﻿    תוכן עניינים
       הצעת חוק  התקציב לשנת הכספים 2004, התשס"ד-2003;	3
       הצעת חוק המדיניות הכלכלית לשנת הכספים 2004 (תיקוני חקיקה), התשס"ד-2003;	3
       הצעת חוק גיל פרישה, התשס"ד-2003	3
       נסים דהן (ש"ס):	4
       אילנה כהן (עם אחד):	12
       אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):	16
       אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):	22
       אורית נוקד (העבודה-מימד):	25
       מל פולישוק-בלוך (שינוי):	28
       טלב אלסאנע (רע"ם):	31
       דוד לוי (הליכוד):	36
       שר הפנים אברהם פורז:	40
       אפרים סנה (העבודה-מימד):	46
       ואסל טאהא (בל"ד):	48
       אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):	50
       יולי תמיר (העבודה-מימד):	53
       איתן כבל (העבודה-מימד):	55
       מאיר פרוש (יהדות התורה):	57
       יאיר פרץ (ש"ס):	60
       מיכאל מלכיאור (העבודה-מימד):	63
       אלי בן-מנחם (העבודה-מימד):	65
       מתן וילנאי (העבודה-מימד):	68
       אתי לבני (שינוי):	70
       יצחק הרצוג (העבודה-מימד):	72
       חמי דורון (שינוי):	74
       אברהם בורג (העבודה-מימד):	77
       דליה איציק (העבודה-מימד):	80
       אבשלום וילן (מרצ):	83
       יורי שטרן (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):	87
       דניאל בנלולו (הליכוד):	90
       יולי-יואל אדלשטיין (הליכוד):	93
       שלום שמחון (העבודה-מימד):	95
       רוני בר-און (הליכוד):	102
       עמיר פרץ (עם אחד):	103
       חיים רמון (העבודה-מימד):	108
       רוני בר-און (הליכוד):	113
       השר גדעון עזרא:	123
       שר האוצר בנימין נתניהו:	127
       מזכיר הכנסת אריה האן:	136
    
       

       
       
       
       חוברת ג'
       ישיבה ס"ה
       
       
       
       
       
       
       
       
הישיבה השישים-וחמש של הכנסת השש-עשרה
יום רביעי, י' בחשוון התשס"ד (5 בנובמבר 2003)
ירושלים, הכנסת, שעה 10:02
       

הצעת חוק  התקציב לשנת הכספים 2004, התשס"ד-2003; 
הצעת חוק המדיניות הכלכלית לשנת הכספים 2004 (תיקוני חקיקה), התשס"ד-2003;
הצעת חוק גיל פרישה, התשס"ד-2003
["דברי הכנסת", חוברת זו, עמ' 5692.]
(קריאה ראשונה)
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       כבוד השר, גברתי ורבותי חברי הכנסת הנכבדים, היום י' בחשוון התשס"ד, 5 בחודש נובמבר 2003 למניינם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת, שהיא המשכה של ישיבת הכנסת שנסתיימה אתמול מוקדם בהרבה ממה שחשבנו, שכן רבים מחברי הכנסת שהיו מיועדים לדבר אתמול לא דיברו.
       
	לפני רשימה של 32 חברים אשר, בצדק, אמורים היו לדבר וידברו היום. לגבי כל מצטרף אחר שיש לו סיבה כזאת או אחרת לכך שלא היה אתמול סיפק בידו לבוא ולהביע את עמדתו, אנחנו נשמע במסגרת אותה מגבלה שקבענו, שהדיון לא יסתיים לפני השעה 14:00 ולא יתאחר מעבר לשעה 16:00, שכן רבים מחברינו ישתתפו הערב בכנסים כאלה או אחרים לזכרו של יצחק רבין, זיכרונו לברכה, אשר נרצח.

	רבותי חברי הכנסת, ראשון הדוברים בפתיחת ישיבה זו הוא השר לשעבר, חבר הכנסת וסגן יושב-ראש הכנסת נסים דהן. בבקשה, אדוני. לרשות כל דובר חמש דקות. לא נקפיד אתו במסגרת דקה נוספת. בבקשה, אדוני.

נסים דהן (ש"ס):
       
	אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, בוקר טוב לכל עם ישראל. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       עם ישראל כולו שמע אתמול את הדברים, ולא אביא בחשבון את הזמן שבו תסביר בתור סגן יושב-ראש הכנסת, לפני שנתחיל בדיון,  מה קרה פה אתמול.
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       ברשותך, אדוני היושב-ראש, על-פי בקשתך, אני גם אסביר. אתמול, לקראת השעה 20:00, אחרון הדוברים שהיה רשום ברשימה והיה במשכן – דיבר, והיו כמה דוברים שבגלל אילוצים של האזכרה והעצרות שנערכו ברחבי הארץ לזכרו של ראש הממשלה המנוח, יצחק רבין, קיבלו מראש את אישורו והסכמתו של היושב-ראש להיעדר - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       החל משעה 17:30.
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       - - בלי שהם יפסידו את זכות הדיבור במליאה בנושא התקציב. ואומנם, כך הם נהגו.
       
       ולכן, אף שלכאורה נקרא שמו של אחרון הדוברים ברשימה וננעלה הישיבה, אותם 25 דוברים שקיבלו מראש את רשות היושב-ראש – עברו מראש לדבר היום.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       לאור ההודעה הזאת אני מבקש הצעה לסדר.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא, אדוני. בבקשה, אדוני.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
	אני מבקש רק להגיב. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       שמעתי, אדוני. אין שום צורך בתגובה. הוא נואם.
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       חבר הכנסת גדעון סער ויושב-ראש ועדת הכנסת, חבר הכנסת רוני בר-און, ערערו על החלטת היושב-ראש וביקשו לציין, שבהחלטת הכנסת נאמר במפורש, שמי שלא יהיה כאן, יפסיד את תורו. ואומנם כך נעשה, ומי שלא היה כאן שלא ברשות – הפסיד את תורו.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       נכון.
       

נסים דהן (ש"ס):
       
       אי-אפשר להעניש את אלה שלא היו כאן ברשות, ויושב-ראש הכנסת הוא היחיד שיכול לתת רשות לחבר הכנסת להיעדר, וברגע שהוא נתן לו רשות להיעדר, חבר הכנסת לא צריך להיענש על זה שהוא קיבל רשות להיעדר.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       מאה אחוז, אני מאוד מודה לאדוני. עכשיו אדוני יכול להתחיל בדיון על התקציב. בבקשה.
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       תודה. 
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, שוב, פעם אחר פעם, אנו עדים לתקציב שמוגש על-ידי הממשלה, ולצערי הרב, בנקודות רבות הוא מנותק מן המציאות, מנותק מן האזרחים, עד כדי התאכזרות, עד כדי התעללות ממש. 
       
       אתן דוגמאות מספר, חבר הכנסת רוני בר-און, כדי שתבינו, ידידי היקרים, חברי הכנסת ואדוני שר הפנים, עד לאיזו שפלות הממשלה שאדוני חבר בה יכולה להגיע, ולפעמים בלי לשים לב. כמה דוגמאות פשוטות, שאין להן כיסוי.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אפשר להשתמש במלה "שפל" במקום במלה "שפלות". יש הבדל גדול. 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       שפל. אדוני, אני מקבל את התיקון.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מודה מאוד ליושב-ראש ועדת הכנסת על הערתו החשובה.
       
נסים דהן (ש"ס):
       
	אתן כמה דוגמאות עד איזה שפל מדרגה יכולה הממשלה להגיע. חברי מהאופוזיציה, תקשיבו. כמה דוגמאות פשוטות, ריבונו של עולם. הדוגמה הראשונה: יקוזזו מסל התרופות במערכת הבריאות 250 מיליון שקלים. אתם מבינים מה המשמעות? סל התרופות במדינת ישראל בנוי כך שבשנים האחרונות הוא התעדכן בתרופות החדשניות ביותר ובטכנולוגיות החדשניות ביותר, ומה לעשות, טכנולוגיה חדשה ותרופה חדשה עולות הון תועפות. 250 מיליון שקל – זה לא "אקמול" ועוד כמה תרופות שאפשר לרכוש בבית-מרקחת. 250 מיליון שקל – אלה רק אותן תרופות יקרות שהן לא בהישג יד של האזרח הקטן בבית-מרקחת פרטי. אלה חייבות להיות אותן תרופות מצילות חיים שניתנות רק בבית-חולים ורק בפיקוח רופא. לא ייתכן אחרת.

        אם היו מקצצים ב"אקמול", מילא, חברת הכנסת אילנה כהן וחבר הכנסת אחמד טיבי ילכו לקנות את זה בבית-מרקחת, אבל "גליבק", שעולה 40 מיליון שקל אי-אפשר לקנות בבית-מרקחת, אי-אפשר. אז מה יעשו אותם אנשים שלקו בסרטן הדם ורק "גליבק" מציל את חייהם? מה הם יעשו? ריבונו של עולם, מה הם יעשו? הם ישלמו 40 מיליון שקל מהכיס? אתם מכירים היום חולה אחד שיכול לשלם מכיסו הפרטי את עלות הטיפול ב"גליבק"? או "טמודל", לא "גליבק". אתם מכירים חולה אחד שיכול לשלם תמורת "טמודל" מכיסו הפרטי? מה האטימות הזאת ושפל המדרגה שממשלה יכולה להגיע אליהם? 
       
       לקצץ 250 מיליון שקל מסל התרופות?  מה יקצצו? הרי הסברתי לכם, אי-אפשר לקצץ את האנטי-היסטמינים שעולים אגורות, כי זה לא ייתן 250 מיליון שקל. מה נותן 250 מיליון שקל? אותן טכנולוגיות חדשות, שהן היקרות. מה לעשות, אותן טכנולוגיות חדשות הן המצילות חיים.
       
מל פולישוק-בלוך (שינוי):
       
       אבל מקצצים את כל מה שמפתח טכנולוגיות חדשות.
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       סליחה? 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אם תענה, זה על חשבונך, השר לשעבר דהן.
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       אפילו לא הבנתי אותך, לצערי הרב. אני קשה הבנה כזה, מה לעשות. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       רבותי, זמנו של כל נואם מוגבל היום.

נסים דהן (ש"ס):
       
       דוגמה שנייה. בשנות ה-50 ובשנות ה-60 נעשתה אחת הטעויות האיומות במדינת ישראל בקשר לקליטת העלייה. טיפלו בעולים, מצפון-אפריקה בעיקר, שאובחנה אצלם מחלת הגזזת, בטיפול שהתברר למפרע שהוא היה שגוי, טעות, מסוכן. הקרינו להם קרני x. לקחו אותם והקרינו להם על הראש קרני רנטגן. אחרי כמה שנים התברר שזו היתה טעות איומה, ואלה שקיבלו טיפול בהקרנות פיתחו מחלות סרטן בראש, נשירה. מדינת ישראל הכירה באחריות שלה לפצות אותם וחוקק חוק הגזזת, יש תהליך של פיצוי האנשים האלה. 
       
       עכשיו, מי אלה אותם אנשים זקנים? מי? אלה האנשים שבשנות ה-50 וה-60 הגיעו למעברות, חטפו להם את הילדים והם אפילו נעלמו לשלושה שבועות - יספר לכם חבר הכנסת אלי בן-מנחם איך הוא ניצל מהג'יפ הלבן, שהיה חוטף ילדים בשכונות - והביאו אותם למקומות הסגר כדי לקבל הקרנות, בניגוד לרצון ההורים, בלא ידיעת ההורים. המדינה כבר הכירה בעיקרון של הפיצוי. רוצים להפסיק את זה. למה? 

רוני בר-און (הליכוד):
       
       אתה חייב להודות שאז לא היינו בשלטון. 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       אז תראו, חבר הכנסת בר-און, איזה עוול אתם עושים. לא הייתם בשלטון, אתם לא אשמים אולי, אבל כשצריך  לפצות, אתם לא רוצים לפצות.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת דהן, זה על חשבונך. נתתי שש דקות מראש. 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       הרי זו אטימות, שפל המדרגה. כמה חוסכים? ריבונו של עולם, כדי להתעלל באותם אנשים, כמה חוסכים? 10 מיליוני שקלים, אולי. 
       
       אחד הסימנים של העם היהודי, אדוני היושב-ראש - ביישנים, גומלי חסדים. אז הבושה מזמן הסתלקה מהממשלה הזאת. אבל גם גמילות חסדים כבר אין? גם גמילות חסדים של הממשלה הזאת אין יותר? לקחת את המסכנים ביותר בחברה במדינת ישראל ולהטיל עליהם כל מיני גזירות שיגרמו להם שיגיעו לפת לחם? 
       
       לכן, אדוני היושב-ראש, בדוגמאות האלה, הפרט מעיד על הכלל. זה לאורך התקציב של המדינה הזאת, של הממשלה שהגישה אותו.  לצערי הרב, לכל אורך התקציב ניכרת התייחסות חיובית לבעלי הממון, חיוך לבעלי הממון, הארת פנים למי שיש לו אמצעים וכסף, וכדי שהחיוך הזה ישתלם בחזרה, אז צריך לו מקורות. המקורות מהם? אותן פריפריות ששלחו את הליכוד לשלטון, אותם חולי גזזת ששלחו את הליכוד לשלטון. 
       
       רבותי, אותם חולי גזזת, רק בשביל לסבר את האוזן, הם נטולי שיער - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       בעניין חולי הגזזת, גם הייתי שותף להצעת חוק עם חבר הכנסת גמליאל,  אבל אין לך זמן להתייחס אליהם. 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       אני רק רוצה לספר סיפור. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אדוני לא יכול לספר סיפור, כי זמנו תם, אז הוא יסכם. אדוני היה שר בריאות לעילא ולעילא. הרי אם אדוני ישב פה וידבר על כל תקציב הבריאות, לא יספיק הזמן. 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       לכן לא דיברתי על תקציב הבריאות. הזכרתי רק נקודה אחת. יכולתי לדבר על ביטול בתי-החולים, על ביטול מחלקות, יכולתי לספר לכם מעכשיו ועד אור הבוקר. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       כבוד חבר הנשיאות, קבענו תנאים ואנחנו צריכים להקפיד, בעיקר אנחנו. 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       לכן אני מסיים.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       בבקשה. 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       אין לנו אמון בממשלה. 
       
רן כהן (מרצ):
       
       גם לא בתקציב. 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       התקציב שהיא הגישה מחזק את האי-האמון שלנו בממשלה, בתקציב. אני מייחל לימים טובים יותר, שתהיה ממשלה אחרת, רחמנית יותר, ביישנית יותר, גומלת חסדים יותר, כי אלה הם שלושת הסימנים לממשלה יהודית – רחמנים, ביישנים, גומלי חסדים. שלושת הסימנים האלה נעדרו מהממשלה הזאת. היא לא ממשלה יהודית, לצערי הרב. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מאוד מודה לשר לשעבר, חבר הכנסת נסים דהן. חברת הכנסת אילנה כהן, שהתחלפה עם  חבר הכנסת כבל, ואחריה, בהתאם לרשימה, ולא העזתי אפילו להזיז אותו ממקומו, חבר הכנסת אחמד טיבי. 
       
רן כהן (מרצ):
       
       זה שהממשלה לא מחייכת לעשירים ביותר, אלא מנדבת להם מיליארדים, באותו זמן שהיא מקצצת - - -
       
מל פולישוק-בלוך (שינוי):
       
       אתה היית שר התמ"ס. 
       
רן כהן (מרצ):
       
       - - - 
       
אילן שלגי (שינוי):
       
       - - -
       
רן כהן (מרצ):
       
       - - - 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       זאת לא הערה, אלא דעה שאדוני מביע, ובהחלט מותר לו. 
       
רן כהן (מרצ):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אתמול היה לכם זמן מ-20:15 עד הבוקר ב-08:00 לבוא ולומר את כל הדברים האלה, ואתם חסכתם מעם ישראל – זאת אומרת, להיפך, עם ישראל השתוקק לראות את כולכם. טלפנו אלי מאות אנשים, מדוע ישיבת הכנסת לא מתנהלת. התפלאו גם למצוא אותי בבית. 
       
אילן שלגי (שינוי):
       
       היו פה ארבעה חברי כנסת של שינוי ואחד מהאיחוד הלאומי. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אתם רואים שיש שינוי. 
       
מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       מה הפלא? כששותקים שינוי נמצאים. ראש הממשלה שותק - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       האם אדוני מבקש לנצל כבר עכשיו חלק מהזמן שעוד מעט יעמוד לרשותו? כי עכשיו זה זמנה - - -
       
מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חברי הכנסת, אני יכול רק להיות מנצח על המקהלה פה. 
       
רן כהן (מרצ):
       
       בתור מנצח, דיברתי אתמול חמש דקות יותר מהזמן שהוקצב לי. 
       

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אין ספק שכל אלה שהשתתפו בדיון, דיון ממצה, מעניין ומאלף – עובדה, חבר הכנסת רן כהן, שאנשים צלצלו, והשאלה היתה מדוע נפסקה המנגינה בעודה באבה. זאת היתה השאלה. סימן שאתם מאוד ריתקתם את האנשים. ובכן, רבותי, הואיל וזמננו היום הוא קצוב, אומנם יש לנו חמש שעות דיון עד שש. 
       
רן כהן (מרצ):
       
       עד 18:00? 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא, חמש עד שש שעות. בין 14:00 ל-16:00 אנחנו נקיים את ההצבעה. 
       
מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       כשראש הממשלה שותק, לפיד - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת רן כהן, עדיין לא הגיעה אילנה כהן למספר השנים שאדוני נמצא בכנסת. היא עומדת ומתרגשת לשאת את דברה בשם האנשים שהיא מייצגת, ואני בטוח שיש לה לומר דברים רבים, ומכאן היא יוצאת למשא-ומתן, לכן נאפשר לה לדבר. בבקשה, גברתי.
       
רן כהן (מרצ):
       
       אני משתוקק לשמוע אותה. 
       
אילנה כהן (עם אחד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני חייבת לפתוח בדברים, כי אני אחות כל כך הרבה שנים, ואני רוצה להגיד לכם, כשמדברים על חולים, וכשמדברים על בתי-חולים גריאטריים או פסיכיאטריים, אין קואליציה ואין אופוזיציה. מי שמגיע, לא שואלים אותו מאיזו מפלגה הוא, למה הוא הצביע ולמה לא. לכן אני חושבת שלא נותנים מספיק זמן ומחשבה למה שעלול לקרות לחולים. 
       
       בתחילת דברי אני רוצה לדבר על סגירת בתי-חולים גריאטריים שיקומיים. אני לא מדברת על גריאטריים רגילים, אלא על שיקומיים. אני חושבת שבסופו של דבר זה חוסך למדינה, כי משקמים חולה. 
       
       כשמדברים על שיקום לא מדובר דווקא על אנשים מבוגרים. זה יכול להיות חולה צעיר עם סוכרת נעורים שנפל ונכנס ל"קומה", הוא מחוסר הכרה וצריכים אנשים לטפל בו ולשקם אותו. מי צריך לעזור לו? ההורים שלו, שהם כבר בני 60? אני באה ואומרת, שאם יושב-ראש הוועדה, פרופסור שני, אמר שזה פשע לעשות את זה, מותר לעצור ולחשוב פעמיים.
       
       עכשיו אני רוצה גם להתייחס בקצרה לסל התרופות. אתם יודעים שאין לי בעיה להיחשף. הבן שלי חולה סרטן. אני חושבת שאסור לעשות דברים כאלה. אני לא אומרת שכל תרופה אפשר לאשר, אבל לפני שמקצצים 200 מיליון – זה הולך כמו בבורסה, 100 מיליון, 200 מיליון – שכל אחד יחשוב מה היה אילו זה היה קורה לו. ואפשר להציל. אני לא אומרת שכל אדם אפשר להציל, אבל אם אפשר לתת חיים לאדם, מי שם אתכם לקחת חיים של אנשים? 
       
       אני רוצה להגיד לכם, גם בתור אחות וגם כאמא – אומנם אני  לא צריכה תרופה לבן שלי, כי במקרה התרופה שהוא זקוק לה היתה בסל התרופות, אבל צריך להבין את זה, כשאתם רואים אנשים כאלה שעומדים לאבד את כל היקר להם, אז אני מבקשת, זה לא עניין של מי נותן למי ומי צועק על מי. תחשבו רגע. 
       
       עכשיו אני רוצה לפנות לעניין גיל הפרישה, ואני לא מדברת רק על האחיות. אני מדברת על כל אותם אנשים שעובדים. נכון שאני מתארת את האחיות, אבל זה בדיוק כמו פועלת שעובדת או מי שעובד בבית-חרושת. מישהו בדק לפני ההחלטה להעלות את גיל הפרישה, ובמיוחד לנשים? אתן דוגמה. הכריזו על האחיות כבעלות מקצוע מועדף, כי זה מקצוע קשה. 83% מהאחיות עובדות בוקר, ערב, לילה וחגים ושבתות. תחשבו רגע על האמהות שלכם. אתם באמת חושבים שאחות בגיל 67 יכולה עוד להמשיך לעשות שמירת לילה? מישהו חושב על זה? זה גם עניין של טיפול בחיי אדם. יש אנשים שמסוגלים לזה. צריך לתת את אפשרות הבחירה.
       
שר הפנים אברהם פורז:
       
       פעם אנשים היו חיים אחרי גיל - - -
       
אילנה כהן (עם אחד):
       
       אסביר לך. ההבדל ביני לבינך הוא שאתה ישבת פה הרבה שנים ואני יושבת הרבה שנים בבית-חולים. העלאת תוחלת החיים לא תמיד אומרת שאתה עומד על שתי הרגליים. מתחזקים אנשים - - -
       
שר הפנים אברהם פורז:
       
       מי שחולה - שידרוש דמי מחלה.
       
אילנה כהן (עם אחד):
       
       סליחה, אל תגזול מזמני.
       
       לא הבנת אותי. אני באה ואומרת שלא תמיד זה תוחלת החיים. צריך להבין שתוחלת החיים עדיין לא נתנה לך לרוץ בין חולה לחולה כמו אדם בן 60.
       
שר הפנים אברהם פורז:
       
       מי שלא יכול מחמת מחלה - - -
       
אילנה כהן (עם אחד):
       
       זו לא מחלה, אתה לא חייב להיות על כיסא גלגלים, ואל תגזול מזמני.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אדוני כבוד השר יכול להתערב בדיון אחרי כל נאום, אם ירצה.
       
אילנה כהן (עם אחד):
       
       אתה יכול להגיד את הדברים שלך. אין שום בעיה.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חברת הכנסת אילנה כהן, עצרתי את השעון כיוון שאת חברת כנסת חדשה. אבל אם את תעני על קריאות ביניים של שר חשוב, ואני לא הייתי מהין לא לענות לו - זה יהיה על חשבונך.
       
אילנה כהן (עם אחד):
       
       בסדר. אז לא אענה לו - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אדוני, כמובן, בכל רגע שהוא רוצה הוא יכול לעלות ולומר. בשביל זה הוא פה.
       
אילנה כהן (עם אחד):
       
       - - - כי אני חושבת שבהחלט, יש הבדל בין אנשים שיושבים בכנסת ובכל מיני מקומות ממוזגים, שבהם יכולים לשבת, לבין אנשים שעובדים בלילות ובשבתות ובתנאים לא-תנאים ועם חולים קשים. דווקא בגלל העלאת תוחלת החיים החולים נעשים יותר קשים ויותר מורכבים.
       
       אין ספק, זה לא רק זה. אומרים גם: אם עניין גיל הפרישה לא יעבור - נקנוס את האנשים האלה. איך עושים, אתן דוגמה, כי אני  דווקא רוצה לדבר על נשים. אומרים: נקנוס אותם ב-2.5%, כלומר 7 כפול 2.5% זה 17%. זה לא מספיק שאומרים שלפנסיונר ייקחו גם 2% מפני ששולחים לו עם הבול את תלוש המשכורת. זה כבר 20%. למה אני מתארת את הנשים? הנשים לא מתחילות לעבוד כמו הגברים, כי גם בבית יש ויכוח מי יצא ראשון עם הילדים, ויש עלות המעונות וכל זה. גם מעט מאוד נשים בכלל מגיעות למלוא הפנסיה שלהן. אם יש פיטורים עכשיו, את מי מפטרים הראשונים? את הנשים. אל תהיו הגברים - שגם פה אנו מיעוט. עדיין לא הגענו למצב הזה, ויכול להיות שזה יהיה בעוד כמה שנים. צריך לדון לגופו של עניין. צריך לחקור ולראות באילו מקצועות יכולים לעשות את זה ובאילו מקצועות לא יכולים לעשות את זה, אבל לא יכולים לעשות את זה באופן גורף. אנשים צעירים, שאני באמת מכבדת אותם מאוד, שאפילו לא ניגשו ולא בחנו את הנושא, כבר לבוא ולהגיד לאשה, מראש יש לך 20% פחות? גם כך, אם יש לה פנסיה, היא מגיעה ל-40% פנסיה. עוד מעט בכלל תגידו לאותה אשה שתשלם.
       
       מה אני מבקשת? לפני שעושים, תעצרו, תחשבו. לדוגמה, לוקחים את עניין הפיצויים, ורואים שלמעשה עכשיו נותנים לעשירים באמצעות מס הכנסה. לא אמרתי שלא תהיה רפורמה, אבל תדחו את זה. מה עושים? לוקחים פיצויים - ועד עכשיו הסכום שהוכר במס הכנסה היה 9,700 שקל, כמעט 10,000 שקל - ומורידים אותם בשליש. למי  מורידים? למישהו שגם מפטרים אותו וגם אומרים לו: "אנחנו נפגע לך במס הכנסה". זה נורמלי? זה הגיוני? מותר לחשוב.
       
       תבינו דבר אחד: כשמדברים על מפוטרים ועל אנשים שצריכים לקבל פיצויים, לא חושבים אם הוא מהליכוד, משינוי, מעם אחד או מהמערך. זה בן-אדם שנחרב עולמו, ויש לו משפחה שלמה. נורא קל כשבאים לפה ומדברים: אלפי מפוטרים. תראו, אמרתי את זה בדקה. אנשים מתאבדים. אנשים לא יכולים - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       כל אחד הוא עולם ומלואו. גברתי סיימה את הזמן. נא לסיים במשפט.
       
אילנה כהן (עם אחד):
       
       אני מבקשת לקחת את זה ולחשוב. לפני שעושים, צריך לחשוב טוב מאוד שאתם יושבים פה ולאנשים אחרים אין הזכויות שיש לכם פה. כשפגעו לכם בפנסיה, כששינו בפנסיה, גם לא הלכו רטרואקטיבית, אלא אמרו: מהיום והלאה. צריך לחשוב על זה, ואי-אפשר ללכת לברוך ג'מילי עכשיו ולגמור את האנשים. תודה רבה.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חברת הכנסת אילנה כהן, הייתי מעיר לך שכל אחד שיושב כאן גם לפני כן עשה, עבד ועמל. אני יודע כמה עבד קשה חבר הכנסת פורז - -
       
אילנה כהן (עם אחד):
       
       לא. אני מדברת על - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       - - לפני שב-1988 העם זכה בו כנבחר עם. הוא עבד קשה מאוד.
       
אילנה כהן (עם אחד):
       
       לא דיברתי על קשיים בעבודה. דיברתי על - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הוא עבד לילות כימים. אומנם יש בתל-אביב אנשים שעובדים ימים כלילות, שאף פעם לא הבנתי מה זה, כלומר שאינם עובדים בכלל, אבל הוא עבד לילות כימים.
       
       חבר הכנסת אחמד טיבי, בבקשה. אחריו - חברת הכנסת אורית נוקד.
       
אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       אדוני היושב-ראש, אדוני השר, רבותי חברי הכנסת, שוב הליכוד לא מיוצג כאן כמעט חוץ מיושב-ראש ועדת הכנסת, חבר הכנסת רוני בר-און.
       
שר הפנים אברהם פורז:
       
       היושב-ראש.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       היושב-ראש הוא יושב-ראש של כולם.
       
אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       היושב-ראש הוא יושב-ראש של כולם.
       
       אדוני היושב-ראש, רבותי חברי כנסת, שוב אנחנו נאלצים לקבל את התכתיב של הצבעה על חוק התקציב יחד עם חוק ההסדרים, כאשר מביאים לכאן דברים ומערבבים מין בשאינו מינו. מניחים את ההצעה במהירות, ללא מתן אפשרות לעיון רציני ומעמיק בנקודות שהן כמעט גורליות לחיי החברה והכלכלה ולעצם הקיום של אזרחי מדינת ישראל, לרבות שכבות מצוקה ושכבות חלשות.
       
       למעשה, הגזירות המופיעות בחוק התקציב וגם בחוק ההסדרים מחסלות רבדים שלמים של החברה הישראלית ופוגעות בזכות לחיים בכבוד, מינימום של אפשרות קיום. עמיתי חבר הכנסת נסים דהן דיבר על קיצוץ של 250 מיליון שקל בסל התרופות. אדוני היושב-ראש, רק הנקודה הזאת - אם לאשר את השימוש בתרופה לטיפול בחולי סרטן או בתרופה יקרה כלשהי או לא לאשר אותה - מצריכה דיון שלם באחת הוועדות, יום לאחר יום ושבוע אחרי שבוע, עד שתתקבל ההחלטה. 
       
       חוץ מהשיקול הכספי הנומינלי, יש גם שיקולים מוסריים, רפואיים ובריאותיים, אבל בעיקר מוסריים. האם מותר לפקידי אוצר או לשר חשוב ככל שיהיה, למעשה לגזור את דינו של חולה, אזרח, שאם לא ישתמש בתרופה או שלא תהיה ביכולתו האפשרות להשתמש בתרופה שמאריכה את חייו - אולי היא לא תציל את חייו, אבל היא מאריכה את חייו - ואולי גם משפרת את תנאי חייו, את ה-well-being? ההחלטה נתונה בידי פקיד. חשבתי שבדברים האלה, כאשר אלוהים מאציל סמכויות, הוא יאציל אותן ליותר מאשר פקיד ואפילו ליותר מאשר שרים, אדוני השר. לכן, יש כאן שיקולים מוסריים מדרגה ראשונה.
       
שר הפנים אברהם פורז:
       
       אל תערב עניינים תיאולוגיים.
       
אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       זה ממש לא תיאולוגי.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אדוני, אני מקווה שזה לא חל על בית-המשפט העליון.
       
אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       אדוני, יש דברים שהס מלהזכיר.
       
       יש גם ההחלטה לקצץ בטיפולי פוריות: גיל האשה, מספר המחזורים, ואחר כך משווים ואומרים: טוב, אנחנו רוצים לתת קדימה לטיפול במחלות ממאירות, למשל. מי שמך לקבוע מה חשוב יותר ומה חשוב פחות? אדוני היושב-ראש, אתה יודע שלעקרות יש אפקט ממאיר גם על האשה, גם על הבעל, גם על המשפחה וגם על הסביבה.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       ביטלנו את רוע הגזירה.
       
רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       - - -
       
אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       לא. אני מדבר על צורת המחשבה. הרי עד לפני חודש זה עלה.
       
רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       לא. מי כמוך יודע.
       
אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       בסדר. זה עלה לפני חודש. זה חשוב. אני מדבר על קונספט.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       תוריד את הכובע. תגיד.
       
אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       חד-משמעית, אני מוריד כובע.
       
רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       - - -
       
אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       אני מוריד כובע לכל אלה ששיתפו פעולה, אגב, כדי לבלום - מימין ומשמאל, ובעיקר - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       מאה אחוז. היושב-ראש הביע את מורת רוחם ואת משאלת לבם של רוב חברי הכנסת.
       
אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       אבל ניצלת את סמכותך לטובה, וטוב שיש אנשים שמנצלים את מעמדם לטובה למען כלל אזרחי מדינת ישראל.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       ועדיין - - -  היושב-ראש.
       
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       גם זה קורה לפעמים.
       
אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       סגירת בתי-חולים – בית-החולים "פלימן". למה ועל מה?
       
       סגירת הטלוויזיה החינוכית - ככה מפטרים 500 איש במחי יד. זה מקום מייצר, פרודוקטיבי וייחודי.
       
       אין ספק שחודש אחרי חודש הנתונים מצביעים על עלייה ברמת העוני, במספר המשפחות העניות במדינת ישראל. ומי הכי עני מבין העניים? - המגזר הערבי. איפה יש יותר משפחות מתחת לקו העוני, יותר ילדים מתחת לקו העוני? - במגזר הערבי. ככל שאתה חלש יותר - אתה עני יותר, כי הקיצוצים פוגעים דווקא בשכבות החלשות, אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת.
       
       אפילו בנושא התשתית - אני עליתי כאן בקדנציה הקודמת, אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, דיברתי על הרמזור שאיננו בצומת טייבה. רמזור שאיננו. כמה אנשים נהרגו בכביש הזה ליד תחנת "סונול", מול כביש 24? בכביש הזה נהרגו כ-23 איש, נפצעו עשרות. בצומת הזה נהרגו שלושה אנשים, כי אין תאורה ואין רמזור. לפני כמה שנים פניתי למע"צ, פנינו לכל משרדי הממשלה. כל הזמן אומרים: כן, אנחנו רוצים להציב שם רמזור, אבל קודם מתחילים בקטע ההוא, ואנחנו נגיע. עוד כמה חודשים נגיע.

ואסל טאהא (בל"ד):
       
       בגלל זה רוצים לפרק את מע"צ.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       אצלנו במוצא - - -  לא חיברו אותו לחשמל.

אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       בבקשה. אבל, אני מתאר לעצמי, חבר הכנסת רוני בר-און, שאם היו נהרגים - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הם מחכים לראות, אולי יחזירו את טייבה.

אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       חס וחלילה. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חס וחלילה, אני אומר. 

אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       תושבי מוצא לא היו נותנים לאנשי מע"צ ומשרד התחבורה יום אחד לישון בשקט, והם היו נענים. פה התחילו במחשבה, בתכנון, כדי שבסופו של דבר יהיה רמזור. מה ביקשו תושבי טייבה, מה אני ביקשתי כנציג הציבור? - שיהיה רמזור. עד עכשיו אין רמזור. יש מין תאורה מבוישת בלילה כבר כמה חודשים, אבל לא רמזור.
       
       אדוני היושב-ראש, אין ספק שיש קשר בין התהליך המדיני - אתה מפריע לי, אדוני חבר הכנסת דוד טל, נמצאים פה שניים מתוך סיעה של 40, אדוני היושב-ראש, שניים מתוך סיעה של 40, תן לי להפנות את הדברים אליהם - אנשים המשתתפים בתהליך קבלת ההחלטות: גם חבר הכנסת רוני בר-און, גם חברת הכנסת רוחמה אברהם, והם מקורבים גם לשר האוצר.

רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אם אדוני מדבר על סיעה של 40, אז יש פה שלושה. אם אדוני אומר: יש שניים מסיעת הליכוד, והיושב-ראש, זה בסדר. אבל סיעה של 40 - אז יש פה שלושה.

קריאה:
       
       - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אין ספק, אבל אני מסיעת הליכוד. לכן, היה צריך לומר, מ-39. שניים מ-39 זה בסדר.

דוד טל (עם אחד):
       
       אדוני היושב-ראש, אבל יש פה גם 33% מסיעת עם אחד. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       בלי כל ספק.

אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       ו-33% מהטובים שבהם. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       האם אדוני גם עבר למפלגת העבודה כתוצאה מכך? 

דוד טל (עם אחד):
       
       - - -

רוחמה אברהם (הליכוד):

       - - -

אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       אדוני היושב-ראש, אין ספק שיש קשר בין העדר צמיחה לבין העדר תהליך מדיני - בין תהליך מדיני לבין כלכלה יציבה ופורחת. לא במקרה, אתמול, בנאום של 40 דקות - מאולץ, נאום מאולץ של 40 דקות -  שר האוצר בנימין נתניהו לא הזכיר את התהליך המדיני כאשר הוא דיבר על כלכלה, על תקציב. שנת תקציב, ואין צפי של תהליך מדיני. 

מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       זה סילבן.

אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       האמת, רבותי חברי הכנסת, שמעתם כמוני את דבריו של ראש הממשלה - המפתיעים, אגב - שדיבר לפני עשרה ימים על אפשרות של פריצת דרך מדינית. הוא אמר: בקרוב תהיה פריצת דרך מדינית, ומובן שהוא תמיד מדבר על ויתורים מדיניים, ויתורים כואבים. חשבנו, חשבנו, חשבנו. מה הוויתור? - -

יאיר פרץ (ש"ס):
       
       - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת פרץ, נא לשבת.

אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       - - מה פריצת הדרך המדינית שמדבר עליה ראש הממשלה? שנים אנחנו מחכים לדעת מה הוויתורים הכואבים - -
       
קריאות:

       - - -

רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       - - -

אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       - - מה פריצת הדרך, מה הדבר החשאי, הסודי, שמסתיר ראש הממשלה? - - 

מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       הוא מכר את הפרה - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת - - -

יאיר פרץ (ש"ס):
       
       - - - שר האוצר - - -

אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       - - אני אגיד לכם מה. יש רק דבר אחד שהתרחש, יש רק דבר אחד חיובי, מעניין, שהיתה בו פריצת דרך - שאולי התכוון אליו ראש הממשלה - זה הניצחון של "אחי נצרת" על "בית"ר ירושלים". משהו היסטורי.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       רגע, רגע, רגע, אתה רוצה שייקחו לכם גם את הנקודות על הניצחון הזה? 

אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       אסור לנצח את "בית"ר ירושלים", חבר הכנסת בר-און? אה, זה נוגע לך אישית. זה נוגע לך אישית. 

רוני בר-און (הליכוד):
       
       רגע, מה אתה אומר? שעשינו ג'סטה לנצרת - - -

אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       לא. גם ניצחו את "בית"ר ירושלים" - לזה התכוון ראש הממשלה. לא היו סיכולים ממוקדים בנצרת, לא היה עוצר - - 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני האחרון שאעצור דיון על "בית"ר ירושלים". יחד עם זה, אני מבקש להתקדם. 

אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       - - בנצרת, הרחובות היו פתוחים. שום דבר לא היה, רק לזה יכול ראש הממשלה להתכוון - - -

רוני בר-און (הליכוד):
       
       זה נושא נפרד, הניצחון הזה.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת בר-און, אנחנו חייבים לסיים את הדיון. 

אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       - - - אדוני ראש הממשלה, כי בתהליך המדיני ראש ממשלת ישראל, מר אריאל שרון, לא עושה כלום. תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה. אני מודה לאדוני שסיים 51 שניות לפני הזמן. 
       
       אני הייתי מבקש רק מחבר הכנסת פרוש לתקן לפרוטוקול. אדוני אמר שמכר פרה. אני מציע שאדוני יאמר: מכר פר.

מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       פר. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       כדי להיות מדויק מבחינה היסטורית, כי לא יבינו מה זה מכר פרה. 

מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הבנתי. אני מודה לחבר הכנסת אחמד טיבי. חברת הכנסת אורית נוקד, ואחריה - חברת הכנסת מלי פולישוק.

קריאות:
       
       - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       רבותי חברי הכנסת. 

מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       הוא קשור אליה בנימי נפשו - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת פרוש, אני מודה לך על הערותיך. כעת חברת הכנסת אורית נוקד היא אשר על הבמה ולה זכות הדיבור. בבקשה.

אורית נוקד (העבודה-מימד):

       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, בראשית דברי אני רוצה לגנות מכול וכול את האיומים וההסתות שנשמעו כנגד יושב-ראש ההסתדרות עמיר פרץ. 
       
       בנוסף, אני מקווה שהאוצר וההסתדרות ימצאו את הנתיב המשותף שיאפשר את ההתייעלות במשק, אך בד-בבד ישמור על זכויותיהם של העובדים ושל כלל אזרחי ישראל. 
       
       אני רוצה לקוות שהממשלה תדע למצוא את הדרך שתבטא את אחריותה כלפי אזרחיה הוותיקים ואזרחיה בכלל, באופן שיאפשר להם לחיות בכבוד ולהזדקן בכבוד.
       
       נדמה לי - לאור מה ששמעתם מפי חברי הקודמים - אני לא צריכה להוסיף לגבי הפנסיה, בתי-החולים הגריאטריים השיקומיים שנסגרים, התרופות.
       
       כבוד יושב-ראש הכנסת, השבוע הונחה על שולחנה של הכנסת הצעת חוק התקציב לשנת 2004, כאשר לצדה הצעת חוק ההסדרים. הצעת חוק ההסדרים הונחה ביום שני, מה שמותיר לחברי הכנסת יומיים בלבד לעיון ולימוד. לדאבוני, זו לא הפעם הראשונה שהממשלה לא מותירה די זמן לשליחי הציבור לעשות את עבודתם נאמנה.
       
       האוצר מודע למורכבות הדברים. בדיון שהתקיים בוועדת הכספים השבוע בבקשה לאשר העברת סך של 2.5 מיליוני שקל עבור פרסום, נאמר: "ממשלת ישראל נמצאת בעיצומו של תהליך רחב, הכולל רפורמות ושינויים מבניים משמעותיים. מדובר במהלכים חסרי תקדים, ויש להסביר אותם לציבור". 
       
       אני אומרת לכם, שקודם צריך להסביר אותם לחברי הכנסת. הניסיון מלמד, שלאחר הקריאה הראשונה, שתתקיים היום, קשה יותר לשנות את הדברים, וההליך המהיר הזה מרוקן את התהליך הדמוקרטי מתוקף. 
       
       אתמול הודעתי בוועדת הכנסת שאני אפעל לתיקון המצב החוקי, ואני שמחה, אדוני היושב-ראש, שגם אתה ער למצב הזה, ואני יודעת על התערבותך הרבה על מנת להוריד כמה פרקים מהצעת החוק הזאת.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הם גם יורדו. יושב-ראש ועדת הכנסת נמצא פה, הם יורדו. 

אורית נוקד (העבודה-מימד):
       
       ממשלת ישראל מתגאה להציג בפנינו את הצעת חוק התקציב. הצעת חוק זו מביאה לידי ביטוי את יעדי המדיניות הכלכלית והתקציב לשנת 2004, כאשר לטענת שר האוצר היא מהווה שלב ב' בתוכנית להבראת הכלכלה. אם לדייק עוד יותר - ואני מצטטת מהחוברת שקיבלנו - אזי המדיניות הכלכלית המוצעת לשנת 2004 נועדה "לשפר את רמת החיים של כלל אזרחי המדינה". לצורך כך, קבעה ממשלת ישראל יעדי-על, ארבעה במספר: עידוד הצמיחה, חיזוק אוכלוסיות חלשות, ייעול השירות הציבורי והגנה על האזרח.
       
       אני בחרתי להתמקד בקצרה בשניים. עידוד הצמיחה - הממשלה גורסת כי "תנאי הכרחי לעידוד הצמיחה מחייב יצירת סביבה כלכלית יציבה, עם הנהגת מדיניות תקציב אחראית ועקבית". כבוד היושב-ראש, אני מוכרחה לציין כי אכן מורגשת עקביות בכל הקשור למדיניות הכלכלית. כבר שלוש שנים אזרחי מדינת ישראל חווים על בשרם ירידה עקבית ברמת החיים. הרפורמות שהממשלה כופה על המשק, בשם ההתייעלות, ממוטטות באופן חד-משמעי ועקבי את זהותו וכבודו של האזרח הישראלי.
       
       להבנתי, עידוד צמיחה אמור להתבסס על השקעה בחינוך, בתעשייה, במחקר ופיתוח, בהיי-טק, בחקלאות ובהתיישבות, ולא על קיצוצים והפרטות חסרי כל היגיון שנעשים בחופזה. עידוד צמיחה אמור לבוא על-ידי עידוד השקעות אלו תוך כדי התייעלות הדרגתית ומפוקחת, ולא על-ידי נקיטת צעדים חד-צדדיים. אני חושבת שעידוד צמיחה לא מחייב פגיעה כה קשה בציבור שלם של אזרחים חסרי אונים, שכל מבוקשם הוא לגדל בכבוד את ילדיהם.
       
       יעד נוסף, חיזוק אוכלוסיות חלשות. על יוזמה זו יש לברך, ואני מצטטת, שוב מאותה חוברת שקיבלנו: "הממשלה מציעה לחזק אותם מרכיבים באוכלוסיות החלשות המסוגלים להשתתף בשוק העבודה, לתמרץ אותם לצאת לעבוד ולאפשר להם להשתלב בשוק זה ביתר קלות". אני קוראת זאת ושואלת את עצמי: כיצד יעד זה מתיישב עם הצעות הממשלה? שר האוצר מציע במקביל התייעלות ושבירת מונופולים. הצעה זו תגרור אחריה אלפי מובטלים אשר ייתוספו למעגל המובטלים הקיים ויהיו זקוקים לעזרת המדינה. כיצד ניתן לתת כלים חינוכיים מקצועיים כאשר מקצצים בתקציב החינוך? כיצד ניתן לעודד יציאה לעבודה של הורים לילדים, ובעיקר אמהות, כאשר הממשלה מתנגדת להצעת חוק שמכירה בהוצאות שלהם עבור טיפול בילדים?
       
       לא הצלחתי להבין מדוע כשיש גירעון גבוה, נראה שהוא יגיע ל-5%, ומצוקות כלכליות כה קשות, הממשלה מפחיתה מסים, כשכאמור, כבר שמענו, הדבר מיטיב עם השכבות החזקות. 
       
       על הממשלה היה להגדיל את המס על ההון ולהפחית קצת מהסכומים המועברים להתנחלויות, ואת היתרה שיכולה להגיע לכדי 4 מיליארדי שקלים תעביר לנזקקים שאינם מסוגלים לעבוד בגלל מצבם הבריאותי  או שמעוניינים ועדיין אין להם מקום עבודה. 
       
       עוד לא יבשה הדיו מעל התוכנית הכלכלית הקודמת וגזירותיה הקשות, ושוב אנו עדים לאוסף של גזירות. אגב, חלקן כאלה שהממשלה לא הצליחה להעביר לפני כחצי שנה, וללא כל ספק תפגענה אנושות בכל שכבות האוכלוסייה, אך בעיקר בשכבות החלשות, בחולים, בנשים, בבעלי הצרכים המיוחדים ובגמלאים. 
       
       איני מצליחה להבין מדוע כה בוער לממשלה להניח היום על שולחן הכנסת את הצעת החוק לדחיית גיל הפרישה. הרי כבר הוסכם שהנושא יידון וילובן בנפרד. האם הממשלה מעוניינת שהכנסת תקבל גם בנושא זה החלטות באישון לילה, כפי שהיה בעניין הפנסיה? הרי אתם רואים מה קורה. הנושא לא יורד מסדר-היום הציבורי.
       
       ואני ממשיכה ושואלת, ועל כך אני אפרט בדיון הבא שיתקיים בנושא התקציב, מדוע צריך לפגוע באופן חמור כל כך במפעל ההתיישבות בנגב, בגליל ובערבה בדרך של ביטול הטבות המס, ביטול מענקי הדיור והעלאת דמי החכירה של הקרקע? אין ספק שדרך זו תבריח מתיישבים מאזורים אלו. האם זו דרכה של ממשלת ישראל? האם ממשלה זו זנחה את המשימה הלאומית של יישוב הגליל והנגב? מה הם סדרי העדיפויות של הממשלה הזאת? 
       
       ואם לא די בכך, הרי הממשלה החליטה לקצץ כ-170 מיליון שקלים מתקציב התרבות, דבר שיביא לקריסתם של עשרות מוסדות תרבות. חברי הכנסת, אל תיתנו יד לקיצוץ ולהחשכת התרבות במדינת ישראל.
       
       אדוני היושב-ראש, אני קוראת את הצעת חוק התקציב לשנת 2004 ואיני יודעת למי להאמין, ליד שמציעה או ליד שלא מקיימת. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה לחברת הכנסת אורית נוקד. אני מזמין את חברת הכנסת מלי פולישוק, ואחריה – חבר הכנסת טלב אלסאנע. לאחר חבר הכנסת טלב אלסאנע - חברת הכנסת אתי לבני, סגנית היושב-ראש. אם היא לא תהיה, תתבטל זכותה לדבר ויבוא אחריה חבר הכנסת אפרים סנה, שכבר ראיתי אותו כאן. 
       
דוד טל (עם אחד):
       
       אדוני, אפשר להעיר הערת ביניים? 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הרי אדוני דיבר אתמול. אם היה לאדוני זמן, הייתי נותן לו אפשרות להעיר כמה הערות ביניים על חשבונו. אבל לחברת הכנסת פולישוק תהיה הזכות לדבר כל שש הדקות. דקה מראש אני מוסיף לכל אחד כדי שלא יבקשו תוספת. בבקשה. 
       
מל פולישוק-בלוך (שינוי):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מדיניות האוצר, שבאה לידי ביטוי בתקציב המוצע לפנינו, בטעות יסודה. מהדקים, מקצצים, מפחיתים באופן רוחבי בלי הבחנה. אין טעות גדולה מזו. 

       נכון, צריך לערוך רפורמות במשק, ואני מסכימה עם מאבקיו של שר האוצר ומחזקת אותו להשגת יתר תחרותיות. נכון, צריך לקצץ את ההוצאה הציבורית, להפחית את משקל הסקטור הציבורי. גם על כך אני מברכת אותו ואתמוך בו. נכון גם שהממשלה הזאת קיבלה ירושה קשה מאוד מממשלות קודמות, מדיניות של קצבאות שערוריתיות של ממשלות העבודה, מרצ וחברי הכנסת מש"ס -  מי שישנו פה - במיוחד מש"ס, מדיניות שהביאה לטיפוח הבטלה, הבערות, הפרזיטיות, ועכשיו קשה לנו פי-שבעה. צריך להחזיר את הישראלים לעבודה, צריך להחזיר את העבודה הישראלית. אין ישראלים בבניין, אין ישראלים בתעשייה, בחקלאות. ירדנו לתוצר לנפש של פחות מ-16,000 דולר לשנה. במדינות מתוקנות בעולם עולים על 25,000 דולר לשנה. אבל המדיניות הנוכחית לא תביא אותנו לשום מקום. היא לא נכונה.
       
       כפי שאמרתי, הדבר הכי לא נכון לעשות למשק הישראלי עכשיו, זה לקצץ באופן רוחבי. להיפך, צריך להוסיף תקציב בכל תחום שמוביל לצמיחה כלכלית, בכל מקום שיש בו מנוע צמיחה שיוציא את המשק מהבוץ. צריך להשקיע בתקציבי המדען הראשי. הסכמתי עם שר התמ"ת הקודם, רן כהן, חבל שהוא לא פה. הרי אין מנוע צמיחה טוב יותר, מוכח, יעיל לטווח הקצר, מאשר תקציבי המדען הראשי. השקעה במו"פ מוכיחה את עצמה. בכל  מקום בעולם זה מוכיח את עצמו. על כל דולר שאנחנו משקיעים היום, יש כמעט באופן מיידי תשואה של 15 דולר בחזרה. אצלנו עושים את ההיפך.
       
       שר האוצר נאם לנו אתמול פה, ואמר שהוא רוצה להידמות לאירלנד, לסינגפור. אני מסכימה אתו. אז למה הוא לא עושה כמו אירלנד וסינגפור? למה הוא לא נוהג כמו קנדה וארצות-הברית, מדינות קפיטליסטיות, מתקדמות ביותר, שיש להן חומרי גלם, שיש להן מחצבים, ובכל זאת היום, במאה ה-21, הם מבינים שאין דרך אחרת לצמיחה כלכלית ולרווחה חברתית אלא בהשקעה במדע ובטכנולוגיה. 
       
       אצלנו עושים את ההיפך. תקציבי המדען הראשי קוצצו בשליש. תקציב המדען הראשי קוצץ ממיליארד ו-700 מיליון למיליארד ו-29 מיליון - אבסורד שאין דוגמתו. במקום לתת למדען הראשי להפעיל שיקול דעת, מגבילים אותו. אומרים לו: לא תיתן לחברה יותר מ-20 מיליון שקל לפרויקט. ואם יש חברה גדולה, שיש לה רעיון נהדר והיא רוצה לפתח ב-21 מיליון, ב-60 מיליון? למה לקבוע את המגבלה הלא-חכמה הזאת. אצלנו הפוך. חממות טכנולוגיות, המצאה ישראלית, שבאים הנה ללמוד אותה בכל העולם, מחסלים.    
       
       חבר הכנסת דוד טל, ידידי, האם אתה יודע שחצי מהיצוא במדינת ישראל הוא של חברות היי-טק?
       
דוד טל (עם אחד):
       
       כן, גברתי. אתמול למדתי את זה מד"ר אלדד.
       
מל פולישוק-בלוך (שינוי):
       
       יפה. אני יודעת, לכן אני פונה אליך. 

היו"ר ראובן ריבלין:

       חברת הכנסת מלי פולישוק, הדבר על חשבונך. כל דיבור שתפני אל חבר הכנסת טל, הוא יענה לך.

דוד טל (עם אחד):
       
       זו היתה שאלה רטורית. 

מל פולישוק-בלוך (שינוי):
       
       חצי מהיצוא הישראלי זה היי-טק. כדאי שנדע את זה; לא של עשירים כמו שהאגף הזה אוהב להגיד כל פעם, זה של כולם, של כל העם. יצוא מביא כסף למדינה, ואז יש עם מה לשלם לאלה שצריכים כסף, שהמדינה תעזור להם. זה פרי פיתוח של מחקר מדעי. היום אנחנו מחסלים את המחקר והפיתוח, אנחנו מחסלים את מחצית היצוא של מחר; לא בעוד 20 שנה, של מחר.

	העולם מתקדם, הוא לא ממתין לישראל. היכולת המופלאה והמוכחת שלנו – וכדאי שסגן שר הביטחון לשעבר, חבר הכנסת סנה, ישמע, כי זו נקודה שהוא דווקא יתחבר אליה – באלקטרוניקה, בתוכנה ובתקשורת, הבסיס לכל אלה הוא בפיתוח של טכנולוגיות צבאיות. משם פרצו מרבית החברות הידועות הישראליות. 
       
       מה אנחנו עושים היום? אנחנו מחסלים את פרויקט ה"מרכבה". עשרות מפעלים בארץ מתפרנסים מפרויקט ה"מרכבה". לא רק ה"מרכבה", אלא גם מפעלים מתוחכמים מהטכנולוגיה המובילה בעולם. למעלה מ-20,000 איש במעגלים השונים מתפרנסים  מפרויקט ה"מרכבה". מה אנחנו עושים? סוגרים. מה נעשה עם זה? נשלם יותר קצבאות, כי יהיו יותר מפוטרים. תל"ג יהיה מזה? תפוקה תהיה מזה? - לא. 
       
       היתה לנו הבוקר ישיבה דחופה בוועדת המדע להצלת מוזיאון המדע. המוזיאון הוא אומנם מוזיאון, אבל בפועל זה מקום מפגש של חרדים, חילונים, עניים ועשירים, משכילים ושאינם משכילים. כולם באים להיפגש עם המדע. נוער שוחר מדע, שמעתם את הביטוי הזה? עוד מעט לא יהיה, כי אין גרוש שם. המוזיאון הולך להיסגר, כי מדינת ישראל תומכת במוזיאון יקר זה ב-13% בלבד מהתקציב שלו. לא נשמע כדבר הזה בכל העולם. 
       
       אני אקצר, כי זמני תם. אני רוצה שתדעו שהתקציב המוצע היום יגרום לצעירים שלנו, דווקא למשכילים, דווקא לחזקים, לעזוב אותנו. הם לא יהיו פה מחר.
       
אורית נוקד (העבודה-מימד):
       
       את תצביעי בעד?
       
מל פולישוק-בלוך (שינוי):
       
       לשאלתך אני אגיע, אל תדאגי. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא, אולי בהזדמנות אחרת. 
       
מל פולישוק-בלוך (שינוי):
       
       לא, זאת הנקודה הכי חשובה. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אם היא הכי חשובה, היית צריכה להתחיל אתה. אני מאוד מצטער, הזמן תם. 
       
מל פולישוק-בלוך (שינוי):
       
       אני מסיימת בחצי דקה. אני לא אספר לכם מה היה אתמול בישיבת ועדת הכלכלה וועדת המדע והטכנולוגיה עם אלישע ינאי. כולנו משתגעים, במלה אחת, משתגעים, כי כל אחד מהמומחים, משר האוצר, משרי התמ"ת, המדע, כל מי שרק תדברו אתו יגיד שאנחנו צודקים, זאת הדרך לצמיחה כלכלית. מה עושים? הפוך. אני לא מבינה את זה. 
       
       לשאלתך, אורית, אני אומרת כאן מעל במת הכנסת – אני עכשיו אצביע כמובן בעד, ונעביר את הצעת התקציב, אבל יש חודשיים לתקן את המעוות, ואם לא יתקנו את זה ולא יביאו כאן תקציב שיביא לצמיחה כלכלית אמיתית, אני אצביע באמת נגד. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני יכול רק לומר לך שנושא התעשיות הצבאיות, שיידון בוועדת המשנה של ועדת החוץ והביטחון שבראשותו של חבר הכנסת וסגן שר הביטחון לשעבר ושר לאחר מכן בממשלות ישראל, אצל חבר הכנסת סנה, גם יידון כנראה עם ראש הממשלה. 
       
מל פולישוק-בלוך (שינוי):
       
       אז כדאי לעשות את זה בהקדם. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני רק נתתי לך אינפורמציה, כי כנראה הממשלה וסנה כיוונו לדעת גדולות, וזה מה שרציתי לומר. 
       
       חבר הכנסת טלב אלסאנע, ואחריו - חבר הכנסת דוד לוי, אשר מתחלף עם חברת הכנסת אתי לבני. היא תהיה מס' 19 וחבר הכנסת דוד לוי יהיה מס' 7. 
       
טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש, אתה יודע מהו סך כל תקציב המדינה? כמו שרשום כאן -  254 מיליארד שקלים.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       253 ועוד כמה מאות מיליונים. 
טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       כן, אבל אם היו מחלקים את הסכום הזה לכל אזרח ואזרח במדינת ישראל, בוודאי היה אפשר לפתור הרבה בעיות. השאלה היא לא לגבי הסכום, אלא לגבי סדר העדיפויות, החלוקה והקצאת המשאבים. לדעתי, סדר העדיפויות הלקוי הוא אשר גורם לבעיה הקשה שממנה סובלות השכבות השונות, גם מבחינת האפשרות להתייחס באופן רציני לסוגיה ולנושא כל כך רציני, כשמביאים את הקופסה הזאת עם כל התקציבים של משרדי הממשלה השונים. מישהו מעלה על דעתו, שבתוך כמה ימים אפשר לעבור על כל דף ודף בספרים האלה?
       
שר הפנים אברהם פורז:
       
       אתה לא קורא - - -
       
טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       אם אנחנו רוצים להתייחס לעצמנו ברצינות - - -

שר הפנים אברהם פורז:
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       כבוד השר פורז, גם ידיעה משפטית מחייבת איזה מצב משפטי שמאפשר - - -
       
שר הפנים אברהם פורז:
       
       - - - חזקה  שהוא קרא. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אבל החזקה צריכה להיות מבוססת - - -
       
טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       הרי גם את החזקה הזאת צריך להעמיד באיזה קנה מידה של סבירות. אפשר לבוא ולומר שאף אחד לא יקרא את זה, אז לא צריך להניח את זה, ולצאת מתוך הנחה שזה נמצא באתר של משרדי הממשלה או של הכנסת באינטרנט, ולא צריך להעמיס את זה על עובדי הכנסת. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       דרך אגב, אנחנו מתכוונים לשקול את האפשרות שיהיה עיתון רשמי באינטרנט וגם הודעות רשמיות של הכנסת. 
       
טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       ואז נחסוך מעובדי הכנסת שיעמיסו - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       זה יגיע אליך הביתה הרבה יותר מהר. בבקשה, אדוני, עכשיו אדוני ממשיך על חשבונו. 
       
טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       הדבר הנוסף – יש פה הרבה גזירות, והרי כל משרד ממשלתי מחייב גם דיון בפני עצמו. בנוסף הם מביאים גם את חוק ההסדרים, וזה משנה הרבה חוקים שנחקקו, או מעכב אותם, או מקפיא אותם או מקצץ אותם, וזה עובר כלאחר יד, בלי לקיים דיון מעמיק באותם חוקים שמשנים אותם. 
       
       אדוני היושב-ראש, לדעתי הדבר החמור ביותר שאפשר לראות אותו בחוק התקציב המונח בפנינו הוא המשך הגישה הפוליטית להקצאת התקציבים, כאשר יש תקציב לגדר הפרדה, שאני לא יודע בין מי למי היא תפריד, כי היא איננה פותרת שום בעיה, גם על-פי הדברים שנאמרים על-ידי גורמי הביטחון, כי כתוצאה מגדר ההפרדה הזאת הפלסטינים יהיו משני צדי הגדר וגם הישראלים יהיו משני הצדדים של הגדר. אם הישראלים היו כאן והפלסטינים שם והיו מקימים גדר בין שניהם, מילא. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       נדמה לי שהטלפון מצלצל בכיס שלך, חבר הכנסת טלב אלסאנע. זה על השולחן שלך. חבר הכנסת ואסל טאהא, בקשה לי אליך, לכבות את הטלפון שלו, אבל לא להצביע במקומו.
       
ואסל טאהא (בל"ד):
       
       לא הצבעתי – יצאתי זכאי. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני יודע. 
       
טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       מתוך ניסיון, אנחנו יודעים היום מה קרה באירופה. אחרי שתי מלחמות ומיליונים של הרוגים, הגיעו למסקנה שלא רק שמורידים חומות, אלא גם מורידים גבולות. לא צריך גבולות. אין צורך אפילו במטבע לאומי, אין צורך אפילו בפספורט, וכאן, במדינת ישראל, חוזרים לאחור וחושבים שהפתרון הוא להקים את החומות ואת הגדרות ולהשקיע מיליארדים במקום להשקיע אותם באזרחים ובתושבים. 
       
       הרי בסופו של דבר ברור שהפתרון הוא אך ורק דרך הידברות והסכם שלום. הסכם השלום הוא אשר ייתן גם ביטחון לישראל, אבל גם ביטחון לפלסטינים, כי סוגיית הביטחון אינה מנת חלקו של צד אחד, אלא שני הצדדים שואפים ומעוניינים שהביטחון האישי והקולקטיבי שלהם יישמר. אבל הביטחון, אדוני היושב-ראש, גם יביא לשגשוג חברתי ולשגשוג כלכלי, ובדבר הזה מדינת ישראל התנסתה בתקופתו של רבין, זיכרונו לברכה, עם חתימת הסכמי אוסלו. 
       
       מה שניתן לומר לגבי התקציב הזה זה שהוא תקציב אכזרי, והוא מתייחס לכל הקורבנות של מדיניות הממשלה כאל פושעים. הרי כולנו יודעים שמובטל הוא קורבן, קורבן של מדיניות כלכלית מקולקלת ומקוללת, שהפכה אותו למובטל. עני הוא קורבן של אותה מדיניות שלא נתנה לו שוויון הזדמנויות. אבל הגישה כאן של שר האוצר היא שאלה לא קורבנות, אלא הם פושעים שצריך להתאכזר אליהם, להתעלל בהם, לקצץ בתקציבים שלהם. הוא אומר להם, תצאו לעבוד, אבל איפה הם יעבדו? קודם כול צריך לספק מקומות עבודה, ואחר כך להגיד להם, תצאו לעבוד.
       
       מדי חודש, כשמפרסמים את הנתונים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, או מדי שנה, כאשר מפרסמים את הנתונים של המוסד לביטוח לאומי לגבי מספר הילדים שחיים מתחת לקו העוני, קו הבושה, כולנו מזדעזעים, אבל מה בסופו של דבר? הכול חולף והמספר הולך וגדל, ולא במקרה. זו תוצאה של מדיניות מכוונת, כאילו שמי שמותר לו לחיות במדינה הזאת זה רק אותם עשירים. מי שיש לו כסף – מותר לו, מי שאין לו – זה פשע שצריך להעניש אותו בגללו, אסור לו להמשיך לחיות. לכן, גישה כזאת היא גישה מאוד מסוכנת וחמורה. 
       
       כוחה של מדינה לא נמדד במספר המטוסים או המסוקים שיש לה, אלא גם בחוסן החברתי שלה, ולדעתי הדבר הזה הולך ונשמט, והתעודה לקבורת הגישה החברתית ומדיניות הרווחה היא ספר התקציבים המונח בפנינו, ולכן אי-אפשר להגיד שאפשר להצביע. מי שיש לו רגש חברתי, ולו המועט ביותר, לא יכול לתמוך בחוק זה ולהרים יד בעדו. 
       
       הדבר הנוסף שרציתי להתייחס אליו, הדבר האחרון – זה שבכל פעם שיש ממשלה חדשה, עולה על הדוכן הזה ראש הממשלה ומבשר: סוף-סוף הגיע העידן לשוויוניות בתוך החברה הישראלית, הממשלה תנהג באופן שוויוני כלפי אזרחיה, ללא הבדל דת, לאום, גזע,  וכל הדברים היפים. אבל, במבחן המציאות, מבחן המעשים, ממשיכים באותה מדיניות מפלה. אנחנו רואים שגם הממשלה הזאת דוגלת באותה גישה, כאשר מעל הדוכן הזה הודיע ראש הממשלה שהוא הולך לפתוח דף חדש עם הציבור הערבי, אבל המצב של אותה אוכלוסייה ערבית רק נהיה יותר קשה ויותר חמור, ואני לא רוצה לדבר אתך על נושאים - - -
       
אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא, אתה לא יכול, כי הסתיים הזמן. 
       
טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       - - - אני רוצה להתייחס לנושאים שעולים כסף, חבר הכנסת טיבי. העניין של תוכניות המיתאר הוא לא סוגיה שעולה. הקצאה תקציבית - - -
       
אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       הרמזור בטייבה. 
       
טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       אותו רמזור בטייבה עולה כסף, אבל עכשיו - שהיושב-ראש יירתם למגבית כדי לפתור את הבעיה. 
       
אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל):
       
       דיברתי עם סנה שלוש פעמים. אין. אין רמזור בטייבה. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חברי הכנסת המיטיבים לדבר עברית. אני מבקש מאדוני לסיים. 
       
טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       תשמע, אם היית מבקש משהו יותר רציני, יכול להיות ששר התחבורה אז, אפרים סנה, היה נענה. 
       
יולי-יואל אדלשטיין (הליכוד):
       
       החברים המרבים לדבר עברית. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא המרבים, המיטיבים. הם מיטיבים, מיטיבים. אני הקפדתי על מילותי, כי יש הרבה חברי כנסת יהודים בכנסת, שמבקשים ממני תרגום לעברית פשוטה של הדברים, דברי השבת של חברי הכנסת טיבי וטלב אלסאנע, שהעברית שלהם מופלאה. 
       
טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       יש העניין של הכרה ביישובים לא-מוכרים, אדוני היושב-ראש. אתה ביקרת בנגב - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני ביקרתי, רק אשמח לדון אתך בנושא הבא, כי אדוני סיים את דבריו, ואני מאוד מודה לו. משפט אחרון. 
       
טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       הגיע הזמן  לבשר להם, אדוני, לפחות, שסוף-סוף הם זוכים להכרה. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אולי יפסיקו להכריז ויתחילו לעשות. אני מאוד מודה. חבר הכנסת דוד לוי, יעלה ויבוא. אחריו – חבר הכנסת אפרים סנה. חבר הכנסת טלב אלסאנע, כעת חבר הכנסת דוד לוי. נא לא להפריע. 
       
דוד לוי (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, בכל הדיונים שהיו בבית הזה בענייני תקציב, מדי פעם בפעם לוותה בפולמוס אמירה כזאת או אחרת, אשר התחרטו עליה לאחר מכן וניסו לתקן. זכורה האמירה עוד מתקופת גולדה מאיר, זיכרונה לברכה, ולאחר מכן – אחרים. עלי לומר שזו הפעם הראשונה, אדוני היושב-ראש, שבה מושמעות אמירות כדי להצדיק צעדים בתחום הזה של התקציב, אמירות מקוממות, אנטי-ציוניות, אנטי-יהודיות, אנטי-חברתיות בכלל. צר לי מאוד מאוד שלא קם מהממשלה מאן דהוא, ודאי שהיה צריך לעשות זאת ראש הממשלה, כדי להעמיד את הדברים האלה על תיקונם. 
       
       בימינו אלה, כאשר אנחנו מדברים על הציונות, על הסכנה הדמוגרפית, על דאגתנו להגברת העלייה ומשמעותה, אי-אפשר לעבור לסדר-היום כאשר האוזניים קולטות והגלים משדרים והדברים מקוממים - אמירה, כדי להצדיק הורדה בקצבאות הילדים: מי אמר לכם להביא ילדים? אוי לאוזניים שכך שומעות, במדינת ישראל, ואוי לפה שאומר זאת. 
       
יצחק כהן (ש"ס):
       
       שר הפנים במדינת ישראל. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת כהן. גם הלוויים יודעים על מה הם מדברים. 
       
יצחק כהן (ש"ס):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת כהן. 
       
יצחק כהן (ש"ס):
       
       הנה, הוא יושב פה, מולך. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת כהן. 
       
דוד לוי (הליכוד):
       
       מה אשם ילד, אדוני היושב-ראש, שמרימים מאכלת כדי לקצץ באוכל החיוני לקיומו, להתפתחותו? מי האיש האחראי שיקום ויאמר, בארץ הזאת: מי אמר לכם להביא ילדים? הבאתם ילדים? – תאכלו אותה. מרורים. הברכה הפכה קללה. זה קלקול של כל המושגים החברתיים והציוניים, בוודאי. והכול מותר. ממש שחרור רסן. וכך, ילדים, שלא חטאו, מאות אלפים, נגזר עליהם, בגלל גישה כזאת, לחיות בעוני מחפיר, וגורלם כבר נחרץ על-ידי מדיניות שלדעתי היא מפלה. מדיניות אשר בעצם לא רק ביצועה, אלא הקולות וההסברים הצורמים שמלווים אותה מסגירים מה מסתתר מאחוריה - קשיחות, אטימות, בורות יהודית. 
       
       אנחנו, שעושים, בעצם ימים אלה, להביא מכל מקום בעולם יהודים, להעלות אותם, גם יהודים בקרבה, שיהדותם בספק, ומיליונים רבים זורמים, של שליחים והסברה, מענישים ילדים שנולדו כאן, בארץ, כי לא אוהבים את הוריהם. 
       
יעקב מרגי (ש"ס):
       
       זו גזענות במלים. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת מרגי, אתה לא צריך לעזור לדוד לוי. האמן לי, אדוני, ייקח לך עוד כמה חודשים בכנסת כדי לעזור לדוד לוי. 
       
דוד לוי (הליכוד):
       
       דבר כזה, אני בטוח, אדוני היושב-ראש, מזעזע כל אחד שהכרת הימצאותנו כאן היא בלבו ובנשמתו, ואתה אחד מהם. אי-אפשר שלא להזדעק ולא לומר את הדברים האלה למשמע ההאשמות וההסברים התפלים והמקוממים האלה. אבל המאכלת עושה את שלה. 
       
       דבר שני – אין בתקציב הזה שום בשורה. הרי אפילו אליבא דנתונים של האוצר, האבטלה לא תקטן. לא תקטן. מדברים על אי-שם ב-2005, וכל שנה עוד פעם נשמע הסברים מדוע לא, והנה אנחנו מוציאים את העובדים הזרים, ולמה האחרים, הישראלים, לא הולכים במקומם. התקליט הזה שחוק והעובדה היא שאנשים נמקים במצוקתם, אינם מוצאים עבודה. 
       
       וזקנים, קשישים, שעברו את כל התלאות של החיים, מוגבלים, חולים – בהם פוגעים. האם גם להם צריך את האמירה: לכו צאו לעבודה, או: מדוע אתם חיים מעבר למה שציפינו שתחיו? לאיזו מדיניות אנחנו הולכים, אדוני היושב-ראש. יש מצוקות, אפשר להבין את זה. אבל צריך איזון, צריך איזונים. איש לא כופר בצורך לקצץ, לצמצם, אבל ככה? בילדים? בקשישים? בחולים? בתלמידים?
       
       אני רוצה לברך אותך, אדוני היושב-ראש, על דבר שנבלע, ואתמול עמדת על זה וציינת את הסעיף עוד פעם ועוד פעם, כדי שלא תהיה טעות. העניין של ההפריה החוץ-גופית הראשונה, של מי שמתפלל לילד. הוא לא עשיר - לא יהיה לו. את זה מקצצים. תבורך על כי עמדת על העניין הזה.
       
       היום, מי שבתוך עמו חי יודע איך אנשים מתים, אינם מסוגלים להשיג תרופות, והם נקרעים בין הלחם לבין התרופה. מי שלא היה במרפאה ומי שלא ראה את התורים הארוכים של הזקנים הזקוקים לתרופה הזאת, שמאפשרת להם את החיים - לאיש לא אכפת. מקצצים - יקצצו את החיים, יקצצו את התרופות בארצנו, ואנו מתפארים.
       
       ברגע זה מצלצלות באוזני האמירות שהיו חקוקות על חינוך, שעליו גדלתי, ששת המ"מים: מרפא, מעון - ילד עני יכול לחלום שכשהוא יגדל הוא יגיע לדירה? זוג צעיר היום, יכול להגיע לקורת גג? הוא חוזר לגור שוב עם הוריו. הבנייה ירדה, ענף הבנייה התרסק. גם המשכנתאות, רק החודש ירדו ב-40%.
       
