במס - עוד 2.5 מיליארדי שקל. חברים, אתם יודעים מתי עושים רפורמה במס? אני בעד רפורמה במס. רפורמה במס עושים במצב של משק צומח. למה? כדי שיהיה כסף לממן אותה, הרי היא עולה כסף. כשאני לוקח ממך פחות מס הכנסה, אז יש לי פחות מס הכנסה. מישהו צריך לממן את זה. אם המשק בצמיחה, המסים עולים, יש עבודה, הכנסות המדינה עולות, תעשה לך אלף רפורמות. במשק ממותן, אין לך מאיפה לקחת, אז מה אתה עושה? אתה לוקח ממי שאין לו. זה לא יעזור לכם. אי-אפשר לקשט את זה.
       
       אני מודיע לכם, בנימין נתניהו הוא שר אוצר קפיטליסט, עם אידיאולוגיה ימנית קיצונית, שטומי לפיד יכול לחיות אתה. טומי לפיד עבד על מעמד - - -
       
היו"ר נסים דהן:
       
       השר טומי לפיד.
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       סליחה, השר. השר טומי לפיד, שר המשפטים, יושב-ראש ועדת השרים לענייני חקיקה, שהעבירה את התוכנית הזאת, עבד על מעמד הביניים בעיניים. אבל אשכרה בעיניים. הסתכל עליהם, לקח את הקולות שלהם וברח מהם. בתוכנית הזאת לקחו את מעמד הביניים, שטומי לפיד במערכת הבחירות אמר - השר טומי לפיד, אבל לפני מערכת הבחירות הוא עוד לא היה השר טומי לפיד - חברים, אני מציל אתכם, מעמד הביניים בסכנה. טוב, הוא כבר לא בסכנה, חיסלתם אותו. יופי. הורדתם אותו, הכיתם אותו, החלשתם אותו.
       
היו"ר נסים דהן:
       
       תודה רבה. הזמן עבר.
       
אילן שלגי (שינוי):
       
       נראה אחרי שנה-שנתיים.
       
היו"ר נסים דהן:
       
       חבר הכנסת שלגי, לא מנהלים ויכוח במליאה. קריאת ביניים אפשר, לא ויכוח. תודה רבה. הדובר סיים את זמנו. 
       
       חבר הכנסת הרב יעקב מרגי, ואחריו - חבר הכנסת דני יתום, אף שכשקראתי את שמו הוא לא היה כאן. אחריו - חברת הכנסת אורית נוקד וחבר הכנסת וקנין.

יעקב מרגי (ש"ס):
       
       אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, תמיד אני חוזר ואומר מה שלא אוכל לומר לממשלה האטומה הזאת, אטומה לזעקת הדל, אטומה לזעקת הקשיש, אטומה לזעקת האלמנה והחד-הורית, אטומה לזעקת המובטל - ואת כל אלה, החברים באותה קואליציה, שאפשר להחליף במלה את הקו"ף בגימ"ל, לא באו לשמוע,  את הזעקות בחוץ היום.
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, בואו נפשוט את הגלימות שלנו ונסתובב בקרב הציבור ונמצא ציבור מיואש, ציבור שלא מאמין לממשלה הזאת, ציבור שלא מאמין בסדרי העדיפויות של הממשלה הזאת.
       
       עומדים כאן שרי הליכוד, חברי הכנסת של הליכוד, חברי הממשלה, על הדוכן הזה, ואומרים לנו: תגלו אחריות, תתמכו, המצב קשה, בלתי נסבל, ללא התוכנית הזאת המדינה תפשוט את הרגל. זה מה שהם מוכרים לנו.
       
       לצערי הרב, אין לנו אמון. אני זוכר את נאום הגלובליזציה של ביבי נתניהו, השר ביבי נתניהו, שר האוצר הנוכחי, עם ההפרטות והחזון, עוד לפני הרבה שנים. הוא הבטיח לנו, אבל תראו מה קורה. הוא אמר לנו לראות מה קורה בעולם, ואראה לנו מה קורה בעולם. בואו נראה ביחד מה קרה לנו ומה קורה בעולם.
       
       תופעת ההומלסים במדינה הפכה להיות כמו בניו-יורק. תופעת הקבצנים בצמתים היא כמו במדינות העולם השלישי. מתאבדים מפאת המצב הכלכלי כמו בברזיל. אותו ראש ממשלה דאז, היום הוא שר האוצר, לבי לבי עליו, מה תקעו לו.
       
       יש מסקנה אחת, כנראה השמאל צודק, הליכוד תמיד מדרדר את הכלכלה במדינה.
       
       רבותי, שנים הכלכלה במדינה מנוהלת על-ידי נערי האוצר המלומדים מהפקולטות, הם הביאו עלינו את המצב הזה, אף אחד אחר לא.
       
       אתם נהנים מרוב דורס בבניין הזה, וגם הרגשנו את זה בחודשיים האחרונים, מאז אתם אוחזים בהגה, אתם גם אוהבים להשתמש בדורסנות שלכם. לא נותר לי אלא לבקש מכם, תסתכלו על המסכנים בעיניים ותנסו להבין אותם, הם כבר לא כועסים על שבגדתם בהם, הם לא כועסים שבגדתם בהם, הם רק מבקשים שתהיו רעבים חודש אחד כדי שתבינו מה זה רעב, כי השבע אף פעם לא מבין את הרעב. הם מבקשים, תפיחו בהם תקווה, תקווה אחרת, לא בצורת החזרי מס והחזרי ביטוח לאומי לעשירון העליון וקיצוצים נרחבים וביטול הטבות לחלשים כדוגמת תושבי הנגב והגליל. מה לעשות, המציאות כואבת. כואב לי לפנות כך לספסלי הליכוד. מה לעשות?
       
       אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, הם גם מבקשים שתפסיקו להאשים אותם במצב במדינה, כי מי שניהל את המדינה והכלכלה זה אתם ולא הם.
       
       אני אתן לכם דוגמה מה התוכנית הזאת מעוללת לתושב באר-שבע. תושב באר-שבע אב לחמישה, עובד מדינה, משלם מסים, משלם ארנונה, חוסך בקרן השתלמות, והולך לחטוף מהתוכנית הארורה הזאת בין חמישה לשבעה סעיפים. 
       
       אומרים לנו שהמצב קשה ואין אלטרנטיבה, אבל אני מודיע לכם שיש אלטרנטיבה. יש הרבה שומן, שומן נוזל ועודף שאתם לא רוצים לגעת בו. 
       
       מה שכן הצלחתם לעשות הוא למחוק את החיוך משפתי העם, דבר שהפיגועים לא עשו. תודה רבה. 
       
היו"ר נסים דהן:
       
       תודה רבה גם על שמירת הזמנים. חבר הכנסת דני יתום, בבקשה. אחריו - חברת הכנסת אורית נוקד. 
       
דני יתום (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אנחנו עומדים להצביע על תוכנית שאיננה תוכנית, אלא על רשימה, אפילו לא מסודרת, של גזירות, ללא חזון וללא דרך ברורה. סדר העדיפויות המקופל בין דפיה התכולים של החוברת שקיבלנו הבוקר הוא סדר עדיפויות מעוות, שאיננו מתאים למדינת ישראל ואינו עולה בקנה אחד עם  הצרכים של העם בישראל בשנת 2003.
       
       אני מבקש להסתכל לחברי הכנסת של הקואליציה בעיניים. אני שואל אתכם, אתם הרי עומדים, כנראה, להצביע בעד רשימת הגזירות הזאת. אתם יודעים שבתוכנית הזאת יש התעמרות בחלשים. הרי חלק מכם, חברי הכנסת של הקואליציה, באים משם, מאזורי הפריפריה, מערי הפיתוח, מהנגב והגליל. מה תאמרו לשכנים שלכם? מה תאמרו לחברים שלכם, שמתגוררים שם בשכנות לכם? איך תסבירו שהעזתם והרמתם יד על מנת שתוכנית כזאת, שיש בה רק גזירות, אין בה חזון ואין בה חלום שיתממש; תוכנית כזאת עברה כתוצאה מהרמת הידיים שלכם? 
       
       אני שואל את ראש הממשלה: מה תאמר לחקלאים, שאתה בא מהם? אני שואל את שר החוץ סילבן שלום: מה תאמר לשכנים שלך בשכונות המצוקה של באר-שבע, שמשם באת ועל כך גאוותך? אני שואל את מי שזה לא כבר היה ראש העיר ירושלים, העיר הענייה ביותר בישראל, שר התעשייה, המסחר והתעסוקה אהוד אולמרט: מה תאמר לעניי עירך, לעניי העיר שבה אתה מתגורר? אני יכול להפליג ולהמשיך ולשאול את חבר הכנסת יחיאל חזן ואת היושב-ראש המכהן כחלון: מה תגידו לחברים שלכם? מה תגידו לבני המשפחות שלהם? כשאתם במו הרמת היד שלכם חיזקתם את השכבות החזקות על חשבונן של החלשות. 
       
       שלא יטעו אתכם הדברים שנאמרו כאן, מעל גבי הדוכן, על-ידי שר האוצר בנימין נתניהו. במונחים כלליים התמונה שהוא צייר נראית פנטסטית. מה הוא חושב, שהעם בישראל מטומטם? מדוע כל הארגונים החברתיים, כל מי שמייצגים מצוקה וכל מי שמייצגים עובדים ואינטרסים של עובדים יוצאים בריש גלי נגד התוכנית הזאת? הם מבינים את מה שפקידי האוצר מבינים ומסתירים מאתנו, שהתוכנית הזאת היא תוכנית רגרסיבית ולא תוכנית פרוגרסיבית. זו תוכנית שתנציח את העוני, זו תוכנית שתנציח את האבטלה. מה יעשו כל אלפי או עשרות אלפי המפוטרים החדשים? מי יעניק להם ולבני המשפחות שלהם מקור הכנסה ופרנסה?
       
       אנחנו הרי יודעים שאפשר גם אחרת. אני לא רוצה להרחיק וללכת אחורה ואינני רוצה גם להיכנס לוויכוח באשמת מי הגענו למצב זה, אבל זכרו את התקופה של רבין, זכרו לברכה, שבה היתה צמיחה של בין 6% ל=7% בשנה. היום יש צניחה של 3% בשנה, והפסד תוצר כל שנה של 3 מיליארדי דולרים. במשך שלוש שנים מדובר בהפסד תוצר של 9 מיליארדי דולרים. אז נקלטה עלייה, הגיע גל עלייה גואה, אז נוצרו מקומות תעסוקה חדשים ואז נסללו כבישים ונבנו גשרים. פירושו של דבר, שאפשר לעשות את זה. 
       
       מדינת ישראל איננה בריטניה, והתוכנית הכלכלית שמתאימה לבריטניה, גם אם נכון הדבר שהתוכנית ההיא הוציאה את בריטניה מהשבר, איננה מתאימה למדינת ישראל. הרי מדינת ישראל היא מדינה שמטילה חובות כבדות על אזרחיה: שירות של שלוש שנים בצבא, שירות מילואים עד גיל 50-55, מסים גבוהים וכיוצא באלה דברים. על המדינה לא רק לקחת מאזרחיה. המדינה צריכה להבטיח את קיומם של אזרחיה בכבוד. אסור שהממשלה תרמוס את הכבוד של בני-האדם. 
       
       לסיום, היכן ראש הממשלה? מדוע שתיקתו של ראש הממשלה, שתיקת כבשים רועמת? מדוע ראש הממשלה איננו מביע את עמדתו בפומבי? מדוע הוא לא מתערב כדי למנוע את השביתה שאליבא דחישובים של האוצר גורמת לכמיליארד שקל הפסד ביום? מה המשמעות של העניין? שיצטרכו לקצץ בעוד חודש או בעוד שבוע עם תום השביתה מיליארדי שקלים או עשרות מיליארדי שקלים נוספים, בשעה שבאבחת החלטה, כאשר ישבו מזכיר ההסתדרות ושר האוצר ובלבד שלא תהיה היום הצבעה על הגזירות הכלכליות האלה, ניתן לתקן את העניין. 
       
       נותר לנו רק חלום, ואני מבקש שהממשלה לא תהרוג אותו. תודה. 
       
היו"ר משה כחלון:
       
       תודה. חברת הכנסת אורית נוקד, בבקשה. 
       

אורית נוקד (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, כבוד שר המשפטים, חברי הכנסת, בעקבות הפיגוע שהיה לפנות בוקר, ראשית ברצוני להשתתף באבלן של המשפחות, לאחל החלמה לפצועים, ולומר לכם שלמרות הפיגוע הקשה אסור לנו לאבד את התקווה לשינוי. 
       
       אשר לתוכנית, אני רוצה להעיר שתי הערות. ראשית, אני מצרה על כך שהאוצר וההסתדרות לא השכילו להגיע להסכמות, ובכך היתה נמנעת השביתה, אשר גורמת נזק אדיר למדינה. אבל עדיין לא מאוחר. אני פונה לשר האוצר ומבקשת ממנו להסיר את הפרקים העוסקים בפיטורי עובדים ובהפחתת שכר. 
       
       הערה שנייה שלי קשורה לסדר. אני חייבת להביע את מורת רוחי על כך שרק היום הגיעה לידי החוברת בת 200 העמודים, שעליה אנו אמורים להצביע, ואני מניחה, לדאבוני, שאינני היחידה בכך. התוכנית כוללת רפורמות ושינויים מהותיים, אשר ישפיעו כמעט באופן ישיר על כל בית בישראל. אנו, חברי הכנסת, כיצד נוכל לרדת לעומקם של הדברים בלי שקיבלנו את הזמן המספיק לבודקם? בלשון המעטה, זה נראה לי חוסר אחריות. 
       
       אומנם מדובר בתוכנית הבראה, אך לעתים, כאשר המינון של התרופות מוגזם, החולה יכול למצוא עצמו ביחידה לטיפול נמרץ. 
       
       בעוד שבוע אמורים אזרחי מדינת ישראל לחגוג 55 שנים להקמת מדינתם, מדינה שידעה תמיד לדאוג לצורכיהם של אזרחיה הנזקקים. התוכנית הכלכלית פוגעת בכולם, ומטבע הדברים אלה שייפגעו יהיו בעיקר האוכלוסיות החלשות ובני המעמד הבינוני, אשר בתוכנית הבאה עלינו לטובה ימצאו עצמם מן הסתם בעשירון נמוך יותר. אכן, כלכלת ישראל נמצאת באחת התקופות הקשות ביותר בתולדותיה, והדבר מחייב את הממשלה לנקוט מכלול צעדים, שמטרתם קיצוץ בתקציבים כדי לצמצם את הגירעון, להביא את המשק לידי צמיחה בדרך של הורדת מסים, השקעה בתשתיות והתייעלות תוך הקטנת המגזר הציבורי. 
       
       חברי חברי הכנסת, אני מסכימה שיש מקום להתייעלות במגזר הציבורי ולהפחתות בשכר, אבל הביקורת שלי היא בעיקרה על הדרך שבה רוצים לעשות זאת. במדינה דמוקרטית, השומרת על שלטון החוק בתקופה של מיתון כבד ואבטלה גואה, אי-אפשר לעשות מהיום למחר פיטורים חד-צדדיים של עשרות אלפי אנשים בניגוד לאמור בהסכמי השכר החתומים. 
       
	אנשים החליטו לפני שנים רבות להישאר במגזר הציבורי כי ידעו שמקום עבודתם מובטח. הם ויתרו על תפקידים ומקומות עבודה במגזר הפרטי בשל הביטחון והיציבות שנסך עליהם המגזר הציבורי. אני שואלת אתכם, האם נכון היום להפקיר את כל אותם אנשים, שרובם מבוגרים? מי יעסיק את כל המפוטרים הללו שעה ששיעור האבטלה במדינה מגיע לכ=11%? מי ישלם להם פיצויי פיטורין כשהקופה ריקה? האם אנו מעוניינים שהאנשים הללו יפנו למוסד לביטוח לאומי ויתבעו הבטחת הכנסה כשהקופה ריקה? 

       האם מישהו חשב על כך שרוב המפוטרים הם נשים? האם מישהו נתן דין-וחשבון על השלכות התוכנית על המגזר הערבי? על ההתיישבות? על החקלאות? על העסקים הקטנים? ועל כל אותם מאות ואלפי אנשים בעלי צרכים מיוחדים? 
       
       כל השבוע האחרון נחרדתי מהכתבות בעיתון על המורים שפוטרו באישון לילה, ולא משנה אם זו אשה בהיריון או אלו שני בני-זוג שפוטרו באותו יום. אין קווים אדומים. התוכנית פוגעת ישירות בכל חסרי האונים הללו.	האם מישהו חשב על משפחות המפוטרים? על ילדיהם, למשל? אנחנו רוצים באמת שכל ילד שלישי במדינה שלנו ירעב? 

	כשמדברים על פיטורים, אין קיצורי דרך, הדברים צריכים להיעשות בתהליך מוסכם ולא בחקיקה. 

	אשר לקיצוץ ולהפחתת השכר במגזר הציבורי, אני סבורה שבעת הזאת נכון לקצץ באופן משמעותי בשכר הבכירים, ובאופן שלא יפגע באלו שמשכורתם נמוכה משכר הממוצע במשק. על ההסתדרות להסכים לוותר על תוספת היוקר הבאה ולהיות שותפה בחקיקתו של חוק שיגביל ויקבע  תקרה לשכר הבכירים במגזר הציבורי. לפני כחודש הנחתי הצעת חוק שקובעת תקרת שכר מקסימלית בשיעור שכרו של ראש הממשלה. כך נקטין פערים בחברה וגם נקטין הוצאות. מישהו יכול לנמק לי מדוע עובדים כה רבים במגזר הציבורי צריכים להשתכר יותר מראש הממשלה?

היו"ר משה כחלון:
       
       חברת הכנסת נוקד, אני מבקש לסיים.
       
אורית נוקד (העבודה-מימד):
       
       אשר לפנסיה, צריך לזכור שבשנה שעברה היה קיצוץ של 4.5% בקצבאות הזיקנה. בתוכנית יש פגיעה בזכויות מוקנות של גמלאים, שרובם ממקימי המדינה הזאת. אינני מוצאת שום סיבה לפגוע בהם. אם היה כשל ניהולי בדרך ניהול הקרנות, אני קוראת להחליף את המנהלים. לאוכלוסייה המבוגרת אין הזמן לחכות לתוכנית שתביא צמיחה. באוכלוסייה הזאת, חד-משמעית, אסור לפגוע.
        
היו"ר משה כחלון:
       
       ולסיום.
       
אורית נוקד (העבודה-מימד):
       
       אני רואה בחינוך אמצעי לצמיחה. מדוע פוגעים בו? מדוע פוגעים בשכר הלימוד של הסטודנטים? האם לא ניתן להקל על סטודנטים שמצבם הסוציו-אקונומי קשה? ניסיתי גם לברר מה עלה בגורל התקציבים המיועדים לתרבות ואמנות, ולא הצלחתי לקבל תשובה, ואני חברה בוועדת הכספים. שר האוצר, אתה רואה צמיחה? תהיה לנו צמיחה של עוני ובערות.
       
       לסיום אני רוצה עוד לומר, שבתוכנית יש פגיעה אנושה ביישובי הפריפריה - בהחלטה על ביטול הטבות המס. אני רוצה להזכיר לכם, שהדיון הראשון של הכנסת הזאת היה על שדרות, שדרות כמשל. אי-אפשר לזגזג בין תוכניות כל כך חשובות בטווח זמן כל כך קצר. מדוע אי-אפשר לחכות עד לסיום בניית התשתיות, ורק אז, כאשר הפריפריה באמת תהיה קרובה למרכז, רק אז ניתן יהיה לשקול ביטול הטבות. 
       
       ההחלטה על קיצוץ במענקי האיזון והחינוך לרשויות גם היא פוגעת ביישובים.
       
היו"ר משה כחלון:
       
       חברת הכנסת אורית נוקד, בבקשה לסיים. 
       
אורית נוקד (העבודה-מימד):
       
       בסדר.
       
       גם ביטול מענק הדיור פסול מיסודו, כי הוא פוגע בציבור הרחב, החל מזוגות צעירים ומעולים חדשים. 
       
       ועוד אוסיף ואשאל, מדוע בשנה כה ברוכה וגשומה יש צורך להעלות את מחירי המים? 
       
       מפאת קוצר הזמן לא אוסיף וארחיב, אני רק אסיים בידיעה שבעקבות התוכנית הכלכלית הזאת משפחות רבות לא ירצו לחגוג ביום העצמאות הקרוב, לא ירצו ולא יוכלו; התוכנית הזאת, לדאבוני, נטלה מהם את התקווה. 
       
היו"ר משה כחלון:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת איתן כבל, בבקשה.
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       מי אחריו, אדוני היושב-ראש?
       
היו"ר משה כחלון:
       
       אחריו – חבר הכנסת יצחק וקנין, אם הוא יגיע, אחריו – חבר הכנסת דוד לוי, אם הוא יגיע, ואחריו – חבר הכנסת יצחק הרצוג.
       
איתן כבל (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני מוכרח להודות, אחרי ששמעתי את הנאום של שר האוצר ועקבתי אחרי חלק מהראיונות שלו בכלי התקשורת, האיש היה ונשאר מסביר ונואם מזהיר, ואני אומר את זה כמי שמקשיב לו. אתמול, באחת מתוכניות הטוק-שואו, אני רואה איך הוא עושה שימוש - - -
       
שר המשפטים יוסף לפיד:
       
        כבל, באיזו תוכנית?
       
איתן כבל (העבודה-מימד):
       
       רציתי להימנע, אבל אם אתה כבר לוחץ אותי - בתוכניתו של יאיר לפיד.
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       הוא לא היה אובייקטיבי.
       
איתן כבל (העבודה-מימד):
       
       - - - ואני אומר לכם, איך האיש, בלי בושה, משתמש בגברת מאופקים, כשיש לנו מאות אלפי מובטלים - -
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       הוא מיצה אותה מכל הכיוונים. 
       
איתן כבל (העבודה-מימד):
       
       - - והוא משתמש בה מן ההתחלה ועד הסוף. גם מתוך כל מאות האלפים, יפה שהוא עזר לה באופן אישי, אבל איך אומרים, לא זו אף זו. מצד אחד הוא גם משתמש בה, הכניס אותה לעבודה, נתן פתרון, וגם הוא מבקש שלא תהיה שביתה, כי לא תהיה לה עבודה. בישל את החביתה מכל הכיוונים ואין לו חשבון, ואין לו אלוקים, לזרוק מספרים ולבוא ולהציג לציבור, הרי כולנו יודעים, מישהו הולך לבדוק? מישהו מהציבור הלך לבדוק אם הנתונים שהוא זורק לחלל האוויר הם נתוני אמת? אפילו חלקנו הגדול פה, בבית הזה, לא עושים את זה. אבל הוא אומר. ולנו סיפרו שביבי השתנה. שום דבר בו לא השתנה. ועל מנת שיוכל לבצע את המדיניות, את האידיאולוגיה שבה הוא מאמין, הוא לא יפסח על אף שקר, על אף פעולה. רק דבר אחד הוא שכח - שבגלל ההתנהלות האישית הזאת הוא לא ראש הממשלה היום במדינת ישראל. 
       
       אני רוצה לומר לכם, חברי חברי הכנסת, בכל הנאום של שר האוצר לא נאמרה מלת מפתח אחת. הרי ברור שהמשק בצרה צרורה, וכדי לדעת זאת לא צריך יום לימודים ארוך. אבל הוא לא העז ולו פעם אחת לייצר ולקבוע את הקשר בין המצב הכלכלי לבין המצב המדיני. הרי ברור לנו שגם אם ייווצר מצב והתוכנית הכלכלית הזאת, לשיטתו, תפעל אחת לאחת, אז שיעור המובטלים ירד, נניח, מ=10% ל=8%, ומצב המשק ישתפר בדרך כזאת או אחרת. אבל, חברות וחברים, ואני אומר את זה לציבור הרחב במדינת ישראל, כל עוד לא תהיה היפרדות בינינו לבין הפלסטינים, וכל עוד לא תהיה איזו אמירה שתשנה את האקלים בינינו לבין הפלסטינים, לצערי, ואני אומר את זה בכאב אמת, לא נצליח להחזיר את המשק הישראלי לימים טובים יותר.
       
       הרי מי המשקיע המטורף שיבוא להשקיע במקום שיורים בו? מי המשקיע המטורף שיסכים לבוא למקום שבו הוא עלול למצוא את עצמו, בדרך כזאת או אחרת, מתפוצץ? ואי-אפשר להתעלם מזה, ואתם יודעים את זה, חברי חברי הכנסת, כמו שהציבור יודע את זה, וצריך לחזור ולומר זאת גם אם קשה לומר את זה. 
       
קריאה:
       
       מה התוכנית שלך? אולי נשמע את התוכנית שלך? - - -
       
איתן כבל (העבודה-מימד):
       
       ולכן, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לומר עוד דבר לגבי הערבויות.
       
קריאה:
       
       - - -
       
איתן כבל (העבודה-מימד):
       
       יש לי חמש דקות.
       
       
היו"ר משה כחלון:
       
       לא, לא, יש לך רק 30 שניות. 
       
איתן כבל (העבודה-מימד):
       
       חברי הכנסת, אני רוצה להזכיר לכם עוד דבר אחד לגבי הערבויות. אני זוכר, כששר האוצר הנוכחי היה ראש הממשלה, את הנאום המפורסם שלו נגד הערבויות - וכל הנאום שלו היום, אם לא כולו אז 50% ממנו, היה סביב הצורך בערבויות, והוא פונה אלינו, חברי הכנסת, ומנסה לשכנע אותנו, שאם התוכנית הכלכלית לא תתקבל, לא נקבל את הערבויות. מה זה? ביבי אחר? ביבי ששכח את משנתו בתקופת היותו ראש הממשלה?
       
       לבסוף אני רוצה לפנות לשר המשפטים: היה לך קמפיין באמת מזהיר בתקופת הבחירות, ואי-אפשר לקחת את זה ממך. אבל, בסופו של עניין, אדוני השר, המבחן הוא מבחן המעשה. אני יודע שאתה - לשונך חופשית ומשוחררת ואין לך בעיה. יש לך גם לשון חדה. כולם אשמים. אני מציע לך להסתכל גם על אופן ההתנהלות שלך ושל מפלגתך בראש ובראשונה כלפי הציבור שאתה קורא לו - והגדרת אותו, ועליו רכבת - הציבור של מעמד הביניים. זה הציבור שבסופו של עניין הוא באמת השדרה המרכזית של החברה הישראלית. אתה וחבריך נותנים יד בתוכנית הזאת לפגוע בו, וזה לא הגון ולא הוגן כלפיו. אני אומר את זה לך, כי אחר כך, בדיעבד כבר יהיה מאוחר, וזה יפגע בנו כחברה וכמדינה יותר מכל סעיף אחר בתוכנית הכלכלית. אתה נותן את ידך לזה.
       
היו"ר משה כחלון:
       
       אני מבקש לסיים.
       
איתן כבל (העבודה-מימד):
       
       דבר אחרון - הסכמי העבודה בחקיקה. איך מדינה יכולה מצד אחד לעשות הסכמים ולכרות הסכמים עם ציבורים במדינת ישראל, ומצד שני לבוא ולקבוע את הסכמי העבודה בחקיקה? איזו ממשלה זאת? מי יכול לשבת מולה ולסכם הסכמים, כשאתה יודע שהממשלה הזאת איננה עומדת בהסכמים? איך יכול הציבור להאמין?
       
היו"ר משה כחלון:
       
       חבר הכנסת כבל, משפט לסיום ואפילו מלה לא יותר.
       
איתן כבל (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, אני מודה לך. סיימתי.
       
היו"ר משה כחלון:
       
       תודה רבה. אני מבקש לשמור על מסגרת הזמן, כדי שלא איאלץ להיות פחות מנומס מכפי שאני רגיל. חבר הכנסת יצחק וקנין, בבקשה. חמש דקות.

       
יצחק וקנין (ש"ס):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אין ספק שהמצב הכלכלי קשה מאוד. המציאות, כפי שכולנו רואים אותה, מעידה על משבר עמוק מאוד בכלכלה הישראלית. בשנתיים האחרונות הגישה הממשלה לכנסת ארבע תוכניות כלכליות, ולצערי הרב, זו התוכנית החמישית שהממשלה מגישה. כולנו תקווה שאכן אולי המשק ישנה כיוון ונראה תוצאות אחרות מכפי שאנחנו רואים. 
       
       אבל, לצערי הרב, אני חייב לומר פה דברים קשים, מכיוון ששמעתי הבוקר את שר האוצר בנאום עם הרטוריקה הידועה של ביבי נתניהו. הוא מדבר על הפחתת מס, והדבר הזה חשוב מאוד לאותם עסקים שנסגרים היום. יותר מ=50,000 בתי-עסק קטנים נסגרים, שלא לדבר על מפעלים גדולים.
       
       רבותי, באותה חוברת כחולה שהגישו לנו - אני לוקח את פרק החקלאות כדוגמה קטנה, ויש לי עוד דוגמאות בפרקים אחרים. אם מורידים נטל מס ממעסיקים על מנת שיוכלו להתגלגל, על מנת שיוכלו להתקיים בתקופה הקשה הזאת, האם חקלאי זה לא מעסיק? מה הבשורה לחקלאים? רבותי, כדי לסבר את האוזן אומר, שבאירופה, בהולנד, בבלגיה ובצרפת, במדינות שלא חסר בהן מים, הסבסוד לחקלאות מגיע ל=45%. מדינת ישראל כמעט שלא מסבסדת דבר בחקלאות, אלא בקושי 5%. מה הבשורה של שר האוצר לחקלאים? - מס על עובדים, במקום להפחית את המס ובמקום להקל את המצוקות החקלאיות. כולנו עדים למה שקרה בשבועות האחרונים. כמה חקלאים שמו קץ לחייהם? זאת הבשורה לחקלאים? 
       
       אני אישית פניתי לשר החקלאות לפני היציאה לפגרה ואמרתי לו, שיכול להיות שהוא יהיה שר החקלאות, אבל חקלאים לא יהיו. על-פי המדיניות שהממשלה מובילה, לצערי הרב - הבשורה היחידה לחקלאים על-פי התוכנית הזאת היא החיסול המוחלט שלהם. אם יש משהו שמדינת ישראל יכולה להתפאר בו בשנים האחרונות זה החקלאות, היצוא החקלאי וההיי-טק החקלאי. הבשורה שמבשרים לו היא: עוד נטל מס בהעסקת העובדים הזרים.
       
       בקטע של העובדים הזרים אני אישית, לפני שנה וחצי, כשהייתי סגן שר העבודה והרווחה, בפגישה אישית שלי עם שר האוצר סילבן שלום, באתי עם הצעה כוללת איך אני רואה את כל נושא התעסוקה במשק, ופירטתי לו את זה פירוט מלא. לגבי העובדים הזרים, נכון שהיום מיישמים חלק מהדברים שאמרתי לשר האוצר. אבל, רבותי, במשק שמעסיק 350,000 עובדים זרים אין תקווה לכלכלה הישראלית.
       
מגלי והבה (הליכוד):
       
       מה עשה השר שלך?
       
יצחק וקנין (ש"ס):
       
       ידידי, שאלת שאלה טובה ובמקום.
       
       
היו"ר משה כחלון:
       
       יש לך בדיוק 30 שניות לענות לו.
       
יצחק וקנין (ש"ס):
       
       אספיק לענות לו ב=30 שניות. אזכיר לך, שכאשר ראש הממשלה שרון פיטר אותנו, לפני שנה בערך, ביוני בשנה שעברה, כאשר הצבענו נגד התוכנית הכלכלית הקודמת, באותו שבוע אמר ראש הממשלה: עכשיו אני רגוע. חיכיתי לרגע שאפטר את שלמה בניזרי, על מנת להכניס 6,000 עובדים זרים. זכורות לך הכתבות בעיתונים? אנחנו אלה שנלחמנו - גם שר הפנים וגם שר העבודה - שלא ייכנסו לפה. אבל, לצערי הרב, המדיניות הזאת של להכניס עובדים זרים - לסבר לך את האוזן - - -
       
היו"ר משה כחלון:
       
       אתה מסבר לו את האוזן במשפט סיכום.
       
יצחק וקנין (ש"ס):
       
       יש פה, במדינת ישראל, 120,000 עובדים זרים חוקיים ו=250,000 עובדים זרים לא חוקיים. הרי יש לנו 270,000 מובטלים בצד השני. איך נוכל להעסיק אותם אם לא נוציא מפה את העובדים הזרים? אין לנו ברירה.
       
מגלי והבה (הליכוד):
       
       - - -
       
היו"ר משה כחלון:
       
       חבר הכנסת וקנין, משפט לסיכום.
       
יצחק וקנין (ש"ס):
       
       רבותי, אני אומר לכם: אם זאת התוכנית הכלכלית, אוי ליד שתורם ותצביע בעדה. זאת גזירה שהציבור לא יכול לעמוד בה. אני מתכוון - לפחות הסיעה שלי - להתנגד לתוכנית הזאת ולעשות את כל הדברים כדי לסכל את ביצועה.
       
       
היו"ר משה כחלון:
       
       חבר הכנסת וקנין, תודה רבה. חבר הכנסת יצחק הרצוג, בבקשה. אחריו - חבר הכנסת משולם נהרי. הוא כאן?
       
יצחק וקנין (ש"ס):
       
       הוא דיבר.
       
היו"ר משה כחלון:
       
       צריך למחוק את שמו. חבר הכנסת מתן וילנאי דיבר?
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       הוא לא נמצא.
       
היו"ר משה כחלון:
       
       הוא לא נמצא. אם הוא ייכנס - ידבר. אחריו - חברי הכנסת אמנון כהן ועבד-אלמאלכ דהאמשה. חבר הכנסת הרצוג, בבקשה.
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש ואדוני השר, כנסת נכבדה, מדינת ישראל לא תהיה אותה מדינה לאחר שהספר הזה יאושר. הספר הזה - ואני מציע לכולכם לקרוא אותו עמוד-עמוד - מכיל גזירות בכל דף ודף. אדוני השר, אני מאוד מכבד אותך ומעריך אותך, אבל אני לא מבין איך ועדת השרים לחקיקה אישרה פה סעיפים שנוגדים התחייבויות מפורשות של המדינה בשורה ארוכה של נושאים. הדבר הבולט והעובר כחוט השני בספר הזה הוא תרבות של הפרה חד-צדדית של התחייבויות של המדינה, לא רק בענייני שכר. יש נושאים מגוונים ורבים. 
       
       קח לדוגמה את תחום הבריאות, וחבר הכנסת דהן מכיר אותו. יש התחייבויות מפורשות של המדינה במסגרת הסכמים שבהם הרופאים והאחיות וכל הגורמים העוסקים בבריאות ויתרו על זכויות, וקמו גופים ציבוריים כדי לייעל את המערכת, וגם לגביהם בחוק באבחה חד-צדדית מבטלים את הזכויות.
       
       נושא אחר שעלה בוועדת הכספים השבוע, רק כפרט קטן - מפעל "הארגז". יש התחייבות מפורשת בחוזה של המדינה לקואופרטיבים לתחבורה, במסגרת ההפרטה והליברליזציה, לעזור לקואופרטיבים להצטייד באוטובוסים חדשים ובכך להציל את מפעל "הארגז", שמעסיק 400 עובדים, 90% מהם עולים. ובאבחה, בלי שום מחשבה, עברה החלטה ומבטלים גם את זה. וכך הלאה וכך הלאה. 
       
       זו תרבות של הפרת חוזים מתמשכת, שבה אתה בא ואומר לאזרח: אתה "פראייר", אתה החלטת להתחייב, להסכים אתנו, אנחנו, המדינה, רשאים מעכשיו לבטל כל התחייבות שאנחנו נותנים לך. 
       
       יתירה מזאת, אני פונה ואומר בעניין הרשויות המקומיות. באים לראשי ערים ואומרים להם: אתם תיתנו דין-וחשבון, אבל מקצצים להם את הידיים ואת הרגליים, מאיימים עליהם באיחוד רשויות, מקצצים בשירותים מוניציפליים. בכך בעצם, לכל אורך השדרה המרכזית של החברה הישראלית, שוחקים את האזרח, במיוחד האזרח משכבות הביניים, במיוחד מי שהבטיחו לו הרים וגבעות - מקצצים לו בקצבאות ובשכר, מעלים לו מחירי מים וחשמל וארנונה ומקצצים לו בשירותים מוניציפליים ובשירותי חינוך, ואז מצפים ממנו להגיד תודה רבה. 
       
       לכן אנחנו רואים את עצמנו כעומדים בראש החזית של המאבק בתוכנית הזאת, מכיוון שיש לה אלטרנטיבות. חבר הכנסת והבה, אתה שאלת אם יש אלטרנטיבות. יש אלטרנטיבות. אני לא חושב שלבטל חוק כמו חוק השילוב, שקבע, על-פי פסיקה מפורשת של בג"ץ, שזכותו של כל אזרח לחינוך - ומבטלים כך סתם, במחיר של מיליונים בודדים, את הזכות של אדם נכה ונפגע ללמוד בבית-ספר; או חוק הסיעוד, שנותן לאדם קשיש וחסר ישע טיפול בסיסי, ועוד רשימה ארוכה של חוקים. אני לא חושב שזה הפתרון. 
       
       הפתרונות שאנחנו מציעים הם: קיצוץ נוסף בתקציב הביטחון - חצי מיליארד שקל; דחיית הרפורמה במס בשנתיים - 2.5 מיליארדי שקל; הפניית תקציבי תשתיות מעבר ל"קו הירוק" - מיליארד שקל. יש נייר של המגזר הכלכלי של המפלגה שלי בירושלים, חבורה של כלכלנים שבחנו נושא-נושא. לדוגמה, אם רק היו מפנים אותו קיצוץ של מיליארד שקל בתקציבים ביש"ע, תקציב שלא קוצץ, לתעשיות בתוך "הקו הירוק" - - - 

יחיאל חזן (הליכוד):
       
       ביש"ע לא קיצצו?

יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       מעבר. אני מדבר על תקציבים שנמצאים בפרויקטים, לא על FLAT. אם היו מפנים את התקציב הזה לתעשיות בתוך "הקו הירוק", שלהן תשואה מובטחת, בטוחה; או שבמקום הוצאות החירום האזרחיות - חצי מיליארד שקל - שכן אחרי המלחמה בעירק נשארה יתרה של חצי מיליארד שקל, ניתן היה להפנות את זה לצמיחה לא רק בתעשיות, אלא גם למענקים לעסקים קטנים, מענקים ליזמים, ערבויות מדינה, ואפילו, "חס וחלילה", סבסוד ענפים שהם על סף צמיחה. כל אלה היו מביאים לנו את הצמיחה המיוחלת והיו מביאים חלופה למכת הגזירות הבלתי-אפשרית שאנחנו ניצבים בפניה היום.
       
       אנחנו עומדים בראש האופוזיציה במדינת ישראל. אנחנו ניאבק בתוכנית הזאת בכל הכלים העומדים לרשותנו במדינה דמוקרטית - בעתירות, בהצעות חוק, בדיונים ציבוריים ופרלמנטריים ובפני פורומים אזרחיים - ככל שרק ניתן. 
       
       אני מצטרף לדעתו של קודמי: מי שמרים יד בעד התוכנית הזאת, פוגע הלילה בעשרות אלפי אזרחים וזורק אותם לעבר קו העוני. תודה רבה. 

היו"ר משה כחלון:
       
       תודה רבה. 
       
       
מסמכים שהונחו על שולחן הכנסת
       
       
היו"ר משה כחלון:
       
       הודעה לסגן מזכיר הכנסת.

סגן מזכיר הכנסת דוד לב:
       
       ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבד להודיע, כי הונחו היום על שולחן הכנסת –
       
       לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק לשכת עורכי-הדין (תיקון מס' 29), 
התשס"ג-2003, שהחזירה ועדת החוקה, חוק ומשפט.
       
       דוח שנתי מס' 53ב מטעם מבקר המדינה לשנת 2002 ולחשבונות שנת הכספים 2001; הערות ראש הממשלה לדוח מבקר המדינה 53ב; 
       
       מסקנות ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בנושא: פרסום דוח שכר הבכירים במשק. תודה.

היו"ר משה כחלון:
       
       תודה רבה.
       
       
הצעת חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל (תיקוני חקיקה להשגת יעדי 
התקציב והמדיניות הכלכלית לשנות הכספים 2003 ו=2004), התשס"ג-2003;
הצעת חוק-יסוד: משק המדינה (תיקון מס' 11)
(קריאה ראשונה)

היו"ר משה כחלון:
       
       חבר הכנסת עבד-אלמאלכ דהאמשה, בבקשה. 

עבד-אלמאלכ דהאמשה (רע"ם):
       
       כבוד היושב-ראש, מכובדי שר המשפטים, חברי חברי הכנסת, האמת היא שאנחנו לא יכולים לקרוא לבליל הגזירות שהונח על שולחננו היום "תוכנית". אין כאן שום תוכנית, לא כלכלית ולא אחרת. יש פה מהדורה נוספת, אולי זו המהדורה החמישית בתוך שנה, של גזירות, שמלכתחילה ידוע שהציבור לא יכול לעמוד בהן. בתוך הבליל הזה אני מגלה שנמצאים אפילו אבסורדים, ממש אבסורדים. 
       