       נזקקים, עד שהם מוכרים כזכאים להשתפות בשכר דירה, אי-אפשר להבטיח דירה סוציאלית, אי-אפשר להעניק קורת גג, כפי שכל מדינה ראויה, נאורה, רגישה, אחראית מחויבת כלפי החלשים בתוכה. אי-אפשר, אז אנחנו יצרנו כלי. הייתי, עבדכם הנאמן, זה שיצר זאת. כלי, השתתפות בשכר דירה. למי? למי שאין באפשרותו ויש לו ילדים. אז היום מקצצים גם את זה. לרחוב. חלש - לזרוק. אין לב. והכול מתנהל, והכול נמשך כתמול ושלשום. אין מזדעזע, ישנים בשקט בלילה.
       
       האמירה היא: אז למה לא יוצאים להפגין? משום שאלה אנשים מיואשים, חלשים, חרדים לחייהם לנוכח הפיגועים והמצב הביטחוני. רק כשהם יצאו להפגין אולי יתעורר מאן דהוא. כאלה אנחנו? לזאת ייקרא מדיניות? זאת תיקרא, אדוני היושב-ראש, הפקרות חברתית לשמה.
       
       אני מייד גומר, אדוני היושב-ראש.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מודה לאדוני. פשוט עברו חמש הדקות.

דוד לוי (הליכוד):
       
       בחינוך - אותו דבר. אני שומע מה הולך להיות בחינוך, המפתח לעתיד של כל ילד בארץ הזאת. זה לא שלוקחים ממנו את המפתח, מחליפים את המנעול. לשם הוא כבר לא ייכנס, העתיד לא מובטח לו, בשולי החברה כמו הוריו. המדינה תאבד עוד כוחות ומוחות כל כך חיוניים לעתידה. אותו דבר בבריאות, אותו דבר בשיכון, אותו דבר בתעסוקה. הלוואי, לו יכולתי להבין שיש משהו שלמענו כל הדברים הנוראים האלה נעשים. איזה כיוון, איזה יעד. אני שומע ססמאות, אל מול הססמאות תלאות ומצוקות.
       
       אדוני היושב-ראש, בעצם ימים אלה המצוקה נמשכת גם בערי הפיתוח. הפיתוח הוקפא, הבנייה כמעט שאיננה. להבטיח שירותים מינימליים - זה דבר שבשמים. אי-אפשר. ושוב, בגלל המרחק שלהם, שוב הם נשכחים.
       
       אדוני היושב-ראש, כך בכל תחום, גם בתחום המדיני. גם בתחום המדיני אינך מבין לאן זה מוביל. מהו היעד? מה שאומרים היום משנים מחר, ומה שיאמרו מחר ישנו מחרתיים. נדרנא לא נדרי ושבועתנא לא שבועות, וכל אחד מחכה לאיזה נס, משהו שיקרה, שייתן לממשלה קצת צבע בפנים.
       
       קשה לי לומר את הדברים האלה, אבל קשה לי שבעתיים להחריש. עכשיו אנחנו נמצאים ממש במצב של קורבן דמים ודמים. בשני התחומים האלה המדינה נמצאת במצב בלתי נסבל. נדמה שהיסודות מתערערים. יש אנשים שאבדה להם תקווה, יש רבים שמתהלכים גם בעיניים כבויות, בייאוש. יש אנשים שעברו את השער שמאחוריו אובדת כל תקווה. 
       
       לכל ממשלה דרוש שיתוף פעולה של העם או חלק של העם. היום אני רואה את הקולות. כל שר, יש לו בשורה ל-24 שעות, כל שר יש לו מדיניות משלו, כל שר חייב להתחרות עם חברו שאמר שנפגש או לא נפגש, זה ייפגש, וכל שר מפריח גם הבטחות, גם נבואות. אנחנו, אדוני היושב-ראש, רואים את התוצאה של המדיניות הזאת. כל מי שחי בתוך עמו יכול לומר: מעגל עלובי החיים הולך ומתרחב. לא למדיניות זו ציפה כל מי שתמך בממשלה הזאת.
       
       סיעה מאיימת על רעותה בתוך הממשלה. אם זאת תעשה, אז השנייה לא תצביע. אז נמכור לה איזה סיפור ליומיים עד אשר תצביע. וכל אחד יש לו ליטרת הבשר שלו, פרט לאזרח הקטן, פרט למובטל, פרט לילד הרעב, פרט לקשיש הנעזב. כל אלה לא בתמונה הנמצאת באותו שולחן ישיבות. מה שמעניין: נסיעות, טיסות, עוזרים, לשכות, בזבוזים. אף לא דוגמה אישית אחת, שתוכל לומר, שבמצוקה הזאת שבה אנחנו כולנו, אף הממשלה עושה ומקצצת מהוצאותיה, על מנת שהאדם יבין, על מנת שמחיסכון כלשהו יוכל אדם להגיד, שהנה גם היא עושה מאמץ.
       
       כן, הרפורמה שכל כך מדברים עליה כבשורה, מה היא עושה? האם בימים אלה של רעב ממש אפשר ללכת לדברים שהם בגדר של לוקסוס למי שיש לו?
       
       אשר לגדר ההפרדה - ובזה אני מסיים, אדוני היושב-ראש - אנחנו עשינו ממנה גולם וסוגדים לו. תמיד צה"ל היה הגדר של מדינת ישראל, ומאז יצא הדבר הזה אל אוויר העולם, שיגע מוחות, וכולם נתלים רק בעניין הזה, כאילו הגדר היא זאת שתבטיח את ביטחוננו. מכאן אפשר להצביע גם על התחום הזה, של מיליארדים על גבי מיליארדים. לא 7 מיליארדים, ולא 10 מיליארדים, בזמן שכל מיליארד יכול להוציא ממצוקה ומתלאות אלפים ומאות אלפים. זה הדבר, שאליו כמו אל תוך חור שחור - מיליארדים על גבי מיליארדים. ומאחר שאומרים כל יום לאזרח שהגדר הזאת היא שתבטיח את ביטחונו, אז הוא מוכן לעשות הכול, ומיליארדים על גבי מיליארדים. כדי לשמור עליה צריך גם גדודים שלמים, ועוד אביזרים.
       
       אדוני היושב-ראש, אין יד מכוונת, עין צופייה ולב דואב.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחבר הכנסת דוד לוי. אני מזמין את השר פורז, ואחריו - חבר הכנסת אפרים סנה. אבקש ממך, אדוני השר - - -

שר הפנים אברהם פורז:
       
       כן, קצר. 
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, מצאתי לנכון להגיב על דבריו של חבר הכנסת לוי. 
       
       אחרי ששמעתי את דבריו, לא היה ברור לגמרי אם הוא עכשיו באמת חבר בליכוד או עדיין חלק מסיעת העבודה, שבמסגרתה נבחר בכנסת הקודמת.

דוד לוי (הליכוד):
       
       שמור על פיך. מעולם לא הייתי חבר במפלגת העבודה.

שר הפנים אברהם פורז:
       
       אבל מבחינת הנאום, חבר הכנסת לוי - - -

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת דוד לוי, זו לא בושה. לא, זו לא בושה להיות חבר במפלגת העבודה.

שר הפנים אברהם פורז:
       
       אתם קראתם לזה ישראל אחת. בישראל אחת היית?

דוד לוי (הליכוד):
       
       אתה מתעמר בכל מי שהוא יהודי. אתה תתחיל אתי חשבון - תצטער.

שר הפנים אברהם פורז:
       
       אני מבקש לא להשמיע איומים. זה בסדר, אבל מבחינת תוכן הנאום, חבר הכנסת לוי, התאים לך בדיוק לשבת פה. אני לא יודע מה אתה מחפש שם בשורות הליכוד, בשורות הממשלה, כשאתה אמור להיות חלק מהקואליציה.

דוד לוי (הליכוד):
       
       אני לא מגדל חתול. לבי רגיש לבני-אדם יותר מאשר לחתולים.

יעקב מרגי (ש"ס):
       
       מהם אתה מצפה לרגישות? הם אטומים.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת מרגי, שב.

שר הפנים אברהם פורז:
       
       מצאתי לנכון להגיב על נאום אופוזיציוני תקיף מאוד של מי שאמור להיות חבר בקואליציה.

יעקב מרגי (ש"ס):
       
       נאום אמיתי.

שר הפנים אברהם פורז:
       
       אבל אתה לא חייב. אתה באמת באופוזיציה, וטוב שאתה שם.


יעקב מרגי (ש"ס):
       
       אני בכלל לא רוצה להיות בקואליציה.

שר הפנים אברהם פורז:
       
       בעולם השלישי יש ריבוי ילדים, וזה מביא את המדינות האלה עם ריבוי הילדים לקטסטרופה. לשמחתנו, בארץ רק מיעוט קטן נוהג בחוסר אחריות ומביא ילדים לעולם בלי מחשבה איך לפרנס אותם. רק מיעוט קטן, ואותו מיעוט - - -

מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       בושה, תתבייש לך.

שר הפנים אברהם פורז:
       
       - - - ואותו מיעוט רוצה להביא את הרוב לגדל את הילדים שלו.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       השר פורז, אם עלית לכאן כדי שאנחנו לא נספיק לסיים היום, אז אני מבקש - - -
       
מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       תסתום את הפה שלך. חצוף.

שר הפנים אברהם פורז:
       
       לי אין בעיה עם מי שיכול לגדל את הילדים שלו. יש לי בעיה עם כאלה שחושבים שהם צריכים להביא ילדים לעולם, אבל שאחר יפרנס את הילדים שלהם.

מאיר פרוש (יהדות התורה):

	תסתום את הפה שלך.

אילן שלגי (שינוי):
       
       תוציא אותו החוצה.

אתי לבני (שינוי):
       
       תוציא אותו החוצה.

מאיר פרוש (יהדות התורה):

	תגדל חתולים. תסתום את הפה שלך.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת פרוש, אני מבקש ממך לשבת.

מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       תסתום את הפה שלך. אידיוט.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת פרוש, אני קורא אותך לסדר פעם ראשונה.

מאיר פרוש (יהדות התורה):

	אידיוט.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת פרוש, אני קורא אותך לסדר פעם שנייה.

מאיר פרוש (יהדות התורה):

	אידיוט.

שר הפנים אברהם פורז:
       
       אני משלם בשביל החתולים שלי, לא אתה.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       אדוני הסדרן. חבר הכנסת פרוש, קראתי אותך פעמיים לסדר.

דוד לוי (הליכוד):
       
       לו היה העם היהודי מדבר כמוך, לא היינו פה. אנחנו כאן.

יעקב מרגי (ש"ס):
       
       הילדים האלה בונים את המדינה.

שר הפנים אברהם פורז:
       
       אני רגיל לכך שכל פעם שאני אומר את הדברים האלה מעל דוכן הכנסת מתחוללת סערה. אנשים חושבים שהם צריכים להביא הרבה ילדים, אבל לא שהם יפרנסו אותם, שאחר יפרנס אותם.

מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       חצוף, אידיוט.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת פרוש, קראתי אותך לסדר פעם שלישית. רבותי הסדרנים, אני מבקש - - -
       
שר הפנים אברהם פורז:
       
       לכן, בצדק קבעה הממשלה, שבתהליך הדרגתי יהיה שוויון בקצבאות הילדים. כל ילד יקבל סכום זהה - - 

מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       אידיוט, תרד מהבמה.
       
       (חבר הכנסת מאיר פרוש יוצא מאולם המליאה.)

שר הפנים אברהם פורז:
       
       - - בתהליך הדרגתי, וכך ייעשה צדק. מי שיש לו, ויש לו אמצעים, ויכול להחזיק ילדים הרבה - ברכה. אבל מי שאין לו יכולת, שיחשוב לפני שהוא מביא ילדים ומטיל אותם על אחרים לפרנס אותם. תודה רבה.

דוד לוי (הליכוד):
       
       אתה מיזנתרופ? לו העם היהודי היה שומע - - -

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       ידידי, חבר הכנסת דוד לוי.

דוד לוי (הליכוד):
       
       אם גוי היה אומר את זה, היית קורא לו אנטישמי. צביעות.

יעקב מרגי (ש"ס):
       
       אין לו בעיה עם אנטישמיות.

אילן שלגי (שינוי):
       
       חברי כנסת קמים, מנופפים באצבע.

דוד לוי (הליכוד):
       
       אני אדם מאופק מאוד, אבל ההשתוללות שלכם - - - צריך מישהו לבלום אתכם. זאת שואה לילדי ישראל. אופייני לכם.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת אילן שלגי, הוא כבר היה בדרך החוצה. חבר הכנסת דוד לוי. בבקשה, חבר הכנסת סנה.

יעקב מרגי (ש"ס):
       
       תורת הגזע מנחה אותם. 
       
אפרים סנה (העבודה-מימד):
       
       תודה, אדוני היושב-ראש. קודמי, חבר הכנסת דוד לוי כאב את כאבם של ילדי ישראל, אבל האוצר מתנכל לא רק לילדים שחיים אלא גם לילדים שעוד לא נולדו. בזה הוא הטיל גרזן על אחד הדברים הכי אנושיים, הכי רגישים, ואלה טיפולי הפוריות. מה יכול להיות יותר אכזרי מזה? מי מכיר סבל של זוג שלא יכול להביא ילדים? הטיפולים האלה הם לא הנאה גדולה. אבל הורידו על זה גרזן.
       
       עכשיו שמועה אני שומע, שכמו אותו אחד שעקר שתי עיניים למישהו, ואחר כך החזיר לו עין אחת, אומרים שעכשיו אולי זה יהיה רק מעבר לילד הראשון. כלומר, כמו בסין העממית, מותר למשפחה להוליד ילד אחד בלבד. ומה קורה אם יש איזה זוג כזה, שיש לו איזו משאלה פרועה שיהיה לו יותר מילד אחד? פה האוצר אומר, לא. אבל הוא לא אומר לא לכולם, הוא אומר לא לעניים, כי מי שיש לו כסף הולך לקליניקות פרטיות - ויש בשפע - עושה את הטיפולים כאוות נפשו או כיכולת כיסו. את מי מענישים? עוד פעם את העניים.
       
       אבל זו לא הדוגמה היחידה לכך שמעשרה קבין של רוע ורשעות שירדו לעולם, תשעה נטל האוצר ואחד העולם כולו. רבותי חברי הכנסת ואדוני היושב-ראש, יש פה בהצעה של חוק ההסדרים סעיף שנראה טכני, תמים כזה, פקידותי. זה נקרא: "חובות יוזם ניסוי רפואי בבני-אדם". תחשבו שזה משהו מאמנת הלסינקי אולי, איזה דבר הומניטרי. אני אגיד לכם מה הדבר הזה. יש חולים קשים, במחלות ממאירות וקשות, שיש טיפולים שיכולים לעזור להם, אבל מה, הם לא מצויים בסל הבריאות, כי שר האוצר לא נותן להכניס אותם לסל הבריאות. אז הרופאים מטכסים עצה ואומרים: יש תרופה כזאת, נדירה, יקרה, אבל היא עלולה אולי להציל את חיי החולה הזה. אז יש פטנט, שנקרא 29(ג). זה סעיף שלפיו אפשר לתת למישהו תרופה שהיא לא בסל, כמתכונת של תרופה ניסויית.
       
       בשעתי, כשעסקתי ברפואה הפעילה, היו לי לא מעט מקרים כאלה, וגם כשר הבריאות פנו אלי שאאשר מקרים כאלה. זה הפתח הצר שבו ניתן היה לעזור לאיש חולה שהתרופה שלו איננה בסל הבריאות. מה באים האדונים האלה - סוגרים את הפתח הזה. שלא יהיה פתח.

השר גדעון עזרא:
       
       אתה יודע למה. 

אפרים סנה (העבודה-מימד):
       
       אני יודע למה, כי מדובר פה ברשעים, בלא יהודים.

השר גדעון עזרא:
       
       לא, כי לאחר מכן חברת התרופות גובה מחיר יותר גבוה בעבור התרופה.

אפרים סנה (העבודה-מימד):
       
       לא בגלל זה. אגיד לך למה הכוונה, ופה בא הדבר השני. קודם כול, הם סוגרים את הפשפש, את הפרצה הזאת שבה אפשר לעזור לבן-אדם שנאבק על חייו ולתת לו תרופה. אבל הם סוגרים עוד דלת אחת. יש מקרים, בייחוד של חולים חסרי אמצעים, שבהם חברת התרופות - הרי מדובר במצבי חירום, מישהו שעומד למות ומנסים להציל את חייו - אומרת: זו משפחה חסרת אמצעים, אז אנחנו תורמים את התרופה. והיו מקרים - ואני אישית מכיר מקרים כאלה - שבאו ואמרו שנותנים בחינם, ובלבד שהחולה לא ימות. אני אישית פניתי לכמה ממנכ"לי חברות התרופות הגדולות בעולם, בכמה מקרים.
       
       פה אוסרים עליהם בעצם. אומרים: אם אתם נותנים פעם אחת, תממנו את הטיפול כל ימי חייו של החולה, כמה שהוא יחיה. למה נוצר הדבר הזה? כדי להרתיע את חברות התרופות מלתת את התרומה, את המתנה הזאת. הרי על מה מדובר? להרוויח זמן. 
       
       יש פה מיצוי של רשעות, של רוע. הרי ישבו על זה אנשים וחשבו, ניסחו את הניסוח המלומד, המשפטי הזה. מישהו ישב. מה היה לו בראש, אני שואל אתכם. איזו מחשבה עמדה לנגד עיניו? הוא לא ראה את האחד ששוכב עם האינפוזיה ב"הדסה", במחלקה? לא עמד לנגד עיניו? 
       
       על מי זה לא חל? - על מי שיש לו כסף. העברה בנקאית - "נוברטיס" מגיע ב"פדרל אקספרס". הכול יופי. שיהיה בריא, אבל לרוב עם ישראל אין אפשרות להעביר את התרופה מבזל לכאן, ל"תל-השומר" או ל"רמב"ם" או ל"הדסה". מה הם יעשו?
       
       השולחן הריק הזה, אין בו לב ואין בו נשמה, ואין בו ערכי יהדות. אין בו שום דבר. לא במקרה השולחן הזה ריק. חבר הכנסת דוד לוי הזכיר את המ"מים של ז'בוטינסקי. לתנועתו של ז'בוטינסקי אני חושב שאין פה אף נציג אחד. לו היה פה מנחם בגין, עליו השלום, הוא היה מתבייש, כי הוא היה יהודי עם לב רחום. לא ממחננו, לא מהמחנה שלנו, אבל הוא היה איש בעל לב ונשמה יהודית. הוא לא היה נותן לדבר הזה לקרות. אבל היום, ביבי נתניהו רוצה להצטיין כתאצ'ריסט של המאה, וזו התוצאה. במי זה נגמר? בחולה הסרטן בבית-החולים. בושה וחרפה.
       
	לממשלה הזאת יש צידוק קונסטיטוציוני – היא נבחרה בבחירות, אבל הצידוק המוסרי מאבד יום-יום מכוחו. תודה רבה.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת ואסל טאהא, בבקשה.

ואסל טאהא (בל"ד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, הגזירות בחוק התקציב ובחוק ההסדרים של 2004 לא השאירו קבוצה חלשה אחת שלא פגעו בה. בילדים - פגעו, גם בתזונתם. בקשישים הנעזבים - פגעו, באמהות החד-הוריות - פגעו.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת פרוש, שב. אתה יכול לשבת.

ואסל טאהא (בל"ד):
       
       במטופלי לשכות הרווחה - פגעו, בשירותי הבריאות למיניהם - פגעו. הגדילו את אחוז האבטלה, ובייחוד במגזר הערבי, שממילא הוא חלוץ בנושא הזה. 
       
       התקציב הזה פגע גם בחינוך בכלל, ובמיוחד בחינוך הערבי, שבו אני אתרכז. אדוני היושב-ראש, הפער הזה בין החינוך הערבי לחינוך היהודי הוא הקשה ביותר, משום השפעתו לטווח הארוך על אוכלוסיית התלמידים, חייהם בעתיד וחיי ילדיהם. קיים פער, אדוני היושב-ראש, כפי שאמרתי, בין החינוך היהודי לבין החינוך הערבי במדינת ישראל, הן מבחינת הקצאת משאבים והן בהישגים. תקציב 2004 יחמיר עוד יותר את מצבם של התלמידים בכלל ושל התלמידים הערבים בפרט, וימנע כל תקווה לשיפור במצבם. גרוע יותר, החרפת מצבם בטוחה. 
       
       ברצוני להזכיר לכולנו, כי כל תלמיד רביעי הלומד במערכת החינוך הינו ערבי, מכאן שחלוקת התקציב צריכה להיות 25% לסקטור הערבי. אך משום שבמציאות התקציב לא מחולק בצורה כזאת, התלמידים הערבים נמצאים במצב עגום לעומת התלמידים היהודים בישראל, וכמובן בעולם כולו, וזה הוכח גם בהישגים. בהישג מבחן PISA שבוצע במדינה, ההישגים של התלמידים הערבים הורידו את מיקומה של ישראל למקום ה-33.

	אדוני היושב-ראש, בין השנים 1994/95 ו-2002/03 הוקצו לחינוך הערבי פחות שעות לימוד לכיתה, פחות שעות לימוד לתלמיד בהשוואה לחינוך היהודי, בכל שלבי החינוך בבתי-הספר. במערכת החינוך הערבי מגיעים לכיתה י"ב רק שני-שלישים מכלל בני 17 הערבים, לעומת 90% במגזר היהודי.

	קיים מחסור בכלי אבחון בשפה הערבית ובכלים המתאימים לתרבות הערבית. כמו כן, יש מחסור בכוח אדם מיומן בתחום האבחון בעבור האוכלוסייה הערבית. זה פוגע, אדוני היושב-ראש בחינוך הערבי, פוגע בסיווג התלמידים, ובסופו של דבר, זה פוגע גם בהישגים.

	אדוני היושב-ראש, ממשלות ישראל מודעות לפער העצום שנוצר במשך השנים בחינוך, ואכן הן גיבשו תוכניות לצמצום הפער. תוכנית החומש לאוכלוסייה הערבית נקבעה בשנת 1999. היא היתה המשך לתוכנית החומש שהופעלה בתחילת שנות ה-90. הוועדות הגישו המלצות במגוון רחב של תחומים, בהם חינוך מיוחד, יישום תוכניות פדגוגיות, מדע וטכנולוגיה, הכשרת מורים ופיתוח פיזי, בסכום שהוערך בכמיליארד שקל בשנה. מטרת תוכנית החומש היתה צמצום פערים ויצירת שוויון הזדמנויות בחברה הישראלית, באמצעות קידום ההישגים הלימודיים והחינוכיים של ילדי האוכלוסייה הערבית.

       רמת התשתיות וההשקעה בבתי-הספר ביישובים הערביים נמוכות מאלו שבמגזר היהודי. 
       
       המצב הקשה ביותר הוא במערכת החינוך הבדואית, ובפרט ביישובים הלא-מוכרים בנגב וגם בצפון.
       
       אדוני היושב-ראש, קיים מחסור בחדרי לימוד. מחסור זה גורם לצפיפות רבה בכיתות. רבים מהמבנים של בתי-הספר טעונים שיפוץ יסודי וטיפול בליקויי בטיחות. בחלק מבתי-הספר אין אספקה תקינה של מים וחשמל.
       
       הקיצוצים בתקציבים המיועדים לקידום מערכת החינוך באוכלוסייה הערבית הם הכשלה ברוטלית של האוכלוסייה הערבית בישראל, שיש צורך בתקציבים נוספים כדי להביא לתמורה משמעותית במצבה, והם עלולים לגרום להתמוטטות החברה כולה.
       
       עידוד הצמיחה, כפי שטוענים, לא בא מקיצוצים ולא בא מפגיעה בקבוצות החלשות. הוא בא מהשקעה בחינוך, מהשקעה בתעשייה, מהשקעה בשלום, מסיום הכיבוש, ששורף חלק גדול מהתקציב.
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחבר הכנסת טאהא. אני מחליף בין אופיר פינס לחברת הכנסת יולי תמיר. חבר הכנסת אופיר פינס, בבקשה. אחריו - חברת הכנסת תמיר.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, התכנון של לוחות הזמנים אתמול והיום היה לפי מפתח של חמש דקות לדובר. בישיבה היום יש 33 דוברים, פתחנו אותה ב-10:00, השעה היא 11:40, עברו 100 דקות, דיברו תשעה דוברים. זה בערך 11-11.5 דקות לדובר.
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       יש גם שר שנכנס באמצע.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אנחנו לא נעמוד בלוח הזמנים שקבענו לעניין ההצבעות.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת בר-און, אני אשתדל לעשות את המקסימום.

מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       חברת הכנסת תמיר בזמן של פינס, שהוא בראש הרשימה. אתה לא יכול להכניס אותה עכשיו.
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       הם מופיעים האחד אחרי השני. מספר 10 - יולי תמיר, מספר  11- אופיר פינס. זה מה שהשאיר לי יושב-ראש הכנסת. יש פה החלפה עם יורי שטרן, שהיושב-ראש עשה.
       
השר גדעון עזרא:
       
       אדוני היושב-ראש, סוכם אתמול, שמי שאיננו, לא ידבר.
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       כולם נמצאים.
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       רבותי, מי שאני קורא את שמו, על-פי הרשימה שמונחת לפני, והוא לא נמצא, שמו יימחק מהרשימה. חבר הכנסת אופיר פינס, בבקשה. שמעת את חבר הכנסת בר-און, תעזור לנו שנוכל לסיים בזמן.
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       אני משתף פעולה, אין לי בעיה. 
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אדוני השר, אנחנו מודעים לעובדה המצערת, שהדיון וההכרעה על תקציב המדינה בקריאה הראשונה, הוכרעו לפני הדיון. זו בדיוק הבעיה, אבל לפחות את זכות המחאה תשאירו לנו, תנו לנו לדבר. אתם מדברים לאחרונה על סתימת פיות, אבל אל תסתמו לנו את הפה. זה לוקח עוד כמה דקות - לוקח עוד כמה דקות. הרי ההצבעה היא הצבעה, הרי ידוע מה יהיו תוצאותיה.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אתם צריכים לציית לטקס, אתם ביקשתם שיסתיים עד 16:00.

יולי תמיר (העבודה-מימד):
       
       גם אתה צריך לבוא לטקס.
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       תאפשרו לי להיכנס לגופם של דברים.
       
       תקציב המדינה, שהואיל שר האוצר להגיש למליאת הכנסת סוף-סוף, הוא תקציב עצוב, פשוט מדכא. כשאתה בודק את הפרמטרים של הכלכלה הישראלית, ואתה מנסה לשוות בנפשך מה הולך לקרות בשנה הבאה, בשנת 2004, אתה לא יכול למצוא, ולו נקודת אור אחת, שיכולה להפיח תקווה שמשהו הולך להשתפר בכלכלה הישראלית בשנה הבאה, הולך להיראות יותר טוב. זה פשוט נורא ואיום.
       
       הצמיחה הולכת להיות גם בשנה הבאה - שלילית. המיתון - יועמק עוד יותר. האבטלה - תתגבר. אנחנו נמצאים בדפלציה. דפלציה. נגיד בנק ישראל מוריד את הריבית, זה כבר לא משנה. כל חודש הוא מוריד ב-0.5%, זה כבר כמו כוסות רוח למת, זה כבר לא עוזר. שום דבר לא מצליח לתת שוק חשמלי למשק הישראלי ולהחזיר אותו לחיים. זה כבר חי-מת.
       
       שר האוצר הוא אדם אינטליגנטי, הוא היה גם ראש ממשלה, הוא אדם עתיר ניסיון, הוא יודע שהתשובות האמיתיות למצב מחייבות שינוי אסטרטגי בממשלה, לא דיבורים בעלמא על מפת דרכים שכל היום בורחים ממנה, אלא הובלה ויוזמה של חידוש תהליך מדיני, על כל המשמעויות, כי בלי זה אין סיכוי לכלכלה הישראלית. כולם יודעים את זה, לא צריך להיות פרופסור לכלכלה, מספיק להיות שנה א' במבוא לכלכלה, כדי לדעת שבמדינה שיש בה קונפליקט צבאי מתמשך, ארוך-זמן, אין יכולת לקיים כלכלה נורמלית.
       
       זה ברור שהם אשמים בטרור. השאלה היא אם אנחנו מצליחים להפסיק את הטרור, לחזור להפסקת אש ולחזור לשולחן המשא-ומתן, אחרי שהאמריקנים בנו לנו את הנוסחה. את זה לא רוצים לעשות, בוודאי לא נתניהו. אחרי שהוא לא רוצה לעשות את זה, והוא מבין שאי-אפשר לעשות יותר קסמים, והוא מבין שצריך לקצץ, אז עכשיו הוא מחליט שוב, באופן ציני לחלוטין, לא לגעת בתקציבי ההתנחלויות. לא רק שלא לגעת, רק לפני שבוע הוסיפו למעלה מ-120 מיליון שקלים מהרזרבה הכללית לתקציבי ההתנחלויות. 
       
       אני שואל אתכם: האין גבול לחוצפה? כמה אפשר לעוות את המציאות, להתעלם מהעוני, להתעלם מהאבטלה, להתעלם מדוח העוני, ולהמשיך ולהשקיע במפעל הבזבזני ביותר שהוקם בתולדות המדינה הזאת את הכסף האחרון שלנו? כמה בריכות שחייה אפשר לעשות להתנחלויות? די, כבר אין מקום. כמה כבישים עוקפים אפשר לעשות? עוקף מפה ומפה, מפה ומפה? הרי אנשים כבר לא גרים שם, הרי אנשים כבר חזרו למרכז הארץ, זה סוד שכנראה לא רוצים שנאמר אותו.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       - - -
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת בר-און, ביקשת ממני - חבר הכנסת פינס, יש לך עוד חצי דקה.
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       חברים, אין ביטוח לאומי יותר. אין ביטחון סוציאלי. מוטטתם את הדברים המרכזיים שעל בסיסם קמה כאן מדינה ופעלה בצורה מדהימה. אתם שוברים כל דבר שהיה קיים כאן. למה? כי בסוף באמת צריך לקצץ. אם אתם לא רוצים לקצץ איפה שצריך, אתם מקצצים איפה שאין לכם כבר ברירה - אצל החלשים, שהופכים להיות חלשים יותר. אתם לא נותנים להם סיכוי.
       
       חבר הכנסת שלגי, יקירי, נבחרת לכנסת רק בזכות זה שהבטחתם למעמד הביניים יציבות ועורף. הפקרתם את מעמד הביניים.
       
אילן שלגי (שינוי):
       
       נביא לכם צמיחה. אתה תראה.
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       הסכת ושמע. ל-600,000 המשפחות שמתחת לקו העוני, היתוספו ממעמד הביניים עשרות אלפי משפחות שהידרדרו אל מתחת לקו העוני. אתם שותקים את שתיקת הכבשים, אתם לא אומרים דבר, אתם מגבים מדיניות ממשלתית שמובילה לדרך ללא מוצא, ואתם לא עושים עם העניין הזה כלום, וטוב לכם. אני רואה את פורז זחוח, טוב לב, מספר סיפורים, מתכתש עם דוד לוי.
       
       חברים, המדינה בוערת, אתם יושבים בממשלה. הבטחתם שינוי, וקיימתם - שינוי לרעה, שינוי גדול לרעה במצבה של המדינה, אלא שהפעם אתם לא באופוזיציה. אתם שותפים מלאים, אתם נושאים באחריות קולקטיבית למחדלי הממשלה הזאת, ואם לא תתעשתו ולא תתחילו להשמיע את קולכם, ואם לא תכתיבו גם סדר עדיפויות נורמלי, שפוי, שמייצג את הציבור שבחר בכם, הציבור הזה יעניש אתכם. תודה רבה.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה רבה לחבר הכנסת פינס. חברת הכנסת יולי תמיר, בבקשה; חמש דקות. אחריה - חבר הכנסת איתן כבל. אחריו - חבר הכנסת פרוש.

יולי תמיר (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, בהמשך לדברי חברי חבר הכנסת אופיר פינס, נדמה לי שהפעם קיבלנו תקציב רע, ובעיקר תקציב אכזרי. כאשר אנחנו מסתכלים במה פוגעת הממשלה הזאת, במה היא מחליטה לקצץ, בואו תראו: הממשלה מחליטה להוריד כספים מטיפול בנוער בסיכון. ביד אחת מסדרים לנו פה יום שלם של פעילות למען הנוער, מדברים גבוהה-גבוהה עד כמה הנוער חשוב לנו. יושב כאן נוער ביציע, והוא צריך לדעת כי אין שום קשר בין מה שאומרים בוועדות למה שעושה הממשלה. חברי הממשלה באים לוועדות ואומרים: אכן המצב קשה, צריך לעזור, אבל כאשר הם באים להצביע - הם לוקחים מנוער בסיכון. אתם יודעים עד כמה חמור המצב היום בקרב הנוער בסיכון, אבל הם לוקחים ממנו כסף.
       
       ממי עוד לוקחים כסף? מפיתוח שירותים לנכים. למה? ככה. פיתוח שירותים לנכים אומר שאנשים יוכלו להגיע לקופת-חולים עם עגלת נכים, ותהיה להם דרך כניסה. חבר הכנסת בר-און, זה לא נראה לך חשוב? לוקחים ממתן שירותים לנכים. אתן לך דוגמה מזעזעת: לא מאשרים יותר לנכים התקנת בלם רזרבי במכונית. נכה, פרפלג, צריך בלם חשמלי כתחליף לבלם היד שהוא לא יכול להשתמש בו. בכך מקצצים. תגידו, אתם השתגעתם?
       
       הרי אלו הדברים שבהם נבחנת מדינה בסופו של דבר. אני לא רוצה להיכנס כרגע לפולמוס על ההתנחלויות, אתם יודעים מה דעתי בעניין זה, אני מדברת על אנושיות, על הדברים הכי בסיסיים, על שירותים. 
       
       במה עוד מקצצים? 30 מיליון משירותים שניתנים לסיעוד. ראיתי לפני יומיים כתבה בטלוויזיה על מה שקורה במוסדות הסיעודיים. זה מזעזע: אנשים קשישים לא מסוגלים לטפל בעצמם, נאלצים לטפל בבני-זוגם במצבים טרגיים. ומה אומרת להם הממשלה: לא, אנחנו לא הולכים לעזור לכם, אנחנו לא הולכים לסייע לכם, אנחנו הולכים לקצץ בכבשת הרש. זו באמת כבשת הרש.
       
       כמה כסף נחסך מכל הסעיפים האלה יחד? אולי 20 מיליון. לא חבל לדרדר כל כך הרבה אנשים למצבים נואשים בשביל סכומים כאלה? איפה האנושיות של הממשלה הזאת? לא אכפת לכם מהאזרחים, לא אכפת לכם מהתושבים, לא אכפת לכם מהקשישים? בכל מדינה סבירה, אני לא מדברת על מדינת רווחה, אני מדברת על מדינה סבירה, הדברים האלה לא היו עוברים בשקט. רק פה יש שתיקה קולקטיבית: הממשלה, האופוזיציה והקואליציה דנות בדברים האלה, אבל בעצם כמו שאמר חבר הכנסת פינס, הדין כבר נגזר. 
       
       אם תשאל לגבי השירותים לקשישים, יגידו לך שהם לא מספקים אותם, כי הם יודעים שאין לכך כיסוי. אם תשאל על פיתוח שירותים לנכים, כבר לא נותנים אותם, כי יודעים שאין לכך כיסוי. אף שמצב הילדים הולך ומחמיר, אף אחד לא מטפל בכך, ובטח שאף אחד לא חושב להרחיב את השירותים האלה. ויש בעיה של עוני ורעב ואלימות ומצוקה. אם אומרים מהפרקליטות, שילדים גונבים עכשיו בגלל רעב, זה לא מזעזע את הממשלה, זה לא מזעזע את הקואליציה, אתם לא חושבים שצריך לעשות משהו בעניין הזה? אם יש דבר שאפשר לבנות עליו קונסנזוס בבית הזה, אלה הדברים האלה.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       ואז תצביעו בשביל התקציב?

יולי תמיר (העבודה-מימד):
       
       על הדברים האלה?

רוני בר-און (הליכוד):
       
       לא רק על הדברים האלה. אז תבואו עוד פעם עם ההתנחלויות, עוד פעם עם קופת-חולים, עוד פעם עם קופות הפנסיה. זו דמגוגיה.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת בר-און, אני עוצר את השעון.

יולי תמיר (העבודה-מימד):
       
       חבר הכנסת בר-און,  טוב היה אילו היינו מצביעים בנפרד על כל אחד מהדברים האלה, כי אז גם אתה היית עומד מול מצפונך.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       נכון.