       בזמן המוגבל שיש לי, אדוני היושב-ראש, אני אסתפק בפן אחד של האיחודים, מה שנקרא איחודי רשויות מקומיות. לכאורה יש פה היגיון. לכאורה אפשר לעשות מזה משהו חיובי. יש רשויות, כפרים או ערים, שכולם ממילא נושקים האחד לשני ומעורבים האחד בשני ולכן אפשר לאחד אותם. זה יביא חיסכון וזה יכול להביא תועלת. אבל לא זה מה שעושים. למשל, לא מאחדים את יישובי גוש-דן -  המטרופולין  של תל-אביב עם כל הערים שסביבה. גם בירושלים לא נוגעים. בשתי הערים האלה לא נוגעים. 
       
       ויש עוד עיר שלא נגעו בה. מישהו יכול לנחש? אום-אל-פחם. לא נגעו בה בכלל. לא את הערים, לא את כפרי הלוויין שיש לה ולא את הכפרים שמאוחדים ממילא, גם מבחינת הקרבה המשפחתית. אני לא יודע אם זה לא מרמז על איזו כוונה רעה לגבי העיר הזאת דווקא. באותו מקום לוקחים את הכפר מועוויה  למשל. מועוויה הוא כפר שיש לו קשרי דם עם אום-אל-פחם עצמה, אבל לא רוצים לאחד אותו עם אום-אל-פחם, גם לא את ואדי-עארה ולא את הכפרים שם. דווקא אום-אל-פחם נשכחה פתאום. היא נשכחה במקרה הטוב, או שמא יש איזו רמיזת זדון או כוונת זדון או דברים שגם שמענו, אפילו בהיסח הדעת, או לפעמים שלא ברצינות. נדמה לי שהשר רמון היה אז בתפקיד שר הפנים והוא עמד פה ואמר: לא היה ולא נברא. אין כוונות לגבי אום-אל-פחם ולא נעביר אותה ולא נספח אותה לשום רשות.
       
       באותו עניין, איך שהאיחודים האלה אינם בתום-לב ואין טובת הציבור או טובת המדינה עומדת מאחוריהם. ניקח את נצרת-עילית. דרך אגב, גם בנצרת-עילית לא נגעו. בתוך נצרת-עילית, לפי המצב הקיים היום, יש הכפר עין-מאהל. נושקים לה גם הכפרים משהד, א-רינה, כפר-כנא - שיש לי הכבוד להימנות עם תושביו. את הכפרים האלה לא מאחדים עם נצרת-עילית, גם לא עם נצרת תחתית. גם לא את שתי הערים, שהן אחת בתוך השנייה. אין מטרופולין כזה שיכלול את נצרת, נצרת-עילית, יפיע, כפר-כנא וכו'. למה? אני לא יודע אם יש הסבר. יש הסבר, אבל לא אומרים אותו במפורש. ההסבר הוא אחד: אין פה כוונה לחסוך. לא רואים פה את טובת התושבים, ובתוכנית הזאת של האיחודים, אם היא בכלל תוכנית, יש גוון גזעני וגוון שלילי מוביל אותה. אחרת אני לא יכול להבין את המצב הזה. 
       
       עוד דוגמה קטנה - הכפר מזרעה, שנמצא בתוך העיר נהרייה, ממש מעורבים. אותם לא מאחדים לא עם נהרייה ולא עם אף אחד. אז מה באים לומר לנו שרוצים לחסוך, רוצים לאחד ערים? יצא המרצע מן השק.
       
       אם כבר מדברים על איחודי ערים וכפרים, הרי צריך גם לומר שהמצב מבחינה כלכלית הוא הרבה יותר גרוע. 

       ברשותך, אדוני היושב-ראש, במעט השניות שנשארו לי תרשה לי רק לומר את עיקר הדברים בשפה הערבית.
       
       (נושא דברים בשפה הערבית; להלן תרגומם לעברית:
       
       בשם האל הרחמן והרחום, רבותי המאזינים, נושאנו היום הוא הגזירות הכלכליות  החדשות המכונות "התוכנית הכלכלית". אמרתי במלוא הכנות שאין פה תוכנית, לא מבחינת הגזירות הכלכליות ולא מבחינת איחוד כפרים וערים והקמת גושים כפריים ואולי אזרחיים אחרים. כל מה שכוללות גזירות אלה הינו גזירות קשות, גזירות לא הגיוניות וגזירות העושקות את הציבור ומעוותות את המצב הכלכלי בארץ. נתתי דוגמאות שתוכנית זאת רחוקה מאוד מכל כוונה טובה ומתועלת כלשהי לתושבים, ואין מאחוריה דבר זולת תוכניות המזיקות לתושבים, ובפרט לתושבים ערבים, המעידות על גזענות ועל ראייה מכוערת של הכפרים והערים הנכללים בה. מצער שדבר זה מצביע על כך, שכל הגזירות הכלכליות הנמצאות פה הן כפי שהיו בעבר. זו המהדורה החמישית של הגזירות האלה, שלא ייתכן שגלומים בהן תועלת או צדק לתושבים, ומובן שנפעל נגדן במלוא המרץ.)
       
       תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש. 
       
היו"ר משה כחלון:
       
       תודה רבה לחבר הכנסת דהאמשה. חבר הכנסת נסים דהן, בבקשה. אחריו - חבר הכנסת מתן וילנאי.
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, שולחן ממשלה ריק, הממשלה אפילו לא רוצה לשמוע - - -
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       שולחן הממשלה ריק גם כאשר הוא מלא. 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       חבר הכנסת רמון, תרשה לי לא להגיב. 
       
היו"ר משה כחלון:
       
       אני יכול לבקש לא להגיב. 
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       אתה יכול להגיד שאתה מסכים אתי. לא אמרתי את זה אף פעם כשחבר הכנסת דהן היה שר הבריאות. 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       אפילו את המינימום הפשוט הזה, לזעוק את זעקת הנגזל והדל באוזני הממשלה, הממשלה מונעת מהאופוזיציה, הם לא רוצים לשמוע את הצעקות שלנו, גם זה אסור לנו. יש לכם רוב דורסני, חברי חברי הליכוד, יש לכם רוב מוחלט, אתם עושים מה שאתם רוצים. אתם אוטמים את האוזניים לקול הזעקות ולקול הצעקות של המסכנים. 
       
היו"ר משה כחלון:
       
       זה מה שהעם רצה, לא? 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       אם העם היה יודע שזה מה שיצא לו מהבחירות, אני מבטיח לך - - - תנסה את זה, תצאו מחר לבחירות ונראה מי יצביע ואם התוצאות יהיו אותו דבר. 
       
היו"ר משה כחלון:
       
       יצאנו לפני שלושה חודשים. מה, כל יום בחירות? 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       אבל לעם הבטחתם דברים אחרים. 
       
       אדוני היושב-ראש, אתה עכשיו יושב-ראש, אתה ממלכתי, אסור לי לנהל אתך עכשיו ויכוח. אני יכול להתווכח עם חבר הכנסת חזן, אתה יושב-ראש. 
       
היו"ר משה כחלון:
       
       הנתונים צריכים להתאים. 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       אדוני היושב-ראש, לך יש מיקרופון וגם לי יש מיקרופון, אתה רוצה שנעשה ויכוח בינינו? לא כדאי. 
       
היו"ר משה כחלון:
       
       אני לא מציע לך. 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       גם אני לא מציע לך. חוץ מזה שזה לא על-פי התקנון. אתך אני לא יכול להתווכח, אתה 
יושב-ראש ותפקידך להגן עלי כשאני מדבר ולא להפריע. 
       
היו"ר משה כחלון:
       
       אני יכול להבטיח לך דבר אחד, את הזמן אני מחזיר לך. 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       תודה. 
       
       ידידי חברי הכנסת, התוכנית הכלכלית שהממשלה הגישה היום לכנסת מיותרת. היא מיותרת לא מפני שהיא תוכנית לא טובה - תיכף נתווכח גם על זה - היא מיותרת כי לא צריכים אותה. ברגע שוועדת הכספים אישרה את הקיצוץ של 5.5 מיליארדי שקל בתקציב המדינה לשנת 2003, כל התוכנית הזאת מיותרת. 
       
       חבר הכנסת חזן, חבל שלא היית בוועדת הכספים. תשאל את החברים שלך שלא רצו להצביע בעד התוכנית והחליפו אותם ברגע האחרון. תראו איזה אבסורד, יושבים בוועדת הכספים חברי כנסת מכובדים מהליכוד, שומעים את הדיון יום, יומיים, שלושה ימים, ומשתכנעים שאסור להצביע בעד התוכנית. מה עושה הרוב הדורסני הזה, הדיקטטורה של הליכוד? הדיקטטורה במיטבה מוציאה את חברי הכנסת ששמעו את הדיון שלושה ימים רצופים והשתכנעו שהתוכנית לא טובה ומביאה חברי הכנסת שלא שמעו שום דיון ושום טיעון בעד ונגד. כמו לרובוטים אוטומטיים אומרים להם: תצביעו בעד.  
       
       זה חוקי, רבותי, אבל זה מסריח. להחליט החלטות גורליות כאלה רק מכוח צו של אותו רב שאתה קורא לו אריאל שרון? גם לכם יש רב - יש לנו כלל שבטן זה חצי רב - בטן יש לו, זקן אין לו, אז הוא חצי רב, והוא נותן הוראות מלמעלה, מגבעת הקפיטול: תצביעו בעד. גם אלה שהשתכנעו להצביע נגד, אני ממש מתבייש איך הוציאו אותם מוועדת הכספים. תצא החוצה, אמרו לחבר הכנסת, כי השתכנעת שאתה צריך להצביע נגד. 
       
יחיאל חזן (הליכוד):
       
       למה חזרתם לממשלה הקודמת? 
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       עשו טעות. 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       חבר הכנסת חזן, אני מוכן לענות. אתה רוצה רק לשאול - בלי תשובות? כמו עיתונאי? בבקשה. אתה רוצה להיות מראיין? אתן לך את המיקרופון. 
       
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       נתתי לו תשובה: עשיתם טעות. 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       לא, אל תענה במקומי, תאמין לי שאני יודע לדבר.
       
       חבר הכנסת חזן, להזכיר לך קצת את ההיסטוריה. אני יודע שאתה לא אוהב שמבלבלים אותך עם העובדות. אספר לך. לא חזרנו סתם, היו שינויים בתוכנית הכלכלית שהגישו. אולי העובדות האלה לא מוצאות חן בעיניך, אבל 1.5 מיליארד שקל - שונה היעד שלהם באותו קיצוץ של 11 מיליארד שקל. היעד של 1.5 מיליארד שקל שונה לטובת האוכלוסיות החלשות. אתה לא אוהב שמבלבלים אותך עם עובדות, אבל זו היתה המציאות. 
       
היו"ר משה כחלון:
       
       חבר הכנסת דהן, מכאן מתחיל זמן הפציעות. זו התוספת. 
       
מגלי והבה (הליכוד):
       
       שהוא יסביר מה ההבדל בין הרב שרון לבין הרב עובדיה. 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       או, חבר הכנסת והבה, זה כמו ההבדל בין הקאדי לבין אחד מאצלכם. וואלה ואלאכ, אתה שואל שאלות כאלה, דיר באלכ עלא חאלכ. 
       
       מורי ורבותי, התוכנית הזאת מיותרת, כי מרגע שקיצצו בוועדת הכספים 10% מתקציב המדינה אין יותר מה לעשות במשרדי הממשלה. מי שמכיר את תקציב המדינה, התקציב הפנוי לפעולות לציבור הוא 10%. ברגע שקיצצו 10% אין מה לעשות יותר עם האזרחים. זאת אומרת, הפקידים יגיעו כל בוקר           ב=08:00, יחתימו שעון, ילכו ב=16:00 אחרי שהחתימו שעון. שום אזרח לא יקבל שירות כי אין שירות שניתן לתת. 
       
       זה מה שאתם רוצים? בשביל זה הקמתם מדינה? כדי לפרנס פקידי ממשלה שלא נותנים שירות לאזרחים? לא שהם לא רוצים לתת שירות, הם פקידי מדינה מצוינים שרוצים לשרת את האזרח בלב ונפש, אבל לא נתתם להם כלים לשרת את האזרחים כי קיצצתם להם בתקציב המדינה 10%, שהוא תקציב פעולות. תקראו את התקציב, קיצצו רק בתקציב פעולות. ריבונו של עולם, חברי הליכוד, אתם לא מכירים את התקציב? 
       
מגלי והבה (הליכוד):
       
       אתה רוצה שנהיה ארגנטינה שנייה.
       
היו"ר משה כחלון:
       
       אני מבקש לסיים, חבר הכנסת דהן.
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       מכיוון שאתה מדבר עם אחד שהיה סגן שר האוצר, כלכלן בכיר, אל תאיים עלי בארגנטינה שנייה, לא אתה ולא ביבי, שר האוצר שלך. תאמין לי שאני מבין בכלכלה ובמספרים - תשאל פה את חברי הכנסת הוותיקים, לא אתכם - את תקציב המדינה הכחול עם מיליון הסעיפים שבו אני מכיר בעל-פה. לי אל תספר סיפורים. לי אל תספרו סיפורים - ארגנטינה, ברזיל, אנחנו לא נולדנו שלשום. 
       
מתן וילנאי (העבודה-מימד):
       
       אני מציע לקבל כל מלה של דהן.
       
היו"ר משה כחלון:
       
       חבר הכנסת דהן, אני מבקש לסיים. 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       בכלכלה אנחנו מבינים עוד קצת יותר מאחרים. 
       
       מורי ורבותי, אני אתן שתי דוגמאות לאבסורד הגדול כדי שתשתכנעו. עזבו את הממשלה, אין מה לעשות, היא רוב דורסני והיא החליטה ללכת נגד העם, מפלגת הבעת' מספר שתיים, של מדינת ישראל, היא נגד העם, נגד הריבון. העם בוכה בחוץ - שיבכה עד מחר, שילך לכותל המערבי. מה, שרון הוא כותל מערבי שצריך לבכות לו? מה פתאום. עם לב אטום כמו שלו? האבנים בכותל שומעות יותר טוב מהלב של שרון. 
       
היו"ר משה כחלון:
       
       משפט לסיום, בבקשה.

נסים דהן (ש"ס):
       
       דוגמה פשוטה. במשרד השיכון קיצצו את המענקים למשכנתאות. אין יותר מענקים. במקום שאתה באת ממנו נתנו פעם מענקים?

יחיאל חזן (הליכוד):
       
       אני רואה שחיים אורון - - - מה אתה רוצה - - -

נסים דהן (ש"ס):
       
       מה אתה רוצה מחיים רמון?

היו"ר משה כחלון:
       
       חבר הכנסת דהן, אני מבקש לא להשיב ואני מבקש לסיים. 


נסים דהן (ש"ס):
       
       הוא מתווכח.

היו"ר משה כחלון:
       
       אני מבקש לסיים. חבר כנסת חזן, הוא עושה לנו פיליבסטר. בזכותכם. 

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       אורון - - - שזה לא יהיה במעלה-אדומים - - - שיהיה באופקים, שיהיה בדימונה. איפה שיש חבר ליכוד - - -

היו"ר משה כחלון:
       
       חבר הכנסת רמון, חבר הכנסת רמון. 

נסים דהן (ש"ס):
       
       תרשה לי לסיים לפחות את התזה הזאת של משרד השיכון. לפחות את זה, כדי לשכנע את חבר הכנסת חזן לפחות בהצבעה לצאת בחוץ.


היו"ר משה כחלון:
       
       אבל זה הולך במשפט אחד.

נסים דהן (ש"ס):
       
       אל תצביע נגד, כי יזרקו אותך מהמפלגה. לפחות תצא בחוץ. 

היו"ר משה כחלון:
       
       קשה לי להאמין שתצליח, אבל אני מבקש משפט אחד.

נסים דהן (ש"ס):
       
       תרשה לי לנסות. 

היו"ר משה כחלון:
       
       משפט אחד.


נסים דהן (ש"ס):
       
       ביטלו את המענקים במשכנתאות בעיירות פיתוח במקומות שהיו צריכים עידוד בקניית דירות. מה יקרה עכשיו? אומנם נתנו הלוואה מוגדלת, זאת אומרת עד היום הוא קיבל משכנתה של 197,000 שקל, מתוכם 73,000 שקל מענק. על היתרה הוא שילם החזר חודשי 620 שקל בחודש. ביטלו את המענקים ואמרו לו: תיקח במקום זה הלוואה 230,000 שקל, ותחזיר כל חודש 1,200 שקל. תגיד לי, אתה מכיר זוג צעיר שישלם 1,200 שקל בחודש?

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       עוד בדימונה.

נסים דהן (ש"ס):
       
       בדימונה, בירוחם, במקומות שקיבלו מענקים.


היו"ר משה כחלון:
       
       תודה רבה.

נסים דהן (ש"ס):
       
       רק רגע. אז הוא לא ייקח את המשכנתה - -

היו"ר משה כחלון:
       
       חבר הכנסת דהן, אני מבקש לסיים.

נסים דהן (ש"ס):
       
       - - הוא לא ייקח את המשכנתה, מה הוא יעשה? הוא יגור בשכר דירה. מתוך 35,000 שניצלו את המשכנתאות עם המענקים, 50% ישלמו שכר דירה - - -

היו"ר משה כחלון:
       
       חבר הכנסת דהן. חבר הכנסת דהן, אני מבקש לסיים.

נסים דהן (ש"ס):
       
       ומה קורה כשהביקוש גדל ואין היצע? שכר הדירה יעלה. אתה רואה את המסכנים האלה שהם מבוטלים, משלמים מס בריאות יותר גדול על האשה - -

היו"ר משה כחלון:
       
       הם באמת מבוטלים. 

נסים דהן (ש"ס):
       
       - - אין להם פרנסה, ועוד משלמים את שכר הדירה הגבוה? זה מה שאתם רוצים? - - -

היו"ר משה כחלון:
       
       תודה רבה.

נסים דהן (ש"ס):
       
       - - - להיות הומלסים? לכן, מה הממשלה עושה? בנתה גשרים. למה היא בנתה גשרים?


היו"ר משה כחלון:
       
       חבר הכנסת דהן, תודה רבה. 

נסים דהן (ש"ס):
       
       אני מסיים. 

היו"ר משה כחלון:
       
       אני יודע גם להשתיק את המיקרופון. אתה ברגע זה מסיים.

נסים דהן (ש"ס):
       
       אני מסיים. מה הממשלה עשתה? בנתה גשרים. למה גשרים? כדי שלהומלסים יהיה איפה לגור, מתחת לגשר.

היו"ר משה כחלון:
       
       חבר הכנסת דהן, תודה רבה.

נסים דהן (ש"ס):
       
       תודה רבה.

היו"ר משה כחלון:
       
       חבר הכנסת מתן וילנאי, בבקשה.

קריאות:
       
       - - -

היו"ר משה כחלון:
       
       אחריו - חבר הכנסת ויקטור בריילובסקי. 
       
       חבר הכנסת רמון, יש פקולטות למדעי המדינה, למחקרים. פה זה לא המקום.
       
מתן וילנאי (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת - - 


היו"ר משה כחלון:
       
       חמש דקות.

מתן וילנאי (העבודה-מימד):
       
       - - אני שומע את שר האוצר אומר שהמדינה על פי תהום. אני שומע את המנטרה הזאת כל הזמן, ואני מבין שאין שום קשר בין הממשלה שמושלת כבר למעלה משנתיים והמדינה על פי התהום; ואני מבין שאין שום קשר לסכסוך הדמים עם הפלסטינים, כשאף אחד לא מנסה להתמודד בצד המדיני ולפתור אותו, וחושבים שזה ייגמר בכוח, והמדינה על פי תהום. ואני מבין שאין שום קשר להחלטות של תוכניות כלכליות, תוכניות כלכליות חדשות, שהובאו אחת לשלושה חודשים. בממשלה הקודמת, שישבתי בה כשר, לא הסכמתי לתמוך ולו באחת מהן, כי זאת שרלטנות להביא כל שלושה חודשים תוכנית. ועד-בית אי-אפשר לנהל כך, ופה מנסים לנהל בצורה הזאת מדינה.
       
       אני אומר לכם, לשר האוצר ידידי, שלא נמצא פה, ולראש הממשלה - אין תוכנית כלכלית. יש גבב של החלטות משולבות במאוויים של אנשים כאלה ואחרים - כן קשור לפי תהום, לא קשור לפי תהום - חיברו הכול ביחד, שמו לנו עמודים על עמודים, ואומרים: זו תוכנית כלכלית. אין בה יעדים, אין בה תוכנית איך להגיע למקומות עבודה, איך להגיע לצמיחה, ואני בתחושה שבתוך חודשים מספר תונח כאן תוכנית חדשה.
       
       הדבר השני הוא האיומים. המדינה על פי תהום, מה האיום האמיתי? ואתם הרי יודעים ש=36 שנה מימי חיי העברתי במדים, לחמתי בכל מלחמות ישראל, פיקדתי על פעולות שהנכדים שלכם לא ישמעו עליהן, ואני אגיד לכם מה האיום האמיתי. האיום האמיתי זה המרקם החברתי של מדינת ישראל, שהתוכנית הזאת החליטה לרסק אותו, סופית. החזית המזרחית נעלמה, ולכן צריך לקחת כסף רב - במיליארדים - ולהעביר אותו מהביטחון לחברה - - -
       

מגלי והבה (הליכוד):
       
       אני מתפלא עליך. 


מתן וילנאי (העבודה-מימד):
       
       אני יצאתי החוצה, פגשתי איש צעיר - אב לילדות - נושא שתי שקיות מלאות בקבוקי פלסטיק. אני שואל אותו מה זה. הוא אומר לי: חבר הכנסת וילנאי, זה חוק הפיקדון, אני אוסף כסף. יש לי שתי בנות תאומות בבסיס רמון, מטפלות ב"אפאצ'י", יש לי ילד בצנחנים. הוא מבאר-שבע, הוא נכה מתאונת עבודה, וקוצצים בו. והילדים והילדות שלו לא באים הביתה, כי בצבא הם יכולים לאכול, ובבית בקושי. 
       
       זאת לא הבעיה האמיתית שלנו? לא עם זה צריך להתמודד? לא זה הביטחון האמיתי שלנו, ולא טנקים ומטוסים בחברה שלא מצליחה להחזיק את עצמה? באמת אנחנו לא מבינים את זה? הרי מבינים את זה היטב, וזאת החלטת מנהיגות. 
       
       יצחק רבין, זכרו לברכה - בתוכנית הכלכלית החדשה, שהצילה את מדינת ישראל ב=1984=1985, כשפרס היה ראש הממשלה - כל שרי הליכוד היו נגדה והתבדו, למעט אחד או שניים נדמה לי, מודעי, עליו השלום, שהצביע יחד עם מפלגת העבודה - או אז היה המערך. רבין אז קיצץ בתקציב הביטחון שהיה קטן לאין שיעור, והאיום היה אז הרבה יותר גדול. שנים לא היינו במצב של צבא גדול כל כך מול איום קטן כל כך, וזאת המנהיגות האמיתית שצריכה להיות במדינה על פי תהום. ואז מספרים לנו - - -

מגלי והבה (הליכוד):
       
       אתה בעד לקצץ בביטחון? - - -

מתן וילנאי (העבודה-מימד):
       
       אני בעד לקצץ בתקציב הביטחון - מי שלא הבין אותי, יש לו בעיית הבנה. אני ניסיתי להסביר את זה בצורה פשוטה וברורה.
       
       והדבר הבא - אז מאיימים עלינו שהעולם לא ייתן לנו ערבויות. העולם זה ארצות-הברית. נכון, איום רציני. תזכרו מתי קיבלנו ערבויות מארצות-הברית - כל אחד שייזכר לעצמו. שר האוצר בטוח זוכר, אחרי שהוא אמר בקונגרס האמריקני, לא נדרוש מכם יותר כסף, בהיותו ראש הממשלה - את זה הוא כמובן שכח. תיזכרו מתי היו הערבויות ואילו תהליכים היו בארץ כאשר היו הערבויות האלה.
       
       ואז, אם אנחנו באמת במצב שהאמריקנים לא ייתנו ערבויות בגלל התוכנית הזאת - הם למדו את התוכנית הזאת? הם ראו את האין-תוכנית הזאת? הם מניחים שממשלה אחראית מביאה תוכנית אחראית - -

היו"ר משה כחלון:
       
       אני מבקש לסיים.

מתן וילנאי (העבודה-מימד):
       
       - - וההנחה הזאת שגויה. 
       
       אני אסיים במלה אחת. אין ספק שאנחנו על פי תהום, אין ספק שצריך להתמודד עם זה, אבל לא בשרלטנות, לא בכוח, אלא בשכל. יש  להביא את כל גורמי המשק ביחד - אין אחד שאומר שהמצב טוב - לדיון אמיתי - - -

יחיאל חזן (הליכוד):
       
       ססמאות, ססמאות. 

מתן וילנאי (העבודה-מימד):
       
       שום ססמאות. זה מה שיקרה בסוף. 

יחיאל חזן (הליכוד):
       
       ססמאות, ססמאות. 

מתן וילנאי (העבודה-מימד):
       
       זה מה שיקרה בסוף. חבר'ה, אתם שניכם חדשים פה, לאט-לאט - -

היו"ר משה כחלון:
       
       אני מבקש לסיים. חבר כנסת חזן, אתה מתזמן את זה.

מתן וילנאי (העבודה-מימד):
       
       - - עברנו כאן, ראינו את זה. בכוח זה לא הולך, תכניסו לכם את זה כבר לראש - אנשי הליכוד. רק בשכל זה הולך - גם בעניין הפלסטיני וגם בעניין הכלכלי. תודה רבה.



מגלי והבה (הליכוד):
       
       - - -

היו"ר משה כחלון:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת ויקטור בריילובסקי, בבקשה. אחריו - חבר הכנסת טלב אלסאנע.

ויקטור בריילובסקי (שינוי):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היום שמענו מספר רב של מלים בעד ונגד התוכנית הכלכלית, ויש רושם ששני הצדדים פשוט לא מקשיבים זה לזה.
       
       כמובן, נכון לומר שהקיצוצים האלה הם מכה קשה לשכבות החלשות, למשפחות חד-הוריות, לקשישים, לנכים, ועוד ועוד ועוד, אבל מה יהיה עם הקבוצות האלה אם הכנסת לא תקבל את תוכנית ההבראה הזאת? כל אחד שמבין קצת בכלכלה, יודע שהמצב שלהם - המצב הכלכלי - יהיה הרבה יותר גרוע, משום שבסיטואציה הזאת, מצב כלכלי יכול להפוך לקטסטרופה כלכלית. 
       
       היום ידוע איך אפשר לצאת ממשבר כלכלי, יש ניסיון בין-לאומי. והניסיון הבין-לאומי אומר שצריך לצמצם את הגירעון, ובשביל זה יש תוכנית קיצוצים. כמובן, יש מקום לתיקונים, פה ושם לקיצוצים, אבל בעיקרון, אנחנו בסיטואציה של אין ברירה.
       
       שנית, צריך לתת "פוש" לכלכלה, צריך לעשות השקעות בתשתית, להוריד מסים ולהוריד ריבית. כמו כן, צריך לעודד השתתפות של אזרחי ישראל בכלכלה, להקטין את האבטלה ולהקטין את מספר העובדים הזרים. ההמלצות האלה ידועות, ויש הרבה דוגמאות של הצלחה. אבל כדי להגיע להצלחה צריכים מאמצים של כל העם ושל כל הציבור. 

	בקשר לזה אני רוצה לומר כמה מלים על ההתנגדות של ההסתדרות. במקום לשתף פעולה עם הממשלה, עם כל חלקי הציבור, הם הכריזו שביתה כללית. כמובן, זכות השביתה היא זכות נכבדה של העובדים ושל ההסתדרות, אבל יש מקרים שבהם זכות השביתה מנוגדת לזכות הכנסת לחוקק ולזכות הממשלה לשלוט. היום אנחנו בדיוק במצב הזה. בסיטואציה כלכלית כל כך קשה שביתה כללית היא עוד מכה קשה לכלכלה, שעולה כמיליארד שקל ליום. 

	אני חושב שנכון יהיה מצד ההסתדרות לסיים תיכף ומייד את השביתה, ובפרק הזמן בין הקריאה הראשונה לבין הקריאה השנייה והשלישית אפשר לתקן פה ושם במסגרת הקיצוצים ולהקל את המצב.   

	אני חושב שבעיקרון התוכנית היא תוכנית נכונה, ואצביע בעדה. תודה רבה. 

היו"ר משה כחלון:
       
       תודה רבה.  חבר הכנסת טלב אלסאנע, ואחריו - חבר הכנסת חיים רמון. 

טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, המאפיין את התוכנית הכלכלית המונחת לפנינו הוא חוסר הקשר בינה לבין המציאות. הדבר מראה את מידת הניתוק של מעצבי התוכנית הכלכלית מהמצב החברתי במדינה.  
       
       שר האוצר בנימין נתניהו אומר לנו עם מי הוא התייעץ לקראת הכנת התוכנית. הוא אומר שהוא התייעץ עם קונדוליסה רייס, והיא מרוצה מהתוכנית, ועם מיטב הכלכלנים בעולם, כגון נגיד הבנק העולמי ונשיא קרן המטבע הבין-לאומית, וכן עם כל מיני גופים. אם כך, למה אני  צריך להתלונן? אם כל האנשים האלה, שהם המבינים ביותר בכלכלה הבין-לאומית, אומרים שהתוכנית טובה, מה קורה שכאן האנשים בירוחם, במצפה-רמון, בדימונה, בלקיה, בסח'נין, בנצרת, באום-אל-פחם, אומרים שזה לא טוב; אם כולם מסכימים שהתוכנית טובה? יש כנראה בעיה: ייתכן שהתוכנית טובה אבל לא מתאימה לאזרחי המדינה. לכן מחליפים את התוכנית או את אזרחי המדינה. אין פתרון אחר. 
       
       שר האוצר הוכיח עד כמה הוא מנותק מהמציאות. כמה שנים הוא חי בארצות-הברית? הוא המשיך לחיות בארצות-הברית. קו המחשבה שלו משתקף בדיוק בתוכנית הזאת, והוא חי במגדל שן. הוא לא מתאר לעצמו שיש אנשים שחיים מ=1,000 שקל לחודש, מזה הם מתפרנסים, זו הפרנסה שלהם. במקום לבוא ולעזור לאותם אנשים שבקושי מחזיקים את עצמם כדי לסיים את החודש, הוא בא לפגוע בהם. וכאילו על-ידי זה שאנחנו פוגעים בהם כמה שיותר קשה וגורמים להם סבל כמה שיותר קשה, אנחנו נשפר את הכלכלה במדינה. זו התאכזרות, זו אטימות. 
       
       הבעיה היא שהוא לא מתמודד עם הבעיה האמיתית. במדינה יש כסף. לא חסרים כספים במדינה. יש בעיה עם סולם עדיפויות מעוות, עם חלוקה לא צודקת של המשאבים. צריך להתאים את המשאבים להוצאות  ולעשות חלוקה הגיונית.   
       
       כאשר הולכים ומשקיעים בהרבה מאחזים בלתי חוקיים, על חשבון מי זה? את מי זה משרת? מה התועלת בזה? 
       
יחיאל חזן (הליכוד):
       
       לחזק את הביטחון.

טלב אלסאנע (רע"ם):

       מה התכלית בזה חוץ מאשר לרצות את התפיסה של הפאתוס,  גישה שלדעתי גורמת נזק גם כלכלי וגם ביטחוני?

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       אתה מתכוון גם לאותם אנשים אצלך שבונים בנייה לא חוקית? 

טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       האנשים האלה סובלים כמה  פעמים: פעם אחת, שלא נותנים להם היתר בנייה לבנות כמוני וכמוך. העונש השני, שבאים אליהם בטענות שהם בונים ללא היתר. העונש השלישי, שהורסים להם את הבתים.    לכן הבקשה של האנשים האלה היא שהממשלה תדאג שיהיו תוכניות מיתאר, כדי שיוכלו לקבל היתרי בנייה. לא יכול להיות שמצד אחד אין נותנים היתרי בנייה, ומצד שני מאשימים אותם בבנייה ללא היתר. הגיע הזמן להתמודד עם הבעיה הזאת.
       
       אני רוצה להבין איזו תועלת תצמח מזה שפוגעים בקצבאות ילדים. אותן משפחות שמתקיימות מקצבאות ילדים, למשל משפחה עם שישה ילדים, שמקבלת מדי חודש 3,000 שקלים, על-פי התוכנית הזאת תקבל רק 900 שקלים, 150 שקל לכל ילד. אתה מתאר לעצמך? אותה משפחה, שיכול להיות שקצבאות הילדים הן מקור ההכנסה היחיד שיש לה, ומקבלת 3,000 שקל ובקושי מתמודדת, אנחנו כאן נצביע ומה שהיא מקבלת ירד מ=3,000 שקל ל=900 שקל, איך היא תתמודד? איך היא תתקיים? אתה מתאר לעצמך אילו סכסוכים יהיו בתוך המשפחה? כמה גירושין יהיו? אתה מעלה על דעתך כמה ילדים ינשרו ממערכת החינוך, ולאן הם ילכו? הם ילכו לרחוב. הם יהיו פושעים, הם יהיו עבריינים, הם יהיו סוחרי סמים. זו החברה שרוצים?

היו"ר משה כחלון:
       
       חבר הכנסת טלב אלסאנע, משפט לסיום.

טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       אדוני היושב-ראש, ראיתי דבר נוסף, חבר הכנסת ג'ומס, בתוך התוכנית הכלכלית. 

חיים אורון (מרצ):
       
       או ג'ומס בלי חבר הכנסת, או חבר הכנסת אורון.  אין חבר הכנסת ג'ומס.

טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       חבר הכנסת אורון המוכר בכינוי המפורסם ג'ומס; לא אני קראתי לך בשם הזה, זה כל כך מפורסם, אפילו יותר מפורסם מחבר הכנסת - - - 

היו"ר משה כחלון:

	אתה לא סובל מעודף זמן, חבר הכנסת טלב אלסאנע.

טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       יש פרק בתוכנית הכלכלית המתייחס להקצאת תקציבים לפינוי פולשים מאדמות המדינה. מקציבים שם תוספת תקציבית בסך 53 מיליון שקלים. מה הקשר בין תוכנית כלכלית שמיועדת לקצץ בהוצאות לבין סעיף של סילוק פולשים שמוסיף הוצאות למשרדי הממשלה? זה ניסיון לנסות לגנוב איזו חקיקה בדלת האחורית בלי לקיים דיון ענייני. 

היו"ר משה כחלון:

	תודה רבה.


טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       אדוני היושב-ראש, משפט אחרון, ברשותך. 
       
       רבותי, הבעיה מתחילה ומסתיימת עם המשך הכיבוש. כשהיו הסכמי אוסלו היתה אווירה אחרת, היו יזמים, היו השקעות, היו אפשרויות לסדר עדיפויות אחר, וראינו השקעות בחינוך. אחר כך כשהיו האכזבה והמפלה, והיה גם העימות ההדדי האלים, הדבר גרם לקריסה כלכלית. צריך פעם אחת ולתמיד להחליט, ששורש כל הרע הוא המשך השליטה בעם אחר. הפתרון המדיני יביא לצמיחה הכלכלית. זהו המרשם הבטוח. 

היו"ר משה כחלון:

	תודה רבה. חבר הכנסת חיים רמון, ואחריו - חבר הכנסת יחיאל חזן.  חבר הכנסת רמון, עשר דקות.

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת,  אני תוהה איפה ראש הממשלה. הכול בוער, הכול מתמוטט, והוא נראה לי ככה די אדיש, חצי חיוך על פניו, ואני שואל, למה. 

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       על מי אתה שואל?

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       על ראש הממשלה שרון. 
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       על ברק יש לך התשובה. 

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       תמיד במדינה יש רק ראש ממשלה אחד. שיעור ראשון במדע המדינה - במדינה דמוקרטית יש רק ראש ממשלה אחד. במקרה הזה - שרון. 

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       ציפיתי שתגיד אותו דבר גם כשברק היה ראש הממשלה.
        
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       עלה בזיכרוני סיפור שסיפרו לי על ראש הממשלה לשעבר אשכול, זכרו לברכה. ראש הממשלה אשכול מינה אדם לתפקיד מאוד חשוב. אמרו לו: תראה מה יקרה, איך הוא יפעל. השיב ראש הממשלה אשכול כך: אם ישחה - טוב, כולנו נרוויח. ואם יטבע - עוד יותר טוב. יש לי תחושה שראש הממשלה רואה את שר האוצר שלו טובע בתוכנית גזירות חסרת סיכוי, חסרת בסיס, חסרת תועלת, הוא רואה אותו טובע והוא לא מזיז אצבע.  הבעיה היא שיחד עם שר האוצר כולנו טובעים. 
       
       אתן לכם דוגמה על השביתה:  הרי כל כך קל להביא לסיום השביתה, בכלום. כל מי שרואה את הספר הזה, כל מי שיודע מה קרה אתמול בוועדת הכספים, יודע דבר פשוט מאוד. יש פה שניים-שלושה סעיפים שעליהם ההסתדרות שובתת: האחד הוא קיצוץ השכר, על כך הדיון אינו ארוך, השני פיטורים והשלישי הפנסיה. תוציאו אותם מהספר, תצביעו על הכול. זה נורא, לכל הספר הזה אין תוחלת, הוא לקוח מה"בוידעם" של האוצר. תוציאו את שלושת הסעיפים האלה, אל תצביעו עליהם היום, זה הכי פשוט.

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       חבר הכנסת רמון, יעלה אחריך חבר הכנסת ליצמן ויבקש להוציא שני סעיפים, וחבר הכנסת אורון יבקש להוציא עוד שני סעיפים.

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       אני לא מדבר על מה שמטריד אותי, אותי מטרידים הרבה יותר סעיפים. אני אומר מה שצריך לעשות כדי להביא לסיום השביתה הנוראה הזאת. ברגע ששר האוצר יודיע שההצבעה על שלושת הסעיפים האלה לא תתקיים היום - נגמרה השביתה. לא שווה?

יחיאל חזן (הליכוד):
       
       לא שווה.

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       חברי הכנסת מהליכוד, כדאי שתדעו, שאם יודיע שר האוצר על כך, אין עוד עילה לשביתה. נגמרה השביתה, כי אין לה עילה. מה העילה של השביתה, ובצדק: תאר לך, חבר הכנסת בנלולו, שהיו באים ומציעים כאן היום הצעת חוק, שלוקחים לך בחוק 10% מהרכוש. מה היית עושה? שורף את המועדון. זה מה שעושים: באה הממשלה ואומרת לעובדים, יש לכם רכוש, יש לכם הסכם, פעלתם על-פיו, הוא חוקי - אבל אנחנו רוצים לקחת מכם 10%. לא היה כדבר הזה. יש הסכמים.

יחיאל חזן (הליכוד):
       
       - - -

רן כהן (מרצ):
       
       זו עובדה.

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       חברי הכנסת מן הליכוד, זה בדיוק מה שהממשלה מציעה. 

חיים אורון (מרצ):
       
       ישבו כאן הבוקר שלושה אנשים: בייגה שוחט פה, רמון ואני - - -

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       הסכמים שנחתמו עם ממשלות, קיבלו אישור של בתי-משפט, ובאה הממשלה ואומרת: אנחנו לא מנהלים על כך משא-ומתן. לא שמעתי הכחשה מהאוצר למה ששמעתי, כי מתוך 3 מיליארדי שקל שביקשו מן ההסתדרות, 2 מיליארדים כבר השיגו. אף אחד לא הכחיש את זה. אז תדחו את זה, אבל זה לא אכפת לשר האוצר, כי זה לא העניין. זו שביתה קשה ונוראה על כלום, על דחיית שלושה סעיפים בארבעה-חמישה ימים. אתם לא מתביישים לתמוך בכך?

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       למה אתה משתמש בדוגמה הזאת? הדוגמה היא בעל מפעל שרוצה להבריא את מפעלו. במה הוא מתחיל אם לא בקיצוץ בכוח-אדם?

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       חבר הכנסת בנלולו, כאשר הגעתי להסתדרות, היו בה 4,000 עובדים. פיטרתי 2,000 עובדים, האם עשיתי זאת ללא הסכם? הודעתי להם שאין כסף, ישבנו שבוע-שבועיים, שברו לי את הדלת, הלכו לבית-דין לעבודה, בסופו של דבר נחתם הסכם. לא באתי לממשלה וחוקקתי, לא באתי לכנסת וחוקקתי. ישבתי עם העובדים וניהלתי אתם משא-ומתן. גם כאשר קשה, מנהלים משא-ומתן.

יחיאל חזן (הליכוד):
       
       עכשיו ההסתדרות במצב שגם היא מפטרת ולא מסוגלת לשלם משכורת לעובדים.

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       ודאי שהיא מפטרת. היתה פשיטת רגל. חבר הכנסת חזן, כדאי שתקשיב, היתה פשיטת רגל, ההסתדרות חייבת 3.5 מיליארדים. אני בא ומציל אותה. איך אני מציל אותה? אני מפטר עובדים, אבל אני עושה את זה בהסכם, פותר בהסכם, מפטר בהסכם, לא לוקח את הרכוש. הרי יש כאן אישור, אם מישהו יצביע בעד. תבוא הממשלה ותגיד שאין לה כסף. נניח שהתוכנית הזו תיכשל ואין לה כסף, מה היא תעשה? היא תגיד שהיא רוצה לקחת כסף מהאזרחים. אין לה כסף, ממה היא תחיה? תגיד, מה פתאום הממשלה תיקח כסף מהאזרחים?

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       או לחלופין, התוכנית תצליח.

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       ואם לא תצליח? מכיוון שלא הייתם פה בשנתיים האחרונות, אספר לכם: הביאו שלוש הצעות, כל פעם עמד כאן שר האוצר - קראו לו סילבן שלום - והסביר לנו.

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       למה לא תביא הצעות מהתקופה של בייגה שוחט כשר האוצר?

היו"ר משה כחלון:

	חבר הכנסת בנלולו, זו ההפרעה האחרונה בנאום של חבר הכנסת רמון.

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       עכשיו אוכל לדבר חופשי. בא לכאן סילבן שלום והודיע - פשוט לא נעים לי להביך - שיהיו 50,000 מקומות עבודה, שזו תוכנית שתביא לישועה במשק. וכל פעם אחרי חצי שנה הוא הביא עוד תוכנית. עד עכשיו קיצצו 20 מיליארד שקל. 20 מיליארד שקל קיצצו לפני התוכנית הזאת, והמצב הורע. עכשיו אומרים, מה שלא עזר עם 20 מיליארד, יעזור עם עוד 10 מיליארדים. למה? למה שזה יצליח? איזה סיכוי יש לזה? אין לזה שמץ של סיכוי.
       
       והכי גרוע הוא ששר האוצר עומד כאן על הבמה ומוכר לנו לוקשים לא אינטליגנטיים. אתן לכם דוגמה אחת או שתיים: הוא בא ואומר, הריבית ירדה ב=0.5%. הוא לא משקר, הוא מטעה והוא משלה. הריבית ירדה באופן נומינלי ב=0.5%, אבל באופן ריאלי היא עלתה ב=0.5%, כי האינפלציה ירדה מאוד. איך קרא לכך שר האוצר, עריצות הריבית - היא כמעט הכי גבוהה בעולם וכמעט הכי גבוהה שהיתה בישראל. מי יכול להשקיע, מי יכול לעשות כאן משהו? הוא אמר שהריבית ירדה ב=0.5%, אך היא לא ירדה אלא עלתה        ב=0.5%. אין פרה שנותנת 12%, אין דבר כזה. 
       
       הוא קרא באופן דרמטי בשמה של קונדוליסה. אם לא נאשר את זה - הלך עלינו עם קונדוליסה, לא נקבל ערבויות. אני שואל, האם קונדוליסה באמת אומרת, שאם לא יאחדו את בקה-אל-ע'רביה עם ג'ת,  אמריקה לא תאשר את הערבויות? אם לא יתקיים כל איחוד הרשויות האלה, היא לא תאשר? אם לא יבוטלו כל מועצות הייצור, עם אלה של הפרחים, היא לא תאשר? יש לה מושג מה אומרות כל התוכניות האלה?
       
       כבר 20 שנה מביאים אלינו מה"בוידעם" של האוצר את כל ההצעות האלה. כל פעם שבא שר אוצר חדש, עובדים עליו. אני לא אומר, יש בעיה של גירעון. הוא צריך לבוא באופן רציני ולקצץ 6=7 מיליארדים בשיתוף עם ההסתדרות ועם המעסיקים. הוא צריך לבוא אל קרנות הפנסיה, לא לשלוח אותן לבורסה, אלא לבוא ולומר להן, תנו לנו 10 מיליארדי שקל לפרויקטים של תשתית שהמדינה עומדת מאחוריהם, ופתרנו את בעיית היסוד בלי לקחת מן הגורן ומן היקב.
       
       ביבי אוהב לתת דוגמאות, והוא משתמש בדוגמה של אונייה שיש בה חור. אבל במקום לתקן את החור, דבר שהוא הכי דחוף, הוא רוצה לערוך גם רמונט באונייה. הוא רוצה לקרצף את האונייה. מי עושה דברים כאלה? הוא אומר שיש דימום. בזמן שיש דימום, מטפלים בדימום ולא מבצעים ניתוחים פלסטיים בגוף.
       
       זו תוכנית כל כך קשה שגורמת לריב עם כל הגורמים במדינה. אדוני שר הפנים, אתה מהמעמד הבינוני. אתה לא כל כך בינוני, אבל אמרת שאתה מייצג את המעמד הבינוני.

שר הפנים אברהם פורז:

	את מעמד הביניים.


חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       אני בא ואומר לך, אתה הרי יודע, שעל-פי התוכנית הזו, משפחה מהמעמד הבינוני שיש לה 8,000, 9,000 או 10,000 שקל, משלמת 1,000 שקל. הגזירות האלה עולות לה 1,000 שקל. אתה יודע שאני לא מדבר שטויות.

שר הפנים אברהם פורז:

	איך זה?

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       בכך שיש לה גידול בתשלומי ארנונה, בכך שמקצצים לה את השכר.

שר הפנים אברהם פורז:

	אין גידול בארנונה אלא הקטנה בארנונה.

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       אתה מדבר על התשלום הריאלי, על ה=3%. עכשיו יש לה 8,000 שקל, ומהחודש הבא תשלם יותר.

חיים אורון (מרצ):
       
       פורז, השכר לא צמוד למדד.

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       עכשיו אתה גם מוריד לה את השכר, אתה  מעלה לה לא מעט דברים. אני אומר לך, תיקח ממני בערך 800 או 1,000 שקל. אני רוצה לשאול, אם מה שאני אומר נכון, תצביע נגד התוכנית?

שר הפנים אברהם פורז:

	אני לא מסכים.

חיים רמון (העבודה-מימד):
	
       
       אם זה נכון, אתה תצביע נגד התוכנית? 
       
שר הפנים אברהם פורז:
       
       - - -
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       כמעט הרווחתי משהו. אבל נניח שאני צודק, מי ישלם את זה?  מילא החלשים הם כבר חלשים, אבל המעמד הבינוני הולך להפסיד 800 שקל. 
       
       למה התוכנית הזאת לא יכולה להצליח? איך היא תצליח? קיצצו עכשיו 10% מתקציב המדינה, תקציב קניות. קונים פחות מהמשק הפרטי. קונים פחות מהמשק הפרטי, יש יותר מיתון. מי שמרוויח 40,000 שקל, הצריכה שלו קשיחה. אבל מי שמרוויח 8,000 שקל, 9,000 שקל, צורך פחות. צורך פחות, הולכים לסופר פחות. הולכים לסופר פחות, יש קופאית פחות, שולחים הביתה את הקופאית. 
       
היו"ר משה כחלון:
       
       ולסיום, חבר הכנסת רמון? כולנו נהנים מהנאום שלך, אני מודה. 
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       זה מאוד חשוב לי עם פורז, כי אני בטוח שאם אני אשכנע אותו הוא יצביע נגד. 
       
שר הפנים אברהם פורז:
       
       אתה בטוח בזה. 
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       אני בטוח. אני יודע, אני מכיר אותך שנים רבות. אתם פשוט מפירים את ההתחייבות המוחלטת, ואת המחיר פה החלשים כבר שילמו בתוכניות הקודמות. עכשיו משלם המעמד הבינוני שהבטחת לייצג אותו. לגבי אנשי המילואים ויתרתי לך, אתה לא מייצג אותם, נעזוב את זה. אבל פה לא חבל? תתקן את זה, תשנה את זה. 
       
       ובאמת, מלה אחרונה לביבי שאיננו פה. 
       

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       למי זה היה עד עכשיו?
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       הפעם זו מלה אחרונה לביבי אישית. כל פעם שהוא בא לשלטון, אני לא יודע מה יש לו, הוא שונא את החולים, כאילו זו עבירה. הוא הגיע ב=1997, הכול היה בסדר. פעם ראשונה במדינת ישראל מקום שני בעולם אנחנו. צדק חברתי, אין גירעונות, הכול בסדר. הוא לא יכול היה לסבול ולראות אנשים זקנים באים לקופת-חולים ומקבלים תרופות בלי לשלם. טראח, שם על הגמלאים את כל תשלומי התרופות, ביטל את המס המקביל, הכניס את כולם לגירעונות. עכשיו הוא מגיע עוד פעם לשלטון, מה הדבר הראשון שהוא עושה? הוא שואל: איפה אפשר לשים מס, על עקרות-הבית? טראח. מה יש לך ביבי עם החולים? עד שלא יהיה כמו בארצות-הברית, ש=100 מיליון איש אין להם ביטוח בריאות, אין להם רבע ממה שיש בארץ, הוא לא יירגע? 
       
חיים אורון (מרצ):
       
       הוא לא קיבל מכתב באנגלית.
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       תאמין לי, שידבר באירופה. הוא יודע צרפתית. ניתן לו מתורגמן שבדי. שיעזוב את זה, שילמד איך מנהלים מערכות בריאות. היתה לו מערכת נפלאה ב=1997. הרסת ב=1997. עכשיו הוא בא עוד פעם להשלים את המלאכה ב=2003? חבל. לפחות מהחולים תרד. מילא המעמד הבינוני זה פורז, אבל מהחולים תרד, ביבי. תודה.
       
אילן שלגי (שינוי):
       
       מה עם החיים החדשים בהסתדרות?
       
אליעזר כהן (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):

	
       מה עם הזקנה במסדרון?
       
אילנה כהן (עם אחד):
       
       אין זקנה במסדרון. 
       
היו"ר משה כחלון:
       
       רבותי, אני מבקש לעשות סדר ברשימת הדוברים. חבר הכנסת יחיאל חזן. אחריו – חבר הכנסת יגאל יאסינוב, אחריו – חבר הכנסת רן כהן, אחריו – חבר הכנסת אילן ליבוביץ, ואחריו – חבר הכנסת ליצמן. 
       
יחיאל חזן (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, התוכנית הכלכלית היא לא תוכנית קלה. מה לעשות, במדינת ישראל יש חלשים פחות וחלשים שאפילו לא מסוגלים לעבוד. אבל מה בעצם אתם מציעים, שנמשיך כל הזמן רק לדאוג לחלשים? אני בעד, כי אני בא משם. אני בעד לדאוג לחלשים. 
       
       אבל, מה מציע לנו יושב-ראש ההסתדרות? מה הוא מציע? שביתה שעולה כל יום מיליארד שקל. אכפת לו? לא אכפת לו. זה לא מעניין אותו בכלל.
       
אילנה כהן (עם אחד):
       
       ביבי יכול היה למנוע את השביתה.
       
יחיאל חזן (הליכוד):
       
       אני רוצה לנצל את הבמה הזאת כדי לקרוא ליושב-ראש ההסתדרות, חבר הכנסת עמיר פרץ, לחדול מייד מהשביתה הקטסטרופלית הזאת שהוא הולך להביא עלינו, כי בכל מיליארד שקל שהוא ייקח מהקופה הציבורית הוא רק יביא לכך שלחלשים יהיה הרבה יותר קשה. הוא בעצם רוצה לדאוג למונופולים. מי שובת? החלשים שובתים? לא. חברת החשמל שובתת, אותו מועדון של עובדים שלא מוכן לצרף אליו עובדים אחרים, שמעסיק עשר שנים עובדים זמניים. למה לא מוכנים אותם ועדים לדאוג לעובדים שנמצאים שם? מדוע? מה קרה? אבל הם שובתים. הם רוצים להוריד את השאלטר. אותו דבר "בזק", אותו דבר רשות שדות התעופה. כל אלה שמקבלים משכורות שמנות, הם דואגים לחלשים, נכון? 
       
       השביתה הזאת בעצם דואגת לכל מי שיש לו עבודה, לכל מי שיש לו משכורת מצוינת, לכל מי שיש לו אוכל בבית. אבל השביתה הזאת מפריעה לחלשים ששוכבים בבתי-חולים. להם השביתה הזאת מפריעה. 
       
       גם ההסתדרות מפטרת עובדים, וגם העובדים של ההסתדרות שובתים. אני אזכיר לכם, רק לפני שבועיים וחצי הם צעקו על יושב-ראש ההסתדרות שלא נותן להם משכורת, בדיוק כמו 
שיושב-ראש ההסתדרות צועק על שר האוצר. 
       
       בעצם מה הוא מציע לנו? קטסטרופה נוספת. שום דבר אחר הוא לא מציע. נכון, הוא הציע משהו, סליחה. הוא הציע להטיל מס נוסף של 2%. נכון שהוא הציע את זה? זה לא מס? זה רק בשביל להשאיר אותה שיטה. 
       
       כאשר השתחררתי מצה"ל הלכתי לעבוד ב"מעריב" במקצוע הדפוס. היה שם ועד חזק מאוד. כל פעם שהעובדים לא קיבלו את מה שהיו צריכים לקבל, עוד 1,000 דולר, עוד איזו הטבה, היו באים בשעה 23:00, 24:00,  בלילה, והיו מבקשים להפסיק לעבוד, כדי שהעיתון לא יצא למחרת בבוקר. אני לא הייתי עובד קבוע. אותם ועדים דאגו לי? לא. מה עשיתי? הלכתי ליוזמה פרטית. כאשר הלכתי לעבוד, ועבדתי קשה, הגעתי לעצמאות כלכלית. 
       
       הגיע הזמן שתבינו את זה. בשביתה שמציעים לנו, ההסתדרות רוצה שלמדינת ישראל לא תהיה עצמאות כלכלית. היא רוצה לגרום לכך שיהיו יותר חלשים. אני לא אומר שלא קשה לחלשים, אני בא משם, אני יודע כמה זה קשה, אבל לפחות בקצה המנהרה יש אור, וכולי תקווה שהתוכנית הזאת, שהיא קשה, תעבור בשלום, נצליח אתה. והיא תעזור בסופו של דבר גם לחלשים. תודה רבה.    
       
היו"ר משה כחלון:
       
       תודה רבה.
       
היו"ר מיכאל נודלמן:
       
       חבר הכנסת יגאל יאסינוב, בבקשה. אחריו – חבר הכנסת רן כהן. אחריו – חבר הכנסת אילן ליבוביץ. 
       
יגאל יאסינוב (שינוי):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, זאת הפעם הראשונה שאני עומד פה, ואני חייב להגיד שהופתעתי לרעה ממה שקורה. בזמן שאנחנו דנים פה בעצם איך להציל את המדינה, מחוץ לכנסת - שביתה, שביתה לא למען המדינה, שביתה נגד המדינה, שביתה שבראשה עומדים אנשים שמפה, ממשכן הכנסת, מנהלים מלחמה נגד מדינת ישראל ונגד הכנסת.
       
       חברים, עלות השביתה היא בין חצי מיליארד למיליארד שקל ליום; אני חוזר, ליום. אם השביתה תימשך שבועיים או אפילו שבוע, העלות היא 7 מיליארדי שקלים, ועוד פעם נהיה פה, ויהיו עוד גזירות. במי זה פוגע? באותם חלשים שבשמם עושים את זה.
       
       אני רק רוצה להגיד שתקציב המשרד לאיכות הסביבה הוא רבע מיליארד לשנה. יום אחד של שביתה זה תקציב של ארבע שנים, ארבעה תקציבים.
    
       אני קודם כול רוצה להזכיר לאנשים שהיום עומדים בראש ההסתדרות, שכל מה שקורה במדינה זה בעצם מה שירשנו מניהול סוציאל-דמוקרטי של כלכלת ישראל. קודם כול, אני מאוד שמח שכל החלק הסוציאל-דמוקרטי נמצא באופוזיציה. זה טוב מאוד. טוב לכם שם, תישארו שם. אני פונה לראש הממשלה, והוצאתי אליו מכתב, להשתמש בחוק הדן בשירות עבודה בשעת-חירום מ=1967, ולהכריז על מצב חירום כלכלי במדינת ישראל. לפי החוק הדן בהסכמי עבודה מ=1957, אין להפר שביתות בזמן חירום כלכלי. תודה. 

חיים אורון (מרצ):
       
       יש חוק יותר טוב - - -
       
היו"ר מיכאל נולדמן:
       
       תודה. חבר הכנסת רן כהן. אחריו – חברת הכנסת יולי תמיר. 
       
רן כהן (מרצ):
       
       אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברות וחברי הכנסת, לכאורה מה יותר פשוט מאשר לבוא מהאופוזיציה ולהתנגד לתוכנית של הממשלה? ממש דברים שאמורים, כביכול, לצאת באופן הטבעי ביותר. במידה מסוימת – ראינו את הדוגמה של קודמי, גם מה יותר פשוט מאשר לבוא ולהצדיק את התוכנית, רק משום שאתה נמצא בקואליציה? אבל מה לעשות שכדי לראות מאין באנו ולאן אנו הולכים כדאי בכל זאת לבדוק את הדברים? 
       
       נפל בחלקי לראות מה קרה ב=20 השנים האחרונות בכלכלת ישראל ובחברה הישראלית. מה בעצם מצאנו? והיו כל הממשלות - ימין, שמאל, מרכז, סוציאליסטים וקפיטליסטים. כולם היו. מצאנו חברה שסועת פערים, שאף לא תחום אחד – לא תחום השכר, לא תחום ההכשרה המקצועית, לא תחום שוק העבודה והעובדים הזרים, לא תחום החינוך וההשכלה, לא תחום המיסוי, לא תחום הקצבאות – אף לא תחום אחד צמצם את הפערים. הם רק גדלו, ומדי שנה מיתוספים 51,000 עניים חדשים לחברה הישראלית, עד שהגענו לכך שב=1980 היו 450,000 עניים, והיום – מיליון ו=200,000 עניים. זה הרקע. 
       
       על הרקע הזה בשנתיים וחצי האחרונות, ממשלת שרון עשתה מהלכים דרסטיים מאוד. היא קיצצה דמי אבטלה, העלתה את הגילים, הקטינה את הזכאויות, היא פגעה בקצבאות, היא יצרה מצב שבו המיתון במשק העמיק. מה קרה? המצב הוטב? המצב יותר גרוע. אמרו: ככל שנכביד יותר על קבלת דמי אבטלה, ילכו יותר לעבוד. מה קרה? האבטלה גדלה.
       
        זה הרקע, רבותי. על הרקע הזה התוכנית של נתניהו ושרון וטומי לפיד והמפד"ל היא תוכנית הרבה יותר אגרסיבית מכפי שנעשה בשנתיים וחצי האחרונות, כלומר,  התוצאה שלה היא חד-משמעית: קריעת החברה הישראלית והסולידריות שלה לגזרים. 
       
       משום שמה היא מציעה בעצם? תוכנית שאין בה אפילו יעד חברתי אחד. למה עושים תוכנית כלכלית? כדי שהמדינה תשיג לחברה שלה, לאזרחיה, יעדים כלשהם. אין יעד חברתי אחד. לא צמצום האבטלה. כל אלה שיצביעו היום בעד התוכנית הזאת, אתם מעלים בדעתכם שבשנת 2003 מגישים לכנסת ישראל תוכנית שאין בה נתון בדבר יעד האבטלה? אין, כי האבטלה תעלה בעקבות התוכנית הזאת. אין תוכנית להקטנת הפערים והעוני. למה? כי הפערים והעוני יגדלו בעקבות התוכנית הזאת. אין תוכנית להשקעות מרחיבות בחינוך, יעד חברתי ממדרגה ראשונה. למה? כי מקצצים בחינוך. אין יעד של עידוד עסקים קטנים. למה? כי אנחנו עדים לכך שבשנתיים האחרונות נסגרו 60,000 עסקים קטנים. אברהם פורז, שר הפנים, 60,000 עסקים קטנים. במי זה פוגע, לא בשכבות הביניים? לא בעצמאים? ואין בה גם שדרוג של עובדים, הכשרה מקצועית, העלאת רמת הפריון, העלאת רמת השכר. 
       
       אז מה יש לנו פה? יש לנו אוסף גזירות שאין בהן שום יעד חברתי. אדוני היושב-ראש, כשגוזרים על המורים, על העובדים הסוציאליים, על הזקנים, על הילדים, על הפנסיונרים ועל השכירים – בשעה שעושים את כל הדברים הללו לא ראינו את הממשלה הזאת מקצצת, לא במספר שריה, לא במספר משרדיה, לא במספר העוזרים של השרים. להיפך, מגדילים את מספרם. לא ראינו את הממשלה הזאת אומרת, משיקולים כלכליים טהורים: אני לא מחזיקה עוד בשטחים אף לא התנחלות או היאחזות בלתי חוקית שיש בה פחות    מ=50 איש. זה כבר היה משחרר כמה מיליארדים. אבל היא לא עושה את זה. למה? כי אלה הם המטופחים על-ידי הממשלה, אלה בני טיפוחיה. 
       
       אפשר, אדוני היושב-ראש, אחרת. 
       
היו"ר מיכאל נודלמן:
       
       תסיים בבקשה. 
       
רן כהן (מרצ):
       
       אני מסיים. אפשר בהחלט אחרת, ואנחנו הכנו תוכנית שבה אפשר לקצץ לא ממקורות קפיטליסטיים. אפשר פשוט, משיקולים כלכליים ענייניים, לדחות את החזרת תקרות הביטוח הלאומי ומס הבריאות למשתכרים מעל 35,000 שקלים. אפשר לבטל מייד את משרד הדתות. זה תקציב ענק. אפשר עכשיו לקצץ בשיפוי המעסיקים שלא במגזר העסקי. אפשר לבטל עכשיו את הפטור על רווחי הון מנדל"ן. אפשר לקבץ    14=15 מיליארד שקל שאינם פוגעים בכלכלה. 
       
       מה התוכנית הזאת עושה, אדוני היושב-ראש? לא רק פגיעה חברתית. זו הולכת להיות פגיעה כלכלית איומה. חיים רמון אמר למה – א. כוח הקנייה יקטן, המשק ימעד; ב. אין בתוכנית שום דבר שממנף מובטלים ללכת לעבודה. שום דבר. יש רק סיוע לעשירים ביותר, למתנחלים ולכל מיני גורמים פרזיטיים. תודה רבה. 
       
היו"ר מיכאל נודלמן:
       
       תודה רבה. חברת הכנסת יולי תמיר, בבקשה. אחריה - חבר הכנסת יעקב ליצמן. 
       
       
יולי תמיר (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מוצגת לנו היום תוכנית כלכלית שקודם כול, ולפני כל דבר אחר, היא תוכנית שנבנתה ברשלנות. 
       
       אני רוצה לקחת פעם, לשם שינוי, את תפקיד הנביא ולהגיד לכם מה יהיה בשנה הבאה. איך אני יודעת מה יהיה בשנה הבאה? כי היום הניחו על שולחננו לא רק את התוכנית הכלכלית, אלא גם את דוח מבקר המדינה. אומר לנו דוח מבקר המדינה על התוכנית הכלכלית הקודמת דברים חמורים, שהיו צריכים לגרום לכולם לעצור לרגע היום ולחשוב. הוא אומר דברים מאוד מאוד חמורים על דרך עבודתו של אגף התקציבים, איך מכינים תוכניות כלכליות, ואנחנו הרי יודעים מניסיון שהפעם התוכנית הוכנה עוד יותר ברישול ועוד יותר בלי תכנון. לכן, אם אומרים לנו בדוח המבקר, שמגישים פה תוכניות כלכליות בלי להתייעץ עם השרים, בלי לחשוב מחשבה לטווח ארוך, בלי להביא בחשבון שיקולים עקרוניים שמשפיעים על עתיד המשק, אז, רבותי, אנחנו יכולים לדעת שמה שהיה הוא גם מה שקורה הפעם; רק שהפעם זה הרבה יותר חמור, כי לא רק אנחנו ראינו את התוכנית הזאת בדיוק עשר דקות לפני שהתחלנו לדון עליה. עושה רושם שגם שר האוצר קיבל את התוכנית הזאת בתור כרך של כל מיני שאריות שנותרו באוצר, ועם זה הוא בא לכנסת.
       
       מה תתרום לנו התוכנית הכלכלית? היא תתרום לנו קודם כול מצוקה מיידית ויומיומית של עשרות אלפי אזרחים ואזרחיות בישראל, ובעיקר אזרחיות, כי אנחנו יודעים שמי שייפגע קודם כול זה הנשים. הן תפוטרנה ראשונות. השכר שלהן יקוצץ. כשהן תלכנה הביתה ולא תמצאנה עבודה, ייקחו מהן מס בריאות. אם הן ירצו לקחת ילדים לגן, אם הן ירצו לקבל שירותים, השירותים יהיו יקרים יותר. אם הן תרצינה ללכת לטיפת-חלב, ויושבות כאן למעלה אחיות טיפת-חלב, לא תהיה טיפת-חלב ללכת אליה. ישלחו אותם לתור של קופת-חולים, או שיהיה זמן לרופא או שלא יהיה זמן לרופא, או שיהיה על-ידן ילד חולה, או שלא יהיה על-ידן ילד חולה, את השירותים האלה שהשכבות החלשות זקוקות להם מאוד, לא יהיה מי שייתן להן.
       
       התוכנית הזאת בנויה על עיקרון אחד, והוא עקרון האיוולת. עקרון האיוולת פועל כך: מה שלא מת היום, ימות בשנה הבאה, וזה בסדר. לעומת זאת, אם לא צריך לשלם היום ואפשר לשלם בשנה הבאה, גם אם זה רק הוצאות קבורה, זה בסדר, מה אכפת לנו? כי אנחנו, בתקציב הנוכחי, בספר התקציב, זה ייראה טוב. אז כל דבר שיש לו איזו השלכה מונעת לטווח ארוך, כמו טיפות-חלב, כמו הטיפול בנוער במצוקה, כמו הטיפול בבתי-הספר, כמו פיטורי מורים - כל דבר שיש לו איזו תרומה לבנייה של חברה עתידית, נשכח. למה? כי לא רואים את זה עכשיו. כי לא רואים עכשיו מה יקרה אם יהיו פחות מורים או אם יהיו מורים פחות טובים, כי עוד קיצוץ ועוד קיצוץ בשכר המורים יגרום להם לא לבוא. כי לא רואים עכשיו מה יקרה אם לא יהיו חיסונים, כי רוב האוכלוסייה מחוסנת. אבל מה יקרה אם לא יחסנו את האוכלוסייה ויהיה כאן נתח גדול לא מחוסן? את זה יראו בעוד כמה שנים. אבל זה לממשלה לא אכפת, כי את זה יראו בעוד כמה שנים, והרי בעוד כמה שנים - לא אכפת להם מה יקרה.
       
       באו אלי עכשיו אנשים מהערבה התיכונה. הולכים לחסל את הערבה התיכונה. אחד המפעלים החלוציים הציוניים היחידים שעדיין נותרו במדינת ישראל. אבל שוב, לא אכפת. למה? כי היישובים יהיו שם, הם ידעכו לאט; תהיה בהם מצוקה, לאט-לאט הם יתמוטטו, אולי אחד או שניים יתאבדו ואז אולי יבואו וידברו אתנו. אז יעשו פה תוכנית חירום, שתעלה בכל אחד מהדברים פי-שניים מהקיצוץ הנוכחי.
       
       לכן צריך לדחות את התוכנית הזאת. יש חשש כבד שהיא הוכנה ברשלנות רבה. דרך אגב, מי שקורא את דוח מבקר המדינה, לא יכול שלא לחשוב שהתוכנית הזאת יש בה גם ניגודי אינטרסים חמורים, כמו שמגלה דוח מבקר המדינה כלפי התנהגותו של ראש הממשלה ושרים אחרים. לכן, צריך לעצור את התהליך. לחשוב על הדברים, לא רק מעכשיו לעכשיו, אלא מעכשיו לטווח זמן שבו בונים מדינה. להרוס, אפשר ברגע. את זה התוכנית הזאת עושה מצוין, ולכן אנחנו צריכים להצביע נגדה. תודה.

היו"ר מיכאל נודלמן:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת יעקב ליצמן, ואחריו – חבר הכנסת אילן ליבוביץ. בבקשה.

יעקב ליצמן (יהדות התורה):
       
       אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, לפני שאני מתחיל לדבר, אולי מישהו יסביר לי איפה השרים? אדוני היושב-ראש? אז אולי ננעל את הישיבה.

חיים אורון (מרצ):
       
       - - -

יעקב ליצמן (יהדות התורה):
       
       אז אני רוצה לראות את הקיר לפחות. אז אני מחכה, עד ששר ייכנס.

היו"ר מיכאל נודלמן:
       
       דבר, מייד ייכנס השר.

יעקב ליצמן (יהדות התורה):
       
       כשהוא ייכנס אני אדבר.

היו"ר מיכאל נודלמן:
       
       אתה מפסיד זמן ואתה תצטרך לפנות את המקום.

יעקב ליצמן (יהדות התורה):
       
       לפחות שייכנסו. אני רוצה לחכות כאן עד שאחד השרים ייכנס. אחרת, אין לי מה לעשות כאן. אתם תומכים בזה, נכון?

יולי תמיר (העבודה-מימד):
       
       אנחנו תומכים בך כל הזמן.


יעקב ליצמן (יהדות התורה):
       
       בסיעת הליכוד אין רוב לתוכנית כרגע. יש תיקו בין חיים כץ ליתום, נכון? אתה נגד והוא בעד.
       
       אדוני השר, אתה השר שאני רוצה לדבר אליו. תודה רבה, אדוני.
       
       שוב, אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אדוני השר, התוכנית הכלכלית שהגישו היום, אין כבר מה להוסיף דברים עליה. כולם מדברים נגד, גם בקואליציה וגם באופוזיציה. אחד אומר שהוא יצביע כך ואחד אומר שיצביע כך. דבר אחד, אדוני השר, לפחות בפוליטיקה אומרים, שאם היית בקואליציה, בטח גם היית תומך. אני אומר לך חד-משמעית: לא רק שלא הייתי תומך בתוכנית, אלא לא הייתי מעביר אותה אם הייתי יושב-ראש ועדת הכספים, עד כדי הדחה מהתפקיד. לא הייתי נותן יד לתוכנית כזאת. כיושב-ראש ועדה, אתם יודעים שהייתי מקיים את זה. אני לא יודע מה כל החברים היו אומרים כאן, אבל לא הייתי נותן יד לזה. אני לא מדבר על עצם הדבר שזה מלא גזירות ורשע, אבל זה גם טמטום.
       
       בואו ניקח את ביטול המענקים בעת קניית דירות, ואתה חי עליהם. ביטלו את המענקים. מה תהיה התוצאה? אני לא יודע כמה זה חוסך. אדוני השר, כמה חוסך לכם ביטול המענקים?

חיים אורון (מרצ):
       
       800 מיליון.

יעקב ליצמן (יהדות התורה):
       
       אמרתי את זה בוועדת הכספים: לפחות 50% מאלה שזכאים וצריכים לקנות דירות, ואני מדבר על חסרי הדיור ואני מדבר על עולים ואני מדבר על אתיופים ועוד, 50% לא יקנו דירות. ואז, הכנסות המדינה, 18% ומסים אחרים - זאת אומרת, אין לך רווח של 800 מיליון שקל. אולי חצי מזה יש לך. אז מה הרווחתם? בשביל זה כדאי לגרום שלא יהיו לאנשים קורת-גג, בית? זה גורם לדברים הכי גרועים. זה גורם לכך שאין שלום בית, זה גורם להתאבדויות ולדברים כאלה. 
       
       אתה, אדוני, נתת יד לזה. אני לא רוצה לדבר על ישיבות. חברי ידברו על זה. אין ספק שאני מוחה על זה. אבל תן לי לדבר על דבר לגיטימי לכולם, דירות. איך נתת יד לביטול מענקים שנוגעים לכל זוג צעיר. איך נציג שינוי אמר בוועדת הכספים? אז לא נורא, יחכו שבע שנים עד שיקנו דירה. זה לא נורא? זה אסון. ואתה, אדוני, אני חייב לחזור על זה, נתת יד לדבר הזה שפוגע בכולם והוא הדבר הבסיסי ביותר. 
       
       שלא ימכרו לי את הנושא של הישיבות. לישיבות כולם דואגים. לצערי, אני לא יודע מה יהיה. הבטיחו, יתקנו, לא יתקנו - אני לא יודע.

       הדבר השני, קצבאות ילדים. את הבית הרסתם, ועכשיו אתם אומרים, אל תביאו ילדים. 

שר הבינוי והשיכון אפי איתם:
       
       - - - 

יעקב ליצמן (יהדות התורה):
       
       אתה יכול לתקן אותי, כי ביקשתי שיהיה שר. אני אומר לך, הנתונים שקיבלנו, אני לא יודע כמה מחוסרי דיור יהיו. המנכ"ל שלך אמר בוועדה שזה נורא ואיום. המנכ"ל שלך. אתה יודע מה, אני בטוח שגם אתה אומר את זה, רק שאתה לא רוצה לומר את זה כאן. 

שר הבינוי והשיכון אפי איתם:
       
       אני גם אומר את זה. 

יעקב ליצמן (יהדות התורה):
       
       אז למה אתה נותן יד לדבר כזה? איך אתה יכול להרים יד לדבר שהורס לכל זוג צעיר במדינה? 

שר הבינוי והשיכון אפי איתם:
       
       גם אתה יודע שבין הקריאה הזאת לבין הקריאה השנייה והשלישית - - - 

אתי לבני (שינוי):
       
       חוק הלפרט זה כמה שנים, מה היה לפני כן? 

יעקב ליצמן (יהדות התורה):
       
       מה הלפרט, מה האסון של הלפרט? הוא נתן לחם לילדים. מה הלפרט, הוא נתן תוספת "פריגורט" לילדים, מה אתם הולכים נגד ילדים? 

אתי לבני (שינוי):
       
       למה זה הופך לחוק-יסוד, איזו הצדקה יש לזה? 

יעקב ליצמן (יהדות התורה):
       
       הכנסתם עוד 500,000 ילדים אל מתחת לקו העוני, איך אתם לא מתביישים בזה? איפה הבושה שלכם? לקחתם אנשים מהמעמד הבינוני והורדתם אותם לקו העוני, איפה הבושה שלכם? ואני לא רוצה לדבר על מה שעשיתם לאנשי המילואים. 
       
       אין לכם טיפת בושה. כל מה שחשוב לכם, שהפעם נכנסתם לקואליציה, אבל אתם לא יודעים שבפעם הבאה תהיו באופוזיציה. תאמינו לי, זה יהיה מהר. תודה רבה. 

היו"ר מיכאל נודלמן:
       
       חבר הכנסת אילן ליבוביץ, בבקשה. אחריו - חבר הכנסת חיים כץ. אחריו – חבר הכנסת ניסן סלומינסקי. 

אילן ליבוביץ (שינוי):
       
       אדוני היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת, כמו רבים מהחברים שדיברו כאן לפני, גם דעתי לא נוחה מכל סעיפי התוכנית הכלכלית. רק אקח לדוגמה את הנושא של העברת המרפאות לבריאות המשפחה – טיפות-החלב - ממשרד הבריאות לקופות-החולים. ועדה ציבורית ישבה על המדוכה במשך שנתיים והמליצה שלא להעביר את שירותי הרפואה המונעת לקופות-החולים כדי שלא לסכן את השירות החיוני הזה, מה גם שהוועדה קבעה שאין כל ביטחון שהעברת השירות הזה לקופות-החולים תביא לחיסכון בעלויות. אני לא מגלה לכם סוד כשאני אומר שהמצב הכספי של קופות-החולים רעוע, ועוד לפני שהעבירו את מרפאות טיפות-החלב לקופות-החולים הן הודיעו שהן יפטרו 300 עובדים במרפאות האלה ברגע שזה יעבור אליהן. אז זה בעייתי. 
       
       אני גם לא מטיל ספק בבעייתיות של התערבות הממשלה והכנסת בהסכמים קיבוציים ובהסכמי שכר, גם זאת בעיה. אבל היתה להסתדרות הזדמנות, שבועיים, לפני החג, לקיים משא-ומתן עם האוצר ולהגיע אתו להסדר. הרי כולנו יודעים, כל אחד שיושב פה וגם האחרים, שקיום שביתה לפני העברת התוכנית הכלכלית הזאת היה דבר בלתי נמנע, כי ההסתדרות לא יכולה שתעבור תוכנית כלכלית בלי שתהיה שביתה. אני שמח שמתקיימת השביתה, אני גם חושב שכדאי שהיא תימשך, אני קורא להסתדרות שתמשיך, כי בסופו של דבר לציבור יימאס מהשביתה הזאת שגורמת לנזק כלכלי עצום למדינה. אומרים שכל יום של שביתה כזאת עולה 900 מיליון שקל, אז שימשיכו, לאנשים יימאס מהזבל ברחובות, לאנשים יימאס מלהסתובב עם הילדים כי אין להם בתי-ספר. אנשים יבינו פעם אחת שהאינטרס של ההסתדרות זה לחזק אותם ועדים חזקים של "בזק", של חברת החשמל, והאינטרס של אותן אמהות שצריכות להסתובב עם הילד שלהן בעבודה כי אין להן מה לעשות אתו, כי המורים בשביתה, את ההסתדרות זה לא מעניין. אז אני קורא להם שימשיכו, נהפוך הוא, שימשיכו בשביתה הזאת. 
       
       הכנסת, צריך להבין, שבסיכומו של דבר אין לנו ברירה אלא לקבל את התוכנית הכלכלית הזאת. יש לנו זמן עד הקריאה השנייה והשלישית אולי להכניס שינויים פה ושם בסעיפים בעייתיים, אבל מדינת ישראל היום משוועת לאיזו תוכנית כלכלית שתזיז את המשק הזה ותצעיד אותו קדימה, ובכך אין לאף אחד מאתנו ספק ואין על זה ויכוח. כמו שברור לכל אחד, שברגע שהמצב הביטחוני יירגע פה וברגע שייפתח תהליך מדיני מחדש, יכול להיות שגם הצמיחה וגם המצב הכלכלי ישתפרו, כי כל אחד מבין שיש קשר, ואי-אפשר לנתק אותו, בין המצב הכלכלי לבין המצב המדיני-הביטחוני. 
       
       לכן, חשוב היום קודם כול להעביר בקריאה ראשונה את התוכנית הכלכלית הזאת, לעשות בה את השינויים שצריך לקראת הקריאה השנייה והשלישית ולצאת לדרך, כי כל יום שלא מעבירים את התוכנית נגרם פה נזק, ועוד יותר, נגרם פה נזק מהשביתה של ההסתדרות. תודה רבה. 

היו"ר מיכאל נודלמן:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת חיים כץ. אחריו – חבר הכנסת ניסן סלומינסקי. 

חיים כץ (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, חבר הכנסת ליצמן, יש כאן מעט חברים ואם חצי מהמליאה מדברת, לפחות אתה מנומס, אבל אני רואה שהשר ממשיך בכך. כבוד השר, לפחות תכבד את אלה שעומדים על הדוכן. 

שר הבינוי והשיכון אפי איתם:
       
       בהחלט. 

חיים כץ (הליכוד):
       
       מדינת ישראל במצב כלכלי קשה, אף אחד לא אומר שלא, אין תיירות, יש אבטלה, יש עוני, מפעלים קורסים, צריך תוכנית כלכלית. אני לא יודע כמה אנשים דיברו לפני היום על אוסף הגזירות שמתחיל מלידתו של אדם ונמשך עד הליכתו לעולם האמת, אוסף גזירות שבינן לבין תוכנית כלכלית אני לא רואה שום דבר. אני לא רואה איך מאוסף הגזירות האלה יוצאת צמיחה. ואני לא נכנס לקטעים של הקצבאות ושל הביטוח הסיעודי וביטול ההלוואות וכניסה למשכנתאות, אני נכנס לקטעים הלא-מוסריים שבתוכנית. 
       
       באוסף הזה יש כמה דברים לא מוסריים, ואני דיברתי על נושא הפנסיה. כשהביאו את החוברת הראשונה, עם 174 עמודים, היו שם גזירות על הפנסיה התקציבית, שאף אחד לא משלם בגינה, לעולם, ועל הפנסיה הצוברת. וראו, לפתע הגזירות על הפנסיה התקציבית נעלמו לפני הקריאה הראשונה, ואני לא חושד באף אחד מפקידי האוצר שמבינים את המשמעות. לא חושד בהם. 


יעקב ליצמן (יהדות התורה):
       
       הם פשוט לא מבינים. 

חיים כץ (הליכוד):
       
       ואני בא מהליכוד. ואני נציג העובדים בליכוד. יש הרבה ביטחוניסטים בליכוד, יש הרבה מדינאים בליכוד, אין הרבה נציגי עובדים. והליכוד היא מפלגה של העם, ומפריע לי שעמיר פרץ תוקף את ביבי על רקע אישי, זה מפריע לי כי אותו עמיר פרץ עושה פוליטיקה. אני פניתי והעברתי לו מסר, אמרתי שיצרף לוועדה שלו אחד מהאנשים שלי שמבין בפנסיה לא פחות מאלה שבוועדה - ואני צנוע. אבל הוא אמר: לא. הוא אמר לא מפני שהוא חשש שאולי נתפוס איזה קטע פוליטי, שאולי נגזור איזה קופון. ואיפה הוויתור תמורת הגנת העמלים? איפה? אז אני מאמין שהוא רוצה לעזור לעובדים, אבל גם הוא יש לו כנראה שיקולים זרים. אז למה אתה תוקף? למה אתה תוקף את ביבי? אני לא מאשים את ביבי. אני לא מאשים אף שר אוצר שהיה בשנתיים, שלוש השנים האחרונות, אף אחד מהם. זו התוכנית הרביעית או החמישית שאנחנו דנים בה. השרים התחלפו, הפקידים נשארו. אלה אותם פקידים. 
       