יולי תמיר (העבודה-מימד):
       
       אני חושבת שגם אתה חושב כמוני, שאסור שהדברים האלה יעברו. אתן לך עוד דוגמה שנראית לי חמורה מאין כמוה: יושב כאן יושב-ראש ועדת החינוך, חבר הכנסת שלגי. הממשלה דוחה את יישום חוק יום לימודים ארוך. אגב, זה הפך לנוהג. החקיקה בקשר ליום לימודים ארוך לא שווה גרוש, כי אף פעם לא מיישמים אותה. אבל הממשלה הזאת הגדילה לעשות: היא לא דוחה את יישום החוק בשנה, היא לא דוחה בשנתיים - היא דוחה עד 2010. למה? הרי ביבי הבטיח לנו שבשנה הבאה יהיה פה טוב, אז למה דוחים את זה עד 2010? איזה מין דבר הוא זה, שבמסגרת חוק ההסדרים מגניבים את העניין הזה כחלק מהחבילה, וכבר אומרים לאזרחי ישראל, לא תקבלו את השירות הזה לא בשנה הזאת ולא בשנה שאחריה ולא בשנה שאחריה וגם לא בשנה שאחריה. למה? כי הגנבנו את זה פנימה כדי למחוק את זה מסדר-היום.
       
       נדמה לי שגם חברי הקואליציה - אני אומרת זאת בעיקר לחברי שינוי -  לא יכולים לעבור בשקט על דברים מסוימים. אני אומרת כאן לפחות את עמדתי: אם יפרקו את חוק ההסדרים, יהיו דברים שאצביע בעדם. אם לא יפרקו את חוק ההסדרים, העוול הזה יהיה על גבכם ולא על גבנו. לצערי, יש כאן התכחשות של אנשים שבאים ואומרים לי, אני יודע או אני יודעת שזה נורא, אך ממשיכים להצביע מתוך משמעת מעוותת, כי אין משמעת כאשר מדובר בפגיעה בחלשים, אין משמעת כאשר יש פגיעה בבני-אדם. אתם מדרדרים את המדינה הזאת אל סף תהום כלכלית, וזה יהיה על מצפונכם, על מצפונו של כל מי שירים את היד בעד התקציב הזה ובעד חוק ההסדרים הזה. אדוני, אם תפרק את החבילה, תהיה לך תמיכה רבה בדברים מסוימים, כמו שאני מצפה לתמיכה ממך בדברים אחרים שנדמה לי כי אנחנו יכולים להסכים עליהם. 

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחברת הכנסת יולי תמיר. חבר הכנסת איתן כבל - חמש דקות. תשתדל לעמוד במסגרת הזמן.

איתן כבל (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, לדבר חמש דקות על המצב הכלכלי ועל התקציב, זה לא מספיק אפילו כטרום-טירונות של התקציב.
       
       אני רוצה לגעת דווקא בבחירות המוניציפליות שהיו עכשיו. דרך הבחירות המוניציפליות, במידה רבה אתה יכול לראות את המצב הדיכאוני שהציבור שרוי בו. נשאלו שאלות רבות, מדוע אחוז ההצבעה היה כל כך נמוך. כמי שעסק בעניין הזה בתור יושב-ראש המטה המוניציפלי במפלגת העבודה, אמרתי לעצמי: אילו היה מדובר ביישוב אחד, בשניים-שלושה, הייתי חושב שמדובר באירוע נקודתי. רשימת המועמדים לא מוצאת חן בעיני הציבור, ניחא. אבל, חבר הכנסת בר-און, כאשר אתה רואה כי עוף השמים הוליך את הדבר ממטולה ועד אילת, וציבור שלם לא הלך להצביע, בלי להיות מתואם מראש -  זה לא רק משום שהם לא מרוצים מהמועמדים באותו יישוב. משיחות שניהלתי עם אזרחים במהלך הבחירות, אנשים שפגשתי ושאלתי אותם למה לא הלכו לבחור, הבנתי שאנשים מדוכאים.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       ומה עם אותם 75% - - -?

איתן כבל (העבודה-מימד):
       
       חבר הכנסת רוני בר-און, שברתם את העם הזה. אפשר להיכנס לפרטים כאלה, לתוכנית כזאת או אחרת, אבל שברתם את העם. גם אתם חלק מהעם הזה, ואתם יודעים את זה. בסופו של עניין, לא משנה באיזה צד אתה יושב כאן - בצד הזה או בצד הזה - אנחנו נפגשים פחות או יותר עם אותם אנשים, אנחנו שומעים את הקולות, אנחנו רואים את התמונות, פוגשים את האנשים. לא משנה אם הם מזוהים עם הצד הימני של המפה או עם הצד השמאלי.
       
       ונקודה נוספת שאני רוצה להתייחס אליה: עומד כאן שר האוצר, עומד שר במשרד האוצר, והם נותנים לנו תיאורי מצב בכל מיני מדינות בעולם, ואומרים שאנחנו לא נראים כמוהם. אני אומר לכם, אני אומר לך, השר גדעון עזרא, כל עוד  קיים משבר עמוק וקשה בינינו לבין שכנינו - ואני לא נכנס לשאלה הפוליטית מי התחיל ומי אשם - אפשר רק להתעסק בסמנטיקה. אפשר לתקן, לעשות קצת יותר טוב. כל עוד לא יהיה פתרון לנושא הזה, אנחנו נמשיך ונידרדר כלכלית. מדינה שחלק הארי של המשאבים שלה מופנים לביטחון – לא יעזרו לביבי כל הדוגמאות שהוא נותן מכל העולם. זה לא יעזור: המדינה נמצאת במצב משברי כל כך קשה, והיא מעבירה בתקופה הזאת 120 מיליון ש"ח להתנחלויות, חלק מהן הזויות לחלוטין, הזויות – אני אומר לך עכשיו, פגשתי בכמה מקומות אנשים שאני אומר: אל אלוהים, עזוב פוליטיקה, מה האנשים האלה עושים פה בכלל? הזוי לחלוטין. ואלה 120 מיליון ש"ח שיכלו לתת פתרון של אמת לחלק מהמצוקות שאנחנו שרויים בהן היום. 

	ואתה בא ומדבר אתי על תוכניות גרנדיוזיות לשינוי מבנה המשק, כשיש 120 מיליון ש"ח ביד? וברוב חוצפתה של הממשלה היא מוצאת להעביר את זה מעבר ל"קו הירוק", כדי לסבך את המצב, לעשות את המצב קשה יותר. זו כלכלה. 

	בסופו של עניין הכלכלה הישראלית שזורה וקשורה במצב הפוליטי-המדיני בינינו לבין שכנינו. הרי מי יבוא כמשקיע בישראל? במקום שיורים? אתה היית הולך לבקר בצ'צ'ניה? אתה היית הולך לבקר בקרואטיה כשירו שם? היית הולך לפתוח עסק שם? מה הסיפורים האלה? על אילו משקיעים אנחנו מדברים? הטבות ניתן בנגב, ניתן הטבות בצפון – מי בא? מי בכלל רוצה לבוא לכאן? לצערי, אני אומר את זה בכאב. אתה, כשאתה רוצה ללכת לטייל באיזה מקום או ללכת להשקיע באיזה מקום – ודמה את עצמך כאזרח של מדינה אחרת – אתה תבוא להשקיע במקום שיורים בו? - -

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת כבל.

איתן כבל (העבודה-מימד):

       - - במקום שהכסף שלך לא בטוח?

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       איתן, איתן, תשתדל, יש לך עוד חצי דקה. 

איתן כבל (העבודה-מימד):
       
       אני מסיים, אני מסיים. 
       
       ועל מי זה משפיע? ולא יעזור, לא יעזרו כל המלים, כל ההתפתלויות: אם לא יהיה פתרון מדיני, לא תהיה התנהלות שפויה של המדינה – אפשר אולי לשפר את המצב, אבל המצב ימשיך, לצערי, להידרדר. תודה. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחבר הכנסת איתן כבל. אני מזמין את חבר הכנסת מאיר פרוש. אחריו - חברת הכנסת קולט אביטל. 

מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, כששני אנשים מתעמתים ביניהם, יש בקשה: לפחות תבוא בידיים נקיות. כשמישהו דורש מהאחר משהו, אפשר לומר לו: תבוא אתה בידיים נקיות, נראה מה אתה עשית.  כשמשרד האוצר מניח בפנינו ספרי תקציב, אני שואל: מדוע פקידי האוצר אינם באים לפה בידיים נקיות? מישהו יכול להסביר לי מדוע צריכים עשרה משנים לממונה על התקציב? אתמול דנה ועדת הכנסת בסדרי הדיון לתקציב 2004, וגם הממונה על התקציב לא טרח לבוא – יש לו עשרה משנים. מדוע לא מקצצים שמונה מהם? יש ממונה על הכנסות המדינה במשרד האוצר; מדוע הוא צריך ארבעה סגנים? מדוע צריך 80 מיליון ש"ח לשירותי מטה ממשלתיים? מישהו מחברי הכנסת יכול להסביר לי מהם שירותי מטה ממשלתיים? מהם שירותי מטה כלל-משקיים? בשביל זה צריכים עוד 30 מיליון ש"ח. 

רוני בר-און (הליכוד):
       
       מטה - - -
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       מה אמרת?
       
מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       שירותי מטה כלל-משקיים – 29 מיליון ש"ח. מישהו מחברי הכנסת יכול להסביר לי מה זה? בשביל מה האוצר צריך את הכסף הזה? כמה חלב ולחם אפשר לתת לילדים מהכסף הזה? מישהו יכול להסביר לי למה חוץ מהמשרד הכלכלי בארצות-הברית, שעולה יותר מ-9 מיליוני ש"ח, צריך משרד גם בוושינגטון, שעולה 1.5 מיליון ש"ח? איפה הידיים הנקיות של משרד האוצר? משרד האוצר צריך אגף לקשרים בין-לאומיים; בשביל מה הוא צריך את זה? השר שרנסקי ממונה על התפוצות, בשביל מה משרד האוצר צריך לעצמו אגף לקשרים בין-לאומיים? איפה הידיים הנקיות של האוצר?
       
       בשביל מה צריך האוצר 601 תקנים? וחוץ מ-601 התקנים יש עוד 1,224 משרות ארעיות. משרות ארעיות – לא בתקנים, לא בשיא כוח-האדם; בשביל מה האוצר צריך עוד 1,224 משרות? הוא צריך גם פיקוח על ביצוע התקציב, הוא לא סומך על כל משרד. הוא צריך עוד 6 מיליוני ש"ח לפקח על ביצוע התקציב. בשביל מי? אני כבר לא מדבר על הלשכה של השר שטרית, זה חיוני, כי אתמול הוא כמעט היה צריך להציג את התקציב, כי נתניהו פחד. 
       
       כשאתה רוצה לבוא ולקחת לחם מילדים, חלב מילדים – תבוא אתה בידיים נקיות. מדוע אתה מגיש לנו תקציב על מענקים שאינם על-פי חוק? יש כזה מושג: מענקים שלא על-פי חוק. מה זה? בשעתו פרס חתם על הסכם עם הבהאים. אז משרד התיירות צריך לשלם 65 מיליון ש"ח לבהאים, כי חתמו על הסכם אתם. איפה הידיים הנקיות של האוצר? איך הוא בא לבקש מאתנו שנוריד כסף מלחם וחלב, מהקשישים? למה הוא לא מתבייש כשהוא בא אלינו ומבקש להפחית כשהוא צריך לתת 65 מיליון ש"ח לבהאים, כי חתמו פעם הסכם? ממתי האוצר שומר על הסכמים? כאשר הוא הולך לפגוע בעובדים הוא מתכחש ומתעלם, לא אכפת לו מהסכמים. 
       
       וכך, אם נעבור סעיף-סעיף בתקציבי משרדי הממשלה, נמצא שהאוצר בא בידיים מלוכלכות. מדוע צריך ראש הממשלה שישה יועצים, אחד מהם יועץ לענייני תפוצות? מה הפגיעה הזאת בשרנסקי? הוא הרי בליכוד, הוא השר לענייני תפוצות. בשביל מה ראש הממשלה צריך ראש תחום וראש אגף – ואני כבר לא מדבר על ראשי הלשכה. 
       
       ונתניהו מדבר על ה"יגואר". על ה"יגואר" הוא מדבר, על ה"יגואר". רכב אחד הורידו מהעוזרים במשרדי הממשלה? רכב אחד הורידו מהמנכ"לים במשרדי הממשלה? אבל כשבאים אלינו, באים בידיים לא נקיות. 

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת פרוש, אני מבקש, יש לך עוד - - -

מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       אני בטוח ששמיר, בהדר הבית"רי שיש לו, מוותר על הכסף ללשכה. בשביל מה שמיר צריך 1.4 מיליון ש"ח? בשביל מה ברק צריך את זה? בשביל מה פרס צריך את זה? לחם וחלב לילדים. 
       
       אני כבר מסיים. אין סקטור ואין קבוצה שהממשלה לא פגעה בהם: בחרדים פגעו אנושות במוסדות התורה; במתיישבים – ביטלו להם את המענקים ויש בלבול מדיני, וגם סגרו להם את ערוץ-7; בקשישים ובחד-הוריות – לכולם ידוע כמה פגעו בקצבאות שלהם; גם בערבים – מלבד הקיפוח המתמשך 54 שנים, פגיעה בקצבאות ילדים; אומרים לנו: למה אין לכם קצבאות ילדים? כי כתוצאה מכך גם לערבים יש. 

	ושינוי? שינוי שותקת. השר אולמרט, ממלא-מקום ראש הממשלה, מבזה את היועץ המשפטי לממשלה ואומר: אין לו ידע ואין לו מושג בכלכלה. היועץ המשפטי אומר לו: אל תעביר כסף ל"קוקה-קולה", ועוד כל מיני דברים, בתחום של קרקעות; וממלא-מקום ראש הממשלה פוגע ומזלזל ביועץ המשפטי לממשלה. והשר האחראי, שר המשפטים, ראש שינוי – שותק. אפשר להבין את הדבר הזה? 

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת פרוש, משפט לסיום.

מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       אז מה שאני רוצה לומר לסיכום: ביבי רע לילדים. ביבי רע לילדים. ביבי רע לאוצר. ביבי רע למדינה. איך ביבי אמר? הם מ-פ-ח-דים. ואני אומר: אתם מ-פ-ח-דים מאתנו. אתם מפחדים מאתנו. אתם מפחדים מאתנו. ולכן דיבר השר פורז מה שדיבר פה, ולכן גם אחרי המפקד של תנועות נוער אתם באים ורוצים לומר שהילדים שלנו לא יקבלו כסף. 

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחבר הכנסת מאיר פרוש. אני מזמין את חברת הכנסת קולט אביטל - אינה נוכחת. אני מזמין את חבר הכנסת יאיר פרץ, בבקשה. אחריו - חבר הכנסת מיכאל מלכיאור.

יאיר פרץ (ש"ס):
       
       אדוני היושב-ראש, עמיתי חברי הכנסת, אתמול הניחה ממשלת ישראל את תקציב המדינה לשנת 2004. וכששר האוצר, מר נתניהו, עלה לדוכן וניסה להציג את התקציב, הוא אמר בתחילת דבריו, אנחנו נמצאים בבלימה, בלמנו את הסחף לפני ההידרדרות. אותו בנימין נתניהו, לפני כמה חודשים, עמד על הדוכן הזה ואמר שהמשק נמצא בקטסטרופה, התוכנית הכלכלית דאז תביא את הישועה, תביא את הצמיחה, תביא את השגשוג. לא מיניה ולא מקצתיה. 
       
       שר האוצר אמר אתמול שהוא בלם. במה הוא בלם את התקציב? הוא בלם בגלגל אחד עם 300,000 מובטלים. בגלגל השני - מיליון ילדים רעבים. בגלגל השלישי - 600,000 משפחות מתחת לקו העוני. ובגלגל הרביעי - אלפי חולים ונכים, חד-הוריות, כל מקבלי הקצבאות. באלה הוא בלם את התקציב, עמיתי חברי הכנסת, במצוקות הקשות. 
       
       אתמול הגדיל לעשות המשנה לשר האוצר, השר שטרית, שאמר: נבטל את הקצבאות, ילכו  לעבוד. ואני שואל את השר שטרית, מאז אושרה התוכנית להבראת כלכלת ישראל, כמה מקומות עבודה ייצרה הממשלה הזאת? כמה מקומות עבודה? אפס. אף לא מקום אחד. ואני מסתובב ברחבי הארץ, בעיירות הפיתוח, בקריית-גת, בשדרות, באופקים, בדימונה, בירוחם, אנשים משוועים לצאת לעבוד, אנשים רוצים להביא פרנסה הביתה, אבל אין. אין. 
       
       הגדיל לעשות שר האוצר, הפסיק את הקצבה, הרעיב אותם ילדים. אז אין עבודה, אין הבטחת הכנסה, ויש עוני. 
       
       עיינתי בספר התקציב, חיפשתי מאיפה תבוא הצמיחה. הבטיחו לנו אתמול פה, גמרנו, אנחנו עכשיו בבלימה, מפה מתחילים לצמוח. שבתי וחיפשתי וחיפשתי, לא מצאתי, לא תשתיות, לא יצירת מקומות עבודה חדשים, שום דבר, רק מה, רפורמה במס. יאפשרו לעשירים ולאלה שמקבלים משכורות גבוהות ליהנות מהרפורמה במס ולהגדיל את שכרם עוד ב-3,000 שקלים. לאן זה ילך, לאיזו צמיחה? לטיולים נוספים בחו"ל או להחלפת מכוניות? 
       
       אדוני היושב-ראש, השפל הכלכלי המתמשך במשק הישראלי מאז 1996 בא לידי ביטוי בירידה משמעותית ועקבית בשיעורי הצמיחה של התוצר המקומי הגולמי. בשנתיים האחרונות, מאז כינון הממשלה הזאת, חלה ירידה משמעותית בצמיחה, ואף היה חשש למשבר פיננסי קשה. 
       
       ממשלות ישראל הניחו בשנתיים האחרונות כמה תוכניות כלכליות שלא הניבו כל תוצאות ושינויים במשק הישראלי. לצערי הרב, הן אפילו הגבירו את המיתון ואת שיעורי האבטלה. 
       
       אין לי ספק שמצב המשק מחייב צעדים של מדיניות אפקטיבית, אשר תחלץ את המשק מהמיתון העמוק ומהמצב הכלכלי הקשה שהוא נתון בו. 

	לפני כמה חודשים, פה בכנסת, אישרה ממשלת ישראל את התוכנית הכלכלית להבראת המשק הישראלי, תוכנית שהשלכותיה על השכבות החלשות קשות ביותר. את האותות לכך אנחנו ראינו בדמות האמהות החד-הוריות ששבתו בקריית הממשלה חודשים רבים. 

	אדוני היושב-ראש, ברשותך, אני רק רוצה - - - 

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       לסיום. 

יאיר פרץ (ש"ס):
       
       עוד כמה משפטים. 

מיכאל מלכיאור (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, צריך לסגור את הישיבה, אין כאן אף שר אחד. 

יאיר פרץ (ש"ס):
       
       זה באמת ביזיון. 

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       השר גדעון עזרא נמצא כאן ליד הדלת. 

מיכאל מלכיאור (העבודה-מימד):
       
       ליד הדלת זה טוב. 

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת מלכיאור, תן לי לנהל את הישיבה, אני מבקש. 
       
מיכאל מלכיאור (העבודה-מימד):
       
       לנהל את הישיבה - כן, אבל אם היית מנהל את הממשלה, זה היה יותר טוב. 

יאיר פרץ (ש"ס):
       
       אדוני היושב-ראש, ברשותך אני רק אמנה כמה גזירות כלכליות שנחתו על השכבות החלשות במסגרת התוכנית הכלכלית ההיא: הארכת תוקף הוראת שעה בדבר אי-עדכון הקצבאות והפחתה של 4% במרבית הקצבאות של הביטוח הלאומי עד לסוף 2006. זאת אומרת, זו גזירה מתמשכת, כל שנה ושנה מקצצים באותן קצבאות ילדים, באותם דברים בסיסיים שזקוקים להם הילדים. אמר חבר הכנסת פרוש, בלחם ובחלב של המשפחות האלה. דבר שני, ייקור תעריפי הארנונה ב-5%. קיצוץ בשיעור של 30% בהיקף הטבות המס באזורי פיתוח. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת יאיר פרץ, למה לא קראת מהדף מההתחלה ואז היית עומד בזמן? אתה מדבר ארבע-חמש דקות מהלב, אחר כך אתה מתחיל לקרוא את מה שכתבת למשך חמש דקות נוספות. 

יאיר פרץ (ש"ס):
       
       למעשה, אדוני, סיכמתי עם מזכיר הכנסת לוותר על כמה דוברים שלנו, ולכן אתמצת עוד בדקה, שתי דקות. 

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       אני מאוד מבקש, כי אני עומד בזמנים, גם עם החברים שלי מכל הסיעות אני עושה אותו דבר, אז אנא ממך. 

יאיר פרץ (ש"ס):
       
       אני אשתדל אדוני כבר לסיים, ממש עוד דקה. 
       
       הדבר האחרון שאציין הוא ביטול מענקי הדיור הניתנים לזכאים הרוכשים דירות באזורים מועדפים והמרתם להלוואות. נקודות אלו שמניתי הן רק קצה המזלג של הגזירות הכלכליות שנחתו על השכבות החלשות. 
       
       אדוני היושב-ראש - ובזה אסיים - על מנת שנוכל להתחיל לצאת מהמשבר, על הממשלה לנקוט צעדי חירום ראשוניים, ואמנה בפניכם רק את הצעדים הבסיסיים המתחייבים: יצירת מקומות עבודה באמצעות מעבר למסלול של צמיחה; צמצום מספר העובדים הזרים על-ידי הפחתת הכדאיות הכלכלית שבהעסקתם; אכיפת חוקי עבודה ומדיניות שכר שימריצו יציאה לעבודה; הגדלת ההשתתפות בכוח העבודה של גברים חרדים, נשים ערביות ובעלי השכלה נמוכה; הגדלת הנגישות של השכבות החלשות לשירותים חברתיים; מיסוי משמעותי יותר על רווחי ההון, ברוח המלצות ועדת בן-בסט; פיתוח תשתית של רכבות מהירות לקיצור המרחקים בין הפריפריה למרכז, והדבר האחרון והחשוב - הבטחת זכויות חברתיות באמצעות חקיקה, וחוקים ספציפיים בתחומי החינוך, הרווחה, הדיור, ובתחום החשוב ביותר שהממשלה הזאת בגדה בו, באחד הערכים החשובים ביותר שלנו כיהודים -  הבטחת קיום בכבוד של כל אזרח ואזרח במדינת ישראל. 
       
       אדוני היושב-ראש, המדיניות החברתית של כל ממשלות ישראל נחלה כישלון מאחר שהטיפול שנעשה היה על בסיס של כיבוי שרפות ולא של טיפול שורש. אף ממשלה לא בנתה תוכנית מקצועית עם טיפול מעמיק, והסיבה היא פשוטה - צורכי עם ישראל מרובים והמשאבים דלים. 

	לכן, אדוני היושב-ראש, אני מבקש להמליץ בפני שר האוצר ושר הרווחה, אשר אמון על השכבות החלשות, שיקימו מועצה חברתית המורכבת מאנשי מקצוע. מועצה זו תבחן בצורה יסודית ומעמיקה את נושא המדיניות החברתית ותגיש תוכנית לפתרון הבעיות החברתיות. 

	אדוני היושב-ראש, לצערי הרב, במקום לטפל בבעיות הכלכליות והחברתיות, ליצור מקומות עבודה, לפתח תשתיות ולהשקיע בחינוך, אנו עדים לפגיעה מתמשכת ומתמשכת ומתמשכת בשכבות החלשות, באנשים האלה שגורלם לא שפר עליהם. תודה רבה. 

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחבר הכנסת יאיר פרץ. אני מזמין את חבר הכנסת מיכאל מלכיאור, ואחריו – חבר הכנסת אלי בן-מנחם. 
       
מיכאל מלכיאור (העבודה-מימד):
       
       כבוד היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, אני חס ושלום לא פקפקתי בדרך ניהולו של היושב-ראש, אלא רק רציתי שהיושב-ראש ינהל גם את הממשלה. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת גדעון עזרא. אני רואה אותו, הוא עומד בפתח. הוא יושב פה שעות. 
       
מיכאל מלכיאור (העבודה-מימד):
       
       באמת הוא עושה עבודתו בנאמנות. חבל ששרים אחרים לא נמצאים. בכל זאת, זה דיון חשוב, דיון התקציב, אבל כמובן יש לעשות הרבה דברים בחיים. אני, כבוד היושב-ראש, חשבתי שראוי להקשיב לממשלה, כי אנחנו באופוזיציה, הרי זה מטיבו של דבר שאנחנו באופוזיציה חייבים להתנגד לתקציב. אנחנו באמת חושבים שזה תקציב רע, ואנחנו לא מבינים איך לא רועדת היד שתצביע בעד תקציב כזה. אבל יכול להיות שאנחנו לא מבינים את כל החוכמה שיש לממשלה, כל ההבנה העמוקה שיש לממשלה. אולי לחברי הקואליציה יש כל מיני נתונים שאין לנו. לכן החלטתי, בדברים של היום, לא לדבר על כל העוול שנעשה לאויבי העם הפנסיונרים, הילדים, העניים, הדתיים, הערבים, כל אויבי העם, אלא החלטתי להקשיב קצת למה שאומרים שרים. לא סתם שרים, שרים בכירים בממשלה, מה הם אומרים על התקציב הזה, ואולי מתוך זה ללמוד ולהחכים. 
       
       ברוך השם, יש היום אינטרנט ו-Ynet. הוצאתי כמה דברים של כמה מהשרים, ואפשר להקשיב להם היטב, ואני חושב שעל-פיהם צריכים אולי להחליט להצביע. שרים בכירים בממשלה, לא חס ושלום מישהו שהוא באופוזיציה. 
       
       אומרת שרת החינוך, היא מדברת על הכנת התקציב, היא אומרת: זה תקציב "חאפ-לאפ". לא בדיוק מה ששמענו אתמול מהשרים במשרד האוצר. תקציב "חאפ-לאפ" - האוצר נותן שמות חדשים לתוכניות הכלכליות המתחלפות, ותמיד הוא מבטיח, שאם נקצץ השנה, בשנה הבאה תבוא צמיחה. האוצר כל הזמן מתקן את תחזיות הצמיחה של עצמו. שום תחזית לא הביאה צמיחה, לא נוצר ולו מקום עבודה אחד, רק פיטורים, אבטלה וירידה בהכנסות המדינה. ככה אומרת שרה בכירה בממשלה, ככה היא מגדירה את זה. אני חושב שצריכים לשמוע לדבריה, שלפני האישור של התקציב, אם באמת רוצים לעשות מהפכות, צריך לעשותן בצורה רצינית.  אי-אפשר להתייחס לתקציב הזה אלא כאל חלטורה. 

       עכשיו, מה אנחנו אמורים לחשוב כששרה בכירה בממשלה מתבטאת כך, ואני חושב שהיא צודקת, ואולי צריכים לעשות מה שהיא אומרת. אבל נגיד ששרת החינוך אולי לא מבינה כל כך, היא כל כך עוסקת בחינוך, אז מה היא מבינה, אז אולי נשמע את שר הרווחה, מה הוא חושב על התקציב הזה. בדברים העמוקים שהוא השמיע בוועדה שלי, הוועדה לזכויות הילד, הוא אמר: יש כאן קריאת תיגר על ערכים של סולידריות חברתית, של שותפות, של אחריות, של ערבות חברתית, וגישה אידיאולוגית המאמינה שראוי יותר שתהיה מדינת רווח של מעטים, גם אם זה יבוא על חשבון רווחת הרבים. 
       
       כבוד השר, אתה שומע את הדברים? לא דברים של איזה אופוזיציונר, שרוצה ברעת הממשלה; בשר מבשרה של הממשלה. דברים מאוד מאוד קשים. הוא אומר: הפגיעה היא פגיעה מאוד מאוד מהותית, ואנחנו צריכים לעשות חשבון נפש כיצד אנחנו מגיבים על המצב. 
       
       כבוד השר, הייתי מבקש ממך, תעביר לעמיתך את הדברים; דברים קשים ביותר שאומרים השרים. עכשיו, אפשר להגיד, ששרת החינוך, שר הרווחה, שר הבריאות, עוד שרים אחרים, הם  אולי גם קצת יפי-נפש, דואגים לדברים רכים, לרווחת הציבור,  לחינוך, לעתיד, דברים כאלה, אבל יש שרים שמבינים בכלכלה. שרי כלכלה  הם ודאי אומרים אחרת. 
       
היו"ר אתי לבני:
       
       הזמן עבר. מספיק עם הציטוטים, לצערי. 
       
מיכאל מלכיאור (העבודה-מימד):
       
       אחרון, כי אי-אפשר בלי לשמוע את ממלא-מקום ראש הממשלה. 
       

היו"ר אתי לבני:
       
       אני חושבת שאפשר. 
       
מיכאל מלכיאור (העבודה-מימד):
       
       זה לא יהיה הוגן. הציטוט פה. בואו נשמע מה הוא אומר על התוכנית הכלכלית. הוא אומר: התוכנית הכלכלית של האוצר ל-2004 - מגדיר השר אולמרט, הכול ציטוטים ישירים, כמובן - צניחה במקום צמיחה. בתוכנית זו אין מענה ובשורה בתחומים החשובים ביותר למשק הישראלי, הצמיחה והתעסוקה. בתוכנית יש אוסף של רעיונות ותערובת מגוונת של הצעות ישנות שהוצאו ממגירות אגף התקציבים, שהקשר ביניהם לבין צמיחה עכשווית הוא מקרי בהחלט. עם כל הכבוד לרפורמות מבניות, אין ביכולתן של אלו לייצר צמיחה עכשווית ולתת תשובה אמיתית לשנים 2004 ו-2005, הקריטיות כל כך למשק ולחברה הישראלית. 
       
       אני חושב, כבוד היושבת-ראש, שהדברים מדברים בעד עצמם. ואני חושב שצריך להקשיב היטב למה שאומרים שרי הממשלה על התקציב שהם מכינים היום לעם ישראל.
       
היו"ר אתי לבני:
       
       תודה רבה. סגן יושב-ראש הכנסת, חבר הכנסת אלי בן-מנחם.
       
אלי בן-מנחם (העבודה-מימד):
       
       גברתי היושבת-ראש, ידידי השר, חברי הכנסת, חבל שביבי לא הקשיב בשבוע שעבר לחדשות. אם היה מקשיב, היה יכול לשמוע את בכירי כלכלני ארצות-הברית נדהמים מגובה הצמיחה במדינה בשנה שעברה, שעבר את ה-7%, קצב צמיחה שהם רק חלמו עליו בשנה שעברה. באמת מעניין איך הצליח ממשל בוש להגיע לקצב צמיחה שכזה בשנה כל כך קשה לאמריקנים. ביבי אולי לא יאמין, אבל התשובה היא פשוטה, גברתי היושבת-ראש. הצמיחה בארצות-הברית לא גדלה בזכות קיצוצי שכר, כפי שנעשה כאן אצלנו, לצערי, או פיטורי עובדים, או פגיעה בפנסיות, או הפרטת חברות, התעללות בקבוצות החלשות בחברה. הצמיחה נסקה רק בזכות דבר אחד, העלאת משכורות העובדים. רוב אזרחי ארצות-הברית פשוט הרוויחו יותר אחרי שהחליטו על העלאת משכורות לעובדים, ולכן בזבזו יותר והמשק צמח. 
       
       מי שחושב שפגיעה בעובדים תועיל למשק, הוא טועה ומטעה את הציבור בשם האינטרסים של בעלי ההון, העשירים. העשירים לא מביאים לצמיחה. את רוב מוצריהם הם צורכים בחוץ-לארץ. הקטנת שכר לא מביאה לצמיחה. שיפסיקו לאיים עלינו כל מיני בעלי מפעלים שהם יסגרו את המפעל אם העובדים ישתכרו יותר מ-2,000 שקל בחודש. העובדים הם אלו שמביאים לצמיחה, וכשיש להם יותר כסף הם מבזבזים יותר והכלכלה צומחת ופורחת. 
       
       אני שמעתי השבוע אפילו את ויקי קנפו, שהתקבלה לעבודה במפעל נרות במצפה-רמון, מתראיינת על השביתה. אם קנפו לא מבינה שזכויות העובדים זה גם שכרם, זה גם זכויות חברתיות, זה גם היא, זה רק אומר שמערכת השקרים והמניפולציות של האוצר עובדת וביבי מצליח לשסות את החלשים אלה באלה. עכשיו, ביבי, במקום לפעול למען העשירים וליצור הפרד ומשול, אולי כדאי שתמשוך את חוק ההסדרים ותקציב המדינה, ותלך לתקן אותם מהר, כדי שהמשק יספיק לצמוח בשנה הבאה.
       
	רבותי, זוהי השנה השנייה ברציפות שאזרחי ישראל סופגים תקציב איום ונורא, שמאיים למוטט כל מה שנבנה במדינה הזאת מאז הקמתה. מערכת החינוך קורסת, מערכת הרווחה קורסת, מערכת יחסי העבודה הגיעה לשפל שלא היה כמותו, שלא לדבר על רמיסת כל סיכוי לתהליך מדיני שיחיה את המשק.

	הממשל הקפיטליסטי הקיצוני הזה פוגע בכל אבן יסוד שעליה מושתתת מדינת ישראל, וכל זה במסווה של אין כסף, כאשר המטרה היחידה היא להעשיר את העשירים. אם אין כסף, מאיפה נמצאים המיליונים להתנחלויות? רק לפני שבועיים הועברו שוב מאות מיליונים להתנחלויות - ואני לא נגד ההתנחלויות, אבל הכספים האלה הועברו, ברור, על חשבונן של השכבות החלשות, הפנסיונרים, הילדים הרעבים ללחם, המשפחות החד-הוריות, כל השכבות החלשות מערי הפיתוח והשכונות, שבדרך כלל רובן המכריע מצביעות לליכוד ולא למפלגות השמאל. 

	מה זה חוק ההסדרים אם לא פגיעה, הפגיעה הקשה ביותר בתהליך הדמוקרטי. לוקחים כמה חוקים, שבינם לבין תקציב המדינה אין שום דבר, ומכניסים אותם להליך חקיקה מהיר. מעולם לא ראיתי שמכניסים לחוק ההסדרים חוק שעוזר לחלשים ולא פוגע בהם. 

	עכשיו אני אומר לכם למה אני כל כך תומך במאבקה של ההסתדרות נגד הליכי החקיקה האלו. ההסתדרות היא הגוף בעל יכולת המחאה וההפגנה האפקטיבית האחרון שנותר. ההסתדרות בעצם צועקת לא רק על הפגיעה בעובדים, היא צריכה לזעוק גם על רמיסת החלשים שהתישו אותם והחלישו אותם, ורק לה הכוח להקים קול  זעקה שכולם ישמעו אותה. 

	אבל, הממשלה היתה הפעם משוכללת ומתוחכמת. לא די בזה שהיא מנסה להעביר בהליכי חקיקה מקוצרים בחוק ההסדרים פגיעה קיצונית במערכת יחסי העבודה בישראל, היא גם איימה בגלוי על בית-הדין לעבודה, בפירוקו. וזו הפעם הראשונה שבית-הדין לעבודה - לצערי, ואני אומר את זה כיושב-ראש ועד עובדים ב"אל על" הרבה מאוד שנים - זו הפעם הראשונה שהם התקפלו. כשחרב הפירוק מונפת על צוואר בית-הדין לעבודה, אין פלא שהוא מתקפל, ולראשונה קוצב את זמנה של שביתה לגיטימית וחשובה בישראל, ומקבל לצערי את עמדת הממשלה.

	ההחלטה הזאת היא פגיעה אמיתית בארגון המקצועי היחיד שמסוגל להפעיל כוח ולהילחם בגזירות הממשלה. בלי ההסתדרות, אנו הופכים את המדינה לשוק עבדים אחד גדול. 

	אני יודע את דעתך, חבר הכנסת רוני בר-און, אבל אני באתי מהעובדים, וכשאין ועדי עובדים ואין ארגון עובדים, כשאין הסכמים ביניהם - הסכמים לטווח ארוך - וכשבאה ממשלה ומנצלת רוב במליאה, פוגעת בחוקים שעבדו עליהם עשרות שנים - ויושבת-ראש הישיבה יודעת למה אני מתכוון - אז אנחנו נאבד כל שליטה במדינה הזאת, כי מחר-מחרתיים יקום גוף חזק, ענק, ויעשה מה שהוא רוצה כי הוא לא יאמין לאף אחד, לא להסתדרות, לא לאיגודים המקצועיים ולא לממשלה. יש בזה - - -

רוני בר-און (הליכוד):
       
       אתם טועים בעניין הזה. השביתה הזאת - העובדים לא רוצים אותה. הם באים למנהלים ומבקשים שיחייבו אותם לעבוד כדי - - - 

אלי בן-מנחם (העבודה-מימד):
       
       תרשי לי עוד חצי דקה, גברתי היושבת-ראש. חבר הכנסת רוני בר-און - - -

רוני בר-און (הליכוד):
       
       יום לפני השביתה המתוכננת הם קיבלו את המשכורת בקיזוז ימי השביתה - - -  1,000 שקל לכל משפחה כזאת זה כסף גדול. הם לא רוצים את השביתה - - - מתעסקים בטפל ולא בעיקר.