       אין לי כלום נגד אייל בן-שלוש, הוא בא למילואים, הוא בא למילואים של ארבע או חמש שנים, ואחרי ארבע או חמש שנים הוא יצא למגזר הפרטי, הוא יעבוד באיזו חברת ביטוח או באיזה בנק וירוויח 100,000 שקל לחודש. הוא יכול לדרוס ולרמוס, הוא יכול לזרוק לציבור מספרים בצורה חופשית. בצורה חופשית. הוא יכול לדבר מה שהוא רוצה, מה שהוא רוצה. 
       
       צר לי, וזאת האמת, ששר האוצר לא מסוגל ללמוד בשבועיים חוברת של 174 עמודים ולראות היכן הבאגים בכל דבר, אבל צריך סבלנות. מפריע לי שיש חקיקה בענייני עבודה, כי במצב של חקיקה בענייני עבודה המעבר מדמוקרטיה לדיקטטורה קצר מאוד. צריך לשאת ולתת. המצב במדינה קשה. צריך להתדיין, צריך לדבר, אבל למה בחקיקה? מחר יחוקקו חוק שאומר שמורידים 40% או 50%, ויעשו את זה כמו תקנות מס הכנסה. צריך לשאת ולתת, צריך להיות מוסריים. לא יכול להיות שאלה שמקבלים את הפנסיה בלי לשלם אגורה ויש להם פנסיה מהצבא ופנסיה מכאן, מצביעים בעד. הם פוגעים בציבור ששלח אותם, שכל החיים שלו חוסך בשביל הזכות להזדקן בכבוד, כדי שהוא יוכל לתת לילדים שלו ולא לבקש מהם; כדי שהילד שלו לא יצטרך לתת לו כסף לסיעוד. אני מדבר רק על הקטעים הלא-מוסריים ולא ניכנס לכל שאר הקטעים. 
       
       למה לא לשבת? למה לא לדבר? למה לשלוף? אמרו לי: אתה לא קיבלת את המנדט לבד, חיים כץ. אמרתי: נכון. יכול להיות שהבאתי 50 קולות, 100 קולות או 1,000 קולות. אני קיבלתי את המנדט בזכות הליכוד ואני צריך להתחייב ולהצביע מה שהליכוד מבקש. ישבתי בבית עם חברי המרכז של הליכוד, שהם מאוד פעילים, לוקחים את זה ברצינות ועובדים. אמרתי לאחד מהם: בוא נשחק בסימולציה. אתה, חבר המרכז, תהיה חבר הכנסת במקומי. אם באים ומציעים הצעה על ארץ-ישראל ובאה שינוי ואומרת: אנחנו נצביע בשבילך, כדי שאתה תקבל הצעת חוק שאומרת שביום שישי בערב, אחרי הקידוש, תאכל חזיר, אתה מוכן לזה? אמר לי: לא. אמרתי לו: זה החזיר שלי. אני גם מוכן להיענש.  
       
יעקב ליצמן (יהדות התורה):
       
       אל תציע הצעות לשינוי. 
       
חיים כץ (הליכוד):
       
       אני יכול להיענש ויטילו עלי סנקציות. זכויות דמוקרטיות של הסכמים שהולכים להפר וזכותו של אדם להזדקן בכבוד, אין על זה מחילה. 35-40 שנה אדם משלם מכספו כל חודש, וכשהוא מגיע לפנסיה הוא כבר שילם 1.5 מיליון שקל, מישהו בא ולוקח לו את זה? על-פי התוכנית גמלאי שיושב בבית כבר חמש-שש שנים והוא כבר בן 70, לפתע אומרים שהקופה לא מאוזנת ומורידים לו 1,000 שקל מהפנסיה. מה הבדיחה הזאת? מורידים רק לאלה ששילמו, ואלה שלא שילמו לא יורידו להם. איך הולכים לפגוע בגמלאים שכבר יושבים בבית? 
       
       הליכוד הוא תנועה של העם, ואני מקווה שיבינו שבליכוד יש אנשים מכל צבעי הקשת. יש אנשים חברתיים יותר, יש אנשים מדיניים יותר. יש, ברוך השם, 40 מנדטים, ואני מקווה שבפעם הבאה יהיו 60, אבל צריך לשבת ולדבר, וזה קשה. לצערי, אני אצביע היום נגד התוכנית. 
       
היו"ר מיכאל נודלמן:
       
       תודה. חבר הכנסת ניסן סלומינסקי, בבקשה. אחריו – חברי הכנסת מאיר פרוש ונסים זאב. 
       
ניסן סלומינסקי (מפד"ל):
       
       אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, כולנו יודעים וחבל שכולנו נחזור האחד על דברי השני, אבל המצב הכלכלי במדינתנו קשה מאוד, וזה סיפור של כמה ממשלות. אם לא נעשה תוכנית כלכלית קשה ואמיצה, אנחנו נידרדר עוד ועוד. לכן, כשמגיעה ממשלה ומכינה תוכנית כלכלית קשה ונועזת, שיש בתוכה זיק של תקווה, אולי אור בקצה המנהרה, אני באופן אישי ומפלגתי תומכים בעיקרון בתוכנית הכלכלית. למרות הקושי שבה, אין ברירה. 
       
       הלוואי שאפשר היה להכין תוכנית בלי קשיים ובלי קיצוצים, אבל התוכנית חייבת להיות מאוזנת. לא יכול להיות מצב שבו מגזרים מסוימים או נושאים מסוימים מקוצצים בלי שום פרופורציה ולמעשה משתקים אותם לחלוטין. זה לא יכול להיות וחייבים לתקן את האיזונים האלה. התיקונים האלה חייבים להיות בתחום הרווחה, קצבאות הילדים, השיכון, ביטול המענקים שלא מאפשרים לזוגות צעירים לבנות את ביתם, עולם התורה, עולם החינוך, צביונה היהודי של המדינה, גמלאים ועוד. אנחנו מקווים שבשיחה עם שר האוצר נצליח לתקן אותם איזונים. 
       
       מאחר שהזמן קצר ואי-אפשר לפרט את הכול, אני אתן רק דוגמה אחת, דווקא לא מהדוגמאות שכולם מדברים עליהן. אני אתן דווקא דוגמה מנושא שנראה קטן, שלא דיברו עליו, והוא נושא הגמלאים. ישבנו עכשיו בפגישה עם גמלאים, אזרחים ותיקים וסיעודיים, אבל איך אפשר להסתכל להם בעיניים ולהמשיך עם התוכנית? לבה של התוכנית הכלכלית מקובל עלינו, ולבה של התוכנית אומר שיש מגזרים בחברה היהודית שכבר התרגלו לחיות ממענקים ומקצבאות, הם הפסיקו להיות יצרניים ולא כדאי להם ללכת לעבוד. לבה של התוכנית אומר: אנחנו נקצץ במענקים כדי לדחוף אותם יהודים לשוק העבודה. מקובל. אבל כשאתה רואה את התוכנית ורואה שמקצצים לגמלאים, מה רוצים מהם? לאן רוצים לדחוף אותם? לאיזה שוק עבודה רוצים לדחוף אותם? הרי את שלהם הם כבר עשו, ולמה לקצץ להם? 
       
       אותם אזרחים בדמם, תרתי משמע, הקימו את המדינה, נתנו לנו מדינה כל כך טובה, עם כל הקשיים שבה. אנחנו צריכים להגיד להם תודה ולהצדיע בפניהם, אבל מה התודה שאנחנו אומרים להם? נקצץ לכם. בשביל מה? לאן רוצים לדחוף אותם? נכון, האוצר לא קורא לזה קיצוץ והוא כותב שלא מקצצים, אבל הבה נתחכמה, פשוט לא מעדכנים את הגמלאות הביטוח הלאומי שלהם. בשנה וחצי האחרונה שלא עדכנו שחקו אותם ב=6%, ועכשיו רוצה התוכנית הזאת לא לעדכן את הגמלאות עד סוף 2006, כלומר, עוד ארבע שנים. במלים פשוטות, לקצץ להם עוד ב=15% לפחות. למה? משום שהם נתנו לנו מדינה טובה? משום שהם שילמו את הגמלאות האלה בכספם? למה אנחנו מקצצים להם? 
       
       נוסף על כך מקצצים לסיעודיים שבהם, לאלה הזקוקים עוד לשעה כדי שיעזרו להם לחיות, להתקדם, להתעמל, שראשם צלול אבל גופם כבר בוגד בהם. עד היום המדינה נתנה להם 10.5 שעות או 15 שעות, שתי דרגות. באה התוכנית הזאת ואומרת: נוסיף עוד שתי דרגות - דרגה אחת של 18 שעות, אבל כנראה רק בודדים יזכו לה, ודרגה נוספת של חמש שעות. כלומר, את כל אלה שקיבלו 10.5 שעות יעבירו לחמש שעות. כלומר, את המעט שנותנים להם בשבוע כדי לתת להם אפשרות לחיות בכבוד, הולכים לקצץ לחמש שעות. למה? מה הם פשעו? מה הם חטאו? מה אנחנו מצפים לקבל מזה? זאת דוגמה קטנה אבל נוראה של חוסר איזון בתוכנית.
       
       לכן החליטה מפלגתנו שאנחנו נצביע בקריאה הראשונה בעד, מתוך תקווה והבנה שנשנה אותן נקודות שצריך לשנות - אנחנו מכירים את שר האוצר כמי שיש לו לב, והתחלנו משא-ומתן בכל אותם תחומים שדיברנו עליהם. אבל אני אומר שוב, מתוך תקווה ואמונה שעד הקריאה השנייה והשלישית נשנה את הדברים, כי אם לא נצליח, הצבעתנו בקריאות השנייה והשלישית לא תהיה כפי שהיתה בקריאה הראשונה. תודה רבה.
       
היו"ר מיכאל נודלמן:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת מנחם פרוש.
       
מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, בימים האלה אנחנו עסוקים בנושאים המדיניים ותמהים לדעת אם הממשל שמוקם ברשות הפלסטינית ימגר את הטרור ויגרום לכך שהארץ תשקוט, הלוואי 40 שנה, אבל שהארץ תשקוט לעומת מה שקורה ומה שקרה גם אתמול בלילה.
       
       אנחנו יודעים שה"חמאס" מתנגד לכל פעולה שאבו-מאזן ואנשים אחרים, שמבקשים להצטייר כמתנגדים לטרור, רוצים לעשות. ה"חמאס" בכל אופן מתנגד לממשלה הזאת ומודיע שימשיך בדרך הטרור.
       
       מובן שהממשלה הזאת אומרת שהיא מטפלת ב"חמאס". היא תטפל ב"חמאס" בפעולות ממוקדות, בסיכולים ממוקדים. אבל אני רוצה להבין, אדוני השר, שר הבינוי והשיכון, הממשלה הזאת אומרת שהיא רוצה לטפל ב"חמאס" - האם אתה יודע שחומסים פת לחם מפיותיהם של העניים? הממשלה הזאת רוצה לטפל ב"חמאס", ואנחנו צריכים לטפל באותם חומסים, שחומסים פת לחם מפיות העניים.
       
שר הבינוי והשיכון אפי איתם:
       
       מאיר פרוש, יש גבול לרטוריקה.
       
מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       ודאי שיש הבדל גדול. בוודאי במובנים האחרים. אבל איך אפשר לחיות בשקט, בשלווה, כאשר חומסים פת לחם מפיות של עניים, מפיות של ילדים קטנים? מה הם אשמים שהפוליטיקה כאן במדינת ישראל כל כך מסואבת, כל כך מעוניינת לפגוע, מכיוון שמדובר בציבור חרדי? הם מבקשים כסף, מחפשים לקצץ.
       
       מחפשים לקצץ בתקציבים - אני יודע שיש חשב לאוצר. אבל מדוע החשב באוצר צריך חמישה סגנים? יש ממונה על התקציבים. מדוע שיהיו חמישה סגנים לממונה על התקציבים? יש יועץ משפטי לממשלה - חמישה משנים ליועץ המשפטי לממשלה. אם אין לחם, יבואו אחרים ויגידו: בשביל מה צריך את לשכת הנשיא? הרי זה לא מוסד מבצע, זה כדי לתת תחושה טובה במדינה, שיהיה לנו נשיא. בשביל מה צריך את כל העניין הזה? הרי צריך כסף לילדים, לעניים, שיהיה להם כדי לאכול. אין כסף, מדוע צריך 24 שרים במדינה הזאת? נתניהו היה ב=1996 ראש ממשלה עם 18 שרים. מכיוון ששינוי צריכה חמישה שרים, אנחנו צריכים 24 שרים? מה ההצדקה לכך כאשר אין לחם לעניים? אולי אפשר לדעת מדוע צריך שני שרים במשרד האוצר? לא מספיק שיהיה לנו שר האוצר נתניהו, הכלכלן, המבריק המוצלח - יש עוד שר. את מי לקחו? אדם שבאמת טוען שהוא רגיש בנושאים חברתיים. בשביל מה הבזבוז הזה, כאשר חומסים לחם מפיותיהם של העניים?
       
       אני יודע מי זו הממשלה הזאת. זו ממשלה שאין לה חוט שדרה. זו ממשלה שמתערטלת מערכי הדת, ואנחנו רואים את זה בהתנהגות של שרים כמו אולמרט, פורז, לפיד. יש שרים שהם בעצם מכתיבים, כמו שבתקופת רבין, ב=1992-1996, הומרץ רבין. מרצ הובילה באף את רבין, וכך התנהגו אז. היום הממשלה הזאת מתערטלת מערכי הדת, כאשר ראש הממשלה אפאתי, לא עושה שום דבר בעניינים האלה. הוא נותן לאולמרט לקרקע את הפקחים, ונותן לפורז לומר שמבחינתו אפשר למכור כאן חזיר, ונותן לפגוע בכל הסממנים היהודיים שהיו במדינת ישראל. זו ממשלה שאין לה חוט שדרה, מכיוון שהיא מתערטלת מערכי הדת.
       
       מכיוון שאין לה חוט שדרה, גם בערכים הלאומיים שלה היא בוגדת. יושב כאן שר הבינוי והשיכון. כאשר מענקי שיכון הם אלה שמושכים את האוכלוסייה לפריפריה, האם נוח לך להיות במשרד שלא בנה היכן שהיה צריך לבנות ולא יבנה היכן שצריך לבנות, מכיוון שמבטלים את מענקי השיכון? מי שהיה בעבר, בשנים 1990-1992, שר הבינוי והשיכון, והיום ראש הממשלה, התגאה בכך שהוא נתן מענקים ובנה בחלקים גדולים בארץ-ישראל, בכל ארץ-ישראל וגם ביהודה ושומרון ובעזה, והיום אין מענקים עוד. 
       
       הממשלה הזאת גם מתערטלת מערכי הדת וגם מתערטלת בנושאים הלאומיים, שהיא אמרה שהיא מאמינה בהם כביכול. היא גם תזניח וגם תפקיר את ארץ-ישראל עם קבלת מפת הדרכים. תודה רבה.
       
היו"ר מיכאל נודלמן:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת נסים זאב, בבקשה.

נסים זאב (ש"ס):
       
       אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, הנביא זועק ואומר: "אבן מקיר תזעק וכפיס מעץ יעננה". האבנים פה, הקירות פה, זועקים חמס נגד הממשלה הזאת על הגזירות הקשות שהולכות להיות מונחתות פה על אזרחי מדינת ישראל, ומסבירים לנו כאן שרוצים להבריא את המשק, את תחלואי המשק.
       
       רבותי, אני מסכים שמענק מארצות-הברית אמור בהחלט לבוא בקרוב למדינת ישראל, כפי שהיא הבטיחה, וזה תלוי אם נגבה את אבו-מאזן, אם נקבל את המדיניות של ארצות-הברית, אם נקבל את מפת הדרכים, אבל זה לא תלוי, כפי שאמר שר האוצר, בכך שארצות-הברית או השוק האירופי יכריחו אותנו לקבל את הצעת התקציב ולא לקצץ בתוכנית שהממשלה מביאה פה לכנסת.
       
       מכיוון שדיברו בנושא השיכון, אדוני השר, רק בירושלים יש היום  400 זכאים שממתינים לדירות. יש 12,000 זכאים רק בירושלים, אבל 400 ממתינים. ירושלים היא ענייה. 40% מהאוכלוסייה פה הם עניים. העוני הולך וגדל, ועכשיו אנחנו מכים את האזרח מכמה כיוונים. קודם כול, בשכר, אחר כך, בפיטורים. בשכר מדובר בין 7% ל=21%, שזה מאוד משמעותי בסקטור הציבורי, ולאחר מכן  - הגדלת הארנונה. 
       
       ומה קורה עם המשפחות ברוכות הילדים? מי שיש לו עשרה ילדים וקיבל עד כה 5,000 שקל - מורידים אותו ל=1,500 שקל. אדוני השר, אני אומר לך מתוך ידיעה ברורה, שאני מכיר עשרות רבות של משפחות, ויש מאות ואלפים וכאלה, שכאשר הן קיבלו על עצמן לרכוש דירה דרך משרד השיכון, הן הסתמכו על אותן פרוטות ועל אותה תמיכה שהממשלה מעניקה לאותם ילדים רעבים, וחלק מהכסף הזה הולך כפירעון חוב למשרד השיכון וכהחזרים לבנקים. 
       
       מה יקרה עכשיו? אני אומר לך שאנשים כבר לא ייקחו הלוואות. אנשים לא יוכלו לקחת הלוואות, כי מהיכן הם ישלמו את ההלוואות? מה קורה? אתה מגדיל את המעגל של הזכאים שיכלו אולי להתמודד בקושי  ולקחת הלוואות ולרכוש דירות בעצמם. היום הם ייפלו לנטל באופן מוחלט על הממשלה הזאת, שתצטרך לתת דירות נ"ר  ודירות מתפנות. אנחנו יודעים כמה דירות נ"ר יש בכלל? אדוני השר, כמה דירות נ"ר יש בירושלים? האם ידוע לך כמה הממשלה הזאת נתנה בשנת 2002? - שלוש דירות נ"ר. יש עשרות רבות של ממתינים. בכל הארץ כמה דירות נ"ר נתנו בסך הכול?
       
צבי הנדל (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       למה אתה צועק?
       
נסים זאב (ש"ס):
       
       אמרתי: "אבן מקיר תזעק", אז אני גם צריך לזעוק. אם הקירות יכולים לזעוק, אולי גם אני אצטרף לאותן אבנים. אולי לב האבן קצת ייפתח.
       
       לכן, אדוני השר, מענקי משרד השיכון חיוניים ביותר. הם חיוניים גם לממשלה הזאת, שאני מבטיח לך שיהיו לה בסופו של דבר פחות הוצאות.
       
       מה קורה בשוק? השוק מת. יש דירות ואין קונים. אם יכול היה עד כה משרד השיכון לאפשר לזכאים ולהעמיד אותם על הרגליים, גם שוק הבנייה קצת זז בעקבות זה שיש משכנתאות, מענקים והלוואות. אם את זה אנחנו נפסיק, יהיה פה מצב שאנשים לא ייקחו סיכון.
       
       אדוני השר,  דווקא מכיוון שלי ידוע באופן אישי שהרב שפירא - אתה כן מציית לדעת תורה, ואני מכיר אותך כאיש ירא שמים, ואני יודע שדעת הרב שפירא היא שאם הגזירות האלה עוברות פה בכנסת המפד"ל לא תישאר בכנסת, אני אומר לך: אני מדבר כרגע על עולם התורה, כי זה כן בנפשכם.
       
שר הבינוי והשיכון אפי איתם:
       
       - - -
       
       
נסים זאב (ש"ס):
       
       אני רק רוצה לומר לך, שמדובר פה על הורדה ב=50% מעל גיל 23. כלומר, המצב הוא כזה שרוצים לרסק את עולם התורה. 50% של קיצוץ לאותם אברכים זה משמעותי מאוד. בעצם, זה להוריד 50% מהאברכים. נוסף על זה, לחייב 100 תלמידים בכל מוסד? למה זה צריך להיות? 
       
       כשמדובר על הפחתת 400 מיליון שקל מתקציב מענקי האיזון שניתנים לרשויות המקומיות, הלוא אנחנו יודעים שהקצאת מענק האיזון לרשויות המקומיות - הן מסתמכות על כך. מה אנחנו רוצים? הארנונה שהרשויות המקומיות גובות, וירושלים מובילה בארנונה ואתה יודע את זה, וירושלים מובילה גם בעוני שלה - כמה אפשר לסחוט מהציבור? כמה אפשר לגזור גזירות על הציבור? למה יש אטימות?
       
       מה אתם רוצים גם מהחולים? מדובר בהפחתת מיטות. כולם כאן הצביעו פה-אחד בעד הקמת בית-חולים באשדוד. מה קרה לבית-החולים המסכן הזה? הקפאה. זה ביטול, זו לא הקפאה.
       
       לכן, אדוני היושב-ראש, אני חושב שאסור לתת יד לגזירות הכלכליות האלה, שיביאו קללה על הציבור. אני מבקש מאותם חברים שהיו בדיונים בוועדת הכספים; בשעת אמת, בשעת ההצבעה, הם לא יכלו לתמוך כי מצפונם לא נתן להם, ואז הביאו אותם רובוטים שלא היו בדיונים ולא שמעו כלום ואמרו להם: לכו ותצביעו בעד. מי שהיה בדיוני התקציב ושמע באמת את הגזירות ואת המשמעויות ומה פירוש להוריד ממשפחות ברוכות ילדים את פת לחמן, לא יכול לתת יד למעל הנורא הזה. יש "לא תגנובו" ויש "לא תגזולו". הממשלה גוזלת. ההבדל בין גנב לגזלן הוא, שהגנב בא בסתר והגזלן בא בחרב ובחנית ובריש גלי. זה מה שהממשלה עושה - מכניסה את הידיים שלה לפנסיה, לקרנות הפנסיה, לזכויות העולים החדשים. לכן, אני מקווה שחברי הכנסת שעדיין מצפונם אתם לא ייתנו יד למעל הזה.
        
היו"ר מיכאל נודלמן:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת אהוד יתום, בבקשה. אחריו - חברי הכנסת גילה פינקלשטיין וצבי הנדל.
       
אהוד יתום (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אכן התוכנית קשה ואכן התוכנית כואבת, אבל המצב הכלכלי של היום הוא לא נחלתו של היום. זה מצב כלכלי שנמשך. כשם שהמצב הביטחוני שלנו רע וקשה, כך המצב הכלכלי שלנו רע וקשה. יש לקשור בין שני הדברים האלה קשר אמיץ. ואכן, ניסינו בתחום הביטחוני לטפל, להגיע לשלום, זה עשר שנים ויותר - דבר שנבצר מאתנו גם כאשר ממשלות בישראל רצו להעניק 98% מהשטחים ליאסר ערפאת וחבורתו. רק כאשר הבנו שמשמעות הביטחון שלנו כל כך גרועה והחלטנו בצעדים חד-צדדיים, אמיצים ויצירתיים לטפל בנושא בעצמנו בהעדר פרטנר, הגענו למצב שאיננו טוב, אבל טוב הרבה  מהמצב שבו היינו לפני חודשים ספורים.
       
       ואכן, גם בכלכלה ניסינו. כאן ישבתי היום ולמד אני שבמשך הקדנציה הקודמת, כשגם ש"ס, מפלגת העבודה ומפלגות נוספות היו בממשלה, הגישו שלוש הצעות. והנה, מצב הכלכלה והעוני בישראל הידרדר והידרדר ולא הצלחנו לעצור זאת. זה לא רק בממשלה האחרונה. זה גם בממשלה לפני כן, כאשר באוצר שלטו אנשי מפלגת העבודה, וקודם לכן. הרי זה לא פתרון ומעשה של יום או של יומיים. 
       
       למדתי את כל הדברים האלה בהיותי אזרח, טרם היותי בכנסת, וכאן היום, כאשר ישבתי ושמעתי באופן קשוב ביותר את הדברים שעלו לדיון. מה התוצאה? התוצאה היא, שמהבוקר אנחנו עוסקים במה לא טוב. התוצאה היא, שמ=06:00 מתקיימת שביתה קשה וכואבת בהנהגת ההסתדרות, כאשר אני שואל: האם אכפת להסתדרות שקופת המדינה התרוקנה? האם אכפת להסתדרות שקרנות הפנסיה בגירעון של 170 מיליארד שקלים? האם אכפת להסתדרות שהיא עצמה בגירעון של מיליארדי שקלים? האם אכפת להסתדרות שדירוג האשראי של מדינת ישראל עלול להיות לרועץ לנו? לא שמעתי כאן היום, כל היום, שום פתרון אחר, רק למה לא ומה לא טוב לעשות. לא שמעתי. לא ראיתי גם ממשלות אחרות בישראל שהרקיעו שחקים מבחינת הכלכלה ויצרו יש מאין. 

	על כן, עם כל הכאב, וגם לי כואב מאוד, ערכים היסטוריים במדינה עלולים להיעלם אם למשל מושבות הגליל תהפוכנה ליישובים עירוניים, לדוגמה. אני מסכים עם זה? אני לא מסכים עם זה. אבל צריך להסתכל על זה בפרספקטיבה של שליח ציבור ובאופן כוללני ביותר, ולא דרך החור שבגרוש. בכלל, כל נושא איחוד הערים והמועצות זה דבר מאוד כואב, זה גם יפגע בפרנסה של אנשים. וכן העוני והגמלאות וסל התרופות. יש הרבה דברים שהם לא בסדר.  בשל כך צריכים להיות אמיצים, להסתכל נכוחה, לקבל אחריות, לתפוס מנהיגות, להחליט היום בקריאה ראשונה שזו התוכנית ואין בלתה ולהמשיך בתיקונים בין הקריאה הראשונה לשנייה והשלישית. 

	אני חושב שזו המחויבות שלנו, שליחי הציבור שנבחרו על-ידי הקהל. תודה רבה. 

היו"ר מיכאל נודלמן:

	חברת הכנסת גילה פינקלשטיין, בבקשה.  אחריה - חבר הכנסת צבי  הנדל, ואחריו - חבר הכנסת דוד לוי.

גילה פינקלשטיין (מפד"ל):
       
       אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני רוצה לפתוח בהערה מקדימה, אומנם בשולי הנושא העומד כאן לדיון, אבל בעיני זו הערה מאוד משמעותית. אנחנו עומדים כאן כבר שעות רבות ודנים במצבה החברתי-הכלכלי של ישראל, ברעיונות לייצוב המשק, בהשמעת הסתייגויות. אני שמחה לציין בסיפוק, כי עצם העלאת הנושא הזה לקדמת הדיון הציבורי, כפי שמתרחש בשיח התקשורתי הציבורי במדינה זה שבועות ארוכים, הוא כבר סימן מבשר טובות.
       
       לכולנו ידוע היטב כי זה שנתיים וחצי נדמה היה כי לא עסקנו כאן בדבר זולת מעשי הטבח הכמעט יומיומיים שהתרחשו ברחובות ישראל, וכיצד שקענו במרה שחורה נוכח מצב ביטחוני-מדיני עגום זה. אני בהחלט זוכרת גם ימים שבהם התגעגענו לעיסוק בנושאים חברתיים, דבר שביטא צמא לנורמליות. נכון שרק אמש קיבלנו תזכורת רצחנית נוספת בתל-אביב, בשבוע שעבר בכפר-סבא, ושההתרעות על הפיגועים אינן פוסקות. אולם הדיון הנוקב שאינו יורד מסדר-היום סביב מצב המשק והתוכנית הכלכלית המבקשת לחלצו ממשבר, הוא עצמו סימן בריא. נדמה לי שגם מבחינה ביטחונית כבר איננו נמצאים באותו מקום שהיינו. לכך יש, כמובן, השלכה ישירה על מצבו של המשק, בוודאי בכל הנוגע להשקעות חוץ ולתיירות נכנסת.
       
       לעצם העניין. ההתמודדות עם ההצעות המונחות לפנינו איננה פשוטה כל עיקר, לא לסיעתנו ולא לי באופן אישי. אני מודעת היטב למחיר הלא-פשוט שמגזרים חשובים בציבור, בהם כאלו הקרובים  ללבי כמו נשים, ילדים ומערכת החינוך, עלולים לשלם. התרענו בכמה מישורים מפני פגיעה לא הכרחית בציבורים אלו, ואנחנו מקווים ומאמינים כי ייעשה מאמץ אמיתי במהלך הכנת ההצעה לקריאה השנייה והשלישית לצמצם למינימום הכרחי את הפגיעה. 
       
       למיטב ידיעתי, משרדי האוצר והחינוך הגיעו להבנה על צמצום במספר המורים שיפוטרו.

צבי הנדל (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       כבר לא. הם שובתים עכשיו, אז כל ההסכמים בטלים. 

גילה פינקלשטיין (מפד"ל):
       
       אבל מתקרבים להבנות. 

צבי הנדל (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       יש שביתה.

גילה פינקלשטיין (מפד"ל):
       
       שמעתי ממנחם כהן שמתקרבים להבנות.  אני יודעת שיש שביתה. בוא נשמע מחר מה יהיה. יש גם שמועות אחרות, צבי. לא רק אתה שומע הכול, גם אני שומעת.  
       
       כיושבת-ראש השדולה למען הילד אני עדיין מקווה כי לא ייפגעו השירותים החשובים של התחנות לאם ולילד, טיפות-החלב, בשל העברתן המתוכננת לקופות-החולים.
       
       אני מבקשת להתייחס לתוכנית כמכלול. יש כאן מהלך חשוב, ודווקא משום שהוא מעורר תרעומת, אפשר לומר גם נועז, המתעתד לחלץ את המשק מאחד המשברים החמורים שידע. אנחנו מסתכלים סביבנו על שיעורי האינפלציה, על הריבית הגבוהה ועל שיעורי המס המעיקים. מצרפים לכך נתונים אובייקטיביים של אינתיפאדה מתמשכת, משבר ההיי-טק העולמי, ומקבלים מיתון עמוק ואבטלה גואה. מצבן של משפחות רבות מן המעמד הבינוני הולך ומתערער, ולמרבה הצער, מתרבות בהן אלו הנזקקות לתמיכות של עמותות סיוע ושירותי רווחה.
       
       אחד הביטויים שהכאיבו לי במיוחד, ואני מניחה שלכל אחד מאתנו, זה המקרים הקשים של התאבדות על רקע קריסה כלכלית, שהביאה יחידים ובני זוג לידי ייאוש. אבל השאלה היא אם אנחנו מתכוונים להרים ידיים ולספוק כפיים בצער, או שבידינו לעשות כאן מעשה שיחלץ אותנו מן הבוץ הזה. האם יש לנו ברירה זולת מהלך כולל, הגם שידרוש מאמץ משותף? ככל שהתרשמתי עד כה, יש אומנם הצעות חלופיות לסעיפים כאלה או אחרים, שבחלקם אני בהחלט תומכת, אבל אם חפצי חיים אנחנו עלינו להושיט יד להצלחת המאמץ המקיף הזה. 
       
       כמי שאמונים על הקונספציה של "תורה ועבודה" כדרך חיים, אני כמובן מקווה שעולם התורה היקר לנו לא ייפגע, אבל לא פחות מזה חשוב לכולנו כי המגזר היצרני יקבל תמריצים, שהיקף ההשקעות יגדל, שנוכל ליצור מקומות עבודה. אני בהחלט תומכת בצעדים לצמצום נוכחות העובדים הזרים בארץ. חלק בלתי נפרד מהמהלך הוא קיצוץ הדרגתי במסים, השקעה בתשתיות וצמצומים הכרחיים.  
       
       חכמינו אמרו כי "עת לעשות לה' הפרו תורתך", כלומר, בצוק העתים יש לנקוט גם צעדים פחות מקובלים, חריגים, כדי לתקן את הדרוש. דווקא לטובת דור העתיד - ואני אומרת זאת כראש השדולה למען הילד - אם אנחנו לא רוצים להיקלע למשבר קשה עוד יותר, אנחנו נתמוך לפחות בשלב זה בהצעת הממשלה. 
       
       אני מקווה ומתפללת לטובת כולנו כי יהיה שכר לעמל הזה, וכי הפגיעה הכרוכה במהלך תהיה מינימלית ככל האפשר, ותשתלם לכולנו ולעתידנו בטווח הארוך. 

היו"ר מיכאל נודלמן:

	תודה. חבר הכנסת צבי הנדל, ואחריו - חבר הכנסת דוד לוי.

צבי הנדל (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       אדוני היושב-ראש, מכובדי השר, חברותי וחברי חברי הכנסת, חבל שעמיר פרץ לא פה. רציתי לומר לו שגם בעולם התחתון בין גנגסטרים יש כללים מסוימים שאין עוברים אותם. נראה שאצלו שום כלל לא חל.
       
       אתחיל דווקא במה שאמרה חברת הכנסת גילה פינקלשטיין על המורים, ואמת אמרה. עד אתמול או שלשום הגיעו צוותי הסתדרות המורים וארגוני המורים כמעט להסכמה גמורה, ולהסכמה של האוצר ומשרד החינוך, על הגדלת המכסה למורים שיפרשו מרצון, עם עידוד, הגדלת פנסיה וכו'. כמעט כל 2,000 המורים היו פורשים מרצון ולא היו פיטורים סתם. כפסע היה המרחק לסיכום, כתיבה וחתימה. פתאום הבוקר המורים שובתים. למה? הרי יש הסכם, זה עומד להסתיים. אתם יודעים.  האוצר הרים טלפון, ובצדק, למשרד החינוך ולארגוני המורים ואמר: רבותי, אין פה דו-פרצופיות. זה שאתם רוצים לעזור לעמיר פרץ כי הוא כועס על בנימין נתניהו על גבו של עם ישראל כולו, זה בסדר. אבל אל  תצפו שאנחנו נשחק אתכם את המשחק הזה. 

       אנחנו בשביל שקט, כדי לסיים את הפרשה, היינו מוכנים לתוספת של עוד מאות פרישות מרצון, עם עידוד לפרישה, עם תנאי פרישה מועדפים לכאלה שכבר התעייפו ולא רוצים להורות או שמרגישים שחיקה. ואז - ובא לציון גואל, הכול היה נגמר יפה. אבל לעמיר פרץ אין חשבונות מהסוג הזה. זה לא משרת את המשחק הפוליטי שלו, ולכן הוא גייס גם אותם. אני מדבר על המורים, כי אני במשרד החינוך. 

       יש עוד מגזרים כאלה, שלו יכלו היו אומרים לו היטב מה בפיהם ומה דעתם על השביתה הזאת; לא אחד ולא שניים. אני מדבר כמובן על ארגוני עובדים. לא בשמם הוא בא. הוא בא בשם  החזקים, בשם אלה שמרוויחים כמוני או יותר ממני, בשם אלה שבתוכנית הזאת מתכוונים לקצץ 20% משכרם, כמו לחברי הכנסת ולשרים,  ובצדק, כי המצב קשה. אבל בשמם הוא בא, הוא לא בא בשם העניים. זה שקר.
       
       מאחר שזמני אינו ארוך, אעמוד רק על עוד נקודה אחת, שגם לגביה טיפה של בושה לא היתה מזיקה, קצת להתבייש ברגעים של קושי לעם ולמדינה. כל השמאל – ועמיר פרץ הוא חלק מהשמאל, הוא היה במפלגת העבודה, טכנית כרגע הוא לא במפלגת העבודה, היה לו סכסוך עבודה במפלגה – שהביא עלינו את מלחמת אוסלו של השנתיים וחצי האחרונות, ומאות אנשים נשפך דמם בגלל מלחמת אוסלו הזאת, המלחמה הזאת, שבאה עלינו מרצוננו, כי אנחנו הבאנו את ערפאת ואת חבר מרצחיו, נתנו להם שלטון, חילקנו נשק – הרסו את המדינה. הכלכלה הרוסה ונמצאת "על הקנטים" בגלל מלחמת אוסלו. יש סיבות נוספות. יש גם משבר עולמי בהיי-טק, אבל הטריגר המרכזי בישראל זוהי מלחמת אוסלו. 
       
       בלי בושה, מתוך חוצפה, עולים לכאן בזה אחר זה ומטיפים מוסר לבנימין נתניהו, שעוד לא עשה כלום. לא בגללו התאבדו, אלא בגלל המצב. הוא מנסה לתקן את המצב. אולי בסדר, אולי לא יצליח, אולי כן, כולנו מתפללים שיצליח, אבל הוא עוד לא הספיק להזיק. אלה שהתאבדו התאבדו בגלל המצב הנוכחי, שאותו רוצים לתקן. עומדים פה ובחוצפה ובגסות רוח מטיפים מוסר. יש כאלה שזה בדם לבם ואותם אני מעריך, וזה שיעלה אחרי יש לו זכות דיבור, אבל בייגה שוחט, שחילק מיליארד שקל קצבאות יוצאי צבא לאוכלוסייה הערבית כדי לקנות קולות בכסף על מנת שיוכלו להעביר את אוסלו - לו יש זכות דיבור? תודה רבה. 

היו"ר מיכאל נודלמן:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת דוד לוי, בבקשה. 

דוד לוי (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אין לי ספק שלו התוכנית הזאת, כמו שהיא, היתה מועלית היום על-ידי ממשלה אחרת בכנסת, הרי שהליכוד ושותפיו לממשלה הנוכחית היו הופכים את הדיון הזה לסערה שהכנסת לא ראתה כמוה. לכן אינני רואה את הוויכוח היום או את המשבר בין שר האוצר לבין יושב-ראש ההסתדרות. טעות להסתכל כך על המצב. 
       
       אני חושב שיש משבר בין הממשלה לציבור בישראל. זוהי התמונה האמיתית. ציבור מסוים מצפה למזור מהממשלה, הוא גם חושש שתפקיר אותו. הציבור הזה הוא הציבור החלש בישראל, שמאז הקמתה ליוותה אותה תמיד, בכל הממשלות, רגישות מיוחדת לחוליות החלשות בתוכנו. זה היה לפני 40 שנה ולפני 30 שנה. בעת המהפך כינה אותם ראש הממשלה מנחם בגין, זיכרונו לברכה, בשם "העניים המאמינים". הם היום אלה הנמצאים בפני משבר איום, עליהם ועל משפחותיהם. הם אשר נתנו לממשלה הזאת את המנדט למשול. על נאמנותם הלאומית הזאת, היום הם צפויים למכה איומה על קיומם, על התא המשפחתי, על ילדיהם, על עתידם, וחברי הכנסת עומדים דום בפני הצו הקואליציוני. 
       
       האם התוכנית הזאת נבחנה היטב? האם היא צודקת? האם היא מאוזנת? האם היא מביאה בחשבון שיש אנשים שלא יוכלו לעמוד בגזירות שמטילים עליהם? אם לא עשתה כן, אז משהו נשבר בארץ הזאת. אם היא עשתה כן ואף-על-פי-כן מגישים את התוכנית הזאת, זה חמור שבעתיים. זה מלמד על כך שאותה רגישות ניטלה מהנהגת המדינה, שהיום אנחנו הולכים למה שחששנו תמיד, ה=LAISSEZ FAIRE, תן לשוק לעשות את שלו, כאילו אין ממשלה בישראל, כאילו הציונות מאחורינו. זאת הרי הבעיה, משום שיש ביטויים הנאמרים מפיהם של אנשים קובעים בתחומים האלה, שחייבים לקומם כל אחד מאתנו - החלשים הם פרזיטים, החלשים הם לא היוצרים, החלשים הם נטל. לקבל את הגישה הזאת במדינת היהודים ולקרוא לעלייה? האם אנחנו לא שוברים במו-ידינו את הענף שעליו אנחנו יושבים? הרי זוהי שאלה מהותית, ערכית, מוסרית. 
       
       האם מישהו נותן לעצמו דין-וחשבון ממה תחיה אותה אמא חד-הורית, עם ילדים, שהיום לא עובדת או שהיא צפויה לפיטורים ואומרת שלא תהסס לצאת לרחוב? אני בוחר בביטוי הזה. אתם יודעים מה זה? או אותו מובטל שאין לו מזור ואומרים לו: יהיה טוב. עם כל הכבוד, זה כמה שנים הוא שומע שיהיה טוב. מאשימים אותו שנותנים לו דמי אבטלה. וכי מאן דהוא חושב שהוא צריך למות, לא לחיות, לא להתקיים? 
       
       משתמשים בקלות שכזאת בעובדים זרים. מה, אנחנו מדינה מופקרת? מי מביא את העובדים האלה? מאיפה הם באים? באישור של מי? הרי הדעת לא סובלת מין הגדרות שכאלה. עוד מתפארים שמוציאים אותם, ועל-פי הקצב של היציאה אותו מובטל ישראלי צריך לחכות עשור אם לא דור. לכן, מדיניות בשעה שכזאת, בשעת-חירום, צריכה להביא בחשבון שיש אנשים שאינם יכולים לעמוד באותן גזירות. לקחת מהחזקים - כן, לקחת ממי שאין לו - לא.
       
       אני לא מהמפלגה של עמיר פרץ, אני לא חסיד שלו, אינני תומך. אבל ראו מה עשתה הממשלה.    במו-ידיה היא נתנה לו להיות דוברם של כל אלה שחוששים היום לקיומם, ורוב רובם תומכי הליכוד. מה ציפו, שכאשר באים לכנסת עם חקיקה ביחסי עבודה לא תקום סערה? לא תהיה התנגדות?
       
אילן שלגי (שינוי):
       
       איפה ההתנגדות? אתה מדבר אל הקירות.
       
דוד לוי (הליכוד):
       
       אני מדבר אל הקירות? אני חושב שאני מדבר אל האטימות שלך. 
       
אילן שלגי (שינוי):
       
       אני יושב ושומע אותך. 
       
דוד לוי (הליכוד):
       
       אתה יושב, שומע ומצביע כפי שאתה חושב להצביע. אילו במקום זה היו נבחרי הציבור יודעים שיש רגעים שבהם צו מצפונם הוא אשר צריך להנחות אותם איך להצביע, אולי מצבנו היה אחר. אבל אין להתבייש ויש לומר את האמת המרה: יש שבעים ויש רעבים בארץ הזאת, יש חלוקה כזאת, והשבעים לא באו עשירים מחוץ-לארץ, האיר להם המזל והתנאים המסוימים. אלה לא אותם אנשים אשר נשלחו לערי פיתוח ונשכחו והם משלמים עבור הפיתוח של המדינה הזאת בדם ילדיהם. אותם צריך לזכור כאשר באים להצבעות. אבל היום יש נובו-רישים ויש אותם נכשלים, לא יוצלחים, שאפילו לא צריך לשמוע אותם, כי גם אם הם זועקים הרי הם פרזיטים, לא יוצלחים. עובדה - הם גרים במקומות האלה, עובדה - הם לא יוצרים, עובדה - הם לא מוצלחים, כי לו היו מוצלחים, היו נוצצים. זה המצב שלנו היום. 
       
       אדוני היושב-ראש, בעניינים הערכיים האלה תיבחן ממשלה ברגישות שלה. היא יכולה לזכות לאמון גדול של הציבור כאשר היא הולכת בדרך מאוזנת. אומרים: אתה בקואליציה, אז תצביע. תצביע זה אומר תתמוך,  תהיה דעתך אשר תהיה, כי אתה נמצא באנסמבל מסוים. עם כל הכבוד לאנסמבל הזה, אין בו גרם של צדק חברתי, וכאשר אין בו גרם של צדק חברתי, אין גם תוקף מוסרי לתביעה להצביע עם האנסמבל הזה. מכל מקום, כך ציפיתי.
       
       אדוני היושב-ראש, מניסיון אני רוצה לגלות לך שהדברים האלה היו כמותם. הבית הזה ידע מאבקים בעניינים האלה, ומשום כך נוצרה איזו משנה מינימלית המאפשרת קיום מינימלי חברתי בארץ הזאת. אם אתה חושב, אדוני היושב-ראש - אני אומר גם לחדשים - שאותה חקיקה ביחסי עבודה המוגשת לנו היום תקום ותהיה, טעות; הרי הם ירדו ממנה. היום זה מאבק של יוקרה. המשק ישלם אותם מיליארדים הנחוצים לאותם מסכנים, ובסופו של דבר אתם תראו שירימו כוסית במשרד האוצר ובבניין ההסתדרות ויגידו שעשו מאמצים והגיעו להבנה. בשביל מה צריך ללכת בדרך הזאת אם לא בגלל היוקרה? 
       
       מצד אחר, אדוני היושב-ראש, גם המעמד הקרוי היום מעמד הביניים נמצא ממש בסכנה של גלישה אל התהום. אנשים שמפטרים אותם – אין להם מקומות עבודה. 
       
היו"ר מיכאל נודלמן:
       
       תסיים, בבקשה. 
       
דוד לוי (הליכוד):
       
       האם לא מוסיפים מסים? זה שקר, אני מרשה לעצמי לומר שזה שקר, אדוני.  אומרים לראשי ערים: אתם אומנם במצב קשה מאוד, אבל אנחנו נרשה לכם להעלות את הארנונה. על מי מטילים את הארנונה הזאת? האם זה לא מס? מטילים זאת על אותו ציבור. 
       
       לכן, אפשר וצריך היה לראות את כל הדברים האלה כמסכת אחת כאשר בשעת-חירום ניגשים להסכמה לאומית רחבה, ולא ללכת בהורדת ידיים כאשר אין יודעים ידו של מי תגבר. אנחנו יודעים מראש מי יהיה המפסיד - כולנו. צריך היה לחתור להסכמה לאומית בין המעסיקים לממשלה ולנציגות העובדים. לו היו הולכים בדרך כזאת, אולי היינו מקיימים דיון אחר. 
       
היו"ר מיכאל נודלמן:
       
       אני מבקש שתסיים. 
       

דוד לוי (הליכוד):
       
       בעניין הבסיסי של חקיקה ביחסי עבודה אסור להמתין אף לא יום אחד. יש מי שמצפה שהציבור יתקומם כנגד שביתה, אבל במו-ידיו הוא גורם לכך שהשביתה הזאת, עם כל הנזקים שיהיו בה, תחזיר אותנו לאחור. 
       
היו"ר מיכאל נודלמן:
       
       אני מבקש, תסיים, נתתי זמן פי-שניים. משפט אחד. תודה. 
       
דוד לוי (הליכוד):
       
       אני מודה לך. 
       
       אדוני היושב-ראש, הציבור בכללותו מודע לחומרת המצב, אבל אין לי ספק שרוב רובו של הציבור - רואים זאת בסקרים - מתנגד התנגדות גורפת לצעדים הכוללניים האלה, הלא-צודקים והגורפים, ולמדיניות שאין בה אותו איזון ואותה רגישות חברתית העושים אותנו לעם כפי שאנחנו. 
       
היו"ר מיכאל נודלמן:
       
       תודה. 
       
דוד לוי (הליכוד):
       
       שכחתי לומר, אדוני היושב-ראש, שעם כל הכבוד ועם כל האמירות אני שומע גם מעיתונאים כי מאיימים עלי בסנקציה אם אני אצביע נגד ואתנגד לתוכנית הזאת. 
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       - - -
       
דוד לוי (הליכוד):
       
       זה כבר במדיה. מי שמכיר אותי יודע, שבגלל דברים מעין אלה ויתרתי על התפקיד הבכיר ביותר שהיה אחרי ראש הממשלה – ממלא-מקום ראש הממשלה ושר החוץ - על שאלות עקרוניות חברתיות. יותר טוב לא להשתמש במושגים האלה של איומים ושל סנקציה. מכל מקום, אני אצביע נגד התוכנית. 
     
היו"ר מיכאל נודלמן:
       
       חבר כנסת יובל שטייניץ, בבקשה.

היו"ר יולי-יואל אדלשטיין:
       
       בבקשה, אדוני, חמש דקות.

יובל שטייניץ (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, לא קל לדבר אחרי נואם מוכשר ומוצלח כדוד לוי, מה גם שאני בהחלט מסכים עם חלק גדול מהעובדות ומהטענות שדוד לוי הציג. אבל המסקנה, אדוני היושב-ראש, המסקנה מהמצב הקשה שכבר הגענו אליו, שדוד לוי כל כך היטיב לצייר אותו, המסקנה צריכה להיות בדיוק הפוכה.
       
       מה הפתרון שמציע עמיר פרץ, או דוד לוי? להמשיך בשיטה הקיימת, שהביאה אותנו אל סף קריסה, ולקרוס? זה יספק פתרון למובטלים? זה יספק פתרון לעניים? הרי השיטה הנוכחית הביאה אותנו עד הלום, והעובדה שעד היום התעלמנו מהצורך להטיל סנקציות וגזירות לא נעימות, לא צודקות אבל הכרחיות, היא הביאה אותנו למצב הקשה הנוכחי.
       
       לאף אחד לא תצמח תועלת - גם לא לחלשים, בעיקר לא לחלשים בחברה - אם אנחנו נדחה את התוכנית הכלכלית ונתרסק בעוד כמה שבועות או חודשים לתהום. לתהום, פשוטו כמשמעו. 
       
       ולכן, כאשר עמיר פרץ ואחרים מדברים גבוהה גבוהה על מצבם הקשה של אזרחים בישראל - של חלק מהאזרחים בישראל - הם צודקים במאה אחוז. אבל כאשר הם דוחים את התוכנית הכלכלית, כשהם דוחים את התרופה כי התרופה מרה - ונכון, לטווח קרוב היא אולי גם תמרר את חיינו, בכלל זה את חייהם של אלה שקשה להם היום עוד יותר - כאשר הם דוחים את התרופה ואומרים, מספיק קשה, אל תיתנו תרופה מרה עכשיו לאזרחים, זה מר לבלוע, מספיק קשה גם כך - הם מציעים לנו להרוג את החולה, להרוג את המשק. להרוג את החולה.
       
       אמר בן-גוריון פעם - וזה כתשובה על טענות שהעם דוחה את התוכנית, שהעם מתנגד,  ואני לא בטוח שהעם דוחה והעם מתנגד, אבל אפילו  רוב הציבור היה מוצא פגמים בתוכנית, זה שיקול? - אמר מנהיג גדול, בן-גוריון: אינני עושה מה שהעם רוצה, אני עושה מה שהעם צריך. זה נכון במיוחד בעתות משבר. במיוחד בעתות משבר, חובתה של הנהגה לעשות מה שהעם צריך, אפילו הוא איננו רוצה. 
       
       והיום אנחנו בעת משבר כלכלי, היום אנחנו צריכים ללכת בעקבות אמירתו של בן-גוריון. יכול להיות שהמצביעים שלנו יכעסו עלינו, אין לי ספק שחלק יכעסו עלינו, שכבר כועסים עלינו. יכול להיות שחלק מהמצביעים שלנו מוחאים כפיים לנאום יפה, רהוט, כמו שנאם פה ידידנו, ידידי, דוד לוי. אבל היום אנחנו צריכים לעשות מה שהעם צריך, ומה שהעם צריך זה את התרופה הזאת, שהיא כואבת, לחלק יותר ולחלק פחות, אבל לכולם היא מרה.
       
       וסוגיה אחרונה, אדוני היושב-ראש, שחייבים להבהיר אותה היא הנושא של חקיקה בענייני עבודה, בעניינים של דיני עבודה, חוזי עבודה, תנאי עבודה ותנאי פרישה. כאילו פרלמנט שמחוקק בענייני עבודה - זו הטענה ששמעתי מפיו של עמיר פרץ - פרלמנט כזה מאיים על הדמוקרטיה. 
       
       אני אומר לך, אדוני היושב-ראש, מי מאיים על הדמוקרטיה הישראלית היום - ההסתדרות בראשותו של עמיר פרץ. ההתנהגות - אני לא קורא לאף אחד טרוריסט, גם לא טרוריסט כלכלי - אבל ההתנהגות שיש בה מאפיינים טרוריסטיים, של איום על אזרחי המדינה שיצטרכו לצעוד בין הררי זבל, שיצטרכו לראות את ילדיהם הקטנים מנועים מללכת לגן ולבית-הספר -  זו התנהגות שיש בה בריונות, שיש בה אלימות.
       
       ואני רוצה לומר לך - יש זכות שביתה במדינות מערביות דמוקרטיות, אדוני היושב-ראש, אבל בשום מקום בעולם המערבי הדמוקרטי אין שביתות מהסוג הזה של ההסתדרות - שביתה שבה ההסתדרות גם משביתה מאונס עסקים פרטיים, כי כל שביתה פוגעת בצד ג', באזרחים. אבל כאן ההסתדרות מכריחה גם את מי שלא רוצה לשבות, כי ברגע שאתה סוגר נמלים,  חקלאים לא יכולים לייצא ומפעלי תעשיה פרטיים לא יכולים לייצא.
       
       זו איננה זכות השביתה. מה שעמיר פרץ מדבר עליו הוא זכות ההשבתה מאונס גם של אלה שאינם רוצים לשבות. זהו מהלך אלים, לא דמוקרטי, ולא קיימות שביתות כאלה וסגירות מדינה כאלה, לא בארצות-הברית, לא באנגליה, לא בהולנד, בשום מדינה דמוקרטית מתוקנת אחרת. 

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       גם את הזכות הזאת אתם רוצים לקחת?

יובל שטייניץ (הליכוד):
       
       זאת לא זכות. זכות השביתה זה דבר אחד. זכות ההשבתה של חברה שלמה, של מדינה שלמה, גם של אלה שלא רוצים לשבות - אין זכות כזאת.

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       שאלת אותם? בדקת? התעניינת? הרמת טלפון?

יובל שטייניץ (הליכוד):
       
       אין זכות כזאת, אין זכות כזאת. 

אילן שלגי (שינוי):
       
       - - - במגזר הפרטי מפוטרים עובדים בגלל השביתה שלהם. 

יובל שטייניץ (הליכוד):
       
       ידידי, עכשיו נקודה אחרונה, ואני מבקש שתקשיבו, כי היא חורגת ממה שאמרתי עד כה.
       
       דמוקרטיה נבחנת ביכולתו, בזכותו ובחובתו של הגוף הנבחר העליון - הפרלמנט, הכנסת במקרה של הדמוקרטיה הישראלית - לחוקק. ומי שמאיים על פרלמנט לבל יעז, לבל יהין לחוקק בענייני יחסי עבודה, למשל - מאיים על לב לבה של הדמוקרטיה.
       
       מעניין, מעניין שכאשר עמיר פרץ מעוניין לחוקק, כשההסתדרות מעוניינת לחוקק חוק מחייב בדיני עבודה, אז מביאים לכנסת חוק שכר מינימום, והחוק הזה שמעלה את שכר המינימום הוא לגיטימי, זו לא פגיעה בדמוקרטיה לחוקק פה חוק שקובע משהו רציני מאוד ביחסי עבודה - שכר מינימום של 1,000 דולר. אבל אם אחר כך הכנסת למשל רוצה לתקן את החוק הזה כי המצב השתנה - וצריך להתאים חוק למצב - ורוצה להוריד את זה למשל למה שהיה קודם, ל=600 דולר או ל=900 דולר, יבוא עמיר פרץ ויגיד, זה אנטי-דמוקרטי - -

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       עמיר פרץ - - - אתה רואה שהכנסת קצת חכמה. השאלה אם גם הפעם היא תהיה חכמה.

יובל שטייניץ (הליכוד):
       
       - - אפשר רק לחוקק חוק שמעלה שכר מינימום, לא שמוריד אותו. 

אילן שלגי (שינוי):
       
       - - -

יובל שטייניץ (הליכוד):
       
       קודם כול, הכנסת חכמה - - -

היו"ר יולי-יואל אדלשטיין:
       
       הוא עוד לא הצליח להעלות, וחבר הכנסת שטייניץ צריך לסיים.

יובל שטייניץ (הליכוד):
       
       אני כבר מסיים. הכנסת חכמה וגם אתה חכם, והעלית את הטענה הזאת מאוד יפה, אבל העניין פה הוא העניין העקרוני. לא יכול להיות אדם - גם אם הוא נכשל - שמביא לפה חוקים בדיני עבודה, ואז כשממשלת ישראל, שגם היא זכאית לחוקק, כמו חבר הכנסת פרץ, וחייבת לחוקק כשצריך להציל משק ומדינה, מביאה לפה חוקים, אז הוא אומר: זה שאני מגיש חוקים - זה בסדר. כשחברי כנסת אחרים, או שרים, או ממשלה מגישים פה חוקים - זו התקפה על הדמוקרטיה.
       
       ואני רוצה לסיים ולומר לכל - - -

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       אתה עושה עוול לעניין. אתה נכנס לכיס האישי של הבן-אדם - - -

יובל שטייניץ (הליכוד):
       
       אני רוצה לומר לכל חבר הכנסת. שאול שמחון - - -

היו"ר יולי-יואל אדלשטיין:
       
       שלום שמחון. 

יובל שטייניץ (הליכוד):
       
       סליחה. שלום שמחון, ידידי, אתה יכול להצביע נגד התוכנית אם אתה חושב שהיא גרועה. אפילו מותר לך להצביע בעד אם אתה חושב שהיא טובה. אתה יכול להצביע נגד כי אתה באופוזיציה וזו זכותך. 
       
       אבל, אני רוצה להזהיר כל אחד מאתנו וכל אחד מאזרחי ישראל בבית. הטענה שצריך למנוע מכנסת ישראל לחוקק חוקים גם בענייני כלכלה, שיש להם נגיעה לענייני עבודה והסכמי שכר, אפילו בשעת-חירום, הטענה שממשלת ישראל צריכה למשל - נניח שהיא חושבת ונניח שהיא צודקת - להימנע מלהציל את המדינה מקריסה - - -


שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       זאת פגיעה בזכות הקניין.

יובל שטייניץ (הליכוד):
       
       זו פגיעה בזכות הבסיסית, בדמוקרטיה הבסיסית, לבוא ולטעון שלפרלמנט אסור לחוקק. לאיים על פרלמנט ועל ממשלה: אם תשתמשו בזכותכם לחוקק, אנחנו נפרק את המדינה ונפרק את הצורה לאזרחי המדינה. זה מה שעושה עמיר פרץ. הוא בא ואומר: אם תהיה פה דמוקרטיה, אם הכנסת תחוקק – אנחנו, ההסתדרות, נפוצץ את העניין. זהו הפרולטריון במובן המרקסיסטי האלים. אתם רוצים דמוקרטיה, אתם מביאים חוקים שלא נוחים לנו - אנחנו נחבל בכוח בחייכם, נתעמר בכם ונתעלל באזרחי המדינה בצורה כזאת, שבמקום דמוקרטיה תהיה כאן בריונות של ההסתדרות, ואת זה כולנו צריכים למנוע.

היו"ר יולי-יואל  אדלשטיין:

	תודה לחבר הכנסת יובל שטייניץ. חבר הכנסת שלום שמחון, בקושי התאפקת, עכשיו הבמה שלך. אחריו - חברת הכנסת אתי לבני, ולאחר מכן - חבר הכנסת אלי ישי. אם הוא לא יהיה באולם - חבר הכנסת דניאל בנלולו.

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, אדוני שר החקלאות, חברי חברי הכנסת, אני חושב שהשאלה המרכזית שצריכה להישאל בתוכנית להבראת כלכלת ישראל היא, האם זו התוכנית היחידה שיכלה להיות. אני לא בטוח שזו התוכנית היחידה שיכלה לצאת מתחת ידיהם של פקידי האוצר ושל הממשלה.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       לא נראה לך קצת מאוחר לשאול את זה, לאחר חודש של דיון ציבורי ולאחר שגם הכנסת דנה בכך? מדוע לא הצעתם שום הצעה חלופית? אתם כל הזמן מעבירים ביקורת.

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       אדוני יושב-ראש ועדת הכנסת, אני שואל את זה כבר חודש ימים. אני משוכנע לחלוטין שלו הוצעו שתי חלופות לממשלה הנוכחית, לא היתה נבחרת החלופה הזאת, אבל מה שמדאיג אותי עוד יותר הוא - ואמר את זה גם שר האוצר כאן היום - שזאת תוכנית כלכלית שהתקבלה על-ידי שרי הממשלה כמעט ללא התנגדות. גם אותם שניים שהתנגדו, התקפלו לאחר מכן מהתנגדותם.


רוני בר-און (הליכוד):
       
       מה שקרה לאופוזיציה הוא שבמשך חודש ימים היא ישנה. מה עם כל אלה שהיו בעבר שרי החקלאות ושרי האוצר, מדוע לא הצעתם כל הצעה?

היו"ר יולי-יואל אדלשטיין:

	חבר הכנסת בר-און, בוא ניתן לו להציע הצעה.

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       אני אומר לך, אדוני, יושב-ראש ועדת הכנסת, אתייחס גם לחקלאות. 
       
       ונקודה שנייה מפתיעה: איך זה יכול להיות שמתוך 23-24 שרים, אפילו אחד לא הצביע נגד התוכנית הזאת בממשלה. עוד לא היתה ממשלה שחלק משריה לא הצביעו נגד, וגם לא אמרו מלה נגד התוכנית. יגיד לך מזכיר הממשלה לשעבר, יושב-ראש הקואליציה, שבכל התקופה שלו לא היה כדבר הזה. תמיד היו כאלה שהתנגדו בסופו של דבר גם בממשלה וגם כאן. האם יכול להיות שתמימות הדעים בנושא התוכנית הכלכלית הכל-כך טובה הזאת כה גדולה, שלא יהיה אפילו אדם אחד שיתנגד לה? 
       
       האם נראה לך הגיוני שאותה ממשלה פחות או יותר ואותו ראש ממשלה כמעט חתם בממשלה הקודמת על הסכם לחוק פנסיה ממלכתית? האם יכול להיות שתערוך רפורמה בשוק הפנסיה בלי להביא בחשבון מיליון בני-אדם שאין להם ביטוח פנסיוני? האם זה נראה לך הגיוני? אתה כבר עורך רפורמה גדולה פעם ראשונה ב=50 שנה, האם יעלה על הדעת שאותם מיליון בני-אדם לא יהיו חלק מהתוכנית הזאת, האם זה נראה למישהו הגיוני? פתאום התמנון הגדול הוא ההסתדרות הכללית, וזה הדבר הגדול שעומד בפני הממשלה החזקה והדורסנית הזאת? מזה אתם פוחדים, מההסתדרות הכללית שאתם עצמכם הרי אומרים שהיא כבר לא שווה דבר?

דוד טל (עם אחד):
       
       הם הרי שותפים בהסתדרות, הם בקואליציה.

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       איך עומד כאן חבר הכנסת יובל שטייניץ, ומסביר לכולנו שמה שההסתדרות עושה זה פיגוע, פיגוע כלכלי וכן הלאה. אני חושב שהעניין הזה הוא בלתי סביר. יתירה מזאת, יש בתוכנית הזאת מרכיבים שאינם קשורים לתוכנית החירום הכלכלית הזאת. הבאתם לכאן לפני חצי שנה את חוק ההסדרים עם רפורמות גדולות. את מה שנוגע לתוכנית החירום הכלכלית היה צריך ליישם. למה, אדוני השר, לא היה אפשר לשבת ולדון במהלך הגדול שבחלקו אני תומך - אני אומר זאת בהזדמנות הזאת - של איחוד מועצות הייצור? למה לא היה אפשר לדון בכך בניחותא, למה צריך היה להעביר את זה ב"זבנג וגמרנו"? למה אי-אפשר, אדוני השר, להתעמת על פרטים בתוכנית? מה יש למהר, מדוע צריך לעשות זאת בדרך זו?

שר החקלאות ופיתוח הכפר ישראל כץ:


	הרי כבר עשית עבודת הכנה טובה כל כך בנושא זה.


שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       אני בטוח שגם אתה תעשה זאת. זה חלק מהכללים, אדוני השר. 
       
       אני מעלה את העניין הזה מכיוון שאני משוכנע לחלוטין שאי-אפשר למחוק תוך שבוע ימים מבנים שקיימים כבר 50 שנה, גם אם התוכנית שלך ואולי גם שלי בחלקה - לא כולה, ואגיד לך תיכף מה ההבדל - היא תוכנית מוצדקת. אי-אפשר לבוא לחקלאים שאתה שותף שלהם, ולהגיד להם שהם לא חלק מהמשחק, שהם אינם. זה בלתי סביר. נכון לאחד ולייעל, במיוחד בתקופה שבה יש מעט חקלאים ולא צריך יותר מדי מבנים. אני אומר להם זאת, ואתה יודע שאני אומר, אבל יש הבדל בין הובלת מהלך שלא מתייחס לשותף שלך, לבין התחשבות בו. אתה שותף למועצת הייצור. נכון שהעמדת בידיהם כלי עבודה ונתת להם גם לנהל אותם, אבל יש הבדל בין הלאמה בלי לשאול אותם ובלי לדבר אתם, לבין האפשרות האחרת.
       
       אני חושב שאתה אחד מעמודי התווך של שר האוצר שעמד כאן היום ואמר במפורש: אני רוצה להפריט. להיפך, תן לחקלאים לנהל את זה לבד. למה אתה צריך לנהל את זה במקומם? אני משוכנע שהחלק היותר חשוב הוא העמדת כלים ממשיים לניהול החקלאות הישראלית שנמצאת במצב קשה, ואת זאת גם אתה יודע. אם הממשלה מקצצת במענקי ההשקעות לחקלאים, בתמיכות הישירות, ואינה משלמת על-פי חוק הגליל כבר חודש שלישי, איך אתה רוצה שהחקלאים יסמכו עליכם? האם נראה לך הגיוני להמשיך ולא לתמוך בחקלאי ישראל, כפי שנעשה בכל מדינה בעולם?
       
       גם אני הייתי שר, גם אני התמודדתי - הרשה לי לומר, ישראל ידידי - עם אותם פקידי האוצר, שנוח להם להוביל היום מהלכים, כי הם רוצים להגיע למקום אחר, כי הם יודעים שיום אחד גם אתה לא תהיה שם, אבל הם יהיו שם עם קונספציה שלא תאפשר לחקלאים שום מבנה של התארגנות. אומר לך גם מה יהיה השלב הבא: לבטל את הפטור מהגבלים עסקיים. זו המטרה שלהם. המשמעות של ביטול הפטור, וזה מה שאנשי האוצר רוצים, היא בעצם חסימת היכולת של החקלאים להתארגן. אני מכיר אותך, ואני יודע שאת זה גם אתה לא רוצה. מה משמעות העניין? שבחקלאות הישראלית ישלטו בסופו של דבר כמה בעלי הון. זה הכול, זה מה שיהיה. אלה חקלאים שאתה ואני מכירים, והאנשים שאתה מייצג יהיו לא יותר מאשר פועלים שחורים של אותם בעלי הון.
       
       ולכן, אדוני השר, אני חושב שצריך לעשות כל מאמץ כדי לאזן את התוכנית החשובה שלך בחקלאות, כדי לאזן אותה בצורה נכונה ולהבין שבסופו של דבר צריך לשמור על החקלאים ולאפשר להם יכולת התארגנות. צריך לבנות את זה על בסיס כזה, שבסופו של דבר כאשר אתה לא תהיה שם, וכאשר הכוח הפוליטי שלך, שאני יודע שהוא רב מאוד במפלגתך, לא יהיה שם, יבוא שר חלש יותר מבחינה פוליטית, והאוצר פשוט ימחק אותו - הם יודעים לעשות את זה. אני שמח על העובדה שאתה נהנה מאמון כה גדול אצל שר האוצר, כי דווקא באמצעות האמון הזה אפשר להשיג הרבה יותר. 
       
       אני מציע לך בהזדמנות זו, שהיא כמעט האחרונה, למצוא כל דרך אפשרית, כשר החקלאות של מדינת ישראל,  להגיע להבנה עם החקלאים שאתה כל כך מעריך. אני יודע שאתה מעריך אותם. אני יודע לספור, אני אומר זאת גם לחבריך בוועדת הכלכלה,  ואני יודע שיש לכם רוב בוועדה שלי, אף שאני עומד בראשה.

היו"ר יולי-יואל אדלשטיין:

	תודה, אדוני, חבר הכנסת שלום שמחון. חברת הכנסת אתי לבני, לאחר מכן - חבר הכנסת אלי ישי, ואם לא - חבר הכנסת דניאל בנלולו.

אתי לבני (שינוי):
       
       אני לא יודעת. כשאני הייתי יושבת-ראש היו רק שניים. זה באמת מצב יותר טוב. לא חשוב.
       
       אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני רוצה להתייחס לתוכנית הכלכלית ודווקא לדבר על הדברים הטובים שבה, כי על הדברים הגרועים שבה דיברו רוב הדוברים. יש בה דברים טובים ויש בה דברים גרועים. 
       
       אני רק רוצה לפתוח ולומר, שהרטוריקה שבה משתמש שר האוצר היא מהדברים הגרועים בעיני. התיאור היפהפה של איש רזה נושא איש שמן נראה לי תיאור שיסודו בהסתה והוא מעורר את הציבור כנגד המגזר הציבורי שלא לצורך ושלא בצדק.
       
       מי זה אותו מגזר ציבורי המכונה איש שמן? אלה אותם מורים ומורות, בעיקר מורות ובעיקר נשים, אלה עובדות סוציאליות, אלה רופאות, אלה פקידים, אלה פקידות. זה מגזר יצרני באותה מידה כמו המגזר הפרטי שנותן שירותים, נותן תוצר ותורם בצורה מאוד משמעותית למשק. אין שום סיבה לעורר את הציבור נגד המגזר זה.
       
       לא מקובל עלי, וזה שוב בצד של החובה, לא מקובל עלי לשנות הסכמים בצורה של חקיקה. חברי רוני בר-און אמר שאין שום בעיה לשנות הסכמים וגם חוקי-היסוד אפשר לשנות. לא מקובל לשנות הסכמים, לא מקובל לפגוע בקניין פרטי, לא מקובל לפגוע בזכויות אדם מעבר למינימום ההכרחי. יש פסקת הגבלה בחוקי-היסוד ומותר לפגוע בזכויות האדם ובזכויות הקניין אבל לא מעבר למינימום הנדרש. 

רוני בר-און (הליכוד):
       
       מי שעושה פה פופוליטיקה זה אתם.
       
אתי לבני (שינוי):
       
       ואם מוכרחים בצורה כזאת לפגוע, אז צריך לקבוע זאת לזמן קצר, במסגרת הוראות שעה לזמן קצוב. אין סיבה להיכנס לקניינו של אדם, לזכויות שהוא צבר בצדק, ולקחת אותן ממנו ללא כל סיבה. הצורה להגיע לאותן תוצאות צריכה להיות במשא-ומתן, היא צריכה להיות מתוך כבוד למגזר הציבורי, למגזר העובדים, להסתדרות, לקיים אתם הליך מתמשך של דו-שיח, של משא-ומתן.
       
       באותה מידה לא מקובל עלי שההסתדרות קוראת לשביתה כללית חמש שעות אחרי פיגוע שנפגעו בו צעירים מבלים בטיילת בתל-אביב. 
       
       בבתי-החולים, בכל משרדי הממשלה, בכל הרשויות המקומיות אנשים לא מבצעים את תפקידם, לשם מה? לשם מה לא המשיכה ההסתדרות את המשא-ומתן כשהיא יכלה להתקדם ולהגיע להסכמות? מה שמצטייר מכל המהלך של ההסתדרות, שהיא באה להגן על אותם מקבלי שכר גבוה, על אותם אוברקוביצ'ים בחברת החשמל, ב"בזק", להגן עליהם שימשיכו לקבל את 50,000 או 70,000 השקל שלהם. לגבי כל היתר אפשר היה להגיע להסכמה. ואני קוראת לעשות גישור חובה, לא בוררות חובה, אלא גישור חובה במסגרת יחסי העבודה. אין שום סיבה לפגוע בכלל הציבור בשביתות פראיות. 
       
       אני חוזרת לדברים הנכונים והטובים שנמצאים במסגרת התוכנית הזאת. אני חושבת שמן הראוי באמת להקטין את המגזר הציבורי, להקטין אותו בערך ברבע. באמת המגזר הציבורי היום הוא גדול והוא מעבר ליכולת המשק הישראלי. 
       
       אני חושבת שמן הראוי לקצץ את התקציבים של משרדי הממשלה, כמו שנעשה עכשיו באופן רוחבי. אני חושבת שצריך להקטין את השכר של המגזר הציבורי, לא במסגרת השכר הממוצע, אלא לכל אלה שמשתכרים פי-שניים או פי-שלושה מהשכר הממוצע. אין שום סיבה שבכנסת הזאת חברי הכנסת ישתכרו 30,000 שקל והעובדים או היועצים ישתכרו כ=50,000 שקל. אין שום סיבה לכל המשכורות האלו, לרבות ברשויות המקומיות, לרבות במשרדי הממשלה, לרבות במכון התקנים. שמענו עכשיו על תנאי הפרישה, ודברים כאלה לא נשמעו בשום מגזר. אלה דברים שהגיע סוף-סוף הזמן להתערב בהם.
       
       הגיע הזמן גם להתערב ולקצץ את תקציב הביטחון. אין שום סיבה שלא תיעשה הערכה מחדש לאור התנאים החדשים באזור שלנו. אין שום סיבה ש=2=3 מיליארדי שקל לא יקוצצו מתקציב הביטחון.
       
       הקטנת תשלומי העברה – בשנים האחרונות הלכו וגדלו תשלומי ההעברה למגזרים שונים והפערים בשכר ורמת העוני לא ירדו, להיפך, הם רק גדלו. אין שום קשר בין עוד ועוד תשלומי העברה למגזרים שונים לבין הקטנת הפערים והעלאת רמת החיים. רק צריך לבדוק לאילו מגזרים לקצץ, כדי שלא לשפוך את התינוק יחד עם המים.
       
       אין שום סיבה להמשיך ולהעביר קצבאות אבטלה לאנשים שלא רוצים לעבוד, שהם מובטלים כרוניים, שלא לוקחים עבודות שנמצאות במשק הישראלי, שילכו ויתרבו כאשר העובדים הזרים יפונו.
       
       הדברים הטובים של התוכנית הזאת הם הכוללנות שלה, שמביאה אותנו לחשוב באופן כוללני על כל ענייני המגזר הציבורי, על ענייני שכר, על הקשר ביניהם, על החוקים שצריך לחוקק כדי לקבל תוצאות רציונליות ואפקטיביות בכל המגזר הציבורי.
       
       אני רשמתי לעצמי שהגיע אולי הזמן לחוקק את חוק-יסוד: זכויות חברתיות, כדי להבטיח לציבור הישראלי את המינימום הנדרש לקיומו. תודה.


היו"ר יולי-יואל אדלשטיין:
       
       תודה רבה לחברת הכנסת אתי לבני. חבר הכנסת אלי ישי – אינו נוכח, ולכן יעלה חבר הכנסת דניאל בנלולו. אחריו – חבר הכנסת יוסי שריד, שבשונה מכמה עמיתיו יקבל עשר דקות. בבקשה, אדוני, חמש דקות לרשותך. 


דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, אדוני שר האוצר, חברי הכנסת, היום ולפני ההצבעה כל אחד מאתנו צריך לשאול את עצמו באיזה מצב אנו נמצאים. האם אנחנו במצב טוב? האם אנחנו במצב שניתן לחיות בו או לסבול אותו, או שאנחנו חייבים לעשות משהו כדי לשנות את המצב?
       
       מה קרה בעצם שמכריח אותנו היום לבוא ולתמוך בתוכנית כלכלית לא פשוטה, רצופת צעדים קשים? אני רוצה לציין בפניכם בנימה של אכזבה ולומר: לו כל אחת מממשלות ישראל בעבר היתה עושה את תפקידה היטב ונוקטת צעדים המתחייבים מהמצב הכלכלי הקשה, לא היינו צריכים להתמודד היום עם תוכנית כל כך קשה.
       
       ידידי חברי הכנסת, ופה אני פונה גם לוותיקים מבינינו שהיו בממשלות הקודמות, היינו יכולים לחסוך מעצמנו חלק גדול מהגזירות הקשות בתוכנית הכלכלית. הממשלה הזאת מגלה אחריות רבה ושר האוצר מגלה הרבה אומץ. הוא שם על השולחן תוכנית אשר תציל את המדינה מאסון כלכלי. נכון, זה לא יהיה פופולרי, אבל מי שנוקט צעד אחראי וחשוב זה, אינו עושה זאת כדי לזכות בפופולריות אלא כדי להציל את המדינה מאסון. בעוד כמה חודשים, כשהתוכנית תצליח, מפעלים ייפתחו, עסקים יתרחבו ולאנשים תהיה עבודה ופרנסה, אז יבינו כולם עד כמה היה חשוב לקבל את התוכנית עם כל הקשיים שבה. 
         	
       אדוני היושב-ראש, מטרת התוכנית היא להבריא את המשק, להביא לצמיחה, ליצור מקומות תעסוקה חדשים ומגוונים, להחזיר את בעלי העסקים שברחו, עסקים שנסגרו או שעמדו על סף קריסה בגלל המצב, כשאלפי אנשים נמצאים בסכנת פיטורים. הבעיה שלנו היא המצב הקשה שבו אנו נמצאים, ולא בגלל התוכנית הכלכלית החדשה. הוא קיים בגלל מה שהיה עד עכשיו, זו הבעיה. התוכנית הכלכלית הזאת באה לפתור את הבעיה ולתקן את המצב. 

       חברת הכנסת קולט אביטל, בהופעתה בפני ועדת הכספים, השוותה בין מדינת ישראל וסל הקליטה למה שנותנות מדינות אחרות. ברצוני לספר לכם, כאשר אחי ואנוכי עלינו ארצה ב=1969, לא הבטיחו לנו סל קליטה, לא הבטיחו לי דירה, לא הבטיחו לי כלום, עלינו דרך עליית הנוער ועלינו כי היינו ציונים. חלמתי כל הזמן על הזכות לגור במדינת ישראל, והיום אני פה בארץ מאושר וגאה על כך. 
       
       אני מכיר את הבעיות, אני מכיר היטב את הכאב של החלשים, אני בא מהמקומות האלה, שם צמחתי. אני לא גר בסביון ולא בהרצלייה - חס וחלילה, אין לי שום דבר נגדם - אני גר באשדוד, שהיא העיר החמישית בגודלה בארץ, עם 210,000 תושבים, אך, לצערי, זאת העיר השלישית בעוניה בארץ, ובה אוכלוסייה חלשה מבחינה סוציו-אקונומית, ואלפי תושבים בה מחוסרי עבודה. אבל אני גאה לחיות בעיר אשדוד. 
       
       האמינו לי, חברי חברי הכנסת, אני מכיר את הבעיות, אני מכיר את הכאב. אני מקבל הרבה פניות מהרבה חברים מאשדוד, מהאזור, מערי הפיתוח בדרום, שמצבם הרבה יותר קשה. 
       
       חברים, אחת השאלות שנשאלתי כשנבחרתי לכנסת היא, האם אני מכיר את הכנסת. אמרתי, ודאי שאני מכיר את הכנסת, אבל מהפן המוניציפלי. אני מכיר את הכנסת מכך שהגעתי לכאן ופניתי לחברי כנסת ולשרי ממשלה כדי לפתור בעיות קשות שהיו לנו בעיר שייצגתי. אבל היום הגעתי לכאן כאיש ציבור, ואני מגיע לכנסת ואני מייצג את העיר, את המדינה כולה. נבחרתי על-ידי בוחרי הליכוד, זו מפלגה חברתית, בעלת רגישות חברתית. לא נבחרתי כדי לקבל את התואר חבר הכנסת, נבחרתי כדי להפגין אחריות. אלה שבחרו בי מצפים ממני להתנהג באחריות. כשאני עומד היום להצביע על התוכנית הכלכלית, טובת המדינה עומדת לנגד עיני. וזה גם מה שאני מצפה מכם שתעשו, ידידי חברי הכנסת, שתהיו נאמנים לשליחות שאליה נשלחתם, לאחריות המוטלת עליכם - - 

חיים אורון (מרצ):
       
	שלושה חברי הליכוד ברחו מהוועדה, להם יש אחריות למדינה? חבר הכנסת בנלולו, לאלי אפללו יש אחריות למדינה, מה אתו? למה הם ברחו מהישיבה? תענה. 

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
- -  שטובת המדינה תהיה מעל הכול. ידידי אורון, לא פופולריות, טובת המדינה צריכה להיות לנגד עיניך היום. דווקא אתה, כוותיק בכנסת, למה לא עשית את זה בממשלות קודמות?

חיים אורון (מרצ):
       
       למה הם ברחו מהישיבה? 
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       היית חבר בממשלה, לא עשית שום דבר, לא ניסית לומר כמה - - - 

חיים אורון (מרצ):
       
       מה שאני הייתי אני יודע, מה אתה עשית? 

היו"ר יולי-יואל אדלשטיין:
       
       חבר הכנסת אורון, אתה כרגע מעכב את חברך לסיעה, חבר הכנסת שריד, הוא ממתין לתורו על מנת לנאום. אני מבקש מחבר הכנסת בנלולו לסיים. 

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       רבותי, הספינה שלנו טובעת, אנו שומעים שוב ושוב את המשפט הזה, אבל זו האמת וצריך שכולם ידעו אותה. 

אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       - - - 

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       חבר הכנסת טיבי, נכון, גם אתה ותיק פה, אני מצפה גם ממך לעשות את זה. אתה לא חייב להיות בקואליציה אבל היית צריך לעשות זאת. 

אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       לתמוך בתוכנית הכלכלית? 

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       זו האמת, וצריך שכולם ידעו אותה. הספינה שלנו טובעת ואנחנו חייבים לחלץ אותה מהמצב הזה. כולנו חייבים לחלץ אותה יחד, אין כאן קואליציה ואופוזיציה, האחריות היא של כולנו, נבחרי הציבור. כשצריכים להציל מישהו שנמצא בסכנה לא עושים את החשבון אם אוהבים אותו או לא, אם אנחנו בעדו או נגדו - קודם כול הולכים מייד להציל אותו. קל וחומר כשמדובר במדינת ישראל. אסור לעשות עכשיו חשבונות פוליטיים, אסור להיכנע לאינטרסים נקודתיים - חייבים להתגייס ולהציל את המדינה. עתיד ילדינו עומד לנגד עינינו, ובנושא זה אסור לנו להתפשר, חייבים לנהוג באחריות ובאומץ רב. 