אלי בן-מנחם (העבודה-מימד):
       
       חבר הכנסת רוני בר-און, בשנת 1976, בשביתה הגדולה ב"אל על" - - -  בתי-המלאכה - הייתי שם - ואז באה ההסתדרות, לא הממשלה, וטענה שהעובדים נגד, מה פתאום ועד עובדים עושה שביתה, והיא פיטרה את ועד העובדים, לרבות  אלי בן-מנחם. 
       
       מה עשינו? הבאנו עיתונאים שישבו בקלפי, הבאנו את כל העובדים לבחירת ועד חדש. ומעניין, 95% מ-650 עובדי בתי-המלאכה הצביעו בעד אותו ועד ונתנו גיבוי. כלומר, אדם שנבחר להיות מנהיג עובדים במקום העבודה שלו, תאמין לי שהוא גם יודע לשכנע את העובדים שהוא המוביל שלהם בכל נושא שהוא רוצה, לרבות שביתה. זה לא פשוט, זו דמגוגיה לבוא ולהגיד שהעובדים לא מסכימים והוועד מאלץ אותם, כי אם העובדים היו נגד, הם היו מעיפים את הוועד בתוך עשר דקות. זו המציאות במקומות עבודה, באתי משם, אני מכיר את המערכת הזאת. 
       
       אני רוצה לסיים במשפט אחד. אני לא רוצה להיכנס לעניין ביטול חוק הדיור הציבורי, לפגיעה, שוב, בגמלאים, בפנסיונרים ובחד-הוריות. המצב מאוד מאוד קשה, ואלה אזרחי מדינת ישראל. אם לא נשכיל כולנו ביחד לתקן את המצב כמה שיותר מהר - והדבר הכי חשוב: חינוך - לפחות לאפשר חינוך שוויוני לילדי ערי הפיתוח, שכונות המצוקה, שהם כמעט 40% מאוכלוסיית מדינת ישראל, והשכבות הטיפה יותר חזקות, לצערי בעתיד לא יהיה לנו צה"ל - לא יהיה לנו לא צבא, לא יהיו לנו אנשים משכילים במדינה הזאת, המדינה תצטרך להשקיע הרבה מאוד מיליארדים בשנה על בתי-סוהר, על מוסדות לגמילה מסמים ודברים אחרים. תודה, גברתי היושבת-ראש.
       
היו"ר אתי לבני:
       	
       תודה רבה. חבר הכנסת מתן וילנאי, בבקשה.

מתן וילנאי (העבודה-מימד):
       
       גברתי היושבת בראש, חברי חברי הכנסת, ידידי השר גדעון עזרא, אנחנו עוסקים בתוכנית כלכלית רעה. זו דעת רוב אנשי הבית הזה למפלגותיהם השונות, זו דעת חלק גדול משרי הממשלה - וחבר הכנסת מלכיאור כבר ציטט מדבריהם - וזו דעה רווחת אצל כל מי שמתמצא ועוסק בסוגיות של התקציב.
       
       התקציב הזה הוא רע מכיוון שאין בו חזון אמיתי לחברה הישראלית. המאבק שבו אנחנו נמצאים עם הפלסטינים כבר שלוש שנים באינטנסיביות מאוד גבוהה, הוא חלק מהכישלון הכלכלי שלנו, והדברים כרוכים זה בזה. לא רוצים להגיד את זה.
       
       חוסר הפתרון עם הפלסטינים משפיע על הכלכלה הישראלית, וכתוצאה מזה משפיע על החברה הישראלית. ובימים האלה של אזכור רצח ראש ממשלה בידי בן-עוולה מבני עמנו, צריך לזכור שהאיום האמיתי על מדינת ישראל הוא לא באויב חיצוני; האיום האמיתי טמון בתוך החברה הישראלית. 
       
       התקציב לא מתמודד עם זה. זו עובדה כי היום הפער בין שני העשירונים העליונים לשני העשירונים התחתונים הוא כמעט פי-14. "טובה" מאתנו בעניין הזה ארצות-הברית של אמריקה. אני לא רוצה להיראות כמו ארצות-הברית של אמריקה, בכל הפן החברתי שלה - בהרבה דברים הייתי רוצה להיראות כמוה, בזה - בשום פנים ואופן לא. אין פה שום חזון שאומר איך להיחלץ מזה. העושר מתרכז למעלה - פחות אנשים עם יותר כסף, והעוני מתאסף למטה - הרבה אנשים ללא כסף. התקציב לא מתמודד עם זה. צריך להבין שזה האיום המרכזי, ולא שום דבר אחר. 
       
       יש בתקציב חוסר איזון מדהים. מערכת הביטחון נהנית מתקציבים מופלגים - ואני כל ימי הייתי שם, האמינו לי, אני מכיר לפני ולפנים את התקציב הזה ואיך מגלגלים אותו וכיצד מציגים אותו, ומערכת הביטחון היא הגוף היחיד שיודע לעשות עבודת מטה ראויה ולהציג את הדברים כראוי. אבל, ביטחון המדינה הוא לא רק טנקים ומטוסים. ביטחון המדינה הוא גם החברה הישראלית, שהולכת ונחלשת, וככל שהיא תיחלש - לא חשוב כמה טנקים יהיו וכמה מטוסים יהיו וכמה צנחנים יהיו - אין לזה משמעות בכלל. ואנחנו לא מעזים לגעת בפרה הקדושה הזאת.
       
       הדבר היחיד שאני יכול להגיד לזכותו של האוצר, שהוא ניסה; הוא כנראה גם עדיין מנסה. והיו ימים קשים יותר בסדרי-גודל למדינת ישראל, הן בשנות ה-50, במנהיגותו של בן-גוריון, והן בשנות ה-80, במנהיגותם של פרס ורבין, לעומת אלה של התוכנית הכלכלית החדשה - קיצצו ביד רמה והצילו את מדינת ישראל. 

רוני בר-און (הליכוד):
       
       אפרים סנה מוביל את הקמפיין נגד הקיצוץ.

מתן וילנאי (העבודה-מימד):
       
       סליחה, חבר הכנסת בר-און?

רוני בר-און (הליכוד):
       
       אפרים סנה, חברך לסיעה, הוא זה שמוביל את הקמפיין נגד הקיצוץ במשרד הביטחון.

מתן וילנאי (העבודה-מימד):
       
       אם אני הייתי היום חבר בוועדת החוץ והביטחון - ואני אהיה שם בעוד כמה שבועות - הקמפיין היה נראה אחרת. אז הם מרוויחים בזה שהחודש הזה אני עדיין לא שם. 

רוני בר-און (הליכוד):
       
       אני שמח שהערתי את ההערה.

מתן וילנאי (העבודה-מימד):
       
       גם אני שמח על ההערה, חבר הכנסת בר-און.
       
       החזית המזרחית נעלמה, שינתה את צורתה. החברה בישראל צועקת ומערכת הביטחון מקבלת תשלומים מופלגים על דברים שדורשים שינוי דרסטי. אין מערכת שלא תתייעל, אלא אם קודם כול תקצץ אותה. אתה לא נוגע - לא מתייעלים, ואני מדבר מתוך ניסיון עמוק, ועשיתי את הדברים האלה בעבר.
       
       הדבר השני בחוסר האיזון - פגיעה קשה בחיי התרבות שלנו. יורדים למספרים שלא היו אי-פעם במדינת ישראל, בימים קשים יותר בסדרי-גודל מהיום. ותקציב התרבות יורד אל מתחת ל-300 מיליון שקל - בתקופתי הוא היה 450 מיליון. זו ירידה דרסטית, שתוציא לאנשים את טעם החיים כאן, וחוסר האיזון הזה גם צועק לשמים. 
       
       לכן, יש כאן ממש ערעור יסודות החברה שלנו וערעור הדבר המרכזי, וזו הסולידריות החברתית, שהיא סוד עוצמתה של החברה הישראלית. כשהסולידריות הזאת נעלמת, אין לנו סיכוי. התקציב לא נותן על זה מענה. 
       
       הרי כולנו יודעים שהתקציב יעבור. לכן, כל מה שאני מבקש, שממשלת ישראל ושר האוצר יבדקו את הדברים האלה, יגיעו להידברות עם כל גופי המשק ויחסכו לנו את השביתות המיותרות האלה. רק בהידברות בין ההסתדרות, הגורמים הכלכליים המרכזיים וממשלת ישראל אפשר להגיע לתקציב מאוזן בצורה נכונה לטובתה של מדינת ישראל. תודה.  
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחבר הכנסת מתן וילנאי. אני מזמין את חברת הכנסת אתי לבני. אחריה – חבר הכנסת שאול יהלום. 
       
אתי לבני (שינוי):
       
       כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, כבוד השר, אני אתמוך בתקציב הזה, ואני אתמוך בו בהסתייגויות. אבל אני חושבת שעולה בו הטוב על הביקורת. אני חושבת שהביקורת כמו שהועלתה על-ידי יולי תמיר, למשל, בנושאים שקרובים ללבי, ושתינו עובדות תמיד ביחד, ניתנת לתיקון בוועדה בדרך לקריאה השנייה והשלישית. 
       
       מה שמפריע לי בעיקר בתקציב הוא, שלא מצאתי בו כנגד הקיצוצים הדרסטיים את פרק הצמיחה ולא מצאתי את פרק ההשקעות ולא מצאתי את פרק עידוד המגזר היצרני. 
       
       חבר הכנסת מתן וילנאי דיבר על תקציב הביטחון, שכשהוא ייכנס לזה, הקיצוץ יהיה בסדר, אבל אני שמעתי אתמול על קיצוץ בתעשיות הביטחוניות, קיצוץ מאוד מסיבי. למשל, מפטרים 350 מדענים, מבכירי המדענים של ישראל. אנחנו פוגעים בתשתיות של הטכנולוגיה, של היצוא, של מקור כספי ומקור צמיחה יוצא מגדר הרגיל, בהינף יד, כאשר אין לנו שום אלטרנטיבה לצמיחות מסוג אחר.
       
       יש קיצוץ של 170 מיליון שקל בתקציב של המדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר. 
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       600 מיליון שקל.

אתי לבני (שינוי):
       
       בסיבוב הזה. זה התקציב שצריך להיות מופנה לעידוד כל מיני יזמויות חדשות, פיתוח, צמיחה. ואם לא יהיה התקציב הלא-גדול הזה כדי לעודד סטארט-אפ, כדי לעודד כל מיני יזמויות חדשות, מאין נביא את הצמיחה? 
       
       התקציב כולל כמובן קיצוצים כנגד צמיחה, ובקיצוצים הממשלה בחרה בשלוש דרכים. בכל נושא ונושא יש כמובן ביקורת ונושאים שלא היו צריכים להיות שם.  
       
       קיצוץ תשלומי העברה – זהו נושא שבתקציב 2004 הוא לא נרחב, אבל יש דברים שמרגיזים ויש בהם רוע לב. למשל, פונות אלי נשים חד-הוריות מעיירות פיתוח, ממקומות מוכי אבטלה, ואומרות: עכשיו אנחנו לא נוכל לקבל את הבטחת הכנסה מאחר שיש לנו רכב. מה זאת אומרת יש לנו רכב? קנינו רכב ב-5,000 שקל כדי שנוכל גם לרוץ לעבודה וגם להסיע את הילדים לבית-הספר וגם להסיע אותם למתנ"ס, כדי שנוכל לחיות כי אנחנו אמהות חד-הוריות. לא. מי שיש לו רכב, לא חשוב איזה, לא חשוב כמה הוא עלה, לא יקבל יותר הבטחת הכנסה. תגידו לי: זו לא צרות עין ורשעות לשמה?
       
       מובן שיש נושאים יותר גדולים, רבי-תקציב, שגם בהם צריך להפוך. אלה הם דברים שנעשו ללא מחשבה וללא אמפתיה, ויש הרבה מאוד סעיפים בתוך הקיצוצים האלה שנעשו ללא אמפתיה. למשל, בואו נדבר על הדיור הציבורי, קיצוץ בהעברות לדיור ציבורי, למשל קיצוץ בשכר דירה - שוב, של משפחות חד-הוריות, של עולים חדשים. מקסימום שכר הדירה שהמדינה תשתתף בו יהיה כ-500 שקל. האם אפשר לשכור דירה ב-500 שקל? זה נפלא מבינתי.
       
       עלה פעמים מספר הנושא של השינוי והדרישה לקיצוץ במוסדות הדת, בתקציבים לעניינים הדתיים, כחלק מהפגיעה במדינה יהודית. לא היה ולא נברא. בואו נראה מה מקצצים. במדיניות לשנת 2004 יש התניית תמיכה לכולל בקיומם של לפחות 20 תלמידים בו. זה שווה 300 מיליון שקל, כאשר אותו סכום, 300 מיליון שקל, היה גם בשנה הקודמת. כלומר, כמות הכוללים שצמחו כפטריות אחרי הגשם, עם פחות מ-20 תלמידים, היתה ממש בלתי נסבלת. סוף-סוף שופכים אור על אחד הנושאים שבאמת היה שואב תקציב בלתי מבוקר. שלא לדבר על זה שהשלימו בזה שלא מאפשרים לאותם כוללים או לאותם מוסדות דת להגיש פעמיים בשנה בקשה לתקציב. זה היה דבר ייחודי למוסדות דת, שבאמצע השנה היו נולדים מוסדות חדשים שדרשו תקציבים נוספים. בין היתר יש הגבלה על השכר של נבחרים במועצות דתיות. זה דבר לא ראוי? אני חושבת שזה מאוד מאוד ראוי. זו רק הערה קטנה לגבי הפגיעה באופי היהודי של מדינת ישראל. לא מיניה ולא מקצתיה. 
       
       אבל, הבעיה הגדולה של התקציב הזה היא, שהתקציב לא נעשה כחלק מתקציב רב-שנתי, הוא לא רואה ראייה כוללת של המצב הכלכלי שלנו, של הצרכים שלנו, ולא נותן תוכנית לטווח ארוך. אני מקווה שתוקם בקרוב המועצה לביטחון לאומי, על-פי חוק, והיא תטפל גם בתחזיות הכלכליות והחברתיות של מדינת ישראל. תודה. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחברת הכנסת אתי לבני. אני מזמין את חבר הכנסת שאול יהלום – איננו. חבר הכנסת יצחק הרצוג, בבקשה. אחריו – חבר הכנסת חמי דורון.
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי הכנסת, הבוקר התעוררו אזרחי ישראל עם כותרת שמבשרת להם על העלאת מחיר החשמל עוד ב-4%. כלומר, אם בשנה האחרונה כבר קטן סל ההכנסות המשפחתי בצורה דרמטית בשל שחיקה בשכר ובשל שחיקה בקצבאות ובשל שחיקה במכלול ההכנסות שלו תוך כדי עלייה דרמטית בסל ההוצאות שלו, דהיינו במים, בחשמל, בארנונה ובשירותים מוניציפליים - נמצא שבכך בעצם מורידים מאות אלפים מאזרחי ישראל לעשירונים הנמוכים, מעמד הביניים מתרסק וכוח הקנייה של הצרכן הישראלי גווע. 
       
       ואז נזכר נתניהו, יום לפני הבחירות המוניציפליות, להדליף שהוא בכלל רוצה לתת מתנה לציבור, 150 שקל לכל משפחה שמשתכרת עד סכום מסוים. למה? לדבריו, כי כוח הקנייה של הצרכן הישראלי קרס. יפה מאוד. איפה היית כשאמרנו את זה פה בחצי שנה האחרונה? נאמנו על כך בקריאה של החוק הקודם. זה לחלוטין לא עניין לא את הקואליציה ובוודאי לא את משרד האוצר.
       
       הבוקר דנו בוועדת המדע של הכנסת בראשותה של חברת הכנסת מלי פולישוק בדוגמה קטנה, אבל חשובה. מוזיאון המדע בירושלים, שמושך אליו ילדים ונוער מכל רחבי הארץ, חרדים וחילונים, יהודים וערבים, בעיר שגם ככה היא מוכת גורל, עיר הקודש והנצח של ישראל, ירושלים - המקום הזה נקלע להתמוטטות בשל קיצוץ תקציבי כל מוסדות התרבות, המוזיאונים ומרכזי המחקר והמדע, בצורה דרסטית, עד כדי כך שהשתתפות המדינה בו היא 14%, דבר שלא מאפשר להחזיק אפילו מוסד מוכר בישראל. זו רק דוגמה קטנה. 

       כבר הזכירה קודמתי את הקיצוץ הדרסטי בתקציבי המחקר והפיתוח, שהם מנוע הצמיחה מספר אחת, את הקיצוץ הדרסטי בתקציבי ההשכלה הגבוהה לעם שגאה בהשכלה ומבין שההשכלה של האדם  היא חלק מהיכולת של החברה הזאת לצמוח וליצור שוויון. 
       
       אבל אני רוצה גם להזכיר נושאים נוספים. נושא התרבות בכללו עומד על סף התמוטטות - מוסדות שהם סם חיים של כל חברה והם חלק מציפור נפשה – ונושא החברה והרווחה, נושא הטיפול בנגמלי סמים. כשהייתי יושב-ראש הרשות למלחמה בסמים, לפני שנתיים, התקציב עמד על קרוב ל-30 מיליון שקל. בספר הזה המדינה מציעה 14 מיליון שקל. משמע, זריקת אלפי מכורים לרחובות, עם כל המשמעויות של הדבר. 
       
מיכאל מלכיאור (העבודה-מימד):
       
       - - -
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       אדוני היה סגן שר לביטחון פנים ויודע מה המשמעות של עלות של נרקומן אחד ברחוב, לא רק העלות הישירה של הפגיעה באדם, אלא במשפחה ובחברה, שלא לדבר על סגירה של כל מוסדות הטיפול - על צווארו של ראש הממשלה, שהוא השר הממונה על הרשות למלחמה בסמים. 
       
       הפגיעה בגמלאים – הפגיעה הדרסטית קיימת בחוק ההסדרים, בכל ההטבות הניתנות לאזרחים הוותיקים, בקצבאות ובגמלאות למיניהן. הדבר המדהים בספר הזה, ואני לא מבין איפה כל נציגי ערי הפיתוח, אבל החוק הזה קורא לביטולו של חוק ערי הפיתוח, חוק הרשות לפיתוח הנגב, חוק הרשות לפיתוח הגליל. אלה דברים שלכאורה הם בקווי היסוד של שרון, אבל הוא, מה זה אכפת לו? הוא מרסק גם את המקומות האלה על-ידי ביטול ההטבות לזכאי משרד השיכון, על-ידי העלאת מחיר הקרקע לבנייה, כך שבעצם תהיה פה העדפה ברורה ליישובי המרכז, ועל-ידי ביטול חוק ערי הפיתוח, חוק הרשות לפיתוח הנגב וחוק הרשות לפיתוח הגליל. 
       
       אני רוצה לסיים בכמה מלים נוספות. אנחנו מתכוונים להיאבק נגד החוק הזה, חוק התקציב וחוק ההסדרים, בכל כלי דמוקרטי אפשרי, גם בפרלמנט וגם מחוצה לו. לאזרחי ישראל מגיעים חוק וסדר עדיפויות אחרים – לקחת 2 מיליארדי שקלים מעבר ל"קו הירוק" שנשפכים לשווא, לקחת 2.5 מיליארדים שנמצאים ברפורמה במס, ובסעיפים אחרים, סעיפי בזבוז אחרים, ובמקום להסיט 2  מיליארדים משמונת העשירונים האחרונים של החברה לאחוז וחצי העליון, הממשלה צריכה להציג חוק אחר, ואם לא, עליה גם להיות מוחלפת. תודה רבה. 
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       למה נרשמתם 50 איש לדיבור, אם כולם אומרים אותם דברים?
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחבר הכנסת הרצוג. חבר הכנסת חמי דורון, בבקשה. 
       
עבד-אלמאלכ דהאמשה (רע"ם):
       
       הסדר שלך שונה כנראה מזה שמופיע פה. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       לי פשוט יש רשימה. 
       
חמי דורון (שינוי):
       
       ממש אין קשר בין מה שמופיע במסך לכאן, כבר עשו עשרות שינויים. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       בפני  מונח דף של הדוברים, ואני הולך על-פי הדף. בבקשה, חבר הכנסת חמי דורון. 
       
חמי דורון (שינוי):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אנחנו אמורים לדון היום בתקציב לשנת 2004, ושוב צר לי לחזור ולומר, שקצת מוזר שאנחנו צריכים לדון בתקציב שמונח על השולחן שלושה, ארבעה ימים לפני הדיון, ומצפים כמובן שנדון בכל כך הרבה ערמות של דפים. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       סליחה, אני לא אמרתי מי יהיה הדובר אחריך – הדובר אחריך יהיה חבר הכנסת אברום בורג. 
       
חמי דורון (שינוי):
       
       מדובר בתקציב של כמעט 255 מיליארד שקל, ולצערי אין אפשרות מספקת בידי חברי הכנסת לעבור על החומר. זה קצת לא ברור לי, כי אפילו ברשויות המקומיות - בפקודת העיריות רשום, שכדי להניח תקציב, יש להניח אותו על שולחן המועצה עשרה ימים לפני הדיון. 
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אבל שם אין קריאה ראשונה ושנייה ושלישית. יש לך חודשיים.
        
חמי דורון (שינוי):
       
       זה לא חודשיים, מכיוון שבסופו של דבר אנחנו יוצאים קצת "קלוצים", כשאנחנו צריכים להצביע כאן כן או לא, ואנחנו לא יודעים בדיוק על מה אנחנו מצביעים. לא בדיוק ברור לנו, לרוב החברים. 
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אבל אין עם זה שום בעיה בקריאה ראשונה. 
       
חמי דורון (שינוי):
       
       למה אין? תמיד יש בעיה, בכל קריאה, אחרת אולי היא מיותרת, אני לא יודע. 
       
       מעיון ראשוני בספר התקציב, אדוני היושב-ראש, עולים דברים רבים שלדעתי צריך לדון בהם ואולי לשנות אותם, ואני מקווה שלממשלה יהיו העוז והאומץ הציבורי להתמודד עם הבעיות שחלקן הגדול לא יהיה נוח מבחינה פוליטית. ולמה אני מכוון? 
       
       דוגמה אופיינית לחוסר הרצון אולי של האוצר להתמודד עם בעיות פוליטיות, היא סוגיית איחוד הרשויות המקומיות, שכבר עלתה פה לא מזמן. זאת פעולה, שאם היתה יוצאת לפועל, כאשר הובאה התוכנית הכלכלית לאישור, אדוני חבר הכנסת בר-און, היו נחסכים על-פיה למשק הישראלי כמה מאות מיליוני שקלים, שהיום אפשר היה להשתמש בהם למקומות אחרים, ולצערנו הרב לא השתמשו בהם כי מאות מיליוני שקלים אלה חסרים. 
       
       קיצוץ נוסף, במספר סגני ראשי ערים, כפי שרצה שר הפנים אברהם פורז, היה מביא לקיצוץ נוסף של מאות מיליוני שקלים בתקציבים. לצערי הרב, הדבר לא עבר רק בגלל לחץ גדול מאוד של הלובי – לא נקרא לזה החברתי – של סגני ראשי הרשויות, שלצערי דואגים לעצמם, לכיסא שלהם ולכיסא של המקורבים, ולכך שאפשר יהיה לחלק עוד ועוד מתנות. אני יודע שהסוגיה הזאת חוצה מחנות; זאת אומרת, יש קונסנזוס לא קטן בין כל המפלגות, או כמעט כל המפלגות, שלא צריך לקצץ במספר סגני ראשי הרשויות. אני רוצה לומר לכם, שעשיתי חשבון רק השבוע - - -
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       זה נגמר לפני חצי שנה, היום יש תקציב. 
       

חמי דורון (שינוי):
       
       לא, אדוני, זה לא נגמר לפני חצי שנה, מכיוון שהיום, אחרי הבחירות האלה שהיו אך ורק לפני שבועיים, אתה הולך לשלם עשרות מיליוני שקלים, ואם שר האוצר היה דואג שהדברים האלה לא יהיו, בתקציב של 2004 יכולת לחסוך הרבה מאוד כסף ולהעביר את הכסף מהחיסכון הזה, מהמקור הזה, למשל לסל הבריאות שאתה הולך לקצץ בו 250 מיליון שקל השנה. זה נורא פשוט, הרי הכול עניין של סדרי עדיפויות. 
       
       מי שייכנס לאתר האינטרנט של משרד הפנים ויבחן את הדוחות הכספיים של רואי-החשבון של הרשויות המקומיות, יגלה לפתע שמספר המועסקים – ואני מדבר על עובדים מוניציפליים, אדוני היושב-ראש, לא כולל עובדי הוראה ולא כולל עובדים סוציאליים - ברשויות המקומיות גדל השנה שוב כמו בכל שנה, אף-על-פי שמי שמסתכל על ספרי תקציב של רשויות מקומיות, מגלה שהנחת העבודה היסודית היא קיצוץ במספר המשרות ברשויות המקומיות. אף פעם זה לא קורה. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       אני נותן לך חצי דקה. 
       
חמי דורון (שינוי):
       
       עוד לא התחלתי לדבר. דרך אגב, אדוני היושב-ראש, מר ריבלין נתן דקה עודפת לכל חבר שנאם קודם לכן, שש דקות לכל אחד. אני חושב שחבר הכנסת בר-און יכול להעיד על כך. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       אתה תקבל בדיוק עוד דקה. 
       
חמי דורון (שינוי):
       
       בזאת באה לידי ביטוי אשמתו של משרד האוצר, שכן הממונה על השכר מכיר, מודע לכל הבעיות ולכל הסכמי השכר ששוללים ונוגדים ולא עולים בקנה אחד עם הוראות התקשי"ר, והוא לא עשה עם זה שום דבר במשך השנים. 
       
       אני יכול לומר, שלשר האוצר יש סמכות בחוק לחייב חיוב אישי רשויות מקומיות שחורגות, והוא מעולם לא ניצל זאת. סעיף 29 לחוק יסודות התקציב לא מנצל את הסעיף הזה, כדי לעצור כספים למי שמבזבז.                                                      
     
       לכן, לצערי הרב, אני אתמוך בתקציב ואצביע היום בעדו, בשל המחויבות הסיעתית שיש לנו היום כחברי קואליציה להצביע בעד. 
       
עבד-אלמאלכ דהאמשה (רע"ם):
       
       איך תעשה את זה?
       
חמי דורון (שינוי):
       
       אולם צריך תמיד לזכור שיש גם קריאה שנייה וקריאה שלישית, ושם אני לא מבטיח - - -
       
אברהם בורג (העבודה-מימד):
       
       - - -
       
חמי דורון (שינוי):
       
       אדוני, שם אני לא מבטיח. אתם גם לגלגתם כשאמרתי שאני לא אצביע בעד התוכנית הכלכלית, אדוני מר בורג,  ולא הצבעתי ולא סתם אמרתי. אני מצפה משר האוצר, אני מצפה מהממשלה לבצע שינויים מסוימים, כמו שאני לפחות רואה אותם, ואם לא יהיו שינויים כאלה, הרי כמו שאמרתי, תמיד יש קריאה שנייה וקריאה שלישית. תודה רבה.
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחבר הכנסת חמי דורון. חבר הכנסת אברהם בורג, בבקשה, ואחריו – חבר הכנסת עמיר פרץ.
       
חמי דורון (שינוי):
       
       סליחה, שכחתי, איפה עמיר פרץ?
       
אברהם בורג (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת וחבר הכנסת בר-און - - -

רוני בר-און (הליכוד):
       
       - - - את השעון.
       
אברהם בורג (העבודה-מימד):
       
       לא צריך. שמונה-תשע דקות – אני מסתפק, אני לא כזה אימפרטור. 
       
       חברי הכנסת, המאבק במסגרת תקציב ההסדרים הוא על הרבה מאוד פרטים: הסעיף ההוא וסעיף ההון ההוא ואגורה לשם ומאה אגורות לשם. על זה נעשה המאבק, ולפעמים מרוב פרטים של המאבק הפרלמנטרי, הכלכלי והתקציבי נעלמת לה תמונת העולם. ואני מבקש להציב בפתח הדיון בקריאה ראשונה את תפיסת העולם.
       
       יש כאן מאבק בין תפיסות. הוא קיים בהרבה מקומות בעולם, הוא הגיע גם לישראל. במוקדו של המאבק בין הכלכלה השמרנית החדשה לבין המציאות הישראלית עומד, בין השאר, מקומה של המדינה: במדינה הבאה לידי ביטוי בממשלתה, מה תפקיד הממשלה? בחברה פראית שאין בה מנגנון מסדר, שאין בה מנגנוני תיווך – פוליטיים, ציבוריים או אחרים – הטורף טורף את הנטרף, החזק אוכל את החלש, ואין שום מערכת מתווכת.
       
       הייתי אומר אפילו שבחברה שבעה, רגועה, שלווה, נטולת איומים - לא חברת מהגרים - שנמצאת הרבה שנים על אדמתה, יש רגליים לסברה שהמדינה שהיתה נהוגה לפני 200, 300 או 400 שנה יכולה אפילו לפנות הרבה מאוד ממקומה. בחברה הישראלית, שהיא חברה במלחמה, חברה במצוקות פנימיות גדולות מאוד, חברת הגירה שעוד לא גמרה לקלוט את גל ההגירה שלה מלפני 30 או 40 שנה – שלא לדבר על גלי ההגירה הנוכחיים – כל נגיעה במנגנוני התיווך של החברה מצריכה עדינות מרובה.
       
       מה תפקיד ממשלה בתוך מערכת כזאת? בין השאר, על-ידי מערכות מיסוי, נטלים, ניווט, הקצאות, עידודים וכו', לקחת משאבים מאלה שיש להם ולהעניק אותם לאלה שאין להם בצורה החכמה ביותר שתאפשר להם להיות פעם כאלה שיש להם. אלא מאי? שבמרכז האידיאולוגיה הניאו-שמרנית הטהורה עומד צמצום גודלה, חלקה ותפקידה של הממשלה במנגנוני התיווך החברתיים. 
       
       כתוצאה מכך אנחנו רואים כבר תוכנית כלכלית שישית – זו התוכנית השישית שמונחת על שולחנה של הכנסת – שמיועדת לצמצם את מנגנוני התיווך הממשלתיים. קרא להם: ביטוח לאומי, הקצבות; לא חשוב כרגע איך תקרא להם. ואתה מצמצם ומצמצם ומצמצם, והתוצאה היא לנגד עינינו: אין יותר מנגנונים אמיתיים של חלוקה הוגנת של ההון, הנכסים, העושר, היכולות והמשאבים בתוך החברה; הרבה יותר עניים, מצד אחד, הרבה יותר עושר מתמקד בקוטב האחר, ובאמצע – אין. נשחק מעמד הביניים, ואין רצף חברתי הגיוני בין עשירון לעשירון, בין מאיון למאיון. 
       
       התוצאה היא חברה ללא סולידריות. העשיר רחוק מדי ממני העני, אני לא אוכל להגיע לשם לעולם, והעני רחוק מאוד ממני העשיר, ואין באמצע כאלה שאפשר לומר עליהם ש-1 דומה ל-2, ו-2 דומה ל-3, ו-3 דומה ל-4, עד כדי כך שבחברה יהיה רצף של סולידריות. ושלוש, ארבע, חמש שנים – אולי קצת יותר – נשחקת הסולידריות, ומושמדים מנגנוני הסולידריות בחברה. זה המאבק על תפיסות העולם.
       
       למה הדבר דומה? לקחו את הישראלי – לא החזק, לא האתלט, לא האקרובט – והביאו אותו לקרקס. קטעו לו את הרגל, הפכו אותו לגידם. שמו אותו על הכבל למעלה, כיבו את האורות. בחשכה לקחו לו את רשתות הביטחון. הוא חשב שיש לו, הוא חשב שיש לו פנסיה, הוא חשב שיש לו הקצבה, הוא חשב שיעזרו לו כאשר הוא יגיע לגיל שיבה טובה. לקחו לו את רשתות הביטחון, הדליקו את האורות ואמרו לו: לך לצד השני של התהום. הוא אומר: אבל אני גידם, קטעתם לי את הרגל. והוא נופל. באוויר הוא אומר: נו, לפחות יש לי רשת ביטחון. והוא נמרח על הקרקע והוא מתרסק, והחברה מרוסקת, ועומדים האמרגנים הממשלתיים בצד ואומרים: נו, באמת, איזה מין אקרובט אתה? 
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       עם כל הרשת הזאת, הארגונים הסוציאליסטיים - - -
       
אברהם בורג (העבודה-מימד):
       
       חבר הכנסת בר-און, מה ההרגשה שלי? ההרגשה שלי היא שאם היית קורא – לא הספקת, אני יודע, היית עסוק בעניינים אחרים, אבל כאשר תספיק לקרוא את ספר תקציב המדינה, תגלה שיש בתקציב סעיף מדהים. יש בתקציב המדינה סעיף קיצוץ שלא דיברו עליו עד היום. ממשלת ישראל החליטה לקצץ את הכסף שמממן את החשמל של האור בקצה המנהרה. החליטו לקצץ את האור בקצה המנהרה. אין יותר תקווה בצד השני של המנהרה, כיביתם אותה.
       
       אתם יוצאים לדרך, ויהיה עוד תקציב. אתה יודע כמוני, חבר הכנסת בנלולו, שיהיה עוד תקציב, תהיה עוד תוכנית כלכלית – אולי לא אחת, אולי לא עוד שתיים – אפילו בשנה הקרובה. תגידו לי דבר אופטימי אחד שיצא משלוש-ארבע התוכניות האחרונות, ושמענו כאן מלים רמות על צמיחה ועל אנרגיה ועל תוחלת ועל סיכוי ועל מעמד בין-לאומי. איפה? איפה כל הדברים הנפלאים האלה?
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת אברום, ידידי.
       
אברהם בורג (העבודה-מימד):
       
       אני לא רואה זמן בכלל. עוד לא התחלת לספור. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       כי הסתיים הזמן. 
       
אברהם בורג (העבודה-מימד):
       
       אני אגיד לכם את המשפט האחרון, ואני שמח שנמצאים כאן דווקא שני חברי הכנסת האלה שהם קרובים לי וקרובים ללבי. אני שומע תמיד בדיוני תקציב שקמים בתוך הקואליציה כאלה שאומרים, לא נצביע ולא נצביע ולא נצביע. תאמינו לי, האחריות לנשמה החברתית של מדינת ישראל לא מוטלת על האופוזיציה; היא עליכם. אם וכאשר נגיע ל-31 בדצמבר, בשתים-עשרה בלילה, ונצביע על התקציב הזה, וידכם תורם בעבור התקציב הזה, אל תישאו יותר לשווא לא את השם "חברתי" ולא את השם "אנושי" ולא את התחושה שאתם נורא רגישים ונורא אנושיים, כי אתם – לא, כי אתם תהיו שותפים לעוד תקציב זדון אחד מבית-היוצר של השמרנות הישראלית החדשה. ראו הוזהרתם. תודה רבה.
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחבר הכנסת אברהם בורג. אני מזמין את חבר הכנסת עמיר פרץ - איננו באולם. חברת הכנסת דליה איציק, ואחריה – חבר הכנסת אבשלום וילן.
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, חבר הכנסת בנלולו, הנה, כיוון שאתה חרוץ ויושב כאן, אתה צריך לשמוע אותנו, ואולי בעצם על הכתפיים שלך ושל עוד כמה חברים בודדים עומד התקציב הזה.
       
       מדוע? אני שומעת את שר האוצר ואני שומעת מדי פעם את ראש הממשלה – כשהוא מפר את זכות השתיקה שהוא לקח לעצמו גם בנושאים הללו – ואני אומרת: אתה ואני באנו כנראה מאותם מקומות שבהם היה קשה להורים שלנו בתחילת הדרך. אני שואלת אותך. אתה רואה היום חבר'ה צעירים מחפשים באמת עבודה. אני רואה את זה במשפחה שלי, אני בטוחה שאתה רואה את זה במשפחה שלך, אתה רואה את זה במשפחות. על מה נתניהו מדבר כשהוא אומר שילכו לעבוד?
       
       עכשיו מה קרה? כשהוא מקצץ לגמלאים שכבר הגיעו לגבורות, עשו הרבה בשביל המדינה הזאת, עכשיו לא רק שהם צריכים להחזיק את עצמם - הם צריכים להחזיק גם את הצעירים, כי הצעירים לא עומדים על הרגליים שלהם. 
       
       אתה יודע, יצא לי השבוע להיפגש עם שני פרופסורים – זוג, שניהם פרופסורים. הם אומרים לי: תראי, אנחנו מרוויחים נורא יפה, יש לנו שלושה ילדים. את מאמינה לנו שאת שלושת הילדים אנחנו מחזיקים? שלושתם לומדים, אחד מהם מפוטר היי-טק. שלושתם סמוכים על שולחננו. אז הם אומרים: אנחנו, ברוך השם, מרוויחים יפה, אבל מה יגידו אחרים? אומרת לי הגברת הזאת: האמיני לי, אני כל הזמן חושבת איך חיים שם במשפחות הללו, איך הם מסתדרים? 
       