	שלשום, במהלך הדיון בוועדת הכספים, באו חברי כנסת וביקשו לפצל חלק מהסעיפים. אחד מחברי הוועדה אמר, נוריד את הסעיף הזה, השני ביקש להוריד סעיף אחר. גם כשיצאתי החוצה ביקשו ממני: דני, בתפקידך כמרכז הקואליציה בוועדת הכספים - להוציא סעיף הדתות והשיכון, רק הישיבות ורק סעיף אחר. אמרתי: חברים, תצביעו בעד ואחר כך נפצל. אתם יודעים מה היתה התשובה של אותם חברים שישבו אתי? לא נצביע בעד. ולכן, באותה ועדה ביקשתי להביא להצבעה את הכול כמקשה אחת, וכך אכן זה עבר. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת בנלולו, מפני שהתחלפתי אתן לך עוד שתי דקות, אבל אנחנו מקפידים על לוח הזמנים. 

דוד טל (עם אחד):
       
       גם לי תיתן שתי דקות? 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אם אני אתחלף כשאתה תהיה, אני אתן לך. לך נתתי יותר משמונה דקות, נוספות על חמש הדקות. 

דוד טל (עם אחד):
       
       לי? 

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       יש לי אולי חמש הדקות של חברת הכנסת רוחמה אברהם, שנמצאת בחו"ל. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני לא עושה עסקאות מעל הדוכן. 


דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       חברי חברי הכנסת, אני פונה אליכם בבקשה כנה ואמיתית. הטו אוזן לקריאת הממשלה ושר האוצר, תנו כתף להצלת מדינת ישראל. אני פונה אליכם בתחנונים להתעלות מעל השיקול הפוליטי הצר והזמני, מעל שיקולי פופולריות חולפים, ולעשות את מה שנחוץ באמת כדי להציל את המדינה שלנו מחורבן כלכלי. 
       
       כל אחד ואחד מכם יודע בתוך תוכו, שבאמת אין ברירה אחרת. הפעם הגענו אל רגע האמת והבחירה גם היא בידינו. אנחנו יכולים להציל את הכלכלה, אם רק נעשה את הצעד האמיץ והנכון, אם בהצבעה זו נתמוך בתוכנית הכלכלית של הממשלה. 
       
       ולסיום אני רוצה לומר לכם, שוחחתי עם שר האוצר, שוב בתפקידי כמרכז הקואליציה בוועדת הכספים. הוא אמר לי: תשמע דני ידידי, בין הקריאה הראשונה והשנייה ייעשו שינויים, ואני מקווה מאוד שהשינויים האלה יבואו כדי שלא נפגע בחלשים. 

אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       אני מכיר את ההבטחות שלו. 

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       ולכן אני קורא לכם ללכת אחרי האמת הפנימית שלכם, אחרי העובדה כי אין ברירה אחרת ויש להצביע בעד התוכנית הכלכלית להבראת משק מדינת ישראל. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה לחבר הכנסת דניאל בנלולו. רבותי חברי הכנסת, ב=20:00 תתקיים ההצבעה כפי שתוכנן. ועכשיו יאמר את דברו חבר הכנסת יוסי שריד. לו עומדות עשר דקות. לו ולבייגה? מי חבר הכנסת הנוסף - - - 

חיים אורון (מרצ):
       
       זהבה גלאון. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       זהבה גלאון. 


יוסי שריד (מרצ):
       
       לא, הוא שאל שאלה אחרת וענית תשובה אחרת. הוא שאל מי חבר הכנסת שיש לו עשר דקות, וזה בייגה. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הוא שאל את השאלה שחבר הכנסת אורון הבין וגם ענה את התשובה, ואנחנו בסדר. לרשותו של אדוני עומדות עשר דקות. תודה רבה. 

יוסי שריד (מרצ):
       
       אדוני היושב-ראש, אין ספק שדבריו של חבר הכנסת בנלולו היו דברים מרגשים, ממש יוצאים מן הלב וכמעט נכנסו אל הלב, בעיני נקוו דמעות, אבל באמת דבריו מעידים עליו שהוא חבר כנסת חדש, כי על תוכניות פחותות מאלה ועל גזירות פחותות מאלה, כאשר הליכוד היה באופוזיציה - פעם אסב את תשומת לבו מה נאמר על התוכניות האלה, ואז הוא יהיה פחות נרגש. 
       
       היושב-ראש, הרבה דובר בחודשים האחרונים, בשבועות האחרונים, בעיקר היום, נדמה לי שגם שר האוצר דיבר על זה הבוקר, על דוגמה אישית. וכל אחד מאתנו מבין, שבלי דוגמה אישית כנראה לא נוכל להתקדם כאשר גזירות כל כך קשות ומכאיבות ניחתות על גבו של הציבור. ואכן, היושב-ראש, לא יצאו שעות רבות ונקבעה דוגמה אישית. ומי קבע את הדוגמה האישית? ראש הממשלה בכבודו ובעצמו, שעליו אמר היום מבקר המדינה, שהוא עשה לביתו, שהוא קידם את ענייניו האישיים וקידם את ענייני משפחתו - אלה הכול ציטוטים מדברי מבקר המדינה - בעסקאות נדל"ן. 

       אז מי אמר שפסו דוגמאות אישיות מהארץ? וזו לא הפעם הראשונה. כבר היו דברים מעולם, כאשר מדובר בראש הממשלה שלנו, והמחשבה שבראש ממשלת ישראל עומד אדם שמעלה על עצמו את החשד בפלילים היא מחשבה מקוממת, מצמררת, והייתי אומר אפילו מפחידה. 

	אז מצד אחד מדברים על איזה ויתור של 10%-20% עלובים, ומצד שני עושים מיליונים. הרי אנחנו יודעים מה זה עסקאות נדל"ן – מיליונים. וראש הממשלה בעצמו מעורב בזה, "לקידום ענייניו האישיים", כפי שאמר מבקר המדינה, "לקידום ענייני משפחתו". אני מאוד מקווה שהיועץ המשפטי לממשלה יתעשת הפעם ויוכיח לאזרחי מדינת ישראל שכל האזרחים באמת שווים לפני החוק. עכשיו זה גם לא כל כך מסובך. לא צריך לשלוח אף אחד לדרום-אפריקה ולא צריך לחקור את סיריל קרן על כל מיני עסקאות נוספות מאוד מפוקפקות. 

       בסך הכול הייתי אומר, שאם הייתי מסכם את הקדנציה של מר שרון כראש הממשלה, ואולי לא רק כראש הממשלה אלא גם כשר בהרבה מאוד תפקידים אחרים – הוא את שלו עשה. לשלו עשה, לביתו עשה, הרבה מאוד מיליונים. בשקלים, בדולרים. דוגמה אישית. 

	אדוני היושב-ראש, קשה מאוד להתמודד עם התוכנית הזאת, כי היא כולה פצע וחבורה ומכה טרייה, מכה רודפת מכה. קשה מאוד לדעת על מה בדיוק צריך לדבר, אבל אני החלטתי לדבר על השקרים הגדולים והקטנים, על חצאי האמיתות, על ההטעיות שיש בתוכנית הזאת ובפרסומים סביבה. הייתי אומר ששר האוצר צריך להיות זהיר במיוחד כאשר מדובר בעניינים של אמת, חצי אמת, שקר, שקר לבן ושקרים אחרים. 

       אז קודם כול, שני השקרים הראשיים. למה אני אומר שני שקרים ראשיים?  כי אלה הם עמודי התווך של התוכנית. השקר הראשון, שמתפרסם במודעות שעלו הרבה מאוד כסף למשלם המסים הישראלי: נטל המס בישראל גבוה בהרבה מנטל המס במדינות המערב. שקר. פשוט שקר. איך אני יודע שזה שקר? כי למדתי מפי משרד האוצר. אולי שר האוצר ילמד בעצמו מה שמשרד האוצר אומר. אז אני אספר לכם. חבל ששר האוצר לא פה. הוא היה לומד סוף-סוף משהו. 

	כאמור, נטל המס גבוה יותר בהרבה ממדינות המערב. אני אביא שלוש ציטטות מהדוח האחרון של מינהל הכנסות המדינה, לשנת 2001. מאז 2001 שום דבר לא השתנה. שלא יובן מדברי שאני בעד העלאת מס, אני בעד הורדת מס, יש מישהו שהוא לא בעד הורדת מס? היינו מאוד שמחים. 

       חבר הכנסת טל, שים לב, זה מאוד מעניין. פרסום של משרד האוצר: "בהקשר זה, חוזרת ועולה השאלה: האם נטל המס בישראל עדיין גבוה. בהשוואה בין-לאומית, ישראל ממוקמת באמצע הטבלה". אני רוצה להקל עליכם ואני אומר לכם איפה לעיין – בעמוד 63. 

       ציטטה שנייה: "בשנות ה=90 נטל המס כאחוז מהתמ"ג עמד בישראל על כ=40%, באותה סביבה של מרבית מדינות מערב-אירופה, לעומת נטל מס של למעלה מ=50% בדנמרק ובשבדיה"  – כלומר, שם נטל המס יותר גבוה –  "ופחות מ=30% נטל מס בארצות-הברית, ביפן ובאוסטרליה". בסדר, אבל אצלנו נטל המס הוא לא הגבוה ביותר. שקר, פשוט שקר. עמוד 271. 

	הציטטה השלישית: "מהשוואת שיעור מס הכנסה וביטוח לאומי מהשכר הממוצע עולה כי נטל המס בישראל נמוך, יחסית". הכול, אני חוזר ואומר, מהדוח האחרון של מינהל הכנסות המדינה, שכידוע שייך לאוצר, שמר ביבי נתניהו עומד בראשו. למי שרושם – עמוד 272. זאת אומרת, שקר.

       השקר השני שהוא עמוד התווך של התוכנית הוא שהסקטור הציבורי בישראל הוא הכי גדול בעולם המערבי, במדינות המפותחות. שקר. למה לשקר, ריבונו של עולם? האמת היא מספיק גרועה, ככל שמדובר בתוכנית הזאת, אז למה לשקר? פשוט לא נכון. גם בעניין הזה, הסקטור הציבורי בישראל הוא פחות או יותר שווה בהיקפו לסקטור הציבורי בהרבה מאוד מדינות של מערב-אירופה, לדוגמה. השוואה לגמרי לא רעה. 
       
       אבל, אם מביאים בחשבון את העובדה שבסקטור הציבורי בישראל יש שיעור חסר תקדים של מי שמשתתף בשירותי הביטחון, בצבא, במערכת הביטחון -  הרי אצלנו מערכת הביטחון, בגלל מה שבגלל, היא הכי גדולה באופן יחסי בעולם. אז אם מביאים בחשבון את מערכת הביטחון שלנו, פירושו של דבר שהסקטור הציבורי, דהיינו  מורים, שוטרים, אחיות, רופאים, עובדים סוציאליים, קטן יותר מאשר בהרבה מדינות. 
       
       אז למה לשקר? ועוד לממן את השקרים האלה בכסף שלי ושל כל משלם מסים אחר בישראל? תראו את המודעות האלה. אגב, מודעות מה זה גרועות. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אתה לא מראה, אסור להראות את המודעות. חבר כנסת ותיק כמוך יודע שאסור להראות מודעות. 
       
יוסי שריד (מרצ):
       
       אסור מה? 
	
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אסור להציג מיצגים בפני - - -
       
יוסי שריד (מרצ):
       
       אה, לא, לא. אין שום דבר. אדוני היושב=ראש - זה מסמך מס' 1 שאני מגיש לך. אתה תהיה הדיין. אתה תהיה השופט ביני לבין משרד האוצר, השקרן הזה, שמפרסם נתוני שקר. הנה, יש לך מסמך. תקרא את זה בצנעה. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני גם אינני יכול להעיד מעל שולחן יושב-ראש הכנסת. 
       
יוסי שריד (מרצ):
       
       ואני לא אציג שום מסמכים. 
       
       עכשיו אני חוזר למודעה, שאני לא מציג אותה, כי היא מונחת לפניך, אדוני היושב-ראש – יש שם שאלה: האם ישראל נותרה מדינת רווחה? הם אומרים: מה זאת אומרת? בוודאי. בוודאי נשארה מדינת רווחה. הראיה – החינוך חינם והבריאות חינם. אני שואל: למה לשקר? 
       
       זה, אגב, גם שקר לא חכם, כי הרי הציבור יודע יותר טוב ממשרד האוצר, כי במשרד האוצר מנותקים, מנוכרים, אבל הציבור יודע יותר טוב. יש חינוך חינם בארץ, אדוני היושב-ראש? יש אדם אחד במדינת ישראל שקרא את המודעה והאמין שיש חינוך חינם? אנחנו לא יודעים כמה עולה חינוך? יש בריאות חינם? אז למה לשקר? ואחר כך אנחנו צריכים להצביע בעד תוכנית השקר הזאת, לפי חוות דעתו של חבר הכנסת הנרגש שקדם לי. איזה בריאות חינם? איזה חינוך חינם? עכשיו החינוך יהיה יותר יקר והבריאות תהיה יותר יקרה. יש מישהו שמאמין לזה? 
       
       ועכשיו, אדוני היושב-ראש, אני אגיד לך גם מי הכי מעצבן אותי בכל הפרשה הזאת. מילא ראש הממשלה, שהוא כנראה, קרוב לוודאי, אישיות פלילית. מילא שר האוצר, שהוא בוודאי אדם שאיננו דובר אמת. אבל הכי מעצבנים בכל הפרשה הזאת אלה השרים שמעמידים פנים. 
       
       יש לי גם כן משהו להגיד לחברת הכנסת אתי לבני. אתה יודע מה? אני אגיד לה קודם, אחר כך אני אעבור להכי מעצבנים. חברת הכנסת אתי לבני, את יודעת, יש דבר שנקרא "פיו ולבו שווים". אז מילא הלב, אני לא חוקר צפונות הלב, ולא בוחן כליות ולב, אבל בכל זאת, צריך שיהיה אולי לא פיו ולבו, אבל פיו והצבעתו, פיו ואצבעו שווים. אי-אפשר ליהנות מכל העולמות, אף שזה נוהג די מקובל כאן. חשבתי שאתם עדיין לא הסתגלתם לנוהג המקובל. אי-אפשר מצד אחד למתוח ביקורת על התוכנית, ואחר כך להצביע כאיש אחד. אצלכם זה בכלל מסדר. מסדר בוקר, מסדר ערב. להצביע כאיש אחד בעד התוכנית שמקטרגים עליה? התוכנית, אגב, שנועדה לשמור בעיקר על מעמד הביניים, והפגיעה העיקרית היא כמובן במעמד הביניים, הרי זה ברור. אם זו הביקורת, אז במחילה תתכבדי ותצביעי נגד, כפי שיעצו לך כאן מספסלי הליכוד. אבל עד כדי כך, אין אומץ לב.
       
       עכשיו אני חוזר למי שהכי מעצבן. הכי מעצבן זה השרים שמעמידים פנים כמה חודשים קודם, או כמה שבועות קודם, מתחילים לספר לנו שיצביעו נגד. יצביעו נגד, יצביעו נגד, אחר כך מגיעים לישיבת הממשלה וקונים אותם בכסף. אז לא אכפת לי, אגב, שיקנו אותם בכסף, כי לא מדובר בעניין אישי, אבל, יש מי שיותר מעצבן. נניח, את מי אני אקח בתור דוגמה? את דני נוה. לא. מילא היו קונים אותו, קנו אותו ב=20 מיליון שקל. 20 מיליון שקל לסל הבריאות. אדוני היושב-ראש, אתה יודע מה זה 20 מיליון שקל בסל הבריאות? זה עשירית ממה שהיה לסל הבריאות בשנה שעברה. וסל הבריאות בשנה שעברה גם הוא לא ענה על הצרכים. גם אז היו הרבה בעיות. אז אתה קונה שר בריאות, שמטרטר בוקר וערב איך הוא עומד להצביע נגד, ב=20 מיליון שקל, שזהו קומץ שאיננו משביע את הצרכים האלמנטריים ביותר של הבריאות במדינת ישראל? הרי זה דבר מעצבן ומקומם מאין כמוהו. יכולה להתחרות אתו רק שרת החינוך, שבימיה כבר צברו קיצוץ של 2 מיליארדי שקלים במערכת החינוך. 
       
       פעם יספר לכם בייגה שוחט, שנכנס עכשיו, איך נמנע קיצוץ ממשרד החינוך בממשלה שבייגה שוחט היה שר האוצר בה. לא שלא הציעו קיצוץ, הציעו. מה אכפת לאוצר? מקצצים. היה אז מישהו שאמר, שאם יקצצו, שר האוצר יהיה למחרת בבוקר גם שר החינוך. אז זה לא עבר. ככה מנהלים מאבק. זאת אומרת, שאם מדובר בסל בריאות של 20 מיליון שקל, חבר הכנסת בנלולו הנרגש, תאמינו לי, אני אחוז התרגשות עד עכשיו - - -

חיים אורון (מרצ):
       
       כייסו אותו. לקחו לו 170 מיליון.

יוסי שריד (מרצ):
       
       אז זה מה שאמרתי. עשירית מסל הבריאות בשנה שעברה.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
         תסלח לי, אדוני, אתה לא יכול להפריע, שכן נותרו לחבר הכנסת שריד עוד 40 שניות.

יוסי שריד (מרצ):
       
       זאת אומרת, שהממשלה, ואין לזה פירוש אחר - אפשר לקפוץ עד מחרתיים. בבוקר דיבר כאן יושב-ראש האופוזיציה, חבר הכנסת מצנע, וקפצו פה. אפשר לקפוץ עד מחרתיים, זה לא משנה את המציאות - הממשלה, במו-ידיה, בהכרה צלולה, מוציאה פסקי-דין מוות לאלפי אזרחים חולים, לדוגמה, שיכול מאוד להיות שהם יכולים להירפא על-ידי תרופה מסוימת, אבל התרופה הזאת יקרה. מה לעשות? החיים יקרים. אבל אצלנו החיים זולים כאשר מדובר בתרופות, כן, בתרופות יקרות, ויש פסק-דין מוות. יושבים בממשלה, כמו בכס המשפט, וגוזרים. אין אצלנו גזר-דין מוות, בממשלה יש פסק-דין מוות על חולים. 
       
       אומרים לנו שתהיה צמיחה וירווח ברבות הימים. אדוני היושב-ראש, יש עוד מאה שקרים, אבל אתה לא נותן לי לפרט אותם, ובצדק. אז אומרים: יהיה טוב. אמרו לנו שיהיה טוב כבר באיזה חמש תוכניות כלכליות. בסדר, נניח שיהיה טוב. אבל יש אנשים שלא יכולים לחכות. 
       
       ביבי נתניהו יכול לחכות. אבל, אם אני שומע שבסקר שנעשה על-ידי המחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון וכמעט שלא זכה לפרסום – מתרגלים, הלב קהה והרגשות קהים והאטימות רבה – על-פי הסקר שהתפרסם השבוע במקום מוצנע, 42% מ=1,000 המשפחות שנדגמו סובלות מחרפת רעב. אני זוכר את היום שבו הארץ הזאת רעשה והזדעזעה ונעו אמות הסיפים כאשר ילדה אחת בבית-שאן אמרה: אני רעבה. כל הארץ היתה טרופת דאגה והתקוממות וזעזוע. עכשיו, 42% מ=1,000 המשפחות שנדגמו סובלות מחרפת רעב. זאת אומרת, ילדים עולים על יצועם עם בטן ריקה. הם לא יכולים לחכות. כשרעבים בלילה אי-אפשר לחכות. לא יום, לא יומיים, לא שנה ולא שנתיים ולא שלוש שנים עד שירחיב ועד שירווח. וזקן, קשיש, גמלאי, עוד דוגמה מני רבות, כאשר לוקחים ממנו את שעות הסיעוד שלו, אין לו זמן לחכות. עד 120 לכולם, אבל בינתיים האיחולים הם איחולים ולא תמיד הם מתממשים. יש כאלה שבכל זאת לא חיים עד 120, אף שאנחנו מאחלים להם. אין להם זמן לחכות. 
       
       לכן, כאשר אומרים לנו שמתוך אחריות צריך להצביע בעד התוכנית הזאת, אדוני 
היושב-ראש, אני אומר מתוך אחריות לילדים האלה שעולים על יצועם עם בטן ריקה ולזקנים האלה שלוקחים מהם את שעות הסיעוד - וכל הבלופים האלה שלא מקצצים בקצבאות הילדים ולא מקצצים בקצבאות הנכים, בלוף על גבי בלוף על גבי בלוף - אני אומר מתוך אחריות שחייבים, חברת הכנסת אתי לבני, להצביע נגד התוכנית הזאת, כפי שאת היטבת להסביר. תודה, אדוני.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
        לפני שחבר הכנסת אברהם שוחט יעלה, שר החקלאות ביקש להשתתף בדיון, ואני מזמין אותו, על מנת שיאמר את דבריו.

שר החקלאות ופיתוח הכפר ישראל כץ:
       
       אדוני יושב-ראש הכנסת, אני מודה לך. 
       
       אני הייתי במליאה בזמן שידידי, חבר הכנסת שלום שמחון, שר החקלאות הכמעט יוצא מזמן ממשלת האחדות דיבר. אני גם שמעתי את דברי יושב-ראש האופוזיציה היוצא, חבר הכנסת יוסי שריד. שמעתי גם את דבריהם של חברי כנסת אחרים מהקואליציה ומהאופוזיציה, אז אנשי האופוזיציה מטבע הדברים, כל אחד בסגנונו ובנימוקיו ובכישוריו ובכושרו - אין להטיל ספק בכושרו הרטורי של חבר הכנסת שריד, ששטח את נימוקיו לפי השקפתו ואמונתו. ביקשתי להשתתף בדיון, כי הופתעתי מרוב דבריו של שר החקלאות היוצא, חבר הכנסת שמחון. 
       
       הוא בא ודיבר בעיקר על בעיות החקלאים. אני חשבתי וציפיתי שהוא יעלה בעיות קשות מאוד שיש לחקלאים כתוצאה ממצב שהצטבר במשך שנים בתחומים שונים. אנחנו שמענו על ארבעה מקרים קשים מאוד של התאבדות, דבר נורא שקרה לחקלאים מגדלי הפרחים. שמענו על קשיים, אנחנו מודעים לקשיים ומנסים להתמודד אתם. אבל שר החקלאות היוצא בחר להתייחס דווקא לנקודה אחת - איחוד מועצות הייצור החקלאיות. 
       
       והנה זה פלא, דווקא דבר שהוא בהיותו שר גם ניסה לעשות, כמעט באותו אופן, משום שברור שכשהמצב קשה ומספר החקלאים פוחת, צריך לייעל את המערכת. אם יש ארגונים כמו מועצת הפירות ומועצת הירקות ומועצת הפרחים ומועצת ההדרים, שכל אחת מהן עם המנגנון ועם העובדים והעוסקים והיועצים המשפטיים ורואי-החשבון, כן ירבו, עוסקת בדברים דומים, ואפשר לאחד אותן בלי לפגום בטיפול הענפי בכל אחד מהנושאים, ודאי שצריך לעשות את זה. 
       
       הדבר הראשון שכבר עשיתי, תוך כדי הליך החקיקה, אדוני היושב-ראש, הוא שהוריתי לאותן מועצות להוזיל ב=25% את ההיטלים שהן גובות מהחקלאים קשי-היום; אותם היטלים שכל חקלאי משלם על כל תוצרת חקלאית שהוא משווק באמצעות אותן מועצות, או ההיטלים שמטילות אותן מועצות. הייתי בטוח שהדבר יתקבל בברכה, מאחר ששר החקלאות היוצא דווקא איחד את מועצת ההדרים עם מועצת הפירות, הוא החל את התהליך.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       ועל זה בא על הברכה.
       
שר החקלאות ופיתוח הכפר ישראל כץ:
       
       אבל, לצערי, ראינו כאן את אי-יכולתו להתעלות מעל השיקול הפוליטי. 
       
       הדבר השני שמשתנה כאן, ועל זה יוצא הקצף, הוא, שבמקום שהשרים ימנו לפי רשימות שהם מקבלים מכל מיני ארגונים חקלאיים בכל תחום, הם ייבחרו בבחירות. בתחום ההדרים, למשל, יש 73 ארגונים שטוענים שהם הארגון שמייצג את מגדלי ההדרים, והארגונים האלה ממנים בעצם את נציגי המגדלים בלי להתייעץ עם המגדלים. מטבע הדברים, יכול להיות שזה היה נוח לגורמים מסוימים ש=50 שנה אולי הם אלה ששולחים אותם נציגים בלי קשר למה שקורה, כשציבורים שלמים לא מיוצגים. לאו דווקא רק במגזר היהודי, גם במגזר הערבי. לאו דווקא לפי שיוך מפלגתי, אלא בכלל, באופן כללי.
       
       באתי אני, ועשיתי דבר שלא עושים. אולי אתה, כשר התקשורת, הובלת מהלך דומה כשבאת להפריט אותו משרד. באתי וקבעתי בחוק, שבמקום שהשרים ימנו לפי אותן רשימות, החקלאים עצמם ייבחרו בבחירות ישירות, ייבחרו על-ידי המגדלים, כל ענף, מתוכו, בבחירות חשאיות, כפי שייקבע בתקנות. נתתי לחקלאים עצמם, לחקלאים מכל התחומים, מכל האזורים, מכל הסוגים לבחור בעצמם, בפיקוח שופט, את הנציגים לאותם גופים חקלאיים. כלומר, גם לייעל, ועל זה אין חולק, וגם להפוך את זה לדמוקרטי וגם לתת לאותם חקלאים את האפשרות לקבוע את הנציגים שלהם. 
       
       ציפיתי לברכות, אבל נראה שיש יכולת להתעלות רק עד גבול מסוים, ומעבר לזה קיים האינטרס הפוליטי.
       
דוד טל (עם אחד):
       
       אני מוכן לברך אותך אם היושב-ראש ייתן לי דקה או שתיים.
       
שר החקלאות ופיתוח הכפר ישראל כץ:
       
       אני משוכנע שכל חבר כנסת בבית הזה, שאין לו אינטרס או שהוא לא קשור לבעלי אינטרס, חייב לברך, כשבאים, דבר ראשון, להקל בתחום כל כך חשוב. שנית, צריך לעשות זאת בצורה לא מפלה, בדרך  דמוקרטית, אולי אחרי 50 שנה ומעלה שבהן המצב הזה מתקיים.
       
       אני אומר, ובזה רציתי לסכם, אדוני יושב-ראש הכנסת - לא רק יושב-ראש הישיבה, ואני תמיד שמח לחזור ולציין את התואר הזה  - אני באמת חושב שיש תחומים כואבים, וזכותה של האופוזיציה לבוא ולבקר, אפילו בצורה חריפה, וזו הדמוקרטיה. אנחנו עשינו זאת וכולם עשו. אבל יש דברים שבאמת צריך להתעלות בהם ולהתלכד גם מעבר, וכאשר נעשים מעשים מהסוג הזה - כמו שאמר חבר הכנסת דוד טל, הוא מוכן, אפילו שהוא באופן פורמלי לא בקואליציה כרגע, ואולי הוא נמנה עם הגוף שמוביל את ההתנגדות לתוכנית - לבוא ולשבח. בהחלט הייתי שמח לראות הרבה שותפים מכל הזרמים למעשים טובים שנעשים. 
       
       העיקר, וזה מה שחשוב, לפחות בתחום שאני מופקד עליו כרגע, הוא שאותם חקלאים שנתקלים בקשיים הכי גדולים היום יקבלו אפשרות להרוויח יותר. העיקר לעשות את הדברים בצורה יותר טובה, כדי לייעל את הענף וכדי לאפשר לחקלאים לצאת מהמצוקות. תודה רבה, אדוני היושב-ראש.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה לשר החקלאות. טוב לדעת שיש בישראל אנשים שיודעים לפחות על מה הם מופקדים. אני לא אומר אם הם עושים טוב או רע.
       
       אדוני יושב-ראש סיעת ש"ס, חבר הכנסת אלי ישי, לא היית נוכח באולם קודם, ולכן דילגו עליך. מפאת מעמדך וכבוד סיעתך, אני קורא לך לומר את דבריך, ואחריו - חבר הכנסת רוני בר-און, ולאחר מכן, לקראת סוף הדיון - שר האוצר לשעבר וחבר הכנסת בייגה שוחט.
       
אליהו ישי (ש"ס):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת הנכבדים, אני מכיר הרבה תוכניות כלכליות, ואני חושב שהתוכנית הכלכלית שמוצעת פה היום על-ידי הממשלה היא תוכנית כלכלית אכזרית. לא הייתי קורא לה בכלל תוכנית כלכלית, אלא אוסף של גזירות כלכליות, המכוונות אך ורק, או ברובן הגדול, נגד השכבות החלשות.
       
       מי שעקב אחרי הקיצוצים של השנים האחרונות, שנתיים, שלוש שנים, רואה שמקצצים כ=30 מיליארד שקל, אדוני היושב-ראש, 30 מיליארד שקל, כאשר למעלה מ=90% מהקיצוצים מכוונים לשכבות החלשות. אין נשים חד-הוריות, אין קשישים, ילדים, עניים, מובטלים, מוגבלים, נכים.
       
       זו השקפת עולם, אני יודע. אני מודע לכך שזו השקפת עולם, אני גם מודע לכך שמנצלים היטב את העובדה שהמצב הכלכלי קשה. המצב הכלכלי קשה, וזה מחייב לקצץ, השאלה איך, איפה וממה. אבל כשבמהלך השנתיים, שלוש שנים האחרונות, אתה הולך שבע, שמונה, תשע, כמעט עשר פעמים, ומקצץ, וכל פעם לאותן שכבות חלשות, אתה רואה פה מגמה. 
       
       לצערי הרב, זו תוכנית אלימה כל כך, זו תוכנית כלכלית שיכולה להביא להידרדרות, והיא מביאה כבר להידרדרות. ואני רוצה להגיד משפט קשה: החלה הספירה לאחור של מדינת ישראל כמדינת רווחה.
       
       קל מאוד לבוא ולומר שהמצב קשה, כפי שאמרתי, אבל מי שעוקב אחר התוכנית עצמה ובוחן ומנסה ללמוד היכן פוגעים -  אני אקרא כמה  נתונים שיזעזעו את כולם. יש לנו כ=6 מיליארדים קיצוץ מהמוסד לביטוח לאומי, שמחולקים כך: 1.9% קצבאות זיקנה, הבטחת הכנסה - 1.7%, קצבאות שונות - 1.5%, ילדים - 2.6%, ועוד שורה ארוכה של גזירות.
       
       מעולם לא קרה שממשלה מצביעה פה-אחד על קיצוץ כזה וכל כך מאושרת ממנו. לא ראית שר אחד שקשה לו, והוא קם ואומר שזה קשה, אבל אין לנו ברירה, אלא הם פשוט נהנים מזה. זו קואליציה מוזרה של רמת-אביב ג' עם סיעה שאין לה קווים אדומים, שכל מה שמעניין את אנשיה זה הכיסא, ולרגע לא מביטים בעיניים לקשיש ולילד הרעב.
       
       פגשתי היום ילד בן שמונה או תשע. הוא ביקש ממני כסף. שאלתי אותו: מה קרה? הוא אמר: פעם היינו מבקשים "במבה" כמו כל החברים בשכונה. היום, אומר אותו ילד, אני מבקש לחם לבית. אמא שלי בכתה ואמרה: אין "מטרנה" לתינוק שנולד לפני שלושה חודשים. 
       
       אדוני היושב-ראש, מישהו מחברי הבית יודע מה זו מצוקה, כשילד בוכה שאין לו לחם בבית, כשאמא בוכה שאין לה "מטרנה" לילד? וזה עובר בסדר גמור, בלי שום בעיה. לא ראיתי את שר העבודה והרווחה קם ומנסה אפילו להביא תיקון מסוים בקצבאות, להיפך. הוא חתום יחד עם שינוי - איך לפגוע בקצבאות הילדים, איך להוריד את האוכל לילדים, איך להוריד את ה"מטרנה" מאותו ילד שאין לו מה לאכול, איך לפגוע באותו קשיש שמתמוטט. מתאבדים כבר יש לרוב, השם ישמור.
       
       תמיד אני בדילמה אם לדבר על בעיית המתאבדים, כדי שזה לא יהיה בבחינת עידוד למישהו להתאבד, כי  מדברים על מתאבדים כל היום. אין לי מה לעשות. ההתאבדות היא לא פתרון, צריך להתמודד עם החיים. זה פיגוע כלכלי אמיתי, כשיש מתאבדים ויש ממשלה אטומה, ממשלה שמתאכזרת אל העם שלה, ולא אכפת לה בכלל מהציבור, מאותו ציבור נזקק ורעב. מעלים את הארנונה, עקרות-בית ישלמו גם כן מס בריאות, יצמצמו בסיוע בשכר דירה, תהיה עלייה במע"מ. איפה אותו נזקק לא קיבל מכה? 
       
       באים בבשורה מאוד טובה עכשיו, אחת הבשורות הטובות למשק - הרפורמה במס. רפורמה במס היא דבר נכון, דבר טוב. השאלה מתי. אדוני היושב-ראש, אני שואל אותך שאלה פשוטה: אנחנו מקבלים משכורת יחסית יפה כחברי הכנסת. אולי שעם ישראל ידע אחת ולתמיד: הברוטו של חבר הכנסת הוא כ=33,000 שקל - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       31,000 שקלים.

אליהו ישי (ש"ס):
       
       זה ירד, שירד עוד קצת, לא נורא.
       
משולם נהרי (ש"ס):
       
       30,000 שקלים.
       
אליהו ישי (ש"ס):
       
       לשר זה קצת יותר, עוד לא ראיתי משכורת של חבר הכנסת. חבר הכנסת מקבל קצת פחות - 31,000 שקל. הנטו הוא בסדר-גודל של 12,000-13,000 נטו.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       מזה תוריד את הוצאות הרכב.
       
אליהו ישי (ש"ס):
       
       נשאר 11,000. רובי, אני מפחד שבסוף ירחמו עלינו ואני לא רוצה שהציבור ששומע אותנו בסוף ירחם על חברי הכנסת. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הוא לא צריך לרחם, אבל הוא צריך לדעת את האמת. 
       
אליהו ישי (ש"ס):
       
       שלא ירחמו על המשכורת של חברי הכנסת. לא יקרה שום דבר, לא לי, לא לך ולא לשום חבר בבית הזה אם הנטו יישאר אותו נטו, 12,000-13,000 שקל, או אם הברוטו יישאר אותו ברוטו. מה קרה? עושים רפורמה במס ורוצים לצמצם את הברוטו. 50 שנה לא עשו את זה, 50 שנה לא צמצמו. בייגה, אתה היית שר האוצר הרבה שנים ונלחמת בשביל זה. 50  שנה לא מצאו לנכון לעשות את זה, או לא הצליחו. היום זה הזמן לעשות את זה? 2.5 מיליארדי שקל ירידה במסים של מדינת ישראל במפולת שכבר קיימת. אני שואל את כל מי שמקבל שכר גבוה באופן יחסי או שכר גבוה ממש, מה יקרה אם הוא יוותר על עוד 42 שקל בנטו? מה יקרה אם נוותר על 50 שקל בנטו ונשמש דוגמה? מה יקרה לנו? לנו לא יקרה שום דבר, אבל לאותו נזקק או לאותה אמא שאין כסף ל"מטרנה" בשביל הבן שלה, זה בדיוק הסכום שהיא צריכה לאוכל של התינוק. איזה מין אכזריות זאת. 
       
       הרפורמה, עם כל הכבוד, תתחיל בעוד שנתיים, כשתהיה צמיחה. הרי מדברים על צמיחה במדינת ישראל. שנים מדברים על צמיחה ואין. שנים עובדים על הציבור, שנים משקרים לציבור ואין, אבל לפחות אם אין עכשיו צמיחה וגם לא עומדת להיות צמיחה, שאף אחד לא ישלה את הציבור. הציבור לא טיפש. אין צמיחה וגם לא תהיה צמיחה בשנה, שנתיים, שלוש השנים הקרובות. אם באמת תהיה צמיחה ואפשר יהיה להאמין שיש אור בקצה המנהרה בעוד שנתיים, שלוש שנים, אז יפעילו את הרפורמה. אז יורידו לנו מהשכר הגבוה את המסים, אז יגידו: ניתן לבעלי השכר הגבוה עידוד לעבוד. שיפסיקו לבלבל את המוח, וכי אנחנו לא נעבוד? וכי מי ששכרו 7,000 או 8,000 או 9,000 שקל ברוטו או נטו לא יעבוד אם לא יעשו רפורמה?
       
       נכון, בכל העולם יש רפורמה ויש מסים פחות גבוהים. אולי הגיע הזמן לעשות את זה גם פה, אבל לא עכשיו ובוודאי לא על חשבון אותם נזקקים. חוץ מזה, שיפסיקו להשוות את מדינת ישראל לכל המדינות בעולם. אנחנו הפכנו לאחת המדינות הגרועות בעולם בכל הסטטיסטיקות שיש בנושא מדינת הרווחה ובכל התחומים האלה. חוץ מזה, אנחנו לא דומים לכל העולם. אין בעולם מדינה שמתמודדת עם בעיות כמו שלנו, ערי פיתוח, פריפריה, עלייה וטרור. אין מדינה בעולם שמתמודדת כמו מדינת ישראל. 
       
       שואלים, ובצדק לכאורה: מה עושים? מהיכן יש כסף?
       

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אדוני, יושב-ראש סיעת ש"ס, יש לי בעיה, אני לא יכול בשום פנים ואופן להפסיק את אדוני כי אני רגיל לתת לו רשות דיבור כסגן ראש הממשלה.
       
אליהו ישי (ש"ס):
       
       תפסיק אותי, אני מרשה לך להפסיק אותי. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא, אני לא רוצה להפסיק אותך. אני מבקש ממך לסיים. 
       
אליהו ישי (ש"ס):
       
       אני כבר מסיים. שואלים, מהיכן מביאים כסף? 2.5 מיליארדי שקל מרפורמה במס. כולם מסכימים על זה, גם בקואליציה, ואין לי שום ספק, גם בקואליציה מסכימים לוותר על הגרושים האלה ולתת אותם לאותו אדם עני שאין לו מה לאכול. שיפוי מעסיקים – למעלה מ=100 מיליארד שקל משנת 1986; תקן אותי אם אני טועה, איציק. והנה, עכשיו מחזירים עוד 1.5 מיליארד לשיפוי מעסיקים. ריבונו של עולם, בשביל מה? דיבר על זה גם חבר הכנסת איציק כהן. ההסכם של הסוכנות עם הדיור הציבורי – הממשלה מעבירה לסוכנות 2.5 מיליארדים. כבר אנחנו מדברים על 7 מיליארדי שקל, ואולי תעמידו אותנו באתגר. 
       
אמנון כהן (ש"ס):
       
       זה מופיע בדוח מבקר המדינה. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       זה חוק שאנחנו הוצאנו יחד בשעתו. 
       
אליהו ישי (ש"ס):
       
       אל תעביר את הכסף היום, כשאין כסף. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני התנגדתי לו אז.
       
אליהו ישי (ש"ס):
       
       יכול להיות, אדוני היושב-ראש, שאם באמת יקבלו לפחות חלק מההצעות שלנו, אני יכול להמציא 6 מיליארדים לאותם עניים ולאותם נזקקים על מנת להחזיר את הגזלה הזאת להם, אנשים עניים ומרודים, לאותם אנשים שהולכים להתאבד, לאותן משפחות שמתמוטטות, לאותם אנשים שממש קורסים לגמרי. בואו נחזיר את השקלים האלה לכיסם, ויכול להיות שאפילו האופוזיציה תדון בתוכנית הכלכלית בכובד ראש, ואולי אפילו תימנע בהצבעה על התקציב. לא התייעצתי עם אף אחד מחברי, אבל אולי אפילו בייגה יסכים, ויקבלו חלק מההצעות של בייגה ושל ראשי הסיעה. 
       
       האמינו לי, חברי חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש, כל זה באמת אך ורק לטובת הציבור. אני אומר את זה בכאב, אני אומר את זה כאדם שגדל במשפחה ברוכת ילדים, שיודע מה זה מקרר ריק, שיודע מה זה לבוא הביתה בלי לחם וחלב, כי בעל המכולת כבר לא מוכן לתת לך אחרי שלא שילמת לו את הכסף. אני מדבר בשמם  של מאות אלפי אנשים שאין להם מה לאכול, שהם מתמוטטים ומגיעים לחרפת רעב. ממש לחרפת רעב. 
       
       לכן, זו לא תוכנית כלכלית, זו תוכנית אלימה. זהו אוסף של גזירות כלכליות. מדובר, לצערי הרב, אדוני היושב-ראש, באטימות. זו ממשלה אטומה שאין בה אפילו אדם אחד שאכפת לו ויהיה לו שכל והנושא קשור ללבו. אפילו שר הרווחה, הוא גדל עם כפית זהב בפה. זה לא מעניין אותו בכלל. זה לא מעניין אף שר בממשלה. זה לא מעניין אף אחד. זו אכזריות. זו פשוט ממשלה שמתאכזרת לעם שלה, ממשלה שמרעיבה את העם שלה. 
       
       אני רוצה לומר לך, אדוני היושב-ראש, שמייד לאחר שהממשלה הוקמה היה סקר ורוב העם, כמדומני 52% מהעם, לא מצא חן בעיניו הרכב הממשלה. הממשלה מאבדת ואיבדה את חינה בעיני העם. זה שהממשלה תיפול בהקדם האפשרי, או שיהיה שינוי כזה או אחר, זה דבר מובן מאליו ואין מנוס ממנו, משום שהדבר גורם להתפוררות בחברה הישראלית. 
       
       הדבר החמור, ובזה אני רוצה לסיים, אדוני היושב-ראש, הוא שיהיה קשה מאוד לתקן. אם ירצה מישהו לתקן את זה, ייקח הרבה שנים לתקן. משפחות קורסות ואנשים מידרדרים לפשע, לסמים, לגנבות, אין מה לאכול ונפגעים בחינוך. יעברו עוד הרבה מאוד שנים וזה יעלה עשרות מיליארדים, אם בכלל אפשר יהיה לתקן את הנזק הכבד והגדול. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה לחבר הכנסת אלי ישי. חבר הכנסת רוני בר-און, לרשותך חמש דקות. אחריו ידבר חבר הכנסת אברהם בייגה שוחט, שלרשותו עומדות עשר דקות. 
       

רוני בר-און (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לפתוח בגילוי אישי. כשראיתי את שמי בסדר הדוברים המקורי לאחר שמו של חבר הכנסת יוסי שריד, נזכרתי בימים שבהם צפיתי בנאומים האלה מעל מסך הטלוויזיה או מיציע הקהל. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       והיה לך חשק לענות. עכשיו תענה. 
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       לא, לא, לא. אני מודה שאף פעם לא קינאתי בחבר הכנסת שדיבר אחרי חבר הכנסת שריד. 
       
דוד טל (עם אחד):
       
	זאת קנאת סופרים, זה בסדר. 

רוני בר-און (הליכוד):
       
       זכויותיו כדובר ידועות ואינן שנויות במחלוקת, אבל היום דומני שמידת הציניות, שגם אני לא ממש סולד ממנה  - -
       
יוסי שריד (מרצ):
       
       דיברתי מדם לבי. 
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       כן, כן, מדם לבך, אנחנו זוכרים. בסוף קצת התרגשת כמו חבר הכנסת שדיבר לפניך. 
       
       מכל מקום, אם אפשר היה, חבר הכנסת שריד, מכל המטעמים שעשית מדוח מבקר המדינה, מהסטטיסטיקות, מההשוואות ומהדוברים שלפניך להשביע את רעבונם של כל אלה שכל כך גרמו לך להתרגשות בסוף הנאום - אולי מוטב שכך. 
       
       כך או כך, התוכנית הכלכלית המוצגת כאן היום לקריאה ראשונה היא באמת תוכנית כואבת ומכאיבה, אבל דומה שאיש לא יכול לחלוק על כך שהיא תוכנית של אין ברירה. האם באמת מישהו מכל הנואמים הלוהטים והמתלהטים שעמדו כאן על הדוכן בעשר השעות האחרונות מאמין או חושב כשהוא עם עצמו שמישהו בממשלה, שר האוצר, ראש הממשלה, כל יתר השרים והוועדות השונות שידונו בתוכנית הזאת באמת רוצים עוד להציק? רוצים עוד להכאיב לכל אותם אומללים ומסכנים, והם באמת אנשים הסובלים סבל קשה? האם אנחנו באים הנה מתוך איזה רצון להכאיב עוד יותר ולגרום עוד להתאבדויות או עוד לרעב בארץ?
       
יוסי שריד (מרצ):
       
       אני מאמין, אני מאמין. 
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       לא, אתה אינך מאמין בזה, אפילו לא אתה, חבר הכנסת שריד. אתה אפילו לא מאמין בזה וגם אתם לא מאמינים בזה, משום שאף אחד לא נבחר למשימה הזאת או לשעה הזאת כדי להטיל עוד צרה ועוד נזק. כל אחד רוצה להיות פופוליסט ולהיטיב עם העם, ולתת לעם עוגות במקום לחם, כי הוא רוצה להיבחר שוב. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       רבותי השרים, ישיבת  ממשלה היא בבניין ראש הממשלה.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אני באמת השתדלתי במשך החודש-וחצי והחודשיים האחרונים שבהם התוכנית הזאת מתנהלת לה בתקשורת, וגם היום עשר שעות ובוועדות בשבוע שעבר, וביקשתי לשמוע איזו ביקורת בונה, איזו  הצעה אחת או שתיים. לא נתת.
       
יוסי שריד (מרצ):
       
       אני אתן לך.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       לא נתת. עמדת פה וקיבלת עשר דקות, כפל הזמן, ובניואנס לא נתת.
       
יוסי שריד (מרצ):
       
       אתן לך.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       הכול בליסטראות, ועוד פעם בליסטראות, ועוד פעם חרפות לממשלה ועוד פעם התקפות אישיות. איפה הייתם בחודשיים האלה? איפה הייתם היום? אפילו כולנו חכמים, אפילו כולנו יודעים את התורה כולה. כמה עמדתם פה ושחקתם את הדברים - ילד רעב ותמונה של חייל רעב בעיתון וחקלאים מתאבדים. מזה בונים תוכנית?
       
רומן ברונפמן (מרצ):
       
       אבל, זאת אמת. מה לעשות?
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אני אמרתי שזו לא אמת?
       
רומן ברונפמן (מרצ):
       
       תדע להתמודד עם אמת.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       אבל, אופוזיציה אחראית - - -
       
רומן ברונפמן (מרצ):
       
       אל תגיד - - -
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       תרשה לי, בבקשה.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת ברונפמן, הערתך הובנה. הוא יענה לך.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       זאת התוכנית שאנחנו - - -
       
רומן ברונפמן (מרצ):
       
       זאת האמת.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת ברונפמן, זה הובן. זאת האמת. הוא שמע והוא הבין.
       
רומן ברונפמן (מרצ):
       
       יופי.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       זה לא יכול להיות שזה על חשבון הזמן שלי.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא, ודאי שלא. אדוני ייתן לי להיות הרגולטור בעניין זמנך.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אנחנו לא יודעים שזאת האמת? פה יושבים קלגסים? פה יושב צבא זר, צבא כובש של העם שלו? לנו זה לא כואב? במקום לעמוד פה ולשחוק את זה עד דק וללגלג על זה ולעשות תיאטרון - - -
       
מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל):
       
       כואב לך - תצביע נגד.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       זאת התוכנית שאנחנו יודעים לעשות. זאת התוכנית שאנחנו באמת - - -
       
מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל):
       
       זאת תוכנית גרועה, מה יש?
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       זאת דעתך.
       
מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל):
       
       נכון.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הוא מביע רק את דעתו. לא ארשה לו להביע את דעתך. אני לא מסכים שהוא יביע את דעתך. הוא מביע את דעתו.
       
מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל):
       
       - - - מוסר.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       בסדר. שמעתי.
       
       
מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל):
       
       אם הוא בולע את הצפרדע, שיבלע אותה - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת ברכה, הבנו. תודה רבה. חבר הכנסת בר-און, בבקשה.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       ואז, במקום לעמוד כאן ובמשך עשר שעות לא להציע קוצו של יו"ד של פתרון אחד - - -
       
מיכאל איתן (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, תסתכל ותראה מה עושים שם. אחת ההמצאות האחרונות במדינה - - -
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אני מתחיל עכשיו מחדש. בלבלו אותי - אני מתחיל מחדש.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת איתן, חבר הכנסת בר-און טוען - - -
       
מיכאל איתן (הליכוד):
       
       החוכמה הגיעה לכנסת.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       שר הרווחה, תחזיר את זה עוד חמש דקות אחורה. אני אתחיל מן ההתחלה. תודה רבה.
       
       ואז, זה נהיה בון-טון. כולם עושים את זה נורא אישי: ביבי, ביבי ועוד פעם ביבי ו"ביבי חכם על חלשים"- -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני נותן לך שתי דקות תוספת.
       
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       לא, עוד לא התחלתי.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       מה זה, לא?
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       - - ועוד כל מיני ססמאות מבית-יוצר של איזה קופירייטר שהכסף שמשלמים לו הוא כסף שעובדים שילמו במסגרת מסים של ועד עובדים ועמיר פרץ עושה על זה אג'נדה פרטית.
       
       חברים, אתם צריכים להפנים - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת מיכאל איתן והשרה לשעבר יולי תמיר - שני השרים לשעבר - אתם עומדים מתחת לדוכן ומפריעים לנואם.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       ישיבת ממשלה לשעבר.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       צאו לא לאיחוד אלא לשיחה.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אתם, חברים, תפנימו שאין ברירה והמהלך הזה, שהוא קשה ולא פופולרי, הוא מהלך שבאומץ הלב של נטילת הסיכונים שהממשלה נוטלת על עצמה בכך שהיא לא הולכת לאיזה מעשה פופוליסטי, הוא מהלך שראוי להצדעה. ואז, מה התשובה? איך מצדיעים? - השביתה הפרועה הזאת. חברים, אתם צריכים      לדעת - - 
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       מלחמת ברירה נגד - - -
       
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת בר-און, נא לסיים.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אני אסיים.
       
       - - שלעם הזה לא מצמידים אקדח לרקה. תפנימו את זה - גם אתם וגם השובתים הפורעים האלה. חשוב לזכור את זה  דווקא בשבוע שבין יום השואה והגבורה ליום העצמאות ה=55 של מדינת ישראל.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       בבקשה, עוד דקה.
       
מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל):
       
       זו איננה דמגוגיה.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       שביתה כזאת - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       זה בלתי אפשרי.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אני מסיים.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       זה למעלה מעשר דקות.
       
רומן ברונפמן (מרצ):
       
       הוא מדבר ללא הגבלה?
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אתה סופר לי?
       
רומן ברונפמן (מרצ):
       
       אולי יש איזו חלוקת תפקידים - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת בר-און, אתה יושב-ראש ועדת הכנסת. אתה הורית לי לא לאפשר לאיש לדבר יותר מחמש דקות. אני יותר ליברלי, אבל יש גם גבול.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אדלג על חלק מהדברים שרשמתי לפני.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא. אתה תסכם עכשיו.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אסכם: הייתי מציע לכם, לבית הזה, להעביר היום את הקריאה הראשונה מתוך אמונה שלמה, ואני אומר לא רק אמונה אלא גם ידיעה אישית מהגורמים המוסמכים והמחליטים, שיהיו תיקונים, הנחות והקלות בתוכנית הזאת במהלך עבודת הוועדות. אבל, חייבים להניע את גלגלי התוכנית הזאת. הנעת גלגלי התוכנית הזאת, כדי שהיא תגיע אי פעם לקריאה שנייה ולקריאה שלישית, היא הקריאה הראשונה היום. אדוני היושב-ראש, תודה רבה לך.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה. יעלה ויבוא חבר הכנסת אברהם בייגה שוחט, שר האוצר לשעבר בשלוש ממשלות. לרשותך עומדות עשר דקות. ננהג אתך מנהג בית הלל, אבל אנחנו לקראת הסיום. אני מבקש.
       
אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, מה שמובא היום לאישור בקריאה ראשונה, ובוודאי אחרי שיתגלגל לקריאה שנייה ולקריאה שלישית, זה לא עוד תוכנית כלכלית. זו תוכנית שיש בה הרבה מאוד אלמנטים שמשנים את פרצופה, את דמותה ואת דרכה של מדינת ישראל, וכך צריך להתייחס להחלטה הזאת ולמה שמובא כאן בחוברת שבה מורכבים הרבה מאוד חוקים שכל אחד מהם בפני עצמו הוא לא דבר רגיל. זה לא עוד קיצוץ של 100 מיליון שקל או 200 מיליון שקל בסעיף כזה או אחר. זו הריסה של מערכת של ערכים ודברים שמדינת ישראל לא יכולה להרשות לעצמה.
       
       מכיוון שזמני מוגבל, לא יהיה לי כל הזמן להתייחס לדברים האלה. אבל, אני יכול להגיד כמה דברים ובראשי תיבות. שר האוצר וראש הממשלה והממשלה כולה מטעים את הציבור,  מטעים את עם ישראל, גם במערכת הנתונים, גם במערכת ההשוואות וגם בארגומנטים. כאשר הממשלה באה ומציגה את התוכנית, כאשר היא באה ואומרת שהמגזר הציבורי בארצות המפותחות בעולם הוא 35% - היא יודעת שהיא מוסרת נתוני שקר, שכן כל אירופה המערבית היא פחות או יותר ברמה שלנו, כאשר לא מונף עליהם נטל כל כך כבד כמו נטל הביטחון ונטל החזר החובות. גם האמירה שרמת שיעורי המס אצלנו גבוהה מהממוצע של מדינות אירופה המערבית, היא שקר מוחלט. הדברים שעליהם אני מסתמך אינם המצאות שלי. הם מסמכים רשמיים של מדינת ישראל, הנגזרים גם מדוח בנק ישראל וגם ממסמכי האוצר, שמונחים פה שנה אחרי שנה.
       
       התוכנית הזאת היא תוכנית שבה נלחמים במגזר הציבורי, נלחמים בחלשים, נלחמים בערי הפיתוח ובכל מגזר ומגזר שהוא חלש ואינו חזק. חבר הכנסת רוני בר-און, אני אומר לך שיש אלטרנטיבות. גם אני מבין את חומרת המצב הכלכלי. גם אני מבין שצריכים לעשות צעדים. גם אני חושב שבתוך התוכנית יש כמה אלמנטים נכונים, למשל, הטיפול בעובדים הזרים, שהוא נכון ונדרש לעשותו כפי שמוצע בתוכנית. אבל, המרכיבים השליליים בתוכנית, המרכיבים שמבטאים רוח מסוימת, אופי מסוים ודרך חיים מסוימת, כל כך קטלניים וכל כך שגויים שכולנו - ולא חשוב אם חברי הכנסת כרגע ששומעים או שיצביעו יצביעו בעד או נגד – אנחנו, כמדינת ישראל, נשלם מחיר כבד.
       
       אני מציע לשר במשרד האוצר לשמוע מה שאני אומר, שכן אתה אחראי במידה רבה לקטלניות שיש בתוכנית הזאת, ומן הראוי שתשמע מה שאומרים לך, וגם ידידי רמון, מן הראוי שתשב במקומך. אני חושב שאתם צריכים לדעת שבדברים האלה יש משהו שאינו מתקבל על הדעת.

	מה אמר שר האוצר? שר האוצר אמר שהדבר החשוב ביותר הוא חידוש הצמיחה והורדת המסים. אבל נבדוק את הממשלה האחרונה, אדוני השר מאיר שטרית. בשנתיים שבהן אריק שרון היה ראש הממשלה, וגם אנחנו היינו שותפים לה בחלק גדול מהזמן, הועלו מסים בהיקף של 6 מיליארדי שקל. בזמן שביבי היה ראש הממשלה, במשך שלוש שנים הגענו לצמיחה לנפש שלילית. לא אפס אלא שלילית. לכן הדברים כפי שהם נאמרים, הצגת העובדות, הביקורת שכאילו נמתחת על גורמים כאלה ואחרים, בסופו של דבר הם מערכת של דברים מטעים, שלא אומרים את האמת. 

	אני רוצה להתייחס לשתי נקודות, ואם מישהו צפה בתוכנית של יאיר לפיד אתמול, הוא ראה כיצד ואיך שר האוצר במדינת ישראל מטעה את הציבור. אני לא רוצה להשתמש במלים יותר חריפות, אבל אני נותן את זה כדוגמה, וקראתי את זה גם בקריאת ביניים, מכיוון שזה מבטא בעצם מודל התנהגות, ואותי זה מוביל למסקנה שביבי נתניהו הוא פשוט אותו ביבי נתניהו. 

גלעד ארדן (הליכוד):
       
       תסביר לנו איך הגענו למצב הזה, מר שוחט.

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       האם ראיתם איך הוא ביקש מהאנשים שירימו את היד ויגידו למי יש פלאפון, למי יש מכשיר סלולרי, ואיך הוא אמר: אני הבאתי לזה. 

יחיאל חזן (הליכוד):
       
       - - - 

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       הוא רק שכח שחברת "סלקום" נכנסה לפעולה בשנת 1993. אותו הדבר בהרבה דברים אחרים. השיטה של אינפורמציה כוזבת, של הטעיה, של מסירת נתונים לא נכונים, של טבלאות שקריות, של פוזה, היא שיטה שמלווה את התוכנית הזאת ואת תוכנה. 
       
       האם הסיפור עם המכתבים של קונדוליסה רייס ושל האמריקנים באמת מכסה את העניין? האם הוא חושב שאנחנו לא מבינים במה מדובר ואיך נכתבים חלק מהמכתבים? האם ביבי נתניהו עצמו  לא עמד בבתי הקונגרס בארצות-הברית ואמר שעם גאה מוותר על המענקים? ככה הוא אמר, ככה הוא עשה, ואיבד למדינת ישראל מיליארד ו=200 מיליון דולר לשנה שהיינו מקבלים, ובדין היינו מקבלים, כי היינו שותף אסטרטגי אמיתי. אבל בשביל הפוזה, בשביל מחיאות הכפיים, הוא עשה את המהלך הזה. עכשיו הוא בא ומתגאה ואומר: אני משיג את זה מהאמריקנים, ומספר לנו על מערכת לחצים שמופעלת עליו. 
       
       אני רוצה להגיד לכם, שקשה לי להאמין שקונדוליסה רייס התעניינה בחיבור המוניציפלי של אלבטוף עם בועינה-נוג'ידאת. לפי דעתי זה לא בדיוק עניין אותה. אני רואה גם בנספח החקלאי - - - 

חיים אורון (מרצ):
       
       - - - בכוזברה.

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       לא, קונדוליסה עוסקת בכרוב הנפוס, ופאואל במרווה משולשת, והנשיא בוש בלענה דוקרנית. זאת אומרת, כל אחד מהם הדאיג אותו, אדוני שר המשפטים, הצמח הספציפי הזה, וקונדוליסה אמרה לו: אדוני היקר, אם הלענה הדוקרנית וכרוב הנפוס לא יהיו בחוק ההסדרים, תשכחו מהערבויות. זה ביבי נתניהו. זאת האמת שבתוכנית ובדרך הצגתה.
       
        בתוך החקיקה הזאת יש דברים - ואקח רק דוגמה אחת שמעיקה עלי ומכבידה עלי, אמרתי אותה בוועדת הכספים ואני חושב שמאיר שטרית אולי יבין אותה בהיותו ראש מועצה לשעבר. אנחנו ידענו שכדי ליישב את הנגב והגליל, וגם את יהודה ושומרון וגם את חבל עזה, צריכה להיות מדיניות ממשלה. כדי ליישב את רמת-השרון ואת ראשון-לציון לא צריך מדיניות, זה צומח לבד. היו מרכיבים: היה מרכיב של הקלות במס, היה מרכיב של מענק איזון, היה מרכיב של מענק למשתכן, כדי שלא ישלם משכנתה גבוהה, היה מענק של תוספת בחינוך. היתה שורה של דברים שגרמו לכך שבמדינת ישראל חיים 400,000-500,000 איש בנגב ובגליל, ועוד כ=200,000 איש בהתנחלויות, שהן למורת רוחי, אבל זאת עובדה. בספר הזה, חברות וחברים, חברי הכנסת, יש גזר-דין מוות, חד וחלק, על כל יישובי הפריפריה. 
       
       המערכת כולה, שבעצם הפסיקה עם ההלוואות העומדות, הפסיקה עם ההקלות במס, קיצצה את התקציבים במשרד הפנים בהיקפים גדולים מאוד - כל הסיפור הזה הוא סיפור של שינוי כזה שאני בטוח שאף אחד מהשרים שישב בישיבת הממשלה לא ראה את התמונה הכוללת.   
       
       הייתי 22  שנה ראש עיר בנגב, ראש מועצה, הייתי יושב-ראש ארגון ערי הפיתוח 14 שנה, תאמינו לי, אני מכיר לפני ולפנים מה עניין אנשים לבוא ולגור בנגב ובגליל, מה היו המוטיבציות העיקריות, מה יצר את המסגרת ואת כוח המשיכה. אני לא מדבר על יישובים קרובים, שנחשבו לערי עולים ונעשה בהן דבר גדול, כמו אשדוד למשל, אלא אני מדבר על יישובים כמו ירוחם, שדרות, ערד ודימונה, וכמו בית-שאן וקריית-שמונה. בלי המערכת התומכת הזאת לא היינו מגיעים לכלום. לבוא כממשלה ולקחת את כל המסגרת הזאת ולפרק אותה ולא להשאיר ממנה זכר, יש לזה משמעות קשה. 
       
       אדוני היושב-ראש, היום אחר הצהריים הביא השגריר האמריקני לראש הממשלה, על-פי מה שפורסם, את מפת הדרכים. הוא הביא את מפת הדרכים, וכבר ראיתי את התגובה של מועצת יש"ע. אני לא  יודע מה תהיה התגובה בממשלה, אבל אני רוצה להגיד לכם דבר אחד ברור: בכל התוכנית ובכל הדיבורים על המצב הכלכלי יש טיפול במצב, והמצב חמור. אין טיפול בסיבה. הסיבה היא לא המגזר הציבורי, שגם שם צריך לצמצם ולתקן. אבל זאת לא הסיבה. 

צבי הנדל (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       הסיבה היא אוסלו והטרור.

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       הסיבה היחידה, וראש הממשלה מלמל את זה מפעם לפעם, היא סיבה פוליטית, היא סיבה של רצון של ממשלה להגיע ויכולתה להגיע להסכם, ואני לא אומר להיכנע בכל מחיר.

צבי הנדל (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       אתה לא מתבייש? 

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       אני רוצה להגיד באופן ברור ביותר, שהתוכנית הכלכלית היחידה שיכולה להביא לשינוי היא מפת הדרכים.

צבי הנדל (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       עוד רצח ועוד טרור.

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       זאת התוכנית הכלכלית היחידה. מה שקורה פה היום, חלק שלילי, חלק חיובי - - - 

מיכאל איתן (הליכוד):
       
       אתה נותן וטו לפלסטינים. 

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       אני לא נותן שום וטו. 
       
מיכאל איתן (הליכוד):
       
       מהיום והלאה גורלנו בידם.

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       אני לא נותן כלום. אני מציין עובדה. 

צבי הנדל (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       - - - 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אדוני סגן השר, חבר הכנסת איתן ביטא את הדברים בצורה ברורה וגם אתה באמירתך הבעת את עמדתך בצורה נחרצת. 
       
אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       חבר הכנסת איתן, מה שאני אומר זה שצריך להיות ריאלים וצריך לבחון את האלטרנטיבות. אני לא נותן זכות וטו בידי אף אחד. אני רק מציין עובדה. שמעתי את הערתך בנאומך, כי הקשבתי לו, כשאמרת שכל השנים חיינו ככה. ובכן, אני רוצה להגיד לך מה ההבדלים בין כל השנים ועכשיו. יש הבדלים: א. המשק הישראלי הוא לא משק סגור, הוא משק המעורב כולו בכלכלה העולמית. אנחנו מתחרים במיסוי, באיכויות, במחירים, ביצוא עם כל העולם. לא היינו כאלה עד לפני עשר שנים. אנחנו פתוחים לזרימות הון לכאן ולכאן. לא היינו כאלה לפני עשר שנים. לכן אין ההשוואה ממין העניין בתנאי המשק ובפעילותו. אנחנו חיים בעולם אחר לגמרי. זה הדבר הראשון. 

יולי-יואל אדלשטיין (הליכוד):
       
       כל התיאור הזה שלך לא היה בשנת  2000 - - - 

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       לא, תקרא את הנתונים של שנת 2000, אדוני. תקרא את הנתונים. בשנת 2000 היתה אינפלציה אפס, גירעון כמעט אפס, צמיחה של 7%, בהשקעות היתה עלייה של 25% - - -

יולי-יואל אדלשטיין (הליכוד):
       
       - - - 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חברי הכנסת, ברגע שקוראים קריאות ביניים אני לא יכול למנות את הזמן החולף על חשבון הדובר. לכן אני מבקש מכם בכל לשון של בקשה שתאפשרו לו לסיים. 

יולי-יואל אדלשטיין (הליכוד):
       
       אם הכול היה טוב, אז למה כל כך רע?

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       ולכן אני אומר לראש הממשלה ולחברי הממשלה, ואני אומר לחברי מסיעות הקואליציה: תכניסו את זה טוב טוב לראשיכם, וכאשר אתם שוקלים איך וכיצד צריכה לפעול ממשלת ישראל, מן הראוי שתבינו שאנחנו היום מדינה הרבה יותר ענייה מכפי שהיינו לפני שנתיים. אנחנו ירדנו בתוצר, אנחנו יורדים בתקציבים, אנחנו שוחקים את העניים. בעוד שנה, אם לא יטפלו בצד המדיני, לרבות התוכנית הזאת, יהיה עוד יותר גרוע, ובעוד שנתיים יהיה עוד יותר גרוע. אני מציע לכל אחד מכם לחשוב מה האלטרנטיבה האמיתית היחידה כדי שאנחנו נצא מהמשבר הזה, שאפשר לצאת ממנו. תודה רבה. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה לשר לשעבר, חבר הכנסת בייגה שוחט, שר האוצר לשעבר. רבותי, אנחנו בשלהי הדיון. אחרון הדוברים מבין חברי הכנסת הוא חבר הכנסת גדעון סער. לאחר מכן שני שרים מבקשים לסכם את הדיון - שר אחד בשם סיעתו, מהטעם שהיא הותקפה רבות, ואני אאפשר לו לדבר אחרי גדעון סער. את הדיון הכלכלי יסכם השר מאיר שטרית. 

גדעון סער (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, ההסתדרות הקורסת בראשות המפטר הלאומי מוציאה מיליוני שקלים, כפי שראינו היום בעיתון, על מסע פרסום "אין חדש תחת הביבי".

עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       - - - 

גדעון סער (הליכוד):
       
       איזו רמה, איזו רמה. 

עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       איזו צביעות. אתם רוצים ליהנות מכל העולמות - - -  איזו צביעות.

גדעון סער (הליכוד):
       
       חשוב היום לומר שאין חדש בהסתדרות החדשה, זו אותה הסתדרות ישנה - - 

חיים אורון (מרצ):
       
       אתם חברים שם.

גדעון סער (הליכוד):
       
       - - שמשתמשת מטעמים פוליטיים ופועלת ממניעים פוליטיים באותו אופן שההסתדרות הישנה, לפני העידן שלך, חיים, באותו אופן בדיוק שבו היו הדברים. אבל מעניין לדעת עם איזה מטען כלכלי ההסתדרות מגיעה לכאן היום להטיף לנו מוסר. קודם כול - הם הרי באים להטיף לנו איך לנהל את כלכלת המדינה – הם, עם גירעון של 1.6 מיליארד שקלים - - 

יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       מה הקשר, גדעון?

גדעון סער (הליכוד):
       
       - -  אי-תשלום משכורות לעובדים - - - 

קריאות:
       
       - - - 

גדעון סער (הליכוד):
       
       פיטורים - הם הרי מדברים על פיטורים - פיטורים של מאות עובדים. 

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       בהסכמה, בדיון.
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       דוח-סוארי - מה דוח-סוארי מלמד אותנו, חבר הכנסת רמון, אתה הרי מתמצא בזה. 
       
חיים אורון (מרצ):
       
       אבל אתה לא מתמצא.
       
גדעון סער (הליכוד):

       אתה יודע שהשכר הממוצע של עובדי ההסתדרות הוא 19,000 שקלים חדשים, יותר מהשכר הממוצע של עובדי חברת חשמל.
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       אבל לא ההסתדרות עומדת לדיון, אתם עומדים לדיון. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       החובות של ההסתדרות הם 1.6 מיליארד שקלים - - -
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       אתם עומדים לדיון. אתם.
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       מה הם הנכסים של ההסתדרות? פחות ממה שהיו פעם  - -
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       - - - צביעות.
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       - - 50 מיליון שקלים. רבותי, בתוך פרק זמן קצר - הרי אנחנו מתראים פה - בתוך פרק זמן קצר ההסתדרות החדשה צפויה לקריסה תפעולית ופיננסית ודאית. 

עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       - - - 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת מח'ול, הוא מדבר על עובדות לטעמו.
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       וזאת החלופה, כך הם מציעים שננהל - - -

עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       - - -  בעלי ההון - - - 

משה גפני (יהדות התורה):
       
       - - - 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אתה לא תקבע לו את הנושא, חבר הכנסת גפני, מה אני יכול לעשות? אני לא אקבע לך את הנושא והוא לא יקבע.
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       מה המדינה מעוללת - - - 
       
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       חבר הכנסת גפני, תקשיב. בדרך המופקרת הזאת הם רוצים שאנחנו ננהל את כלכלת המדינה. 
       
       קרנות הפנסיה של ההסתדרות - הרי הנושא הזה עלה פה היום - מצויות בגירעונות אדירים. למה? ניהול כושל. נותנים לחובבנים, נותנים למכרים, למכרים של ראשי ההסתדרות לנהל את קרנות הפנסיה. בכספים השתמשו לקניית נכסים על חשבון הכספים שמגיעים לעמיתים. לאחר שהנכסים נמכרו, הכספים נעלמו. היום הממשלה רוצה לעזור לעמיתים לקבל את הפנסיה המובטחת מתוך שמירה על פגיעה מינימלית. למה ההסתדרות מעדיפה לדחות את הפתרון בנושא הזה של קרנות הפנסיה? אולי מישהו או מישהם חוששים להתמודד עם הנזק הזה שהיא עשתה? ועם רקורד כזה הם יבואו למנוע מאתנו להציל את המשק הישראלי מקריסה כלכלית?
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       אבל הליכוד נמצא, עם כל הכבוד - - - הדיון הוא לא על ההסתדרות.
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       על מי בכלל ההסתדרות מגוננת? על הוועדים הגדולים בעלי שכר גבוה, שנהנים משכר שבשוק החופשי אין סיכוי שהיו זוכים לו.
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       - - - זה מה שאתה צריך להגיד היום - 6 מיליארדים.
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       לא ראינו את ההסתדרות נעמדת על הרגליים האחוריות - - - 
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       - - - 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת מח'ול, אני מודה לך מאוד. הוא שמע, הוא לא חייב להשיב לך. 
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       למה אתם לא לוקחים מבעלי ההון?
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת מח'ול, הוא לא חייב להשיב לך.
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       חבר הכנסת מח'ול, אתה ראית. חבר הכנסת טיבי, אולי אתה ראית את ההסתדרות - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת מח'ול, אולי אתה לא מבין, אבל זו היתה הערתי האחרונה. אני לא קורא לסדר, אני מבקש. הוא לא חייב להסביר לך דבר. הוא חבר כנסת כמוך, ואתה אפילו לא יכול להגיש לו שאילתא. הוא חבר כנסת והוא מביע את עמדתו. הוא שואל אותך הרבה שאלות ואתה לא חייב לענות לו. תודה. מספיק. חבר הכנסת מח'ול, מספיק. תודה רבה. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       תודה, אדוני היושב-ראש.  
       
       כאשר תעשיית הטקסטיל התמוטטה, מישהו ראה את ההסתדרות נעמדת על הרגליים האחוריות?
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       כן, כן.
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       כאשר קיצצו בקצבאות, מישהו ראה אותה משביתה את המשק?
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       כן.
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       אני לא ראיתי. מי נטל חלק בשביתה היום? השרה לשעבר איציק, מי נוטל חלק? עובדי המונופול של "בזק" - - - 
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       רואים שאתה בוגר ביבי.
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       מה עם העניים? מה עם החולים?
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       שכר הבכירים הממוצע הוא 45,000  שקלים. הם שובתים? ברשות הנמלים והרכבות העלות הממוצעת של כל עובדי החברה, אני לא מדבר על הבכירים, היא 23,000 שקלים בחודש. עלות השכר הממוצעת של הבכירים היא 47,000 שקלים בחודש. 
       
חיים אורון (מרצ):
       
       זאת הממשלה שלכם. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       עלות השכר הממוצעת בחברת החשמל - - - 
       
ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       סער, דבר לעניין.
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       אני מדבר על 14,000 עובדים. 21,000  שקל בחודש - זו עלות השכר הממוצעת. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת זחאלקה, גם בשמך קראתי. תודה. הבנתי, מספיק. מח'ול, לא לענות לו. אתם עונים האחד לשני. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       אפשר כמובן להמשיך הלאה, אדוני השר. אלה מונופולים שמרוויחים. הם שובתים, הם פוגעים במשק, הם פוגעים באזרחים, הם פוגעים בחלשים.
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       לקחת את הנאום של ביבי? 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       אבל הציניות של ההסתדרות - איזו ציניות, גם כן ישנה, ראינו היום. הציניות שלכם במפלגת העבודה, הציניות חסרת המעצורים של מפלגת העבודה, כפי שאנחנו מכירים אותה כל השנים.
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       הציניות של הליכוד עולה - - - 
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       הליכוד חיים בקואליציה בהסתדרות.
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       - - - 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת מח'ול, אולי לא שמתם לב, אבל זמנו של חבר הכנסת סער תם, והוא לא הספיק לדבר אפילו מחצית מזמנו בגלל - - -
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       - - - 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       האם גברתי רוצה שאני אעשה צנזורה על דבריהם של חברי הכנסת? הרי לא יעלה על הדעת שנשתיק. אני מבקש לאפשר לחבר הכנסת סער לסיים את דבריו.
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       לפעמים חבר הכנסת רוצה את זה.
        
גדעון סער (הליכוד):
       
       אתם מחליפים יושבי-ראש בתכיפות רבה מאוד. עשיתם את זה ארבע פעמים בקדנציה האחרונה. אולי בקרוב תעשו את זה עוד הפעם. הוא לא נמצא פה כרגע - - - 
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       אנחנו אוהבים להתחדש. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       אתם מתחדשים, אבל זה לא מקדם אתכם. הוא היום שבר את שיאי ההסתה מימי מערכת הבחירות. אתם זוכרים שדיברתם על פשע מאורגן, חשבתם שעל זה תטו את העם. את שיא ההסתה הזאת הוא שבר היום כאן, מעל הבמה הזאת. 
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       קראתי את דוח מבקר המדינה.  מפלגה של פושעים. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       חבר הכנסת פינס, אדוני מזכ"ל מפלגת העבודה, הסגנון הזה שלכם נכשל תמיד והוא ייכשל גם בעתיד, אני מבטיח לך. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת סער, אני נתבקשתי על-ידי יושב-ראש הקואליציה לקיים את ההצבעה בזמן הקבוע. אני מבקש ממך לא להפריע לי לקיים את הבטחתי ליושב-ראש הקואליציה. תודה רבה. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       אני מסיים, אדוני היושב-ראש. 
       
       למה החוצפה שלהם מדהימה אותי? 
       
יעקב ליצמן (יהדות התורה):
       
       זה פשע מאורגן. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       מה קרה כאן? דבר ראשון, הביאו את כנופיות הטרור של ערפאת ללב-לבה של ארץ-ישראל. באמצע שנות ה=90 התחיל טרור של החברים של חבר הכנסת טיבי, התחיל הטרור של המתאבדים. 
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       - - -
       

גדעון סער (הליכוד):
       
       למה גרם הטרור הזה של המתאבדים? חיסל את ההשקעות, חיסל את התיירות, הבריח מפה משקיעים. ממלכת הטרור שאתם הקמתם היא הסיבה למצב הכלכלי, היא הסיבה היחידה למיתון. 
       
קריאה:
       
       אתם לא אחראים לשום דבר.
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       חבר הכנסת מצנע, יושב-ראש מפלגת העבודה, פה, מעל הבמה, מנצל - -
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       אין לך בושה. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       - - מתאבדים בגלל מצוקה כלכלית. הוא לא היסס לנצל פוליטית את המצוקה הכלכלית שנגרמה בגלל הטרור שבמו-ידיכם הבאתם על העם ועל המדינה. 
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       - - - מתאבדים? 
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       מה קרה לך, השתגעת? 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       חברת הכנסת איציק, גברתי. יושבת-ראש הסיעה - - - 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חברת הכנסת איציק.
       

דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       אתה שמעת אותו? 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       כל עוד הוא לא עבר את הגבולות - - -
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       שמעת איך הוא מדבר? 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       גם שמעתי את כל חברייך. אני גם אומר לך שאני מצטער על הרבה דברים שנאמרו כאן, שהרי רק היום היינו כולנו יחד באסון גדול שנפל על כולנו בגלל איזו תנועה פאן-אסלאמית. מדובר באזרח בריטי מוסלמי שהתפוצץ אתמול בבוקר בדיסקוטק בתל-אביב. אני מציע שכולנו נירגע נוכח הדברים שאנחנו עומדים בפניהם. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       נראה שלצפות מכם לאחריות לאומית זה באמת מוגזם מדי. 
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       על זה - - - הרצחת וגם ירשת? 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה לחבר הכנסת גדעון סער. אדוני השר טומי לפיד ביקש להעיר כמה הערות. אחריו יסכם השר מאיר שטרית. אני מבקש להכריז על ההצבעה. נא לצלצל. 
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       גדעון, כאשר תגיע מפת הדרכים תכניס את העבודה לקואליציה - - -
       

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת גפני, חבר הכנסת סער כבר ירד מהבמה, עכשיו נמצא פה חבר הכנסת לפיד, השר. השר מתכבד גם בתואר חבר הכנסת. השר, חבר הכנסת יוסף טומי לפיד, בבקשה. 
       
שר המשפטים יוסף לפיד:
       
       אדוני היושב-ראש, קודמי הזכיר פה את נושא הפשע המאורגן. אני אומר לכם מה זה פשע מאורגן. פשע מאורגן זה השביתה שההסתדרות ארגנה היום. זה פשע מאורגן. 
       
קריאות:
       
       או - - -
       
שר המשפטים יוסף לפיד:
       
       זה פשע מפני שזה גוזל ממדינת ישראל מיליארד שקל ביום, מאותו הציבור שההסתדרות אמורה להגן עליו כביכול. זה מאורגן, כי  הדבר היחיד שההסתדרות עוד מסוגלת לארגן זה שביתות. היא נכשלה בארגונו של בנק, היא נכשלה בארגונה של חברת בנייה, היא נכשלה בארגונה של חברת ביטוח, בכל אשר נגעה נחלה כישלון טוטלי. היא רק יודעת לארגן שביתות. זו תרומת ההסתדרות היום לכלכלת ישראל. 
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       נכון. 
       
שר המשפטים יוסף לפיד:
       
       זה הפשע המאורגן. 
       
רן כהן (מרצ):
       
       את זה לשמוע מטומי לפיד במדינה דמוקרטית? 
       
ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       שמעת על זכות השביתה? 
       

שר המשפטים יוסף לפיד:
       
       אדון פרץ פיטר באחוזים פי כמה וכמה - - -
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       רבותי, לא שומעים את קריאות הביניים, האולם מלא ולא שומעים. אנחנו חייבים לגשת להצבעה. תודה רבה. חבר הכנסת מח'ול, אתה מלא מרץ היום. אני מבקש להסתפק כי אני לא רוצה לקרוא לסדר. 
       
שר המשפטים יוסף לפיד:
       
       רבותי, ההסתדרות החדשה של עמיר פרץ - - -
       
ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       תגיד שלעובדים מותר לשבות. 
       
שר המשפטים יוסף לפיד:
       
       אני אפילו לא יודע מי האיש הזה. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       זו אשמתך שאתה לא יודע, זה חבר הכנסת הנכבד זחאלקה. מספיק, אני אשמור על כבודו של חבר הכנסת זחאלקה. אדוני השר, חבר הכנסת זחאלקה מרבה להשתתף בדיוני הכנסת ומקפיד להתמיד בישיבתו כאן. כל מי שנמצא במליאה רואה אותו. בבקשה. 
       
שר המשפטים יוסף לפיד:
       
       רבותי, ההסתדרות של עמיר פרץ פיטרה באחוזים כמות עובדים גדולה פי כמה וכמה  ממה שהממשלה הזאת עשויה או עלולה לפטר בהגשמת התוכנית הכלכלית. ההסתדרות שכל כך דואגת  לעובדים של המדינה לא משלמת בזמן את משכורתם של העובדים שלה. ההסתדרות הזאת, שרוצה עכשיו לקדם מאוד את פשיטת הרגל של המדינה, כבר מזמן פשטה את הרגל. אני אומר לכם, עוד תקום ועדת חקירה לבדוק את הבנקים שממשיכים להעניק הלוואות להסתדרות כאשר הם יודעים שהיא בפשיטת רגל, ואנחנו נתבקש לכסות את החובות של הבנקים שמסיבות פוליטיות מעניקים להסתדרות הלוואות, כאשר להסתדרות אין דרך לכסות את החובות שלה. 
       