       אני חושבת שלפעמים הוא מתאר מדע בדיוני. הוא בארץ? הוא יודע מה קורה? תעשה לי טובה,  קח אותו לאיזה סיבוב, לירוחם, לאופקים. אולי הוא יגיד שהאופוזיציה הזאת מטורפת, אבל אם הוא יראה בעיניים שלו, אולי הוא יפקח את העיניים ויבין שיש רעב במדינת ישראל. יש, והוא גדול. זו לא המצאה. 
       
       אני, לצערי הרב, ראיתי את זה לא במספרים, ראיתי את זה בחיים, יום-יום ושעה-שעה, אבל אני, אתה ורבים יצאו מזה. גם הם יצאו מזה יום אחד. עם המדיניות שהממשלה הזאת מובילה, זה לא ילך. הוא אומר לנו שהם יחכו שלוש שנים. אני שואלת אותך, ומה הם יעשו במשך שלוש שנים, הם לא יחיו במשך שלוש שנים, לא יאכלו שלוש שנים, מה יעשו עם הילדים שלוש שנים?
       
       חברים, אני רוצה לומר שאחד הדברים שמרגיזים אותי ואחת האכזבות הגדולות שלי היא ראש הממשלה. אתה יודע, חבר הכנסת בנלולו, אני הייתי בין השרים שהאמינו בו מאוד. היו לי ויכוחים רבים בתוך המפלגה שלי, אמרתי להם: תדעו לכם, הוא יעשה מעשה, הוא ישנה את פניה של המדינה הזאת. אמרו לי: גברת איציק, בתמיכה שאת נותנת לו, את בעצם מחסלת את האג'נדה של מפלגת העבודה. אמרתי: שתחוסל, אני אעמוד על-יד ביתו כל יום ואשלח לו זר פרחים.
       
       אבל תשים לב, הוא לא עושה כלום, אבל כלום. עכשיו, נורא קשה לי להודות שטעיתי, אני מודה. פשוט כלום. אתה יודע איזה צחוק הוא עשה ממני על גדר ההפרדה כאשר הייתי בממשלה? אני רואה אותו נלחם עכשיו על הגדר ואני לא מאמינה, אני פשוט לא מאמינה. אומר לי גדעון סער, שהיה מזכיר הממשלה: אני זוכר איך היינו יושבים בצוותים גדולים ומנסים לטרפד לך את הנושא כל פעם בממשלה, ואני כמו קאטו הזקן דיברתי על גדר ההפרדה.
       
       אני לשיטתכם: אתם אומרים שאין עם מי לדבר, גם אני חושבת שכרגע אין עם מי לדבר, אף-על-פי שאני לא בטוחה בכך במאה אחוז, אבל אני נוטה לחשוב כמוכם. אז אם אין עם מי לדבר, צריך להפקיר את המדינה הזאת למרצחים פושעים שבאים לחסל כאן גם את הכלכלה וגם אותנו, רק משום שהוא לא מוכן לעשות גדר פוליטית, כי הוא מפחד מאורי אריאל? רק בגלל זה?
       
       תשמע, תגידו על אהוד ברק מה שאתם רוצים, כן מוצלח, לא מוצלח, הלך הביתה אחרי שנה וחצי, אבל הוא לקח את הנושא הכי מרכזי בחייה של המדינה הזאת, לא הצליח אבל ניסה, עשה משהו, שילם מחיר פוליטי כבד. קח את רבין, עליו השלום, ניסה. הוא לא עושה שום דבר, כלום. תגיד לי מה הוא עושה, אני רוצה לדעת מה הוא ניסה.
       
       הם מדברים על הפרטה. יש חמישה שרים בוועדת ההפרטה, שר המשפטים מתוקף תפקידו, שר האוצר מתוקף תפקידו, ראש הממשלה מתוקף תפקידו, אני ואלי ישי נכנסנו כל אחד מטעמים קואליציוניים. היינו חמישה שרים. לא הפריטו  אפילו את "אגרקסקו", לא הפריטו אפילו חברה אחת. לא היתה ממשלה דלה בחקיקה יותר מהממשלה הזאת, תאמין לי.
       
       אני מקווה שיום אחד הוא עוד ישתנה, ואז תשמע אותי מדברת אחרת לגמרי. למרות החברים שלי, למרות הכול, אני מקווה שאני עדיין טועה, כי אני באמת רוצה שהוא יחזיר למדינה הזאת את התקווה.
       
       יצא לי לראות בתוקף תפקידי הקודם מפוטרי היי-טק, נקרע לי הלב: אין להם מה לעשות. אני אומרת לעצמי, אתה יודע, מפוטר היי-טק, לא נעים אולי אבל אולי הוא יכול לעסוק בהוראה, אולי בכל זאת הוא יכול למצוא איזו עבודה, גם אם לא במקצוע שלו, אולי הוא יכול לעשות משהו. מה עושה איש שאומר לי: דליה איציק, המפעל נסגר ואני בן 50, לאן אני אלך? אני נשבעת לך בהן צדק, לא מעט פעמים הרכבתי את המשקפיים, כדי שלא יראו שגם אשה קשוחה כמוני מטפטפת כאשר היא רואה אותו. הוא אומר לי: יש לי שישה-שבעה ילדים, לאן אני אלך?
       
       אז נתניהו עם הסיפורים שלו, עם הדיבורים שלו, עם נפנופי הידיים - הוא יעשה. הוא מדבר בקול הרועם הזה, הבטוח הזה. אלוהים אדירים, עכשיו זה בנוי עליך, על רוני בר-און, על גדעון עזרא. אני יכולה לעמוד ולצעוק פה, ויגידו לי: בטח, היא באופוזיציה, מה היא תעשה? אופוזיציה צועקת. אתם לא יכולים לשנות את התקציב?
       
       אני עמדתי כאן מול רבין, שהיה ראש ממשלה מאוד משמעותי וראש מפלגה מאוד משמעותי, תאמין לי, ואני בכוחי הדל, חברת כנסת צעירה, הצלחתי לשנות כמה סעיפים. אני משוכנעת שאסור לכם לתת לתקציב הזה לעבור כמו שהוא. 
       
       אני רוצה לשאול אותך, איך זה פתאום יש לו 2.5 מיליוני שקלים לקמפיין כזה? איך אתם עוברים על כך בשתיקה? אתם לא שואלים אותו, קיבלת רשות, קיבלת אישור, זה כבר בעיתונים, זה נכון, מי הם העובדים הללו? אתה באמת מאמין שוועדי העובדים הגדולים הם הסיפור? 
       
       אני רוצה לספר לך סיפור שאולי לא נעים לספר אותו: בעלי עובד חברת החשמל. בכל פעם שאני אומרת שבעלי עובד חברת  החשמל, אומרים לי: אהה, זה זה שמרוויח 25,000 שקל. אראה לך אחר כך את תלוש המשכורת שלו. אני שואלת אותך, מה עושים אנשים שאין להם אשה שמרוויחה כמוני, כלומר רוב העם הזה, שמרוויח משכורת דלה מאוד? 
       
       מי הם האנשים הללו, על מה הוא מדבר? אז יש 10% שיש להם משכורת טובה מאוד, ומה עם היתר? והם תומכי מפלגת העבודה? 
       
       הוא אומר שזו שביתה פוליטית. הייתי באופקים לפני  זמן-מה, בא אלי חבר מרכז הליכוד ששם פתק "אמת" ואמר: היד רועדת לי, אני מודה, קשה היה לי לשים את הפתק הזה, אבל אני רוצה להגיד לך משהו - סיפרתי לך את הסיפור הזה - את יודעת מה הכי מרגיז אותי, שהוא - ראש הממשלה - עובד עלי כאשר הוא אומר שהשביתה היא פוליטית. מה הוא צוחק עלי, אני עד כדי כך מטומטם, מה, אני לא יודע שאני ממצביעי הליכוד,  אני לא יודע שכל החיים שלי הצבעתי ליכוד, למי הוא מספר שזה פוליטי?
       
       נכון שאתם עוזרים לנו מאוד לחזור לשלטון. אתם בסדר. אנחנו עזרנו לכם, עכשיו אתם עוזרים לנו, אתם מחזירים אותנו לשלטון, אבל בסוף יש מדינה, צריך לשים את הפוליטיקה בצד, המדינה הולכת וקורסת והחברה הולכת ומתרסקת. תודה.
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחברת הכנסת דליה איציק. חבר הכנסת אבשלום וילן. אחריו - חברי הכנסת אלי ישי, יורי שטרן, דניאל בנלולו, יולי אדלשטיין, חיים רמון, שלום שמחון, ואחרון - חבר הכנסת רוני בר-און.

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       האם אפשר לבקש מחברת הכנסת דליה איציק להישאר כאן לשמוע אותי?

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חברת הכנסת דליה איציק, חבר הכנסת בנלולו מבקש שתקשיבי גם לדבריו כאשר ידבר. זכותך להקשיב או לא להקשיב. חבר הכנסת אבו וילן, בבקשה, חמש דקות.

אבשלום וילן (מרצ):
       
       אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, עמדו כאן אתמול שר האוצר והשר במשרד האוצר והציגו תקציב של 255 מיליארד שקל וחוק הסדרים מאוד-מאוד בעייתי. אבל בגדול הם הציגו הרבה יותר מזה: הם הציגו פילוסופיה כלכלית שיש לה מחירים נוראים ברמה של כל אזרח במדינת ישראל. והציבור שותק וחברי הכנסת שותקים. 
       
       הרי שימו לב מה אמר אתמול שר האוצר נתניהו - חבר הכנסת דניאל בנלולו, תקשיב, אתה רכז הקואליציה בוועדת הכספים, חבר הכנסת בנלולו, אני מדבר אליך - - -

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       אני שמח שכל חבר כנסת מהאופוזיציה מדבר אלי.

אבשלום וילן (מרצ):
       
       אתה רכז הקואליציה בוועדת הכספים, אתה אחראי, אתה הכתובת. אם עומד כאן שר האוצר ומסביר לנו שהשנה הוא יגיע לצמיחה של 1.8%, כאשר הגידול באוכלוסייה הוא למעלה מ-2%, פירושו של דבר שזו תהיה השנה השלישית או הרביעית - תלוי ממתי מתחילים לספור - של צמיחה שלילית במשק. פירושו של דבר, הם ניסו לצייר את היפוך הגרף, כך שהשיפוע של הירידה יותר מתון. אבל, בחייך, הספירלה של המיתון הולכת ומתכווצת כל הזמן. התקציב לפני שנה היה 266 מיליארד, כלומר כל הזמן המיתון נעשה יותר קשה, אתם מקצצים, מפטרים עובדים - והמיתון נמשך. 
       
       כל הפילוסופיה, כאילו אפשר לנהל כלכלת היצע בזמן שיש מצב מלחמה וכאשר יש מיתון, אין לה ידיים ורגליים, לא בתיאוריה הכלכלית. זה איזה מין תאצ'ריזם מודרני מיסודו של ביבי, שאין לו שום אחיזה במציאות.
       
       אגיד לך למה, השר גדעון עזרא. קראתי היום בעיתון "הארץ" מאמר של מנכ"ל הביטוח הלאומי פרופסור שטסמן, שמסביר כי בעצם כל הטיעון האידיאולוגי שלכם כלפי הקצבאות הוא עורבא פרח. כאשר מגיעים למספרים, כמה מאותם מקבלי קצבאות באמת יכולים ללכת לעבוד, מגיעים אולי ל-20% מאלה שאתם טוענים. 
       
       עכשיו תראו, מדינת ישראל היא מדינת עולם שלישי בכל המושגים היום, לצערנו, אבל היה לה כלי אחד שבאמצעותו הצליחה להקטין את הפערים. אם הפער לפני שנה, לפני שנתיים, בין העשירון הראשון והעליון היה 1 ל-13.4 לפני תשלומי ההעברה, הרי שאחרי תשלומי ההעברה  הוא ירד ל-1 ל-6.7. מה שאתם עשיתם בשנתיים האחרונות מביא את הפערים היום, אחרי תשלומי ההעברה, ל-1 ל-8, אולי ל-1 ל-9. האם אתם לא מבינים שזה לא מקרו-כלכלה, זה לקרוע את החברה הישראלית מבפנים לחלוטין? 
       
       מה כל הדיבורים האלה על רפורמה במס, אם אתם במוצהר, במכוון, כתוצאה של השקפת עולם מביאים לידי כך שבעשירון התחתון ירוויחו לאחר תשלומי ההעברה תשיעית מבעשירון העליון; זה אומר שבעולם המערבי אנחנו המדינה בעלת הפערים הגדולים ביותר אחרי ארצות-הברית, בלי העושר ובלי רמת החיים של אמריקה. צריך להבין, כי באמריקה התוצר לנפש הוא כפול ויותר מהתוצר לנפש במדינת ישראל. 
       
       עכשיו, דיברתם על השקעות בתשתית. איך יוצאים מהמיתון? איך שוברים את הספירלה? אמרתם פה אתמול: 20 מיליארד שקל יושקעו בתשתיות. איפה? כמה זמן? אתם כבר שלוש שנים מורחים כל פעם את הסיפורים האלה, כאילו אתם משקיעים בתשתיות. במה, בדיוק? השקעתם בכבישים? כמה השקעתם ברכבת? כן, זה נכון. אתם, מדי פעם חוזרים לזה, אני עומד פה כמו קאטו וחוזר. אתם פרופסורים להשקעה בחברי מרכז ומקורביהם. 
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       - - - אתה חייב תמיד, בכל נאום שלך להזכיר את - - -
       
אבשלום וילן (מרצ):
       
       יש לך זמן – כל פעם אני אזכיר את השחיתות הזאת. 
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
        - - -
       
היו"ר נסים דהן:
       
       חבר הכנסת בנלולו, יהיה לך זמן להגיב. 
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       - - -
       
אבשלום וילן (מרצ):
       
       כששר האוצר עומד מול פני האומה, תקשיב, חבר הכנסת בנלולו – הפטרון הפוליטי שלך - - -
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       - - -
       
היו"ר נסים דהן:
       
       חבר הכנסת בנלולו, יהיה לך זמן להגיב. אתה תוכל לקזז את זה אם אתה רוצה. 
       
אבשלום וילן (מרצ):
       
       עליך פועלי הנמל איימו, לא עלי. אבל כשהפטרון הפוליטי שלך, בנימין נתניהו, עומד ואומר בכל נאום בטלוויזיה – הוא לא מסביר מדוע צריך להפריט את הנמלים, מדוע צריך להוריד את המחיר. הוא מספר שיש בעל "יגואר" אחד, תראו כמה משתכר בעל ה"יגואר". 

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       - - -
       
היו"ר נסים דהן:
       
       נא לא להפריע. 
       
אבשלום וילן (מרצ):
       
       הוא רק לא אומר לציבור שאותו בעל "יגואר" שייך למחנה הפוליטי השני - - 
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       שכחתם - - -  ממשלה. 
       
אבשלום וילן (מרצ):
       
       - - של ראש הממשלה שרון. ואז, במסגרת חיסולים פוליטיים בתוך הליכוד – את זה הוא נושא פעם אחרי פעם, את המסר לאומה. האם שר האוצר הבין שבתקציב הנוכחי אתם הולכים להוריד מיליארד שקל מהחינוך? אתם הולכים לפגוע בחינוך, במי שאין לו, לא במי שיש לו. האם שר האוצר הזכיר אתמול בנאום שאתם הולכים להוריד 250 מיליון שקל בבריאות? – "נאדה", אפס. האם אתה הזכרת, דניאל בנלולו, שאתם הולכים להגדיל את הפערים מ-1 ל-7 ל-1 ל-9? "נאדה". כל מה שיש לו בראש זה ה"יגואר" של החבר של עמרי שרון. 
       
       אני בכלל אתמול ראיתי שמשפחת שרון – איך אמרו? הם שברו את זכות השתיקה. 
       
היו"ר נסים דהן:
       
       אתה צריך לסיים. 
       
אבשלום וילן (מרצ):
       
       מגדלים עגלים מאוד יפה. שיהיה להם לבריאות, באמת עגלים יפים. אז אולי נתחיל לדבר על עגלים ולא על "יגואר". 
       
       אבל, משפט הסיום שלי, אדוני – מה שהתקציב הזה עושה, מה שעושה הממשלה הזאת בעקביות כבר למעלה משנה, ובעצם – למעלה משלוש שנים, מאז חזרתם לשלטון, בפברואר 2001, זה בעצם פירוק בלתי נמנע של החברה הישראלית לרסיסים. דברו על ערפאת עד מחרתיים, כמה שאתם רוצים. דברו על הסכנות הקיומיות של ישראל מהטרור כמה שאתם רוצים. אני משוכנע, אדוני היושב-ראש, שעם הטרור נוכל להיאבק. בסופו של דבר, עם כל הקשיים, נצליח להתגבר על הקונפליקט עם הפלסטינים. אני הרבה פחות משוכנע, אדוני היושב-ראש, שמהריסוק החברתי הזה, של התקציב הקודם והתקציב הנוכחי, וכל הפילוסופיה הכלכלית-החברתית שמר נתניהו והממשלה הזאת מביאים עלינו – מהריסוק הזה, ספק אם נוכל לצאת. 
       
היו"ר נסים דהן:
       
       תודה. חבר הכנסת עמיר פרץ קיבל את רשות היושב-ראש, כיוון שהוא נמצא ממש ברגע זה בדיונים עם שר האוצר, לנאום במועד מאוחר יותר. נעבור לנואם הבא, חבר הכנסת אלי ישי - אינו נוכח. חבר הכנסת יורי שטרן. 
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       תמחק  - - -
       
היו"ר נסים דהן:
       
       אדוני, אני מבקש ממך. אתה יושב-ראש ועדת הכנסת. תעשה את תפקידך נאמנה. אתה רוצה להיות גם יושב-ראש המליאה? – לא. 
       
אליעזר כהן (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       כבוד היושב-ראש, לידיעתך – הכנסת שוב נצורה. שורפים צמיגים בכניסה לכנסת. 
       
היו"ר נסים דהן:
       
       חבר הכנסת יורי שטרן. חמש דקות לרשותך, אדוני. 
       
יורי שטרן (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       כבוד היושב-ראש, כבוד השר, חברי הכנסת, התקציב שאנחנו דנים בו וחוק ההסדרים שמלווה אותו – אלה דברים לא פשוטים, לא כל כך קלים, גם מבחינת מתן תמיכה להם. בגדול, המצב במדינה ידוע. לממשלה אין כסף להחזיק את כל המערכות כפי שהיא החזיקה אותן קודם ויש צורך אמיתי בקיצוצים. חלק ניכר, אולי רוב הקיצוצים שהממשלה עושה, הם גם בכיוון הנכון. הסקטור הציבורי במדינת ישראל הוא מוגזם. מספר הפקידים אצלנו הוא מעל כל פרופורציה לגודל המדינה. ההוצאות המיותרות במגזר הממשלתי, לרבות מערכת הביטחון, לרבות מערכת החינוך, גדולות מאוד. 
       
היו"ר נסים דהן:
       
       חברי הכנסת כץ ובייגה, שומעים אתכם עד כאן, פשוט. אתם מפריעים לדובר. 
       
יורי שטרן (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       אנחנו חייבים להתנהג גם בהתאם ליכולת שלנו, שהצטמצמה, וגם בהתאם לסטנדרטים שקיימים בעולם המתועש, ואנחנו חיים בצורה מפגרת לעומת הסטנדרטים האלה. לכן אני חושב שלכנסת ישראל לא יהיה מנוס מלאשר את התקציב הזה, אבל אני מקווה מאוד שנספיק להכניס בו כמה וכמה תיקונים משמעותיים ולסמן כיוונים חדשים. 
       
       בראש ובראשונה, המדיניות הכלכלית אינה יכולה להסתפק בצמצומים. הצמצומים זה לא הכלכלה. הצמצומים הם הכרח. הקיצוצים הם חובה. האפשרויות, כמו שאמרתי, מוגבלות היום יותר מאשר היו לפני שנתיים, שלוש שנים ואפילו לפני שנה, אבל כך לא יוצאים מהמיתון. היו לנו על זה שיחות עם ראשי האוצר. אנחנו מבקשים מהם ומממשלת ישראל והכנסת חשיבה כלכלית, שאומרת שליד הקיצוצים אתה צריך ליצור תנאים בשביל המגזר הפרטי, שיתחיל להניע את המשק, שהעסקים הקטנים יפסיקו למות בקצב מואץ כפי שזה היום; שמי שמייצא ממדינת ישראל, פותח שווקים חדשים, יקבל את תמיכת הממשלה, גם כאשר משאביה דלים יותר ממה שהיו קודם; שמי שמשקיע במדינת ישראל יקבל הטבות מרחיקות לכת, לפחות במיסוי, כדי שישקיע פה למרות המצב הביטחוני המסובך. 
       
       אין לנו דרך אחרת. מעולם, בתולדות המדינה, לא קרה מצב שבמשבר ביטחוני-כלכלי הממשלה לא באה עם שום פתרון יצירתי – אם אחרי מלחמת יום הכיפורים, כאשר הממשלה נתנה ערבויות ליצואנים, אם באמצע שנות ה-80, אחרי המשבר, וגם על רקע מלחמת לבנון, כשיצרו הסכמים מקיפים מאוד במשק, שהוציאו אותו מהמיתון, אם בתחילת שנות ה-90, כשגל העלייה הגדול יצר משברים כמעט בכל תחום, ואז קיצרו את הליכי אישור הבנייה ונתנו כסף והקימו מערכת תמיכה בעסקים קטנים, וחממות טכנולוגיות, ועוד כל מיני דברים שיצרו תעסוקה, חוק גדליה גל ופחת מואץ – כל מיני מכשירים שעודדו פעילות עסקית. היום יש רק קיצוצים. אי-אפשר להמשיך בדרך זו. 
       
       אני אומר: קשה להתווכח עם האמירה המפורסמת - "אין לי". גם כשאין לי צריך לסמן כיוונים חדשים, ולא כל דבר הוא דווקא אובדן, או הוצאה נוספת לקופת המדינה. יש הוצאות שיוצרות ומייצרות את ההכנסה, וחייבים ללכת עליהן. 
       
       הדבר השני הוא מה שקורה בתחום החברתי. אנחנו באמת הגענו למצב שבו אנשים לא מתמודדים, לא יכולים להמשיך ולשרוד בתנאים הנוכחיים. לא כולם, ולא כל צעקה היא מוצדקת, לא כל הפגנה היא הפגנה של זעקה או מצוקה אמיתית, אבל יש מצוקה אמיתית. ויש אנשים שאנחנו השארנו אותם בשדה הקרב של החיים חסרי מגן. 
       
       האחריות של הממשלה היא להתמודד עם זה. גם אם הקיצוצים בתקציבי הרווחה, בקצבאות למיניהן, היו מוצדקים, זה לא אומר שהנפגעים, שהם אחוז ניכר מכל אלה שהקיצוץ הזה חל עליהם, לא צריכים לקבל תגבור ולא צריכים לקבל סיוע.

	הממשלה חייבת, אני אומר את זה לא בפעם הראשונה, ליצור תוכנית חירום חברתית ליד תוכנית החירום הכלכלית שהיא פחות או יותר יצרה בתחום הזה של צמצום ההוצאות.

היו"ר נסים דהן:
       
       תודה רבה, נא לסיים.
       
יורי שטרן (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       הדבר האחרון הוא החור הגדול שנוצר בתקציב בעקבות בניית הגדר. הגדר לא מוזכרת בתקציב בצורה ברורה.
       
חיים כץ (הליכוד):
       
       חור בגדר או חור בתקציב?
       
היו"ר נסים דהן:
       
       חבר הכנסת חיים כץ, הוא סיים את זמנו. אני מבקש לסיים.
       
יורי שטרן (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       אני מסיים.
       
אליעזר כהן (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       הגדר עשתה חור בנשמה.
       
היו"ר נסים דהן:
       
       חבר הכנסת אליעזר כהן, אתה רק מפריע.

יורי שטרן (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       הגדר הזאת, גם מי שמסכים אתה חייב להודות שהיא חייבת להיות חלק מהתקציב. המקורות למימונה צריכים להיות ברורים ומסומנים מראש, ולא שיבואו כעבור חודשיים, שלושה חודשים, ויגידו שבגלל בניית הגדר צריך עוד פעם לקצץ ברווחה, בביטחון ובחינוך. זה צריך להיות חלק שמובנה מראש בתקציב, אחרת זה ניהול לא תקין. 
       
       אם אומרים לנו שגדר אמורה לתת ביטחון, ונותנים כדוגמה את הגדר בעזה או את הגדר בגבול הצפון - הגדרות האלה עלו למדינת ישראל עשירית או אחד חלקי 20 מהגדר הזאת שבונים היום, והשאלה היא למה. אם אלה הדוגמאות הטובות, תעתיק אותן, עם העלויות שלהן, ביהודה ושומרון.
       
היו"ר נסים דהן:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת דניאל בנלולו, בבקשה.
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אדוני השר לביטחון הפנים, אנו נמצאים כעת בעיצומו של תהליך הבראה של המשק הישראלי. הממשלה עומדת באומץ ומבצעת שינויים רבים ויסודיים במבנה המשק בישראל, וכל זאת במטרה להוביל את המשק לצמיחה.
       
       אנו, חברי הכנסת, חייבים לבחון את התקציב ברוח חמשת המ"מים של זאב ז'בוטינסקי בנושא חובות המדינה כלפי אזרחיה. ז'בוטינסקי קבע שהמדינה צריכה לספק לאזרחיה חמישה צרכים שמתחילים באות מ"ם: מזון, מעון, מלבוש, מורה, מרפא. נאומי זה יהיה ברוח דברים אלה.
       
היו"ר נסים דהן:
       
       קנינו.
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       היום מובא בפנינו התקציב לקריאה ראשונה. כבר כעת הנוסח כולל תיקונים ושינויים מן הנוסח המקורי, ואולם השינויים המרכזיים עוד לפנינו. לאחר שהתקציב יעבור בקריאה ראשונה, הוא יועבר לדיון בוועדות השונות. רוב חלקי התקציב יידונו בוועדת הכספים, שבה אני חבר ואף משמש כמרכז הקואליציה בוועדה.
       
       אני מקדיש ימים ולילות על מנת ללמוד את סעיפי התקציב, וכבר כעת ברור לי שיש לבצע בו שינויים. לאחר שעיינתי בתקציב, יש כמה תחומים שלדעתי יש לפעול בהם, ובכלל זה תחומי החינוך, הבריאות והתעסוקה.
       
       בנושא החינוך - אני מתכוון להמשיך את המאבק שהובלתי במושב הקודם. למי שלא יודע, מספר התלמידים במערכת החינוך גדל בשנתיים האחרונות בכ-35,000. למרות זאת, תקציב משרד החינוך לא רק שלא גדל בהתאם, אלא פחת בלמעלה ממיליארד ש"ח. אומנם מבחינה עובדתית תקציב החינוך בישראל הוא מן הגבוהים בעולם, אבל רק חלק קטן מהתקציב מגיע לתלמיד. אני מתכוון לשנות זאת.
       
       ההתייחסות לתלמיד צריכה להיות כאל תשתית לאומית. כידוע, מדינת ישראל אינה מדינה עשירה במשאבי טבע. הבסיס לצמיחה במשק צריך להיות ההון האנושי. והכול מתחיל בהשקעה בתלמיד. תלמיד של היום הוא מקור הצמיחה של המחר. יש להקנות לו את היסודות הרלוונטיים - יושב כאן ידידי יושב-ראש ועדת החינוך, בוודאי אני לא מחדש לך פה משהו, אבל אני רוצה לומר לך, שלא יעלה על הדעת שבשנת 2004  תלמידים לומדים בקרוונים, במבנים מסוכנים, ויש דוגמאות  של בתי-ספר חדשים, שלאחר שסיימו לבנות אותם, שמים קרוונים במקום לבנות אגף נוסף. זה אחד הנושאים שאני מתכוון לטפל בהם.
       
       בתחום הבריאות - יש כמה שינויים שאני מתכוון להתמקד בהם, וביניהם הקיצוצים בסל התרופות, סגירה ואיחוד של בתי-חולים כלליים, גריאטריים ופסיכיאטריים. אין ספק שמטרת הקיצוצים האלה חיובית, ונועדה להתגבר על המשבר החריף במערכת הבריאות. ואולם אני מתכוון לבחון כל קיצוץ לגופו. כך, למשל, לא אתן יד לקיצוץ בתרופות הכרחיות, כגון תרופות לחולי סרטן ולחולים סופניים. כידוע, עלות התרופות האלה גבוהה, ולא ייתכן שאנשים חולים לא יקבלו תרופה מפני שאין להם כסף. כמו כן יש לבחון את נושאי סגירת בתי-חולים ואיחודם. בעשור האחרון לא ראיתי שנבנה בית-חולים חדש, גם לא ראיתי שנבנתה אוניברסיטה חדשה. אבל אי-אפשר לבוא ולסגור בתי-חולים או לאחד בתי-חולים. האוכלוסייה לא קטנה, אלא גדלה מיום ליום.
       
       אני עוד רוצה להוסיף - זו ההזדמנות כנציג השפלה וכתושב העיר אשדוד - שאני מקווה מאוד שבית-החולים הבא שאמור להיבנות במדינת ישראל יהיה באשדוד.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       שלא יהיו בו חולים.
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       שלא יהיו בו חולים, נכון.
       
היו"ר נסים דהן:
       
       תודה רבה.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אני מאחל לתושבי אשדוד שבית-החולים יעמוד עם דלת סגורה, שתהיה רק מחלקת יולדות.
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       שיהיה בית-חולים ליולדות.
       
       כידוע, אחת הבעיות המרכזיות בימים אלה היא האבטלה הגואה במשק. במטרה לצמצם את ממדי האבטלה ולהגדיל את מספר מקומות העבודה לישראלים, מוצע המס על המעסיקים של העובדים הזרים. אני לא בא להתווכח עם עובדות. אין ספק שמספר העובדים הזרים בישראל גדל בצורה משמעותית בעשר השנים האחרונות, מ-2,000 בשנת 1990 ל-250,000 בשנת 2002. אין גם מחלוקת שהעסקת עובדים זרים פוגעת בצמיחה של הכלכלה הישראלית, בעיקר מכיוון שהון רב יוצא מגבולות המדינה כי העובדים הזרים שולחים כספים לבני משפחותיהם מחוץ למדינת ישראל. עם זאת, אני לא חושב שהעלאת שיעור המס על המעסיקים תפתור את הבעיה. יש ענפים, ולא מדובר רק בחקלאות, בבנייה או בסיעוד, שאם לא יהיו עובדים זרים שיעבדו בהם, לצערי, לא יהיה מישהו אחר. הפתרון צריך להיות כללי יותר, כך שייתן אלטרנטיבה אמיתית של העסקת ישראלים במקום העובדים הזרים. וכן, העמדת תנאים לקבלת דמי אבטלה, כגון הכשרה מקצועית.
       
       לסיכום. אדוני היושב-ראש, חברי, כמרכז הקואליציה בוועדת הכספים - ויושבים פה חלק מהחברים אתי בוועדה: רוחמה אברהם, אדוני יושב-ראש ועדת הכנסת, סגן יושב-ראש הכנסת משה כחלון, וחברים נוספים שיושבים כאן.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       סגן יושב-ראש הכנסת יולי אדלשטיין.
       
משה כחלון (הליכוד):
       
       שר הקליטה לשעבר.
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       לא ייתנו לי לסיים. הם מפריעים לי.
       
היו"ר נסים דהן:
       
       אני אצטרך לקרוא אתכם לסדר כדי שהוא יוכל לסיים.
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       לסיכום, אני אסיים, ואני אפעל ברוח דברי ז'בוטינסקי וברוח דברי חז"ל האומרים: יהי ממון חברך חביב עליך כשלך. ולכן, כל סעיף וסעיף בתקציב ייבחן לעומק. תודה.
       
היו"ר נסים דהן:
       
       נא לא להפריע, חבר הכנסת שמחון.
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       אני ממש מצטער על שחברת הכנסת דליה איציק לא הקשיבה. ויושבים פה חברים. אני רוצה לומר לכם: המצב הזה אינו בגללנו. קיבלנו קופה ריקה. זה לא בגלל הליכוד, זה לא בגלל ראש הממשלה וזה לא בגלל שר האוצר.

היו"ר נסים דהן:
       
       תודה, תודה, נגמר הזמן. 

דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       זה בגלל הממשלות הקודמות. 

היו"ר נסים דהן:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת חיים רמון – אינו נוכח. חבר הכנסת יולי אדלשטיין, בבקשה, כבודו, חמש דקות לרשותו. 

יולי-יואל אדלשטיין (הליכוד):
       
       תודה. 
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אדוני השר, אני רוצה לומר לך, אדוני היושב-ראש, שבגלל התורנויות שאנחנו עושים כאן שמעתי לא מעט נאומים בנושא התקציב, והשתכנעתי סופית שהתקציב הוא נורא, הוא גרוע, הוא אכזרי – אני לא יודע איזו עוד מלה למצוא ואיזה שם תואר להוסיף. 
       
       הבעיה היחידה שלי בעניין הזה, אדוני היושב-ראש, כמו בעוד כמה תחומים, היא הזיכרון. אני כנראה צריך לקחת סדנה כדי לשכוח דברים מהר. הבעיה היא שזהו דיון שמיני, רצוף, בענייני התקציב שאני שומע בבית הזה. בכל פעם, כבר שנה שמינית, אני שומע שהתקציב הוא התקציב הכי גרוע שיכול להיות, שעוד לא היה כדוגמתו מבחינת האכזריות והקיצוצים, וכי המדינה בוודאי תתמוטט מייד. 

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       זו המומחיות של הליכוד, מה אתה רוצה.

יולי-יואל אדלשטיין (הליכוד):
       
       אתה יודע מה, לזכותי ייאמר, ואתה זוכר את זה, שגם כשברק הגיש תקציב לא נאמתי נאומי זוועת אלוקים ונבואות שחורות. כל תקציב, מטבעו – ומי כמוך יודע, ולידך יושב שר האוצר לשעבר, וגם הוא יודע - - -

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       נמנעתם, לא הצבעתם בעד. 

יולי-יואל אדלשטיין (הליכוד):
       
       לא הצבענו בעד, זה נכון. זו לא הפעם הראשונה. זו רק ההוכחה לדברים. בכל פעם אנחנו שומעים, כמו שאמרתי, נבואות זעם בנושא התקציב. 
       
       אני חושב, אדוני היושב-ראש וחברי חברי הכנסת, שהתהליך שיהיה השנה בענייני התקציב יהיה תהליך רגיל ומקובל. התקציב יעבור בקריאה ראשונה, אני לא חושב שמישהו מטיל ספק בעניין הזה ברצינות. גם התקציב וגם חוק ההסדרים יגיעו לוועדות הרלוונטיות – ועדת הכספים בוודאי, בראש ובראשונה, אבל כבר אתמול נאמר בוועדת הכנסת, שכמה חוקים יידונו בוועדות נוספות של הבית, ולא יהיה שום חשש לפצל במקום שצריך, ואפילו להוציא מן החוק דברים שצריך להוציאם. 
       
       בתהליך הזה – וזאת בעיני גם מהות העבודה הפרלמנטרית – הדברים ישתפרו במקום שצריך לשפר אותם. הרי בשביל מה היינו צריכים את כל התהליך הזה של חודשיים אילו היינו מקבלים מסמך שכולו תכלת, שאין בו שום דבר בעייתי? אגף התקציבים בוודאי מרכז את כל החוכמה שבעולם, מגיש תקציב ואין שום דבר נוסף לעשות. אפשר לצאת לחופשה של חודשיים וב-31 בדצמבר אפשר להתכנס ולהצביע. ודאי היה צריך גם להצביע ללא הבדל קואליציה ואופוזיציה, אם זה כל כך נהדר. 
       
       מהות העבודה הפרלמנטרית בחודשיים הקרובים, אדוני היושב-ראש, מבחינתי, היא לתקן במקום שצריך תיקון – לא על הבסיס של שיבוש  עבודת הממשלה, כפי שאמרתי, כפי שלצערי אנחנו שומעים לפעמים מחברי האופוזיציה, אלא להוציא דברים שלדעת מספר רב של חברי כנסת יכולים גם להסתדר בלעדיהם בתקציב הנוכחי. 
       
       גם בתחום המקרו, שינויים בגדול –  ודיברו כאן על עידוד צמיחה ועל דברים כאלה – גם כאן יש לוועדת הכספים ולוועדות נוספות בכנסת מה לומר. 
       