יולי תמיר (העבודה-מימד):
       
       - - -
       
חיים אורון (מרצ):
       
       - - -
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       מה עם הנכים? 
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       - - - 
       
קריאה:
       
       מה עם מעמד הביניים? 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       רבותי חברי הכנסת.
       
שר המשפטים יוסף לפיד:
       
       רבותי, התוכנית הזאת, המאוד-כואבת, באה כדי להציל את משק המדינה. הממשלה הזאת לא מכחישה את העובדה שהתוכנית הזאת תגרום קשיים להרבה מאוד אנשים, כדי שאנחנו נוכל להבטיח את קיומם, את עתידם ואת קיומו של המשק הישראלי, העומד על סף פשיטת רגל. ההתקפות נגד התוכנית הזאת הן דמגוגיה ביודעין, כי גם התוקפים אותה יודעים שזו הדרך היחידה להצלת המשק.
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       - - -
       
שר המשפטים יוסף לפיד:
       
       אם אתם לא רוצים לעזור לנו להציל את המשק, לפחות תתעטפו בשתיקה מכובדת מרוב בושה שהמדיניות שלכם הובילה אותנו למצב שאנחנו נמצאים בו. המרקסיסטים שיושבים פה ילמדו אותנו כלכלה? התורה הסוציאליסטית של חיים אורון ושלך, שלימדו אותך כלכלה בברית-המועצות? 
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       כן.
       
שר המשפטים יוסף לפיד:
       
       רבותי, המדינה הזאת זקוקה עכשיו לתרופה מאוד מרה. אנחנו לא מכחישים שהתרופה מרה, אבל התרופה המרה באה להבריא את הפציינט, ומי שמנסה למנוע זאת כמוהו כמי שמנסה למנוע תרופה מחולה. 
       
       אני אומר לכם, שמי שיש בו שמץ של מצפון אזרחי יצביע בעד התוכנית הקשה הזאת כדי להציל את מדינת ישראל מקריסה. 
       
קריאות:
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מאוד מודה לשר יוסף טומי לפיד. אחרון הדוברים ישיב בשם הממשלה. השר מאיר שטרית, בבקשה. לאחר מכן ניגש למהלך ההצבעה. נא לצלצל. 
       
השר מאיר שטרית:
       
       אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, לעתים אנשים מתקשים להאמין שקורה משבר. הם מתקשים להאמין בכך, מכיוון שמי שממונה באותו רגע על המשבר בדרך כלל עושה הכול כדי למנוע אותו, וכשמונעים את המשבר אומרים: לא יכול להיות משבר. 
       
       רבותי, אני עומד פה לומר לכם בלי כחל ושרק, שאם לא היינו מטפלים במצב הכלכלי במדינת ישראל היתה קריסה של המשק. אף אחד מהיושבים פה – לרבות  אנשי ההסתדרות - לא רוצה קריסה של המשק, וגם אנחנו לא רוצים קריסה של המשק. 
       
       ואני יודע, רבותי, התוכנית לא קלה. אנחנו לא מתיימרים להגיד שהתוכנית קלה והיא גן של פרחים. בתוכנית יש באמת פגיעה בכל מיני נושאים, כמעט בכל מגזר, אז מה אתם מציעים לעשות? אתם מציעים שלא ניגע בכלום, נשאיר את העסק להתמוטט? 

יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       אל תיגע במסכנים.

השר מאיר שטרית:
       
       אני רוצה, ברשותכם, חברי הכנסת, לתת לכם כמה מספרים, בודדים בלבד, כדי להסביר את המצב שבו אנחנו נתונים. תקציב המדינה השנה - - -

יעקב מרגי (ש"ס):
       
       - - -

השר מאיר שטרית:
       
       אל תפריע לי, בבקשה. מרגי, אל תפריע לי. 
       
       תקציב המדינה השנה הוא 265 מיליארד שקל. מתוך 265 מיליארד שקל, המדינה משלמת השנה החזר חובות, קרן וריבית, בסך 93 מיליארד שקל, ועוד 74 מיליארד הכנסות מועברות, זאת אומרת תשלומי העברה. זאת אומרת, שני-שלישים מתקציב המדינה הולכים - עוד לפני שאתה נוגע בשקל הראשון - לכל ההוצאות האזרחיות של הממשלה.
       
       זה לא בא משמים, רבותי. זו לא מכת טבע. זה מעשה כחול-לבן, שנוצר, לצערי, במשך הרבה מאוד שנים, ואני אסביר לכם איך זה נוצר. 
       
       אני אתן לכם נתונים, וחבר הכנסת בייגה שוחט - אתה עמדת קודם, אתה ציינת את עצמך כמי שהביא לצמיחה בשנת 2000. זה בלוף. 



אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       למה?

השר מאיר שטרית:
       
       אתה נהנית מכל מה שממשלת נתניהו עשתה בין 1996 ל=1999. אתה קיבלת את המשק אחרי הבראה מאוד-מאוד קשה שעברנו אז, והודענו ב=1999 - אני אמרתי פה מעל הבמה - שבמחצית השנייה של 1999 תהיה צמיחה. ואם אתה רוצה נתונים, אני אתן לך. 
       
       כשאתה מסרת את המשק, ב=1996 - -

ישראל אייכלר (יהדות התורה):
       
       - - -

יעקב מרגי (ש"ס):
       
       - - -

השר מאיר שטרית:
       
       - - האינפלציה היתה 10.5%. ב=1999 קיבלת אותו באינפלציה של פחות מ=3%. אתה מסרת משק בגירעון של 4.2% תוצר – פי-שניים מהחוק - -

יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       כמה אבטלה היתה? 

השר מאיר שטרית:
       
       - - קיבלת אותו בפחות מ=1% גירעון. אתה מסרת משק במצב של גירעון מאזן תשלומים של 6.3 מיליארדי דולר - -

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       אדוני השר, אתה משקר. 

השר מאיר שטרית:
       
       - - קיבלת אותו בפחות ממיליארד דולר גירעון. מסרת אותו עם הפרטה של חצי מיליארד, קיבלת אותו עם הפרטה של 15 מיליארד שקל - -

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       אתה משקר.

השר מאיר שטרית:
       
       - - מסרת אותו עם השקעות חוץ של 2 מיליארדי שקל, קיבלת אותו עם השקעות חוץ של 15 מיליארד שקל, והיתה ליברליזציה, ואתה מתגאה בצמיחה? - -

חיים אורון (מרצ):
       
       - - -

השר מאיר שטרית:
       
       - - הצמיחה ב=2000 היתה תוצאה של הבראת המשק ב=1999.

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       אדוני השר, אתה משקר.

השר מאיר שטרית:
       
       רבותי, מה שהתוכנית הכלכלית הזאת עושה - היא הולכת לטפל עוד פעם במה שקרה במשק, ואני רוצה להסביר את זה - - -

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       אתה פשוט משקר בנתונים.

השר מאיר שטרית:
       
       אני לא הפרעתי לך, בייגה. אני מוכן להתווכח אתך על הנתונים - לא שלי, של הלמ"ס. אני מוכן להתווכח אתך עליהם. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת שוחט, הרי אתה יודע שקריאות ביניים רק בישיבה, כי אחרת זה נשמע כאילו אתה מתנפל על הדוכן, חלילה. 

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       לא יעזור לו - - -

השר מאיר שטרית:
       
       רבותי, אני רוצה שתדעו שני מספרים נוספים. 

ישראל אייכלר (יהדות התורה):
       
       - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לשבת, חבר הכנסת אייכלר.

השר מאיר שטרית:
       
       החובות הכלליים של מדינת ישראל ב=1998 עמדו על 92% תוצר, זאת אומרת בערך 92 מיליארד דולר. בסוף 2002 - ארבע שנים אחרי זה - חובות המדינה עומדים על 107% תוצר, זאת אומרת 107 מיליארד דולר, היינו, חובות המדינה עלו בארבע שנים - -

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       לא בארבע שנים.

קריאה:
       
       בשנתיים.
       
קריאות:
       
       - - -

השר מאיר שטרית:
       
       - - ב=15 מיליארד דולר. זאת אומרת, חובות המדינה עלו בכמעט 70 מיליארד שקל - -

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       אתה משקר, בשנתיים הם עלו - - -

השר מאיר שטרית:
       
       - - רק הריבית שמשלמים לשנה על החובות הללו עומדת היום בערך - רבותי, תקשיבו טוב - על 7 מיליארדי שקל. 
       
       חובות המדינה כולם - -

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       אתה משקר. הם עלו ב=2001 וב=2002. אתה פשוט משקר.

השר מאיר שטרית:
       
       - - זה 107 מיליארד דולר בערך - הריבית השנתית רק על חובות המדינה היא 70 מיליארד שקל. 
       
       זאת אומרת, מה המדינה עשתה? לא היה למדינה כסף לשלם את כל הקצבאות למיניהן ואת כל הוצאות הממשלה המנופחות. מה עשתה המדינה? לקחה עוד הלוואות, והחובות גדלו וגדלו. 
       
       תחשבו רגע מה היה קורה אם לא היו לנו החובות האלה. היה בתקציב המדינה עוד 93 מיליארד שקל לחינוך, לרווחה, לבריאות ולכל דבר אחר. יחשוב כל אחד מכם ויגיד -  מה אתם הייתם עושים אם במשק המשפחתי שלכם היתה שנה שבזבזתם, הגעתם ל"אוברדרפט" ענק בבנק, ואתם רואים שהמשכורת שלכם אינה יכולה להחזיר אפילו את ה"אוברדרפט" החודשי. מה הייתם עושים? 

ישראל אייכלר (יהדות התורה):
       
       לא משק משפחתי. המשק שלכם. 

השר מאיר שטרית:
       
       תפסיק, ידידי. תפסיק לצעוק. אני לא רוצה לענות לך. 
       
       מה הייתם עושים? הייתם מקטינים את ההוצאות השוטפות שלכם כדי להחזיר את החוב עד שהייתם מחזירים את החוב, ואחר כך חוזרים לרמת הוצאות יותר סבירה. מה אתם רוצים, שהמדינה לא תעשה את זה? 
       
       לכן, רבותי, אמת - המערכת הזאת, התוכנית הכלכלית יוצרת פגיעה מסוימת, אבל יש  לה מטרה. אנחנו רוצים להפנות את האנשים מחיים בתרבות החלוקה לעבודה - -

יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       - - -
       
יולי תמיר (העבודה-מימד):
       
       - - -

השר מאיר שטרית:
       
       - - להחזיר את הערך של עבודה עברית. 

ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       - - -

קריאות:
       
       - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה. רבותי, איש לא שומע. חבר הכנסת זחאלקה, לא שומעים אותך בלאו הכי. אז תצעקו ותשתקו. לצעוק ולשתוק. 

קריאות:
       
       - - - 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא עוזר, חבר הכנסת רן כהן. חבר הכנסת יצחק כהן. 

השר מאיר שטרית:
       
       רבותי, אני אומר לכם - אף אחד בעולם לא ישכנע אותי - -

יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       מה עם הגמלאים?

השר מאיר שטרית:
       
       - - שזה מוצדק להעלות את מספר מקבלי הבטחת הכנסה בעשור האחרון מ=15,000 איש         ל=150,000 איש – פי-עשרה. אף אחד לא ישכנע אותי בזה. 
       
       ורבותי, אני אומר לכם - אין שום דרך קצרה להוציא אנשים ממעגל העוני. עובדה - תשלומי ההעברה גדלו ב=280% בעשור האחרון, ממדי העוני גדלים, זאת אומרת, זה לא עובד. אתם לא מבינים את זה? אתם רוצים להוציא אנשים ממעגל העוני - אין רצפט, אין דרך קלה. הדרך היחידה לעשות את זה זה להניע אותם לחזור לעבודה, לתת להם הכשרה מקצועית, לחנך את הילדים שלהם, אז תוציאו אותם ממעגל העוני.

יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       מה עם הגמלאים?

מיכאל מלכיאור (העבודה-מימד):
       
       אז למה מפטרים מורים?

ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       - - -

קריאות:
       
       - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       רבותי חברי הכנסת, איש לא שומע את הערותיכם. 

השר מאיר שטרית:
       
       אז תוציאו אותם ממעגל העוני, והתוצאה אז - - - 
       
       רבותי, אין דרך קצרה יותר, ואני אומר לכם את זה כאדם שבא ממצוקה. אין פתרון קצר. אילו יכולנו - אני אומר את זה לשר החינוך לשעבר יוסי שריד - אילו יכולנו לקחת מההכנסות המועברות 10 מיליארדי שקל לשנה ולהעביר אותם לחינוך, היתה נוצרת מהפכה חברתית. בדור אחד אפשר לעצור את כל המצוקה בישראל. דור אחד של מתן הזדמנות שווה לכל ילד, אבל אי-אפשר לעשות את זה בלי להקצות לזה כסף, ואם מקצים כסף צריכים לקחת ממקורות כואבים. 
       
       ורבותי, מה אנחנו מבקשים? - -

ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       אולי תיקח מהעשירים?

קריאות:
       
       - - -

יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       מה עם הילדים?

השר מאיר שטרית:
       
       - - קיצוץ - - -

קריאות:
       
       - - - 

השר מאיר שטרית:
       
       לוקחים, לוקחים. עם כל הכבוד לך, חבר הכנסת זחאלקה - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת מרגי, שומעים אותך כל הזמן בלי להבין אף מלה ממה שאתה מדבר, ויש גבול לכמה חבר הכנסת  שעדיין בכל זאת נמצא בימי הגמילה שלו - אי-אפשר כך, תשמע קודם, לא לצעוק סתם. 

השר מאיר שטרית:
       
       חבר הכנסת זחאלקה, עם כל הכבוד לך, תזכור דבר אחד - אתה מדבר על העשירים. אני רוצה שתזכור, ידידי,  א.  ש=13% בערך מהאנשים משלמים 90% מכל מס ההכנסה במדינה.

ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       - - -

יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       מה עם הילדים?

השר מאיר שטרית:
       
       מה אתה רוצה? לשחוט את האווז שמטיל ביצי זהב? 

קריאות:
       
       - - -

השר מאיר שטרית:
       
       העשירים יכולים ללכת לכל מדינה אחרת בעולם. שנית, תראה את תוכנית הקיצוץ בשכר. אנחנו מקצצים פי-ארבעה מבעלי השכר הגבוה בהשוואה לבעלי השכר הממוצע. אנחנו פוגעים בשכר המינימום באפס - - -

יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       מה עם הילדים? מה עם הגמלאים?

השר מאיר שטרית:
       
       רבותי, מה נדרש מאנשים לעשות? בחקיקה, אם תשימו לב, הקיצוץ בשכר הוא לשנתיים בלבד, לתקופה זמנית - הוראת שעה, עם אופציה לשנה נוספת - - -

מיכאל מלכיאור (העבודה-מימד):
       
       מה עושים הנכים?

השר מאיר שטרית:
       
       אנחנו מבקשים קיצוץ ממוצע של 5% כדי לתת כתף למדינה, כדי שנעבור את התקופה הקשה עד שתהיה צמיחה. מה האסון הגדול? 

קולט אביטל (העבודה-מימד):
       
       איך נביא את הצמיחה?

קריאות:
       
       - - -

השר מאיר שטרית:
       
       אני אומר לכם - חבר הכנסת זחאלקה - אין הצדקה לשום שביתה על העניין הזה.
       
       ואני קורא לידידי עמיר פרץ עוד פעם אחת - מעל הבמה הזאת – עמיר, ידידי, הרי אתה יודע שגם התקרבנו בהרבה נושאים. לא צריך לגרום ייסורים לציבור. בוא ניכנס מחדש למשא-ומתן, למרות השביתה. עוד לא קרה כלום.
       
       אנחנו בקריאה ראשונה. עד הקריאה השנייה והשלישית יש עוד שבועיים אולי. בתקופה הזאת כל הסכמה שנגיע אליה, נשנה את החוק בהתאם. מה יש להסתדרות להפסיד? למה לגרום סבל לציבור? זה מיותר לחלוטין - -

אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       אתם גורמים סבל לציבור. 

מיכאל מלכיאור (העבודה-מימד):
       
       מה יש לך להפסיד?

השר מאיר שטרית:
       
       - - לא צריך לעשות שום שביתה, כי אנחנו מוכנים ורוצים להגיע להסכמות.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אדוני השר, אנחנו קבענו זמן להצבעה, ואתה מוגבל בזמנך לחמש דקות. 

השר מאיר שטרית:
       
       אני מסיים, אדוני. אני סיימתי - עוד דקה.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה. רבותי, כל קריאת ביניים תשאיר אתכם כאן למשך זמן קריאת הביניים.  
       
השר מאיר שטרית:
       
       ממש לא מוצדק לגרום ייסורים כה רבים לאזרחי ישראל.

דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       אז למה אתם עושים את זה?

השר מאיר שטרית:

       בעיקר כאשר אפשר לשנות אחרי הקריאה הראשונה. איזו הצדקה יש לשביתה? רבותי, אני חושב שאפשר להפסיק את השביתה לאלתר ולגמור את המשא-ומתן בזמן, בין הקריאה הראשונה לקריאה השנייה והשלישית, מתוך תקווה שבאמת נגיע להסכמה. אני חושב שזה ניתן, זה לא בלתי אפשרי, אם יש רצון לגמור את זה. 
       
       ודבר אחרון, אני רוצה לומר לכם וגם לאזרחי ישראל, אל תאמינו לכל הפרופגנדה שמנסים למכור לכם, כאילו רוצים לפגוע בכל הקצבאות. זה שקר. נכון, מקפיאים את הקצבאות בשנתיים, אז מה? אם לא נתקן את המצב, לא יהיה כסף לתת קצבאות. 
       
       רבותי, הגיע הזמן שכל אזרח ישאל את עצמו, לא מה המדינה צריכה לעשות בעבורו. זו השעה לשאול, מה הוא יכול לעשות למען המדינה. תודה.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מודה מאוד לשר מאיר שטרית. 
       
       נתבקשתי על-ידי חבר הכנסת עמיר פרץ לתת לו את זכות התגובה על ההאשמות, מעבר לכך - אפילו ההשמצות שהוטחו נגדו. אתן לך את זכות הדיבור, אולם התקנון מאפשר לעשות זאת רק בתום הישיבה. 

דוד טל (עם אחד):
       
       יש נוהג בבית הזה - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת דוד טל, האם אדוני רוצה להתנפל על הדוכן? קודם כול ישב, חבר הכנסת טל, קודם כול תשב. שב מייד. לא אוציא אותך החוצה, אתה יכול לצאת בעצמך, אם תרצה. 
       
       חבר הכנסת פרץ, אני לא יכול לתת לך. אני רוצה לומר שהיו כאן היום כמה  התבטאויות כלפי אישים שונים מצד אישים אחרים, אשר גבלו במידה לא מעטה בנורמה שאינה מקובלת בכנסת הזאת. ההשמצות ההדדיות, החשדות וההאשמות שהופנו כלפי אישים כאלה ואחרים העושים במלאכת הציבור הם דבר שעבר היום מעט את גבול הטעם הטוב. אאפשר לך להגיב בתום הישיבה. מה רצית לומר? דבר מהמקום. אני מפנה את תשומת-לבך לסעיף 54. מה רצית לומר? בבקשה, לך למיקרופון.

ישראל אייכלר (יהדות התורה):
       
       למה אין משא-ומתן בעניין הסיעודיים?

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת אייכלר, כרגע אנחנו מדברים על האתיקה בכנסת עצמה, נא לתת כבוד לכנסת. בבקשה, חבר הכנסת פרץ.

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אדוני היושב-ראש, אני מודע לתקנון - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       מה זה הטלפונים פה? סדרני הכנסת,  אם יישמע כאן צלצול טלפון, מייד להוציא את האדם מכאן, אם אינו חבר הכנסת.

מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       ביום שהורסים את הכנסת, מה הבעיה עם צלצול טלפונים?

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת פרוש, אל תהיה בין אלה שכורתים את הענף שכולנו יושבים עליו. חבר הכנסת פרוש, אני מודה לך, בבקשה, חבר הכנסת פרץ.

משה גפני (יהדות התורה):
       
       הכנסת הופכת להיות בלתי רלוונטית.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת גפני, כל 15 שנות חייך האחרונות היו בכנסת, למה לך להטיל דופי בכנסת.
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       פשוט, הכנסת הזאת הופכת לבלתי רלוונטית.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת גפני, כאשר אתה היית בעל השררה, הרבה פעמים אמרו אותם דברים, והם לא היו ראויים. מספיק, חבר הכנסת גפני. בבקשה, חבר הכנסת פרץ, חצי דקה.

מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       הבעיה היא שאתה קורא לכך שררה.

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אדוני היושב-ראש, אף שהתקנון קובע כי התגובה תהיה בתום הישיבה, מכיוון שכולנו יודעים שבתום הישיבה תהיה פה התפזרות כללית ואיש לא יקשיב, אני רוצה להגיב: נאמרו כאן דברים חריגים. למשל, הייתי בטוח שככל ששר המשפטים יזדקן יותר - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא, לא, עוד רגע יבקש שר המשפטים להגיב.

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       חשבתי שהוא יירגע. שר משפטים בישראל, לא אדם מן השורה, משתמש בביטוי פשע מאורגן. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת פרץ, הוא ענה. כאשר אמרו מה זה פשע מאורגן, הוא אמר: אם אתם מאשימים, דעו לכם מה זה פשע מאורגן.

דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       לא נכון, הוא אמר שזהו פשע מאורגן.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       יפנו לוועדת האתיקה, ושם נשמע. תודה רבה, חבר הכנסת פרץ, דבריך הוסברו והובנו בצורה הברורה ביותר.

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אני מאד מעריך את טומי לפיד, אני רק מקווה שהזמן שישהה במשרד המשפטים אולי ישחרר אותו קצת מההתבהמות הקבועה שלו.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה, אני מודה לך. אני מציע לא להשתמש במלים שהשתמשת בהן.

       רבותי חברי הכנסת, חבר הכנסת אזולאי, אני מבקש את תשומת-לבכם.

דוד אזולאי (ש"ס):
       
       - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מבקש את תשומת-לבך. חבר הכנסת אזולאי, אנחנו עכשיו בהצבעה. חברי הכנסת, ראש הממשלה ביקש להודיעני כי "בהתאם לסעיף 36(א) לתקנון הכנסת - - -

יצחק כהן (ש"ס):
       
       שיתפטר, בגלל הדוח הזה שיתפטר.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת יצחק כהן. אני לא מציע להסתכל בדוחות כאלה או אחרים - - -

מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       למה לא?

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת כהן,  אם עוד פעם תעשה את מה שאתה עושה, לא תהיה באולם.
       
       "בהתאם לסעיף 36(א) לתקנון הכנסת, אבקש להודיעך, כי אראה בהצבעת הכנסת הערב לגבי הצעת חוק התוכנית הכלכלית להבראת כלכלת ישראל (תיקוני חקיקה להשגת יעידי התקציבוהמדיניות הכלכלית לשנות הכספים 2003 ו=2004), התשס"ג-2003, בקריאה ראשונה, והצעת חוק-יסוד: משק המדינה (תיקון מס' 11) בקריאה ראשונה, עניין של הבעת אמון בי". 
       
       חברי הכנסת שמבזים כאן את הכנסת, אני מודיע לך, סגן יושב-ראש הכנסת, שכל הצגה של דבר בתוך אולם המליאה היא דבר אסור. רבותי חברי הכנסת, אנחנו ניגשים להצבעה. נא להוריד. חבר הכנסת פינס, נא להוריד.
       
       חבר הכנסת דוד לוי, זוהי פררוגטיבה של הממשלה ושל ראש הממשלה, להודיע שהוא רואה בהצבעה הצבעת אמון. אין דיון על זה.

רן כהן (מרצ):
       
       זוהי תוכנית אונס.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       מפאת כבודו של חבר הכנסת לוי, בבקשה. חברי הכנסת, אני לא מבין את כולכם, אני מבקש להתקדם, הרי בסופו של דבר אנחנו מצביעים.

דוד לוי (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, הודעתי מעל דוכן הכנסת שאני מתנגד לתוכנית הזאת, שאני רואה בה עוול חברתי נורא ואטימות לבעיות היסוד שלנו. מאחר שראש הממשלה הציע לראות בהצבעה זו הבעת אמון או אי-אמון, אני נאלץ לעזוב את האולם. תודה.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה לחבר הכנסת לוי. 
       
       רבותי חברי הכנסת, ההצבעה הראשונה תהיה הצבעה אישית, על-פי  20 חתימות שהוגשו לי על-ידי חברת הכנסת זהבה גלאון, יושבת-ראש סיעת מרצ. היא תהיה גם הצבעה על חוק התוכנית הכלכלית וגם הצבעת אמון בממשלה. מזכיר הכנסת יקרא בשמות חברי הכנסת. יוכל להשתתף בהצבעה רק מי שישב במקומו. אני מבקש מכל חברי הכנסת לשמור על שקט, אחרת לא נוכל לשמוע את הצבעתם של החברים. בבקשה, אדוני סגן המזכיר.

סגן מזכיר הכנסת דוד לב:
(קורא בשמות חברי הכנסת)

       קולט אביטל	-	נגד
       רוחמה אברהם	-	אינה נוכחת
       יולי-יואל אדלשטיין -	בעד
       יעקב אדרי 	-	בעד                                   
       אהוד אולמרט	- 	אינו נוכח
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       איפה אהוד אולמרט?

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אנחנו בזמן הצבעה, חבר הכנסת גפני.

זאב בוים (הליכוד):
       
       תוציא אותו החוצה, אדוני היושב-ראש.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       שמעתי. אדוני סגן השר הנכבד, תן לאחרים לדאוג. אתה כבר עשית את תפקידך כיושב-ראש הקואליציה.
       
       בבקשה, להמשיך.
       
סגן מזכיר הכנסת דוד לב:
(קורא בשמות חברי הכנסת)
       
       חיים אורון		- נגד
       זבולון אורלב		- בעד
       
קריאות:
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       להפסיק את ההצבעה. רבותי חברי הכנסת, ההצבעה האישית באה על מנת שכל אחד ישמע מה כל חבר הכנסת מצביע, וזאת בהתאם לדרישתה של חברת הכנסת זהבה גלאון. כך אנחנו עושים. אם אתם תנצלו את הדבר לשיבוש הליכי הצבעה - חברת הכנסת ויושבת-ראש סיעת העבודה ובאמת מרכזת האופוזיציה והשרה לשעבר, לא ראוי. בבקשה.
       
       
סגן מזכיר הכנסת דוד לב:
(קורא בשמות חברי הכנסת)

	זבולון אורלב		-  בעד
	
קריאות:
       
       בוז.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא, לא. לא תהיה פה פרחחות. בבקשה. 

סגן מזכיר הכנסת דוד לב:
(קורא בשמות חברי הכנסת)

	דוד אזולאי		- נגד
	ישראל אייכלר		- נגד
	דליה איציק		- נגד
	אפי איתם		- בעד

קריאות:
       
       בוז.

זאב בוים (הליכוד):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אדוני סגן השר, אתה לא עוזר לי. תאמין לי, ההצבעה תסתיים והתוצאות ייוודעו לכל הכנסת ולציבור. 
       
יצחק כהן (ש"ס):
       
       - - -
       
גלעד ארדן (הליכוד):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת ארדן, הממשלה ביקשה הצבעה. אני מבקש מכם לפחות לעזור לממשלה. 
       
יצחק כהן (ש"ס):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת יצחק כהן, האם אדוני לא מסוגל לשבת בשקט בזמן ההצבעה? אם לא, יצא. אני לא רוצה להוציא אותו. 
       
מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת ברכה, אדוני סגן יושב-ראש הכנסת, אתה הסברת לי שבזמן הצבעה אסור להפריע. אני קיבלתי, למדתי, הייתי תלמידך. בבקשה, להצביע. 

סגן מזכיר הכנסת דוד לב:
(קורא בשמות חברי הכנסת)

	אריה אלדד		- בעד
	בנימין אלון		- בעד
	טלב אלסאנע		- נגד
	אלי  אפללו		- בעד

דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       אפללו, אפללו. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חברת הכנסת דליה איציק.
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       לא, אני המומה. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אל תהיי המומה. אני אתן לך הרגעה. להמשיך.

סגן מזכיר הכנסת דוד לב:
(קורא בשמות חברי הכנסת)

	גלעד ארדן		- בעד
	אורי יהודה אריאל		- בעד
	זאב בוים		- בעד
	אברהם בורג		- אינו נוכח
	נעמי בלומנטל		- בעד
	בנימין בן-אליעזר		- נגד
	אלי בן-מנחם		- נגד
	שלמה בניזרי		- נגד
	דניאל בנלולו		- בעד
	רוני בר-און		- בעד
	רומן ברונפמן		- נגד
	רוני בריזון		- בעד
	ויקטור בריילובסקי	- בעד
	מוחמד ברכה		- נגד
	עזמי בשארה		- אינו נוכח
	ענבל גבריאלי		- בעד
	מיכאל גורלובסקי		- אינו נוכח
	זהבה גלאון		- נגד
	גילה גמליאל		- אינה נוכחת
	משה גפני		- נגד
	עבד-אלמאלכ דהאמשה	- נגד
	נסים דהן		- נגד
	חמי דורון		- בעד
	אברהם הירשזון		- אינו נוכח
	צחי הנגבי		- בעד
	צבי הנדל		- בעד
	יצחק הרצוג		- נגד
	מג'לי והבה		- בעד
	אבשלום וילן		- אינו נוכח
	מתן וילנאי		- נגד
	יצחק וקנין		- נגד
	נסים זאב		- נגד
	ג'מאל זחאלקה		- נגד
	אליעזר זנדברג		- אינו נוכח
	יחיאל חזן		- בעד
	רשף חן			- בעד
	ואסל טאהא		- נגד
	אחמד טיבי		- נגד
	דוד טל			- נגד
	יגאל יאסינוב		- בעד
	שאול יהלום		- אינו נוכח
	אליהו ישי		- נגד
	אהוד יתום		- בעד
	דני יתום			- נגד
	איתן כבל		- נגד
	אילנה כהן		- נגד
	אליעזר כהן		- בעד
	אמנון כהן		- נגד
	יצחק כהן		- נגד
	רן כהן			- נגד
	משה כחלון		- בעד
	חיים כץ			- אינו נוכח
	ישראל כץ		- בעד
	אתי לבני		- בעד
	ציפי לבני		- בעד
	לימור לבנת		- בעד
	דוד לוי			- אינו נוכח
	יצחק לוי			- בעד

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אדוני השר, אתה מפריע בדיבורך עם יושבת-ראש האופוזיציה. 
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       הרסת את החקלאים.
       
שר החקלאות ופיתוח הכפר ישראל כץ:
       
       לא קוראים לי מצנע. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       השר כץ, אתה מפריע לקיומה הסדיר של ההצבעה. בבקשה.

סגן מזכיר הכנסת דוד לב:
(קורא בשמות חברי הכנסת)

	אילן ליבוביץ		- בעד
	יעקב ליצמן		- נגד
	עוזי לנדאו		- בעד
	יוסף לפיד		- בעד
	עסאם מח'ול		- נגד
	מיכאל מלכיאור		- נגד 
	עמרם מצנע		- נגד
	יעקב מרגי		- נגד
	יהודית נאות		- בעד
	משולם נהרי		- נגד
	מיכאל נודלמן		- בעד
	דני נוה			- בעד
	אורית נוקד		- נגד
	לאה נס			- בעד
	בנימין נתניהו		- בעד
	מרינה סולודקין		- אינה נוכחת
	ניסן סלומינסקי		- בעד
	אפרים סנה		- אינו נוכח
	גדעון סער		- בעד
	גדעון עזרא		- בעד
	מל פולישוק-בלוך		- בעד
	אברהם פורז		- בעד
	אופיר פינס-פז		- נגד
	גילה פינקלשטיין		- בעד
	מאיר פרוש		- נגד
	יוסף פריצקי		- בעד
	שמעון פרס		- אינו נוכח
	יאיר פרץ		- אינו נוכח
	עמיר פרץ		- נגד
	איוב קרא		- בעד
	אברהם רביץ		- נגד
	ראובן ריבלין		- בעד
	חיים רמון		- נגד
	אהוד רצאבי		- אינו נוכח
	מיכאל רצון		- בעד
	אברהם בייגה שוחט	- נגד
	יובל שטייניץ		- בעד
	מאיר שטרית		- בעד
	יורי שטרן		- אינו נוכח
	אילן שלגי		- בעד
	סילבן שלום		- בעד
	שלום שמחון		- נגד
	אריאל שרון		- בעד
	עמרי שרון		- בעד
	יוסי שריד		- נגד
	יולי תמיר		- נגד

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       האם יש מישהו באולם הזה ששמו לא נקרא ולא הצביע? אנשים שלא הצביעו, לקרוא בשמם פעם נוספת.

סגן מזכיר הכנסת דוד לב:
(קורא בשמות חברי הכנסת)

	רוחמה אברהם		- אינה נוכחת
	אהוד אולמרט		- אינו נוכח
	אברהם בורג		- אינו נוכח
	עזמי בשארה		- אינו נוכח
	מיכאל גורלובסקי		- אינו נוכח
	גילה גמליאל		- אינה נוכחת
	אברהם הירשזון		- אינו נוכח

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת גפני, אתה מפריע כל הזמן להצבעה הסדירה. אתם רוצים שנקרא פעם שנייה ואתה מפריע ברעמים ובקולות. בבקשה.

סגן מזכיר הכנסת דוד לב:
(קורא בשמות חברי הכנסת)

	אבשלום וילן		- אינו נוכח
	אליעזר זנדברג		- אינו נוכח
	שאול יהלום		- אינו נוכח
	חיים כץ			- אינו נוכח
	דוד לוי			- אינו נוכח
	מרינה סולודקין		- אינה נוכחת
	אפרים סנה		- אינו נוכח
	שמעון פרס		- אינו נוכח
	יאיר פרץ		- אינו נוכח
	אהוד רצאבי		- אינו נוכח
	יורי שטרן		- אינו נוכח

	תמה ההצבעה.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       רבותי, נא להודיע לי את תוצאות ההצבעה. 
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       שכחתם את אולמרט.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה. 
       
       אני רוצה לומר, ברגע זה אנחנו נפרסם את תוצאות ההצבעה ולאחר מכן נעבור להצבעה השנייה, שתהיה הצבעה אלקטרונית.  לכן, אני מבקש מכל חברי הכנסת שלא לומר: לא היינו במקום, לא היינו מוכנים. צריך להצביע בשתי ההצבעות יחד על מנת שלא תהיינה אי-הבנות, כי מי שנמצא במקומו -  חברי כנסת ותיקים, נא להשגיח על חברי הכנסת החדשים כדי שלא יאמרו אחר כך: לא נקלט, לא נאמר, לא נעשה. נא לשבת על מקומותיכם. 

משה גפני (יהדות התורה):
       
       אדוני המזכיר, את אולמרט מחקת? 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה לך על הערתך. אנחנו מאוד מודים לך, חבר הכנסת גפני. כתוב: בנסוע חברך, אל תטיל דופי בנסיעתו. 
       
       רבותי חברי הכנסת, ובכן, בעד החוק בקריאה ראשונה ובעד אמון בממשלה - 56. נגד החוק - - - 

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       אין 61. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לגבי עניין זה, אדוני צריך לדעת, שכדי לשנות חוק-יסוד צריך למעלה מ=61. רבותי, נותרו בכל זאת 64 חברי הכנסת שעדיין לא ידענו מה  הצבעתם. נגד - 46. לכן אני קובע, שהממשלה זכתה באמון והחוק עבר בקריאה ראשונה. מובן שהחוק יעבור לוועדת הכנסת על מנת שזו תקבע איך החוק יפוזר, אם יפוזר, בין הוועדות השונות. 
       
       חוק-יסוד: משק המדינה - - - 

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       מה דעתך, אדוני היושב-ראש? 


היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אנחנו נביע את דעתנו בצורה הגלויה, הברורה, החדה והחלקה, בוודאי לא בזמן ההצבעה. אני רוצה להזכיר לכם שאנחנו בזמן הצבעה, רק שאני לא זוכר איפה החוק. הצעת חוק-יסוד: משק המדינה (תיקון מס' 11). רבותי, נא להתכונן להצבעה. 
       
       נא להצביע בעד, נגד או נמנע. 
       
הצבעה מס' 1
       
בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה - 55
נגד- 45
נמנעים - אין
ההצעה להעביר את הצעת חוק-יסוד: משק המדינה (תיקון מס' 11) לוועדה שתקבע ועדת הכנסת נתקבלה. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אמרתי לכם, תשגיחו על חבריכם, שעסוקים בנושאים ביטחוניים, חברי מפלגת העבודה. רבותי, יש עוד הצבעה, אני מציע שלא לצאת. 
       
       ובכן, רבותי, רוב של 55 בעד, 45 נגד - רוב של 56 בעד, 46 נגד, ואני קובע שהצעת החוק עברה בקריאה ראשונה והיא תעבור לוועדת הכנסת על מנת שתקבע מי הוועדה שתדון בה. 

       
החלטה בדבר תיקון טעות בחוק התקציב לשנת הכספים 2003, 
התשס"ג-2002
["דברי הכנסת", מושב חמישי, חוב' ו', עמ'  10315; נספחות.] 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מזמין את חבר הכנסת בנלולו, בשם ועדת הכספים, על מנת להודיע את הודעתו. הוא מבקש תיקון איזו שגיאה. החלטה בדבר תיקון טעות בחוק התקציב לשנת הכספים 2003, התשס"ג-2002. נא להציג את הבקשה, חבר הכנסת דניאל בנלולו. 

דניאל בנלולו (בשם ועדת הכספים):
       
       אדוני היושב-ראש, ראש הממשלה, השרים, מונחת לפניכם הצעת לתיקון חוק התקציב לשנת הכספים 2003. כידוע, חוק התקציב לשנת הכספים 2003 התקבל בכנסת ב=17 בדצמבר 2002 ופורסם ב=27 בינואר 2003. 
       
       בנוסח הצעת חוק התקציב שהובאה לכנסת לקריאה שנייה ושלישית ובנוסח חוק התקציב כפי שהתקבל בכנסת, בריכוז התוספת הראשונה ובתוספת הראשונה, בסעיף 02, הכנסת, בטור "הוצאה מותנית בהכנסה" חלו שתי טעויות: האחת, במקום 12,140 אלפי שקלים חדשים, נאמר בטעות 9,140 אלפי שקלים חדשים. השנייה: בטור "הרשאה להתחייב" הושמט בטעות הסכום של 360,000 אלפי שקלים חדשים, המיועדים לתוספת מבנה לכנסת. 
       
       מדובר בטעויות טכניות שהן בגדר השמטה מקרית ושיבוש של העתקה. מוצע לתקן את הטעויות האמורות ולקבוע, כי תחילתו של התיקון תהיה ביום תחילתו של החוק, דהיינו ביום 1 בינואר 2003.  אבקש את תמיכתכם בתיקון המוצע. תודה. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       בטרם נצביע, הייתי מבקש להוסיף לפרוטוקול, שקודם קראתי ש=56 חברי הכנסת תמכו בהצעת החוק, בהם כמובן חבר הכנסת יוסף טומי לפיד, שישב במקומו והצבעתו לא נקלטה, וכל הבית ראה שהוא יושב, מנסה  להצביע אבל כוחות הטכניקה פעלו הפעם נגדו. כמובן, יש לשנות את הצבעתו של חבר הכנסת מתן וילנאי להצבעת נגד במקום בעד. 

יעקב ליצמן (יהדות התורה):
       
       אדוני היושב-ראש, יש טעות בספירה, היה 55 ו=45, כרגע זה 55 ו=46. 


היו"ר ראובן ריבלין:
       
       56 ו=46, אתה צודק. כל מה שרציתי לומר, שהצבעתו של חבר הכנסת לפיד לא נקלטה. חבר הכנסת מתן וילנאי הצביע בטעות, וכך הוא בוודאי יאמר לפרוטוקול. 
       
       רבותי חברי הכנסת, אנחנו נצביע על הצעת ועדת הכספים כפי שהוצגה על-ידי חבר הכנסת דניאל בנלולו. מי בעד, מי נגד - נא להצביע. 
       
הצבעה מס' 2
       
בעד ההחלטה - 53
נגד - 11
נמנעים - 1
ההחלטה בדבר תיקון טעות בחוק התקציב לשנת הכספים 2003, התשס"ג-2002, נתקבלה.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       רוב של 53 בעד, 11 נגד ונמנע אחד, ואני קובע שההחלטה בדבר תיקון טעות בחוק התקציב לשנת הכספים 2003, התשס"ג-2002, כפי שהוצגה על-ידי חבר הכנסת דניאל בנלולו, בשם ועדת הכספים, נתקבלה. 
       
       אני מודה לחברי הכנסת. תם סדר-היום. ישיבת הכנסת הבאה כפי שנקבעה היא ישיבה מיוחדת שתתקיים ביום שני, ג' באייר התשס"ג, 5 במאי 2003 למניינם, בשעה 10:00. ישיבה זו נעולה. 
       
       
       
       הישיבה ננעלה בשעה 20:08.
     
עמוד 279 מתוך 279