       אני גם לא מסתיר שיש כמה תחומים שכבר הוזכרו וגם לדעתי צריך לעסוק בהם. חבר הכנסת בנלולו הזכיר כאן, לפני, את הנושא שאדוני היושב-ראש מכיר היטב כשר הבריאות לשעבר, הנושא של סגירת בתי-החולים הפסיכיאטריים והגריאטריים. לדעתי זו פגיעה שאסור שתקרה. פניתי בנדון גם לחברי ועדת הכספים, לחברי הקואליציה דווקא. אני מתכוון להקדיש את זמני, בתקופה הקרובה, בשבועות שנותרו, להוצאת הגזירה הזאת. כך גם בנושא האגודה לקידום החינוך ודברים נוספים בתחום החינוך, ואני בטוח ש-100 חברי הבית חוץ ממני יעשו את העבודה הזאת, עבודת פינצטה. 
       
       בסופו של דבר אנחנו נקבל את התקציב בעוד חודשיים, והתקציב הזה לא יביא לקריסת החברה, כפי ששמענו; הוא גם לא יביא למחרת היום לצמיחה שעוד לא ראינו כמותה. אולם, כולי תקווה שהוא יהיה עוד צעד בכיוון הנכון, להוציא את המשק מן המצב הלא-סימפתי שאנחנו נמצאים בו. תודה רבה. 

היו"ר נסים דהן:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת עמיר פרץ - אינו נוכח. חבר הכנסת שלום שמחון. 

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       אני אחריו?

היו"ר נסים דהן:
       
       אתה האחד לפני האחרון. ואחריו - אחרון הדוברים, חבר הכנסת רוני בר-און. 

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       ואז אפשר להצביע על התקציב. 

היו"ר נסים דהן:
       
       אם אתה לא תדבר וחבר הכנסת רוני בר-און לא יהיה נוכח, ניגש מייד להצבעה.

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, יש לך הזדמנות פז לעשות היסטוריה. 

היו"ר נסים דהן:
       
       אני יכול לעשות את זה. אבל בינתיים יש לחבר הכנסת שלום שמחון זכות דיבור. אם הוא יוותר עליה, נעבור מייד לדובר הבא; ואם הדובר הבא לא יהיה, ניגש להצבעה, על-פי תקנון הכנסת. 

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       אם חבר הכנסת בר-און מוותר, אני מוותר.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       צלצלתם?

היו"ר נסים דהן:
       
       צלצלנו. אפילו עברו חמש דקות.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       טוב, אף אחד לא בא. 

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       חבר הכנסת בר-און, החלטנו ששנינו מוותרים על זכות הדיבור ועוברים להצבעה. זה בסדר?

רוני בר-און (הליכוד):
       
       חבר הכנסת פרץ - - - אמרו שייתנו לו לדבר. 

היו"ר נסים דהן:
       
       לא ככה, נאמר לו שיבוא עד הרגע הזה ממש. 

רוני בר-און (הליכוד):
       
       אי-אפשר להצביע עד השעה 14:00, יהיה מה שיהיה. 

היו"ר נסים דהן:
       
       טוב, בינתיים דבר. 

רוני בר-און (הליכוד):
       
       אי-אפשר להפתיע. אם זה הדובר האחרון, אדבר אחריו. 

היו"ר נסים דהן:
       
       ונכריז על הפסקה. בסדר, דבר. 

רוני בר-און (הליכוד):
       
       - - - אולי שבע דקות?

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       אני מאוד מודה לך על התוספת. עוד לא התחלתי לדבר וכבר יש לי תוספת. 

היו"ר נסים דהן:
       
       הנה, נתנו לך חמש דקות. 

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אדוני השר גדעון עזרא – אין פה עוד שרים, נכון? הכול, אנחנו לומדים, מתנהל עם תחליפים. שמעתי אתמול את הנאום המאולץ של שר האוצר; שר האוצר האמיתי, הכוונה, ביבי נתניהו, לא השר מאיר שטרית. די נדהמתי מהקלות שבה הוא הציג את תקציב המדינה. 

	אני זוכר שרי אוצר קודמים – ואני לא אזכיר שר חיובי כמו בייגה שוחט – אפילו יעקב נאמן עמד פה במשך שעה שלמה והרצה את המדיניות הכלכלית של ממשלת ישראל. שר האוצר הנוכחי היה ראש הממשלה באותה תקופה. 

       נדמה לי שזה פחות או יותר מעיד על הקלות הבלתי-נסבלת שבה הוא תופס את המציאות בתוך החברה הישראלית, את מה שקורה כרגע. הניסיון להגיד ששלב הבלימה של מה שקורה במשק הסתיים ועכשיו אנחנו עוברים לפריצה, כאילו זו איזו מלחמה, נראה לי די מוזר, כיוון שהמלחמה היחידה שהממשלה שאתה חבר בה עושה היא מלחמה באזרחי ישראל. את זה אפשר לומר כמעט בכל תחום ותחום. 
       
       אני יודע שאתה מסתכל עלי משתומם, אבל אני אומר - - - 

השר גדעון עזרא:
       
       - - - עושים דברים טובים. 
       
שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       אני אומר את הדברים כיוון שזה התקציב השני שהממשלה שאתה חבר בה מניחה על שולחן הכנסת. זה התקציב השני, ובעיקרו, אתם משתדלים לא להוביל מהלך אמיתי של צמיחה במשק, אלא מהלך של סכסוכים בתוך המשק הישראלי, כמעט בכל תחום שאתם עוסקים בו. 
       
       אני מאוד מקווה, מאוד מקווה, שבעת מבחן – ונקווה שהוא יגיע הרבה קודם – גם האזרח הישראלי ידע להעריך נכוחה את העובדה שאתם פעלתם במשך שנים ללא מנדט אמיתי מהציבור הישראלי. כיוון שהציבור הישראלי לא נתן לכם מנדט לשנות את מבנה החברה הישראלית, ואתם הולכים לשנות את מבנה החברה הישראלית מהקצה אל הקצה. אתם הולכים לגרום כאן למדינה שיהיו בה עשירים מצד אחד והרבה מאוד עניים מצד שני. דוח העוני, שהתפרסם ממש בימים האחרונים – הוא קל בהרבה מדוח העוני שיהיה בשנה הבאה, וגם הוא קשה – מעיד באופן ברור לאן אתם הולכים. אין ספק שלא במקרה אנשים יורדים אל מתחת לקו העוני, אם הממשלה לא מסייעת להם. זה דבר די ברור. 
       
       אבל, יתירה מזאת, אני גם לא מצליח להבין את מה שאתם עושים בקרנות הפנסיה. אני מנסה להבין את זה מכל כיוון שלא יהיה, ודבר אחד די ברור: אתם החלטתם להיכנס לתוך הכיסים של האזרחים, של אנשים קשי-יום, תמימים, שחסכו במשך עשרות שנים, ולקחת להם 25% מהגמלה שאמורה להשתלם להם ביום פרישתם. 
       
       אני רוצה לשאול אותך, אדוני השר: אתה יכול להסתכל למישהו בעיניים, מישהו שעבד 30 שנה, 40 שנה, 35 שנה או אולי רק 25 שנה, להסתכל לו בעיניים ולומר לו: אני הייתי בממשלה שלקחה לך 25% מהחסכונות שאתה חסכת, ולמה – משום שאתה חי היום יותר? למי תוכל להסתכל בעיניים? אני מכיר אותך כאדם שחורש את הארץ, מסתובב ומכיר – לא רק כל רגב – כמעט כל אזרח. אתה תוכל להגיד למישהו: אני הייתי אחראי לזה שלקחנו לך 25% מהפנסיה שלך? איך תוכל להגיד את הדבר הזה? 

השר גדעון עזרא:
       
       זה כספי הפנסיה. 

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       סליחה, זה הכסף שאני חסכתי, אני עבדתי בשבילו, אני הפרשתי בשבילו, לא ביבי נתניהו חסך בשבילי. לא אני עשיתי את הכסף הקל, לא אותו אזרח שאתה פוגש ברחוב. 
       
       יתירה מכך, אני גם מנסה להבין דבר נוסף, אדוני השר. כשאתה מחליט להעלות את גיל הפנסיה עד גיל 69 - - - 

השר גדעון עזרא:
       
       67. 

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       בין 67 ל-69, אתה יכול להסתכל על החוברת שמונחת כאן לפניך. אני מרשה לך להסתכל עליה. מאחר שאני מכיר אותך כאדם חרוץ, אני לא רוצה לומר שלא קראת, כמו כולם, אבל תסתכל ואז תראה. אבל נלך לקראת מה שאתה אומר, נלך לגיל 67. אני שואל אותך, במשק של 300,000 מובטלים, במשק שהממשלה לא מייצרת בו מקומות עבודה, אם אתה דוחה את היציאה לפנסיה של חבורה שלמה מאוד של אנשים, איזה סיכוי אתה נותן לאנשים צעירים להיכנס לעולם העבודה? 

השר גדעון עזרא:
       
       תשאל את מנהל המסעדה פה כמה עובדים הוא מחפש ולא מוצא. 

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       או, באמת, גדעון, אתם מנסים להיתפס בעיקר לדברים הנקודתיים. בפועל אני רוצה להזכיר לך, בממשלה שבייגה שוחט היה שר האוצר שלה וראש הממשלה היה יצחק רבין, מדי יום הם היו בודקים מה קורה בשוק העבודה. היתה מלחמת עולם כשאורה נמיר היתה שרת העבודה. זאת היתה מלחמה. אתם הרמתם ידיים בנושא האבטלה. הרמתם. 

חיים אורון (מרצ):
       
       שלום, שני שרי אוצר דיברו כאן אתמול במשך שעה וחצי, ואת המלה מובטל הם לא הזכירו. 

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       לא הזכירו, לא הזכירו. אני מנסה לומר את העניין כדי שתבין, היתה מלחמה באבטלה, עפו מנהלי שירות תעסוקה מדי יום בגלל העובדה שאין מקומות עבודה. זו היתה מלחמת עולם למצוא עוד ועוד מקומות עבודה. שר האוצר מודיע הבוקר, שהאבטלה בשנה הבאה לא תרד; אז מתי הוא מתכוון שהיא תרד, בשנת הבחירות שלו? אני לא מבין איך אתם יכולים להיות שקטים נוכח העובדה שאתם לא מצליחים לייצר מקומות עבודה, לצמצם את האבטלה, אתה יודע מה, לא באחוזים ניכרים, ב-10,000 איש בשנה. מה קרה? זה עוד 10,000 בתי-אב שיוכלו לצאת לעבודה. 
       
       יתירה מכך, בתוכנית שאתם הנחתם - הוא לא אמר מלה אחת אתמול על צמיחה. נמצא אתנו עכשיו ממלא-מקום ראש הממשלה, שטבע את האמירה: זה לא צמיחה, זה צניחה. אהוד אולמרט טבע את האמירה  הזאת. הוא השתמש במונח "צניחה", לא אני. למה הוא התכוון כשהוא אמר צניחה? זה לא תקציב של צמיחה, זה תקציב של צניחה. אתה אמרת את זה, אתה לא מכחיש. 

שר התעשייה, המסחר והתעסוקה אהוד אולמרט:
       
       התכוונתי, שלפני הצניחה מגיעים לשמים, שיהיה מאיפה לצנוח. 

היו"ר נסים דהן:
       
       הי, ממתי עושים דיונים? 

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       למה אני אומר את העניין הזה? כי בהנחת תקציב או בהנחת מטרות או בהנחת יעדי עבודה לתקציב לשנת 2004, אם אין אפילו תוכנית אחת שמחוללת צמיחה, אז מה נותר? הרי ממה נפשך?  אם אתה לא מאיץ את הצמיחה במשק, איך תייצר באופן מהיר מקומות עבודה? איך תעשה את הדבר הזה? כל הזמן תזכיר לנו את הרכבות, שאולי ניסע בהן ב-2010? תזכירו לנו את מתקני ההתפלה שאף אחד לא עושה?  אותן תשתיות שאתם לא מבצעים? את כושר הביצוע הנמוך מאוד של הממשלה הזאת? 

היו"ר נסים דהן:
       
       נא לסיים. 


שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       הוזכר כאן אתמול נתון שמקובל עלי, שנכון לרגע זה, מתקציבי התשתיות בשנת 2003, אתם לא עומדים אפילו לא ביעד של 65%. מה זה אומר? שמנפחים פה תקציבים בלי כוונה לעשות תשתיות. 
       
       השבוע היה שר השיכון בוועדת הכלכלה. האמן לי, אני כעסתי עליו. הוא אומר: לממשלה אין שום תוכנית להוציא את ענף הנדל"ן מהמשבר שהוא נמצא בו. יש בעיה קשה מאוד בשוק הבנייה. הוא אומר את זה, שר בממשלה. 

השר גדעון עזרא:
       
       אין פועלי בניין. 

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       עכשיו אתה אומר לי, אין פועלי בניין? תאמין לי, יש פועלי בניין אם תעודד אותם לצאת לעבודה. איזה קשקוש זה. זו בדיוק התוכנית שהממשלה צריכה לעשות. 
       
       לכן אני אומר, לממשלה הזאת אין תקציב, היא לא הולכת לשום מקום, היא גם לא מתכוונת ללכת לשום מקום. 

היו"ר נסים דהן:
       
       תודה רבה. 

שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       לכן אני חושב, אדוני היושב-ראש, שצריך לעשות הכול על מנת לדחות את התקציב הזה ולהיערך להכנת תקציב חדש. תודה. 

היו"ר נסים דהן:
       
       תודה רבה. אחרון הדוברים, חבר הכנסת רוני בר-און, בבקשה. מייד אחרי סיום דבריו של חבר הכנסת רוני בר-און, אחרי השעה 14:00 תתחיל ההצבעה. לאחר סיום דבריו של חבר הכנסת רוני בר-און, אם הממשלה לא תרצה להשיב, אני מודיע לכל חברי הכנסת בכל מקום שהם, מייד עם סיום דבריו של חבר הכנסת רוני בר-און, אם הממשלה לא תבקש להשיב, תחל ההצבעה.  
       
       חבר הכנסת רוני בר-און, אתה עומד על הדוכן, אתה יכול לדבר או לרדת מהדוכן. 

השר גדעון עזרא:
       
       - - - 

רוני בר-און (הליכוד):
       
       סליחה, יש לך טענות אלי, אתה רוצה שעמיר פרץ ידבר אחרון? 

השר גדעון עזרא:
       
       למה, אני לא יכול לדבר? 

רוני בר-און (הליכוד):
       
       הבעיה, שניתנה הבטחה לעמיר פרץ, שגומר את השיג-ושיח שלו - - - 

היו"ר נסים דהן:
       
       אבל לא מעל הדוכן, אתה רוצה לרדת אתו? 

רוני בר-און (הליכוד):
       
       כן. תן לי שתי דקות הפסקה. 

היו"ר נסים דהן:
       
       בבקשה. אני מכריז הפסקה - - -

חיים אורון (מרצ):
       
       הודעת על דובר. 

היו"ר נסים דהן:
       
        ממתי אתה מנהל את הישיבה? 

רוני בר-און (הליכוד):
       
       אתם יצרתם את הבלגן אתמול, כשברחתם מהאולם. בגללכם הבלגן. 

היו"ר נסים דהן:
       
       רבותי, אני מכריז על הפסקה של חמש דקות מהרגע הזה. הפסקה בת חמש דקות. 
       
       (הישיבה נפסקה בשעה 13:56 ונתחדשה בשעה 14:02.)
       
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מחדש את הישיבה. השעה 14:00. ברגע זה אנחנו יכולים לבצע הצבעה. נותרו לנו שלושה דוברים. שני דוברים שלהם הבטחתי שיוכלו לדבר, משום שהיו כל אחד בשליחות שהצדיקה את איחור דבריו: אחד מהם הוא עמיר פרץ הנמצא כאן לפנינו, ואחריו - חיים רמון, אם יגיע. 
       
אברהם בורג (העבודה-מימד):
       
       הוא ידבר כשהוא יגיע. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חיים רמון ידבר כשהוא יגיע, ובלבד שהדיון עדיין לא הסתיים. אחרי סיום הישיבה נעמיד לרשותו את אולם המליאה והוא יוכל לדבר כמה שהוא רוצה, אין לי שום בעיה. על כל פנים, בדיון זה הוא ישתתף רק אם יגיע לאחר דבריו של חבר הכנסת עמיר פרץ, שגם לו ניתנה האפשרות לדבר לקראת סיום, כיוון שהיה במשא-ומתן עם שר האוצר. 
       
       רבותי חברי הכנסת, לאחר חבר הכנסת פרץ ידבר חבר הכנסת רמון, אם יהיה נוכח, ואם לא, יסיים את הדיון חבר הכנסת רוני בר-און,  שלרשותו יעמדו עשר דקות, בהתאם לקבוע בהסכמה בין המפלגות. אדוני יושב-ראש ההסתדרות וחבר הכנסת פרץ, מובן שעומדות לרשות אדוני חמש דקות לפני שיקול דעתי. 
       
עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אנחנו נמצאים היום באחד הדיונים, אולי החשובים ביותר שעמדו בפני כנסת ישראל בבואה להכריע על תקציב המדינה. זה לא משחק במספרים בלבד, זה לא משחק בכיפופי ידיים בין שרים על גודל תקציב של משרד כזה או משרד אחר. תקציב המדינה שמונח בפניכם היום, ואליו מצטרף חוק ההסדרים - אף שלפני חודשים מספר בלבד היה דיון מיוחד בוועדת הכנסת שנקבע בו שחוק ההסדרים שיגיע לכנסת ישראל מאותו היום והלאה יהיה חוק הסדרים מצומצם, קטן ככל האפשר, אני יכול לומר לחברי הכנסת מניסיוני הדל בכנסת, שחוק ההסדרים שמונח בפניכם היום, מרוקן במידה רבה את הצורך בהפעלת ועדות הכנסת בשנה הקרובה, מכיוון שרוב הסוגיות, רוב הנושאים שהכנסת אמורה לדון בהם במהלך השנה, למעשה מסתיימים. 
       

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אדוני ממלא-מקום ראש הממשלה, פשוט אדוני לא מבחין עד כמה קולו רם ונישא, מפריע מאוד לנואם כאן. 
       
שר התעשייה, המסחר והתעסוקה אהוד אולמרט:
       
       אין קול שיכול להתגבר על קולו של עמיר פרץ כשהוא מדבר למיקרופון.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אדוני ממלא-מקום ראש הממשלה, לא אמרתי שאתה גובר על קולו, אמרתי שאתה מפריע לו. 
       
שר התעשייה, המסחר והתעסוקה אהוד אולמרט:
       
       אני מבקש את סליחת היושב-ראש ואת סליחתו של הנואם. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מאוד מודה לאדוני. בבקשה, אדוני.
       
עמיר פרץ (עם אחד):
       
       ואני מצטער על כך שכל עם ישראל מביט אל המשאים-ומתנים שמתנהלים בין האוצר להסתדרות ואיננו מבין מדוע לא מגיעים להסכמות. אני אומר לכם, כמי שעבד מול שישה שרי אוצר, וביבי נתניהו הוא שר האוצר השביעי שאני עובד אתו - הרי אין שום סיבה, שום סיבה, שלא להגיע להסכמה במחלוקות שעומדות בפנינו, אלא אם משרד האוצר החליט שהוא רוצה להוכיח לכולם שהוא מסוגל להפעיל כוח, מסוגל להפעיל חקיקה. 
       
       אני רוצה לפנות אליך, אדוני היושב-ראש. הרי כנסת ישראל הוזעקה בפגרה לדיון בהול. הביאו את כולם לדון במשבר הנמלים. הרי אנחנו ראינו שבעקבות הדיון בכנסת התכנסו הצדדים והגיעו להסכמה שקובעת לוח זמנים שהוא בכלל לאחר 31 בדצמבר. האם אדוני היושב-ראש לא רואה שבעצם השתמשו בכנסת כגורם בתוך מערכת יחסי העבודה במדינת ישראל?
       
       אבל נניח רגע לצעדים הטכניים. אומר משרד האוצר: תראו מה עושה ההסתדרות, תראו מה עושים העובדים בישראל. הם מנסים לכפות על כנסת ישראל שינוי חקיקה, אף שהחקיקה כבר עברה. הרי אין אמירה כל כך ריקה מתוכן כמו האמירה הזאת. הרי ספר החוקים, חוק ההסדרים, שמונח בפניכם, מלא, מלא, בהצעות לבטל חוקים קיימים, החל בחוק הדיור הציבורי, דרך חוק חברות כוח-אדם; שורה שלמה של חוקים שעומדים להתבטל. כאשר אנחנו באים ואומרים, מה אתם רוצים מהעובדים בישראל, אני שואל את חברי הכנסת: הרי כשהדיון מתקיים, אומרים, מה אתם בכלל נאבקים, הרי הדיון עדיין מתקיים. אתם לא יודעים את התוצאות שלו. תמתינו ותראו, אולי התוצאות שלו יהיו טובות לכם. כשהדיון מסתיים ויש הצבעה, אומרים לנו: מה, אתם השתגעתם לגמרי? אתם הולכים להיאבק נגד חקיקה? 
       
       אני שואל את ראש הממשלה שהגיע הנה, אני מברך אותו על בואו: אילו תשובות ניתן לכל אותם עובדים שמרגישים שמקום העבודה שלהם בסכנה? תגיד לי, אדוני ראש הממשלה, אתה אחד האנשים - - - 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת רמון, עוד מעט אדוני יהיה פה ויהיה לו קשה מאוד לדבר אם חבר הכנסת פרץ יהיה למטה וחלילה יפריע לאדוני. 
       
עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אדוני ראש הממשלה, בואו ניקח רק דוגמה אחת שתצביע על השיטה כולה. מה אדוני ראש הממשלה יוכל לומר היום לאותם 716 עובדים במע"צ, שלא אחת סללו ליד ביתך, לא אחת היו היחידים שהגיעו לאזור שלנו בדרום, במקום שאתה ואני גרים בו, וכאשר צה"ל היה פרוס בלבנון, שום קבלן לא הסכים להיכנס לשם, והעובדים היחידים שנכנסו לשם היו עובדי מע"צ, למה היום הם נמצאים במצב שבאחד הסעיפים כתוב - שימו לב, חברי הכנסת, על מה אתם הולכים להצביע - שב-31 בדצמבר מע"צ נסגרת, ובסעיף אחר כתוב שב-1 בינואר תוקם חברה חדשה. 
       
       אני רוצה לספר לכם, בפגישה שהיתה לי עם שר האוצר אמרתי לו: אדוני שר האוצר, אם אתם מניחים עכשיו לפני מסמך שיש בו ניתוח של המשמעות של סגירת מע"צ - כמה עובדים יהיו במע"צ החדשה, כמה עובדים ייפלטו ממע"צ הישנה – אם יש מסמך כזה באוצר, אני חותם עליו, בלי לבדוק מה כתוב בו. אמר לי שר האוצר: יכול להיות שהמסמך הזה קיים במשרד התחבורה. אמרתי לו: אני עצמי מוכן לשלוח את האוטו, שהרכב ייסע עכשיו למשרד התחבורה, ואם יגיע משם מסמך שממשלת ישראל יודעת מה הולך לקרות ב-1 בינואר - אני חותם עליו, בלי לשאול מה כתוב בו.
       
       אבל, מסתבר, אדוני ראש הממשלה, שב-1 בינואר, 700 איש - והם רק המשל, כי יש אלפי עובדים, כי איש לא יודע מה יקרה עם אזרחים עובדי צה"ל אחרי החיתוך בתקציב, איש לא יודע מה יקרה עם עובדי המדינה. בסך הכול התקציב הזה מבשר על פיטורים של 20,000-25,000 עובדים - זה המצב, צריך להגיד את האמת - במערכות הביטחון, במערכות הסמך של משרד הביטחון, במקומות העבודה השונים.
       
       אני רוצה לומר לכם - כבר שמעתי את האמירות הגדולות סביב קרנות הפנסיה, ועלה כאן בייגה שוחט ותיאר כמה סעיפים. אבל, הרי יש גבול למה שאפשר לבוא ולהטיל על אותם פנסיונרים. הרי כולם יודעים בקופות הפנסיה נוצרים שגירעונות בגלל תוחלת חיים. היתה טענה כלפי ההסתדרות שניהלה לא טוב את הקרנות. או.קיי., אמרתי לאוצר, אתם רוצים את תפוח האדמה הזה - תנהלו אותו בעצמכם. אין ויכוח יותר על הניהול. 
       
       היום מסתבר, שחלק גדול מפעולות שמדינת ישראל היתה חפצה בהן - כמו הדוגמה שניתנה כאן על העולים החדשים, שעולים חדשים שהגיעו בגיל 40 ועבדו רק עשר שנים, הקרנות שילמו להם 40% פנסיה, 40% - זו היתה החלטת ממשלה.
       
       אבל הדבר המדהים ביותר הוא שהתגלו כל מיני מסמכים. למשל, בקרן פועלי הבניין התגלה מסמך שהנהלת הקרן מודיעה שהחליטה להעביר מיליון שקל - שים לב, אדוני, אתה אוהב ירושלים, מיליון לירות, סליחה, מיליון לירות - כדי לסייע לבקשת הממשלה להקים את "בנייני האומה". תאמין לי, מסמך משנות ה-50 או משנות ה-40 - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       ה-50. 


עמיר פרץ (עם אחד):
       
       - - - ממש ממש בימים הראשונים שהוקמו הקרנות האלה. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       זה היה לקראת שנת העשור.

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אז אני שואל אותך: העובדה שהיתה בעבר מדיניות כזאת, האם את המחיר של המדיניות הזאת צריכים לשלם היום העמיתים מכספם, מעתידם? 
       
       ויהיה ברור לנשים בישראל, היום כנסת ישראל הולכת לגזור את אחת הגזירות הקשות ביותר על הנשים בישראל; הולכת לגזור עליהן שבמקומות מסוימים, במקצועות מסוימים, הן יצטרכו לעבוד עד גיל 67, כאשר הבעיה, שהכנסת לא יודעת - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       נא לסיים.

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אני מסיים. הכנסת לא יודעת, שאם לא יעבור חוק גיל פרישה, קבוע שם שהקנס יופעל מייד. כלומר, אשה שתפרוש לפנסיה בגיל 60, תאבד קרוב ל-30% מהפנסיה שהיא צברה במשך כל ימי חייה. 
       
       אני פונה לחברי הכנסת לא לאפשר - לא לאפשר עוד להשתמש בכנסת ככלי במערכת יחסי העבודה. זה להכניס פיל בחנות של חרסינה, ששובר את כל מה שבנינו במשך עשרות שנים, וראוי שנעצור את המשבר שעה אחת קודם. 

רוני בר-און (הליכוד):
       
       אתה, בכפל התפקידים שלך משתמש - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה. חבר הכנסת בר-און, חבר הכנסת פרץ גמר את דבריו. 

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       חבר הכנסת בר-און - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא. אין לך זמן עכשיו לענות לו. אדוני על זמן שאול. 

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אני לא עונה לו. אני רק אומר לו - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא, לא. אדוני יסיים במשפט. 

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       או.קיי., אני פונה לכנסת דקה אחת לפני שמכניסים את המשק כולו למשברים מיותרים. לעובדים בישראל אין עניין במשברים, אלא נוצרה נורמה חדשה. לצערי הרב, מי שמעוניין במשברים האלה זו ממשלת ישראל, ובראש ובראשונה משרד האוצר, כי במדינת ישראל נוצרה נורמה חדשה, ששרים לא מרגישים מחויבים לשירות שהם נותנים לאזרח. פעם היה מצב ששר - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא, לא, לא. פעם - אנחנו לא יכולים לעבור לכאן. אדוני יסיים, בבקשה.

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       פעם היה מצב - כאשר שר, המשרד שלו לא פעל - הוא הרגיש שזו חובתו לעשות כל מאמץ להפעיל את השירותים. היום יש מצב חדש - לא משנה מה סגור. הממשלה אומרת: העובדים אשמים, תפנו אליהם.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה.

עמיר פרץ (עם אחד):
       
       אני פונה אליכם, לא לתת לנורמות האלה להמשיך להיות חלק מאתנו, כי מערכת יחסי עבודה היא מפתח לצמיחת המשק. תודה.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה. יעלה ויבוא חבר הכנסת חיים רמון, ואחריו יסיים אחרון הדוברים, חבר הכנסת רוני בר-און. בבקשה, אדוני, לרשותך כמו לאחרים, חמש דקות בהתאם לשיקול הדעת, אבל חמש הדקות הן חמש דקות, אפילו אם הן אורכות, אבל הן לא חמש שעות. 

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני לא אנצל יתר על המידה את טוב לבו של היושב-ראש, אני רוצה להתמקד בשתי הערות. 
       
       האחת, אדוני ראש הממשלה, חברי סיעת הליכוד - אני מסתכל עליכם, אני מסתכל על הכיסאות הריקים של חלק מהשרים, ואני שומע אתכם מתבטאים ושואלים, איפה האופוזיציה, ואני אומר: איך האופוזיציה יכולה להתחרות בקואליציה?
       
       הרי אני שומע אתכם אומרים דברים נוראיים על התקציב הזה. לא רק שחלק מהשרים מצביעים נגדו. אתמול מופיע שר הביטחון - לא פחות ולא יותר - בנושא הכי חשוב, והוא מודיע שבתקציב הזה אין ביטחון למדינת ישראל. לא פחות ולא יותר. שר הביטחון, שלושה חודשים אחרי התקציב, כך הוא מודיע - בסמכות - ומנסה לגייס את חברי הכנסת, אז מה אני יכול להגיד על התקציב? הוא מכיר את התקציב, הוא יודע, והוא, אדוני ראש הממשלה,  אומר: אין ביטחון למדינת ישראל בתקציב שאתה מביא. 

חיים אורון (מרצ):
       
       ושר התמ"ס אומר שאין צמיחה.

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       תן לי רגע. אם אני לא אסתדר - מייד אני אפנה אליך. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת אורון, זה על חשבונם. 

רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       הוא לא צריך עזרה - - -

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       אם הוא היה באמת אדם הגון עד הסוף - שר הביטחון הזה - הוא היה מתפטר כי הוא לא יכול לחיות עם תקציב כזה. מה, הוא שר האי-ביטחון? אבל זו רק דוגמה קיצונית למה שקורה.
       
       יושבים פה - אני רואה את חברי הכנסת מהליכוד - ומתחרים באמירות: זה תקציב אנטי-חברתי, הוא פוגע בחלשים, אי-אפשר לחיות אתו. ותראו, שר הביטחון, אני מניח יגיע, ובעוד כעשר דקות, רבע שעה, כולם ללא יוצא מן הכלל, כמעט, יצביעו בעד התקציב שהם חושבים שהוא נורא. תגידו, למי אתם חושבים שאתם משקרים? את מי אתם מרמים? לפחות תשתקו, תשמרו על כבודכם. מה אתם חושבים, שאחרי שאתם מתראיינים בטלוויזיה ומודיעים שהתקציב הזה הוא נורא, שוכחים שאחרי דקה אתם מצביעים בעדו? 
       
       אתם אומרים: לא, זו קריאה ראשונה - -

רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       מה האלטרנטיבה שלכם? - - -

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       - - זו קריאה ראשונה - אנחנו נחכה לקריאה השנייה והשלישית. 

רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       חבר הכנסת רמון, מה האלטרנטיבה שלכם? לא שמעתי מאף אחד מכם -  והשתדלתי להקשיב. 

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       סליחה, סליחה. גברתי חברת הכנסת רוחמה אברהם, אם היו לי יותר מחמש דקות הייתי מציג גם אלטרנטיבה. 

רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       בחמש דקות?

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       אבל, די. כמה שנים תהיו בשלטון ולא תהיו אחראים? אתם בשלטון, בחרו אתכם, הודעתם שאתם יודעים - תעזבו את האופוזיציה עכשיו - הודעתם שאתם יודעים לעשות ביטחון, אתם יודעים לעשות שלום - מילא, בזה כבר הבנו שאתם לא יודעים דבר. הודעתם גם שאתם יודעים לעשות כלכלה, ותראו לאיפה אתם מובילים אותנו - לא לדברי האופוזיציה. לדבריכם, על-פי עדותכם, אתם מובילים אותנו לחוסר ביטחון, אתם מובילים אותנו לכלכלה נוראה, לפגיעה בשכבות החלשות, לחוסר צמיחה. אתם אומרים את זה, מה אתם רוצים שאנחנו נגיד? אנחנו לא יכולים להתחרות בכם. זה לא "פייר", אתם לוקחים לנו את התפקיד. 
       
       יש תפקיד - אתם צריכים להגן על התקציב, ואנחנו צריכים לתקוף, אבל אחרי שאתם אומרים מה שאתם אומרים, מה אתם רוצים שאני אגיד? מה אתם רוצים שאני אגיד על תקציב הביטחון אחרי ששר הביטחון אומר מה שאומר, והשר אולמרט אומר מה שאומר, ושרת החינוך אומרת את מה שהיא אומרת, וכולכם שיושבים שם. אין לנו מה להגיד. זה לא "פייר". או שתחליטו גם לא להצביע - -

רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       שוב לקחנו לכם - - - אופוזיציה - - -

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       - - או שתחליטו גם לפעול לפי מה שאתם מאמינים בו, ולפי מה שהבוחרים שלכם ביקשו מכם. הרי מה הבעיה? 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       רבותי, אני אעצור את השעון בכל פעם שאתם מפריעים.
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       טוב אתה עושה, אדוני היושב-ראש. 
       
       לדעתי, יש לכם איזה יצר לבוא ולראות כמה אתם יכולים לפגוע ולכסח את הבוחרים שלכם והם עוד ימשיכו לבחור בכם. 
       
יעקב מרגי (ש"ס):
       
       זה נגמר.
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       זה נגמר - - -
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       אל תהיו כל כך אופטימים. זה עוד לא נגמר. כנראה הם עוד מוכנים לקבל. אבל בסדר, אתם תמשיכו להכות בהם. אני מקווה שהם יתפכחו סוף-סוף, ואז אולי תשנו את המדיניות, אולי. אבל עד אז תנסו להעמיד פנים שאתם הולכים אתם ברגל. איך הלכתם עם ויקי קנפו? היא הגיעה לירושלים, פתאום אני רואה מחזה תעתועים. אלה שהצביעו נגד ויקי קנפו וחבריה, הם אלה שמלווים אותה בדרך, בכניסה לירושלים בתמיכה. איזה מחזה זה? אי-אפשר להאמין. 
       
רומן ברונפמן (מרצ):
       
       - - -
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       כן, זה מה שאני אומר. כנראה, עד שלא ייאלצו ללכת 400 קילומטר ברגל, לא יבינו. כנראה אנשים מעדיפים ללכת 200 ו-300 קילומטר, להצביע ליכוד, במקום לשבת במצפה-רמון ולהצביע עבודה ולהיות אחראים לגורלם. אבל זה גם יבוא. 
       
       הערה שנייה שאני רוצה להעיר קשורה לנושא הפנסיה. אני רוצה באמת להבדיל אלף אלפי הבדלות. מה אנחנו טוענים כלפי הצד הפלסטיני? מה ראש הממשלה אומר, ובצדק, ומה שר האוצר אומר, ובצדק? הוא אומר שאי-אפשר לסמוך על אנשים שאתה חותם אתם על הסכם והם מפירים אותו, ולכן אי-אפשר לחתום אתם על חוזה. מה הטענה הבסיסית כלפי הפלסטינים, ובצדק - כי מי שחתמת אתו פעם, פעמיים ושלוש פעמים על הסכם והוא מפר אותו, אתה לא תחתום אתו יותר על הסכם. 
       
       עכשיו אני בא אל ממשלת ישראל. ב-1995 הייתי יושב-ראש ההסתדרות. באתי לממשלה ואמרתי: תשמעו, יש משבר נורא בקרנות הפנסיה, שההסתדרות אחראית להן והממשלה אחראית - לרבות ממשלות הליכוד, שאף אחד לא יעמיד פנים. שואלים פתאום, איך נהיה המשבר. אני אספר לכם איך נהיה המשבר: כי סחרו בזכויות העובדים תמורת כסף לפנסיה. זו היתה הדרך שבה הממשלה החזיקה את ההסתדרות במקום מאוד עדין. הממשלה וההסתדרות היו אחראיות למשבר בקרנות הפנסיה. 
       
עמיר פרץ (עם אחד):
       
       - - -
       
רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       - - -
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       בוודאי, לפני 1995. ב-1995 באתי לממשלה ואמרתי לה: קחו את קרנות הפנסיה, אני לא רוצה. רק מה, תנו לי דבר אחד. אל תפגעו בעמיתים. אמרו: בסדר. חתמו על הסכם, קיבלו החלטת ממשלה, וההסתדרות דאז עשתה ויתורים מרחיקי-לכת. ויתרנו על המונופול, הסכמנו לקרנות חדשות, הסכמנו להרבה מאוד דברים. הממשלה אמרה: מאה אחוז, לא ניגע בזכויות העמיתים. הממשלה אז סירבה לקחת את קרנות הפנסיה. אנחנו נתנו, הממשלה אמרה: לא רוצה. אחר כך בא עמיר שהיה יושב-ראש ההסתדרות ועשה הסכם נוסף עם הממשלה. הוא הסכים לעבור מפנסיה תקציבית לפנסיה צוברת, ובלבד שזכויות העמיתים לא ייפגעו. 
       
       באה הממשלה ואומרת, סליחה, אני לא מוכנה, ורוצה לממן את הבראת קופות הפנסיה בפגיעה קשה בזכויות העמיתים; לא רק בזכויות העמיתים שקשורות למה שהיה בעבר, אלא גם לזכויות העמיתים לאחר מכן. ופה זה כבר לא קשור להסתדרות. לקחו את קרנות הפנסיה, זו לא השליטה בהסתדרות, מדובר במאות אלפי שכירים. לא רק שכירים ברמה גבוהה, אלא גם שכירים שהפנסיה שלהם היא 2,000, 3,000 שקל. מהם באים לקחת 20%, 25% ו-30%. 
       
       זו הפרה בוטה של הסכמים חתומים שהממשלה וההסתדרות חתמו עליהם. בעשור האחרון היא שילמה מחירים כבדים תמורת ההסכמים האלה. עכשיו באה הממשלה ואומרת: לא, אני מפירה את ההסכם. איזה טעם יש לחתום על הסכם? על מה אפשר לחתום? על מה דנים? על עוד הסכם. יבוא שר אוצר אחר או אותו שר אוצר ויפר את ההסכמים.

	לכן, זו ממשלה שיש אתה בעיה בסיסית של אמון. הממשלה הזאת, בנושא הפנסיה, ואני לא נכנס לשום דבר אחר, בנושא הפנסיה היא מכסחת את הציבור הכי חלש והבינוני שעבד כל החיים. הם לא פרזיטים, הם לא חיו על קצבאות, אלא עבדו 20 ו-30 ו-40 שנה. אותם הממשלה הזאת מכסחת בלי רחם, בלי צורך. 

	כאשר מדברים על הגירעון, שום דבר לא השתנה מ-1995, הכול היה ידוע. שום דבר לא השתנה, חוץ מעמדת הממשלה שתמורתה שילמו. איזה דבר אתם עושים? 

	אני אומר לממשלה: הסירו ידיכם, לא מקרנות הפנסיה, הסירו ידיכם מהפנסיונרים והעמיתים. אלה אנשים שעובדים, אנשי מעמד בינוני ונמוך, ובהם אתם פוגעים יותר מכל אחד אחר על לא עוול בכפם, כאשר העברתם בשבוע שעבר 130 מיליון שקל לקרוונים בשטחים. 130 מיליון השקל האלה זה מה שצריך בשביל לא לפגוע, אולי עוד 100 מיליון, זה מה שצריך. זה לא מיליארדים.    

	לכן, אין לי שום ציפיות מהממשלה בשום תחום אחר. אבל רק בתחום הזה, שהוא עיקרון מרכזי, שממשלה שחותמת על הסכם בכל תחום ותחום, עומדת מאחוריו גם כשזה קשה. כי כשזה קל, אין בעיה לקיים הסכמים. אני מקווה שההסכם שנעשה בנושא עמיתי קרנות הפנסיה בכל השנים שנעשו - הממשלה תכבד אותו ולא תפגע בפנסיונרים ובעמיתים של הקרנות. תודה.	

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מאוד מודה לחבר הכנסת חיים רמון, שעמד בלוח הזמנים. חבר הכנסת רוני בר-און - לרשות אדוני עשר דקות.
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       למה רוני מדבר פעם אחר פעם?
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הוא מדבר על חשבון מכסת 20 הדקות שהיו בדיון הסיעתי. סיעת הליכוד ביקשה שאחרון הדוברים, עשר דקות, יהיה רוני בר-און. זכותה. זה הכול. 
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, אדוני ראש הממשלה, חברי הממשלה, רבותי חברי הכנסת, ביומיים האלה שאנחנו מדברים כאן על התקציב - כולנו, משמאל, מימין, אופוזיציה, קואליציה - ישבתי כאן מרבית שעות הדיון. ישבתי כאן ושמעתי את הנאומים חוצבי הלהבות שבאו מן הספסלים האלה וציפיתי לקצת אחריות, לקצת מנהיגות, לקצת גישה עניינית ופרודוקטיבית. ומה ראיתי? מה שמעתי?
       
       אתמול עמד כאן יושב-ראש האופוזיציה ואמר לנו ש-44 שנה הוא בבית הזה, עד מאה-ועשרים, ומעולם הוא לא ראה בהצעת תקציב שולחן ממשלה ריק. ומה היה פה אתמול בספסלים שלכם, חברי חברי הכנסת מן האופוזיציה? מה היה פה כל הבוקר הזה? כיסאות ריקים. שום דבר. מעולם לא ראיתי ספסלים ריקים, כל כך ריקים כפי שהם היו כאן היום. מעולם לא ראיתי ולא שמעתי דוכן נואמים כל כך ריק כפי שהיה דוכן הנואמים הזה כשאתם עמדתם עליו היום.
       
       אופוזיציה זה באמת דבר חשוב, ואתם יודעים את זה. אתם גם יודעים מה זה מנהיגות. אתם, מפלגת העבודה, שהצמחתם מתוככם מנהיג אדיר כדוד בן-גוריון והיתה לכם גם אמת מידה טובה. אותה מפלגת עבודה, שיודעת מה זה מנהיגות וגירשה את אהוד ברק וגם גירשה את עמרם מצנע, זו מפלגה שיודעת מהי מנהיגות. ומה אתם עושים פה היום? שום דבר. איזו מנהיגות? נתתם עצה אחת? אמרתם איזה דבר שקשור לביקורת בונה?
       
       רציתי להתייחס לדבריו של עמיר פרץ, אבל זו לא מנהיגות של כנסת, זו מנהיגות של איגוד עובדים, שעומדת על הכנסת, כיוון  שאתם וחברי לא הכשלתם את הצעת החוק בדבר כפל תפקידים. 
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       חבריך. 
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אמרתי, גם חברי, אבל אתה, חיים רמון, אתה, חיים רמון של ההסתדרות החדשה, שדאגת לבטל את זה ושפכת את מררתך ואת דמך ואת מרי לבך על הדבר הזה, אתה הצבעת בשביל הדבר הזה. 
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       וחבריך. 
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       לא כולם. כשראיתי פה את הספסלים האלה ריקים אתמול והיום - - - 
       
שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       אתמול היתה אזכרה לרבין. 
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       יפה, אבל היום למי היתה אזכרה? היום עוד תהיה אזכרה למישהו. ראיתי פה מפלגת עבודה שאיננה עובדת. אין אופוזיציה. 
       
אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       מה אתה דואג לנו? תדאג לממשלה שלא עובדת. 
       

רוני בר-און (הליכוד):
       
       מפלגת עבודה שאיננה עובדת, אמור מעתה לא מפלגת עבודה, מפלגת אבטלה. כשאני מדבר על מנהיגות, אני חושב שמנהיגות יכולה לצמוח רק על רקע של אמת. 
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       - - -
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, אם יש אמת אחת, גם כשאתם בבחירת האותיות למפלגה שלכם, עשיתם מהמלה הזאת, מהערך הנפלא הזה, דבר – אני לא רוצה לומר בזוי – די מתקרב לבזוי. אם יש אמת אחת שנוגעת למשק, אדוני היושב-ראש, אמת אחת שמשותפת למסנגרים על התקציב ולמקטרגים עליו, זוהי האמת בדבר מצבו של המשק בישראל. גם הקואליציה, אדוני היושב-ראש, גם האופוזיציה, מסתכלים על המיטה, על מיטת חוליה של הכלכלה הישראלית, ורואים את הכלכלה סובלת ונאנקת, כלכלה במצב קשה; כלכלה שרק התוכנית הכלכלית, שהיא בת שישה חודשים היום, נתנה לה איזה סיכוי להחייאה, איזה שביב חדש של חיים, איזה מסלול תקווה. 
       
       אבל המשק עדיין מצוי בטיפול הנמרץ שלו, הוא טרם יצא, אפילו לא לחדר ההתאוששות. מצבו של החולה עוד לא הוגדר יציב. הגירעון הענק בתקציב, גירעון שלא אנחנו יצרנו, מונח כאבן ריחיים, או אם תרצו כחבל תלייה מהודק על צווארה של המדינה. מספר מקבלי הקצבאות גדל וגדל, קצב הגידול לא מאפשר לכלכלה להתרומם. ההוצאות הממשלתיות מנופחות מדי וכבדות מדי, וכל הרעות החולות האלה, כל הניסיונות – אם אמיתיים של הממשלה, ואם דמגוגיים של ההסתדרות ושלכם באופוזיציה – מגיעים היום אל הבית הזה. 
       
       והבית הזה, אדוני היושב-ראש, מי כמוך יודע – כי אתה מנהל את הבית הזה – שהבית הזה מורכב מפוליטיקאים; פוליטיקאים שחוטאים לא אחת במרדף אחרי השוטף והדחוף, אחרי מה שצריך להיות מיידי. הבה לא נתחכם. אנחנו יודעים שפוליטיקאי שואל יום-יום, שעה-שעה שאלות ציניות - מה כדאי, מה מועיל. זה מעסיק את כולנו, מה כדאי פוליטית. 
       
       ואם שואלים, מה כדאי פוליטית, הרי כל בר-דעת היה ממליץ לממשלה הזאת לגבש איזו תוכנית כלכלית מפנקת, מטפחת, נותנת, מלטפת. כולם יודעים לייעץ בשבח תוכנית שיש בה נוחות. אין פופולרי ואין פופוליסטי יותר מהגשת תקציב שמזרים כספים ומחלק הטבות. גם אנחנו היינו רוצים לחלק הטבות. זה פוליטית שובה לב. 

ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       אתם מחלקים הטבות להתנחלויות. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת זחאלקה, הוא שמע – אתם מחלקים להתנחלויות - נרשם בפרוטוקול. 
       
ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       אז שלא יגיד שלא מחלקים. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אדוני לא נואם, אדוני נאם. חבר הכנסת זחאלקה, אתה לא נואם. אתה אמרת וזה נרשם. אני אפילו שמעתי וחזרתי על כך. בבקשה, אדוני. 
       
דניאל בנלולו (הליכוד):
       
       תפסיקו אצלכם את הטרור. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת דניאל בנלולו, חבר הכנסת בר-און איש חזק, הוא עונה לו, למה לך להפריע לו?
       
מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני אומר לו. כשאני אומר לו, דניאל בנלולו, ומדבר אתו על משהו, הוא מבין על מה אני מדבר אתו. 
       
מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל):
       
       טוב מאוד. 

רוני בר-און (הליכוד):
       
       כמה זה יעיל פוליטית לעשות תקציב שובה לב, כמה זה מבטיח לך דעת-קהל אוהדת, כמה זה מייצר לך ביטחון שתשוב ותיבחר עוד פעם. אבל כאן ועכשיו, אדוני היושב-ראש, כאן ועכשיו, חברי חברי הכנסת, במצב הנוכחי שלנו צריך מנהיגות מסוג אחר, לא המנהיגות שאתם מציעים. 
       
       יש הכרעות שבהן מצפים מאתנו להתנהגות אחרת; הכרעות שבהן המצפון, או אם תרצו המצפן, צריך להוביל את הספינה, ולא כל כיוון של רוח מתחלפת. זהו בדיוק המצב, וזוהי בדיוק ההחלטה בעניין התקציב. התקציב המונח על שולחננו היום איננו תקציב קל, אף אחד לא אומר את זה. לכל אחד מאתנו, כמו לכל אחד מכם, כואבות ומכאיבות הגזירות והפגיעות במגזרים, אבל זה מצב של אין ברירה. הכאב הזה בכל השורה הארוכה של הקיצוצים, של החיתוכים, הכול כואב, הכול בשר חי. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת רמון, אתה קודם אמרת לדליה איציק שהיא מפריעה לך. עכשיו אתה, יחד אתה, מפריע לבר-און. 
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       אני מסביר לה איך היא הפריעה לי. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אין צורך להסביר לה על חשבון בר-און. 
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       הוא מסביר לה איך להפריע לי. תודה רבה לך, היא יודעת לבד. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       עצרתי את השעון. אדוני, נא להמשיך, על מנת שאוכל להמשיך את פעולת השעון. 
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       מה עם ההצבעה?
       

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       האם אדוני רוצה שאני אסתום פיות למישהו?
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       כן, הוא רוצה, אבל אדוני לא יעשה את זה. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       למה אדוני עונה לי? אני שאלתי את חבר הכנסת הרצוג. אמרתי לא לפני 14:00 ולא אחרי 16:00. 
       
קריאה:
       
       עשר דקות - - - 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       עשר הדקות, אם אתם לא תפריעו, ייגמרו בעוד שתי דקות ו-22 שניות. נא להסתכל על השעון למעלה, שנעצר. 
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אני מבטיח לך שעד השעה 16:00 אגמור. 
       
       אדוני היושב-ראש, התקציב המונח כאן הוא תקציב שנכון לעשותו. התקציב שיעלה את המשק על מסלול של צמיחה הוא תקציב כואב, אבל תקציב מבריא. 
       
חיים אורון (מרצ):
       
       מבריק?
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       מבריא, לא מבריק. הדילמה שאנחנו ניצבים כאן היום בפניה היא או להגדיל את הגירעון בתקציב, להמשיך ולצעוק ולזעוק כאן בזכות חלוקת כספים, ולגרוף אגב כך הון פוליטי, לגזור קופונים פוליטיים, או להילחם כפי שמציע התקציב, להילחם בגירעון, לקצץ את התקציב, לעשות את הדבר שהוא נכון אפילו אם הוא לא פופולרי, וזוהי תמצית המנהיגות. 
       
       תמצית המנהיגות היא לבחור בחלופה האמיצה, לעשות את הדבר הנכון ולא את הדבר הכדאי, לא את המעשה המועיל פוליטית אלא את המעשה הנכון. אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, ממשלת ישראל בתקציב שהיא הניחה כאן היום מגלה מנהיגות של ממש בהביאה את חוק התקציב הנוכחי לאישור הכנסת. ממשלת ישראל, להבדיל מכם ומהתקציבים הפופוליסטיים שהצעתם, אשר הביאו למשברים הכלכליים - אדוני שר האוצר לשעבר, כלכלות לא נמדדות על-פי הצמיחה בשנה שבה אתה מכהן. הצמיחה בשנות כהונתך היתה כתוצאה ממעשי ממשלת הליכוד קודם לכן.

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       אילו היה לך מושג על מה אתה מדבר. זו בורות, אי-אפשר לעמוד מול הבורות שלך.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       יש לי מושג. הדמגוגיה הזאת לא תעזור לכם.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני לא יודע למי יש מושג, אבל יש לך עוד חצי דקה. חבר הכנסת בייגה שוחט, יש לו עוד חצי דקה.

אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       אבל אי-אפשר לעמוד מול הבורות שלו.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה לחבר הכנסת שוחט. אני מבקש מאדוני לסיים את דבריו.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       ולמרות הכול, אני פונה אליכם בבקשה, חברי מן האופוזיציה, אני מבקש מכם דווקא היום להצטרף ולהצביע בעד חוק התקציב בקריאה הראשונה.

דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       אתה בשלב הבדיחות?

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אסור לבקש, אני לא מבין אתכם.


קריאה:

	איך הוא מעז.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הוא באמת הופתע מאוד מהתשובות שלכם.

דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       גם אנו.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       אני מציע לכם לשים בצד את כל החישובים הפוליטיים שלכם, להניח בצד את כל החליפות שתופרת לכם יושבת-ראש הסיעה, כאילו כאילו הנה אתם חוזרים אל שולחן הממשלה, לכל החישובים הפוליטיים הקטנים האלה יהיה זמן גם מחר, היום אנחנו ואתם, אתם ואנחנו נדרשים לגלות אחריות כלפי המשק, כלפי הציבור שבחר אתכם ואותנו. אתם הרי יודעים שלממשלה מובטח רוב להעברת התקציב. אנחנו לא צריכים את ההצבעות שלכם, אנחנו לא באמת צריכים את התמיכה שלכם בתקציב - - 

יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       באמת?

דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       מה אתה אומר?

יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       איפה שינוי?
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       - - אבל אני מציע לכם ואני קורא לכם לשוב ולחשוב, לשוב ולשקול. תצביעו אתנו, תבואו לעבודה מסודרת בוועדות שנקים, כדי לדון בהכנת התקציב לקריאה שנייה ושלישית. ברגע שתצביעו אתנו, ברגע שתגלו שיתוף פעולה בעבודה בוועדות - - -

דוד טל (עם אחד):
       
       אולי לשם שינוי תצביעו אתם אתנו?

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת טל, אולי אדוני לא הבחין, אבל חבר הכנסת בר-און סיים את דבריו. עכשיו הוא רק מסכם.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       הרי מה אתה מציע? אתה מציע שאנחנו נצטרף אליכם כדי להפיל את הצעת התקציב בקריאה ראשונה, אתה עושה צחוק?

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אדוני יושב-ראש ועדת הכנסת, אדוני מחייב אותי לעמוד בלוח זמנים, נא לסיים. חבר הכנסת טל, נא לשבת או לצאת, אבל לא לדבר בעמידה.

יולי תמיר (העבודה-מימד):
       
       הוא מושך זמן.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       מה אני סוחב זמן, כולם נמצאים.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אדוני רוצה לדבר אתם? אדוני יסיים את דבריו ולא יענה להם, אני לא נותן לסחוב זמן. הוא סיים את דבריו. כמו במקרים אחרים אני נותן אפשרות לומר כמה משפטים, כדי שאדם יסכם וירד. בבקשה, אדוני.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       אני מציע לכם לגלות אחריות, להוכיח שאתם לא מפלגה של אבטלה אלא מפלגה של עבודה, לבוא לעבוד אתנו על התקציב הזה, להעיר את ההערות, לתרום את תרומתכם - אתם יודעים לעשות את העבודה.

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       אני מבקש הפסקה כדי לשקול.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אדוני, אין זה זמן לפולמוס בסוף הדברים. אדוני לא יתפלמס אתם. אדוני יאמר מה המסר העיקרי. אין שאלות לחבר הכנסת בר-און.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       זו ההזדמנות שלכם להוכיח, שיש בכם שאר הרוח הזה, התוספת המיוחדת הזאת. תוכיחו שיש לכם האומץ לעשות כמונו את הדבר הנכון ולא את הדבר שכדאי לעשותו. זו ההזדמנות שלכם ושלנו להוכיח מנהיגות. תודה רבה.

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       חבר הכנסת  בר-און, אפשר לקיים התייעצות סיעתית?

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מאוד מודה ליושב-ראש ועדת הכנסת, חבר הכנסת רוני בר-און, אשר סיכם את הדיון בשם הליכוד. אדוני יושב-ראש הקואליציה, מי מסכם מטעם הממשלה? חבר הכנסת סער, חבר הכנסת עזרא היה כאן כל הדיון, האם הוא - - -

דוד טל (עם אחד):
       
       זה לא בסדר.

חיים אורון (מרצ):
       
       אדוני היושב-ראש, זה לא מקובל, זה ביזוי הכנסת.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       רבותי חברי הכנסת, שמעתי.  אני מבקש מכם, כבר קראתי לשר עזרא.  מקובל עלי שרק שר אחד מסכם. שר יכול להתערב בכל שלב משלבי הדיון. חבר הכנסת עזרא, שהוא השר המקשר, היה כאן במשך כל הדיון. הוא רוצה להעיר את הערותיו. שר האוצר יסכם. אני מסכים אתך שצריך רק שר אחד. בבקשה, השר עזרא.

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       לא קראת לו, הוא עלה לבד.

מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       לא קראת לו, הוא בא לבד.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       בבקשה, השר עזרא.

משה גפני (יהדות התורה):
       
       מה עם שינוי?

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת גפני, אשלח אותך לחפש את שינוי.

השר גדעון עזרא:
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היה מעניין לשבת פה ביומיים האחרונים ולשמוע נאומים. התרשמתי במיוחד מכושרם הרטורי של חברי הכנסת יצחק כהן ומאיר פרוש. אני מוכרח להגיד, יצירות מופת. 
       
       עם זאת, אני מוכרח לומר, שכולנו יודעים שמצב המשק קשה. בידי הבית הזה לתקן את המצב הקשה הזה. אני מבקש לומר, כיצד ניתן ואיך הבית הזה יכול להשפיע על כך שהמצב יהיה יותר טוב.
       
       כולם מדברים על אבטלה. קחו למשל את שירות התעסוקה, בעידוד ההסתדרות שירות התעסוקה איננו מתפקד כבר חודשים על חודשים. בעידוד ההסתדרות אין אפשרות להסדיר עבודה למובטלים. בעידוד ההסתדרות מקומות חיוניים אחרים נסגרים בפני אנשים שמעוניינים לעבוד.
       
       אני מוכרח להגיד לכם, כמי שמסתובב בארץ - ולא צריך ללכת רחוק, תשאלו את מנהל המסעדה כאן, את מוטי, שכולכם מכירים. הוא אמר לי שהוא מחפש חודשים על חודשים אנשים שיעבדו אצלו במסעדה, והוא לא מצליח להשיג.

אברהם בורג (העבודה-מימד):
       
       בגלל האוכל.
       
השר גדעון עזרא:
       
       טוב, בגלל האוכל. כולם רוצים לשפר אותו. 
       
       אני יכול להגיד לכם ששוחחתי השבוע עם יושב-ראש התאחדות הקבלנים. כולם יודעים עד כמה הענף הזה משמש מנוף לצמיחה רצינית מאוד כאשר הוא מתפקד. אומר לי יושב-ראש התאחדות הקבלנים שהוא זקוק ל-120 פועלים ויש לו 15. הוא לא מחכה לעובדים זרים, הוא רוצה עובדים ישראלים ופלסטינים - ואין. אני מקווה מאוד שמאחר שאנחנו רוצים שענף הבנייה ישגשג, לפחות בתקופה הקרובה נוכל לאפשר לפלסטינים לעבוד בענף הזה ולשהות כאן במשך כל השבוע בלי שיצטרכו לנסוע ולחזור, כאשר האחראים עליהם כאן - המעבידים - ידאגו לרכז אותם במקומות לינה מוסדרים.
       
       תדעו לכם, התוכנית איננה רק של בנימין נתניהו, התוכנית היא של ממשלת ישראל. האוצר עשה בתוכנית הזאת את כל מה שאפשר על מנת לחסוך במשק, ואפשר לחסוך עוד ועוד. 
       
       אני אומר לכם, שיש סעיפים לא מעטים שלגביהם אתם צודקים. 

יולי תמיר (העבודה-מימד):
       
       אז למה אתם מעבירים אותם?

השר גדעון עזרא:
       
       יש הרבה מאוד סעיפים שלגביהם אנחנו צודקים. לכל דבר יש סיבה. אני חושב שאתם צריכים לקבל את התשובות האמיתיות. אין לי כל ספק שבמהלך הדיונים בוועדות יהיו תיקונים כאלה ואחרים, אבל מי שחושב שהמדיניות הבסיסית של הממשלה תשתנה, איננו אלא טועה.  התוכנית הזאת נדונה בהרחבה רבה לדעתי, הן באוצר והן בממשלה. תינתן האפשרות לוועדות הכנסת להביע את דעתן.
       	
       אני חושב שהתרומה הכי גדולה של הבית הזה היא לגנות כל אפשרות של שביתה במשק, משום שכל מי שמדבר על 10, 20 ו-30 מיליון, צריך להבין שכאן מדובר בכסף הרבה-הרבה-הרבה יותר גדול. אני מצפה מחברי העבודה, שגמגמו כאן קצת בנושא המגה-שביתה, שידברו נגד אפשרות של שביתה כזאת, שהיא הנזק הגדול ביותר למשק. שמעתי אותך אתמול, שר האוצר לשעבר, בייגה שוחט. אני חושב שגילית גישה ממלכתית בעניין הזה. הייתי מצפה מכל חבריך, בנושא של שביתה אפשרית, למחוק את השביתה הזאת ולהורידה מעל הפרק. 
       
       רבותי, קשה לדבר פה עכשיו, מאחר שהרוחות סוערות. אני מאוד מציע לכולנו ולעם ישראל שצופה בנו, לדעת שהממשלה עושה את המירב, את הכול על מנת שנצא מהמצב שבו אנו נמצאים. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       רבותי חברי הכנסת והשרים, מי שרוצה לדבר, יצא החוצה. פשוט, שר בישראל עומד על הדוכן והכנסת רוחשת וגועשת. מי שלא רוצה לשמוע את דברי השר, יצא החוצה. לא ידברו פה בתוך המליאה. 
       
השר גדעון עזרא:
       
       אתמול דובר על כך שהלמ"ס ובנק ישראל מדברים השנה על צמיחה של 1.8%, ואני יודע שמאחר שהאוכלוסייה גדלה, למעשה לא הגענו לחוף המבטחים של הצמיחה. אבל לעומת מה שהיה בשנים קודמות, לפי דעתי זו התקדמות. הבוקר שמענו על 7% עלייה ביצוא של מדינת ישראל לעומת השנה שעברה. יש סימנים נוספים על גביית מסים החודש - גדולה יותר מהתחזית וממה שהיה בשנה האחרונה. יש סימנים מעודדים, והבית הזה ידאג לכך שמספר הסימנים המעודדים הללו ילך ויגדל. אף אחד בבית הזה לא ינסה להכשיל התקדמות כזאת או אחרת, ונפסיק לטעת בעם את התחושה שהממשלה איננה רוצה בטובתו של האזרח ובטובתה של המדינה – היא רוצה בכך לפני הכול. 
       
יעקב מרגי (ש"ס):
       
       בינתיים רק האבטלה גדלה. 
       
השר גדעון עזרא:
       
       דיברתי על שירות התעסוקה, שיתחיל לעבוד, ידידי. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אם אדוני לא יענה לו אני אשתיק אותו. 
       
השר גדעון עזרא:
       
       אני מבקש, רבותי, מכל אחד ואחד מכם, תצביעו איך שאתם רוצים, אבל תדעו לכם דבר אחד: מי שרוצה לזרוע ייאוש, גורם נזק. ומי שגורם נזק, לדעתי יחטיא את המטרה. אני מודה לכם מאוד. תודה רבה. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מאוד מודה לשר גדעון עזרא. כבוד שר האוצר, האם אדוני רוצה לסכם את הדיון? רבותי, מייד לאחר דברי שר האוצר אנו ניגשים להצבעה. 
       
       יש לי כאן בקשה של סיעת מרצ, שהוגשה על-ידי חבר הכנסת אורון, להצביע הצבעה אישית. יש 20 חברי כנסת שחתמו, בראשם – חבר הכנסת ברכה. אנחנו נקיים הצבעה אישית. 
       
       רבותי, שר האוצר מסכם את הדיון. מי שרוצה להיות כאן ולקרוא אפילו קריאות ביניים – ישב. מי שרוצה לדבר – יצא. איש לא יעמוד כאן. חבר הכנסת סנה הנכבד, אבקש מאדוני לשבת. יושבת-ראש סיעת העבודה, יושבת-ראש לשעבר של האופוזיציה, ועוד תארים רבים – נא לשבת, כי אני צריך להיערך פה, כנראה, לקריאות ביניים. חבר הכנסת גפני, יואיל בטובו לשבת. אני מתיר לך לשבת על מקומו של ליצמן. אני מתיר לך. 
       
מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       איך טומי לפיד שותק כאשר - - - 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת פרוש, אינני דוברם של חברי הכנסת וגם לא של השרים. בבקשה, אדוני שר האוצר. בבקשה. 
       
מאיר פרוש (יהדות התורה):
       
       איך טומי לפיד - - -  
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חברי הכנסת. חברי הכנסת גפני, תודה רבה. שמענו. חבר הכנסת פרוש, שר האוצר עוד לא התחיל לדבר, וכבר אתה מפריע. אני קורא אותך לסדר פעם ראשונה. ועכשיו אני קורא את אדוני לסדר פעם שנייה - חבר הכנסת פרוש. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אדוני היושב-ראש, אני רוצה לסכם, בקיצור נמרץ, את הקווים העיקריים של התקציב והתוכנית הכלכלית המוגשת בפני הבית, ואחר כך להוסיף מלה לגבי - - 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת בנלולו. אדוני מפריע לשר האוצר, כאשר אני מעיר לחברת הכנסת דליה איציק. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       - - פניות שונות שהיו מסיעות הבית אלי ואל הממשלה. קודם כול, התקציב הזה בא אחרי שלב הבלימה, כפי שאמרתי. אנחנו בשלב הבנייה של שינויים מבניים, שיאפשרו את השלב השלישי, שהוא הצמיחה. 
       
עבד-אלמאלכ דהאמשה (רע"ם):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת דהאמשה, אני קורא אותך לסדר פעם ראשונה. אין. עכשיו זה סתם הפרעות. 
       
עבד-אלמאלכ דהאמשה (רע"ם):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת דהאמשה. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       השינוי הראשון, שכבר התחלנו בו, הוא המעבר מקצבאות לעבודה. בתקציב הזה יש המשך המעבר מקצבאות לעבודה. יש ביטול של כמה וכמה מונופולים חשובים ומעבר לתחרות בסקטורים קריטיים להתפתחות המשק, ויש גם מהלך של המשך הורדת המסים, בתוספת חבילות עידוד השקעות עם הטבות מס, בעיקר מכוונות לפריפריה. אבל יש גם צעד מאוד נועז, של ביטול הפריפריה, או לפחות  צמצומה, על-ידי השקעה גדולה בתשתיות, גם בכבישים מהירים, אבל בעיקר – ברכבות. 
       
       אנחנו נשאלים על-ידי חברי הבית - - -
       
נסים זאב (ש"ס):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת נסים זאב, אני קורא אותך לסדר פעם ראשונה. 
       
נסים זאב (ש"ס):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני קורא אותך לסדר פעם שנייה. בבקשה, אדוני. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אנחנו נשאלים על-ידי חברי הבית אם יש, וכנראה יש, צמיחה מתונה כבר השנה, והפסקת ההתכווצות של המשק אחרי שנתיים - - -
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       - - -
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       - - - מה קורה עם מקומות עבודה. אני רוצה להביא לתשומת לב חברי הבית, שברבעון האחרון בארצות-הברית – עוד מדינה שעשתה רפורמות והורדת מסים מסיבית – היתה צמיחה, כצפוי, אבל צמיחה מסיבית של 7%. הצפי של ארצות-הברית, כרגע, הוא בין 4% ל-5% צמיחה בשנה הבאה, אבל הצפי שלהם הוא, שבמהלך כל השנה הבאה, בשעה שמתרחשת אותה צמיחה, עדיין לא יהיה שיפור בתעסוקה. הם צופים שזה יקרה רק שנה לאחר מכן. מדוע? משום שיש תמיד השהיה מסוימת בשיפור בתעסוקה, כשמשק צומח. זה נכון שבעתיים כשמדובר במשק עם מרכיב טכנולוגי. המרכיב הטכנולוגי בארצות-הברית הוא לאין-ערוך גדול יותר משלנו, לצערי - - 
       
חיים אורון (מרצ):
       
       מה אתה מספר סיפורים  - - - 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       - - אבל פירוש הדבר שגם אצלנו יש פיגור מסוים בתעסוקה. 
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       מה זה פיגור בתעסוקה? יש כאן אבטלה. כל הציפיות שלך - - -
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       הצמיחה המתונה היא לפנינו, היא כבר כאן. אנחנו צופים צמיחה של 2.5% בשנה הבאה. אני צופה שבחצי השני של השנה הבאה אנחנו גם נתחיל להרגיש את זה באופן משמעותי בהתייצבות, ואז – אפשרות של ירידה במספר הבלתי-מועסקים. כך עובדת הכלכלה, ואני חושב שכך עובדת כלכלה נכונה. אין לי שום ספק שאנחנו עוסקים בכלכלה נכונה. 
       
טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת טלב אלסאנע, אני קורא לך לסדר פעם ראשונה. 
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       למה? הוא רק העיר הערה. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא. הוא העיר שלוש פעמים ואני אמרתי לו. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אדוני היושב-ראש, כדרכם, חברי הכנסת שאלו אותי אם יש לנו הסכמים, הסכמים סודיים או גלויים – זה לא חשוב, לצורך העניין – עם סיעות הבית. 
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       מפד"ל. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       פנו אלי סיעות הבית בכמה וכמה נושאים, וכמובן גם סיעות הקואליציה. אנחנו קבענו, בנושאים שונים ומגוונים, לכל סיעה יש הפניות שלה, וזו בדיוק התשובה שלי. לכל סיעה יש הבעיות שלה, אבל כנהוג מימים ימימה, אנחנו נוהגים להתייחס להתאמות ולשינויים בתקציב ולדרישות השונות של חברי הבית בין הקריאה הראשונה לקריאה השנייה והשלישית. ואכן, אין לנו הסכמים. יש לנו רק הבנה עקרונית עם כל הסיעות, שאנחנו נתייחס לבקשות שלהן, לדרישות שלהן, בין הקריאה הראשונה לקריאה השנייה והשלישית. 
       
אבשלום וילן (מרצ):
       
       אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, אדוני שר האוצר, האם היתה לך תביעה ספציפית מטעם סיעת המפד"ל, ואתה נתת תשובה כוללנית או ספציפית לסיעת המפד"ל? אנא מסור את זה לבית הזה. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה, נא לשבת. אדוני, השאלה ברורה. בבקשה. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       היתה אלי פנייה מיושב-ראש סיעת המפד"ל, חבר הכנסת אפי איתם, לגבי טענות שלהם בדבר אופן העברת - או אי-העברת – הכספים; לא גובה התקציב, אלא עצם העברת התקציב, לפי הסיכום הקיים, לא למשרד הדתות אלא לפונקציות של משרד הדתות. השר איתם טוען שיש מכשולים בדרך לסיכומים שכבר הושגו. אני הבטחתי שאני אבדוק את הדבר הזה. 
       
אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       האם הוא התנה את הצבעתו בתשובה?
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       לא התנה את הצבעתו בדבר וחצי דבר.
       
קריאות:
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       רבותי, אתם לא נותנים לו לענות לווילן. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אבל, הוא קיבל הבטחה ממני שאנחנו נבדוק את המצב, ואני אחזור מעל במת הכנסת - - -

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת חזן, רבותי, אתם לא נותנים לו לענות לווילן. אני עוד לא הבנתי את התשובה, אני רוצה לשמוע. הנה, אבל אדוני לא יפריע לו לענות לחבר סיעתך. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אני אחזור על התחייבותו של ראש הממשלה, שהממשלה הזאת לא תפגע בנושאים יהודיים - זה דבר יקר לנו, זה דבר חשוב לנו, זה בוודאי משקף את מדיניותנו, ואנחנו נפעל לפיה. מעבר לזה לא היו בינינו חילופי דברים של מלה וחצי מלה. זו בדיוק השיחה שאגב התנהלה כאן, בחוץ, עם כניסתי לאולם, עם בערך חמישה-שישה אנשים שעמדו מסביב. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת הרצוג, יש לו, אדוני, שאלה נוספת? 
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       כן.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       בבקשה. רבותי, השר אמר בצורה ברורה. אני רוצה לראות אם חבר הכנסת הרצוג, שכל הזמן מבקש לשאול, אם באמת יש לו איזה דבר, הערה, שלא האירה את עיני. 
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, אני מברך על ההומור שלך, אבל אומר פה שר האוצר, שהיה עניין של הבטחה. הוא אמר את זה, הוא כרגע אמר, לפרוטוקול. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       הבטחתי לבחון את העניין. נכון. 
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       והיות שיש הבטחה, היה נכון להניח אותה על שולחן הכנסת. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אבל הוא לא נתן הבטחה בכתב. הוא אומר: הבטיח לבחון את העניין. 
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       אה, אז תגיד שזה לא בכתב. רגע, אם זה לא בכתב, לפחות תגיד שהיתה הבטחה. ואם הבטחה - שנדע מה ההבטחה. מגיע לציבור לדעת. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       הבטחתי - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הוא אמר זאת במפורש: הבטיח לבחון את העניין. מה יש לך?
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       היושב-ראש, אולי שר האוצר יענה?
       
קריאות:
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       שמעתי. אני לא פרשן לענייני השר. השר יאמר זאת בעצמו.
       
טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       שמעתי, חבר הכנסת טלב אלסאנע. הוא עונה. 
       
רן כהן (מרצ):
       
       הוא אמר שיש הבטחות - - - בכסף. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       חבר הכנסת הרצוג הוא משפטן, לכן הוא בוודאי מקפיד על מלים, וגם אני מקפיד על המלים ועל העובדות. הדברים שאמרתי הם שיש מסגרת תקציבית, שמופיעה פה, בספר התקציב. חבר הכנסת איתם לא בא להתלונן או לבקש לשנות את המסגרת התקציבית. הוא אמר שלמיטב ידיעתו יש מכשלות בביצוע התקציב, כפי שהוא מופיע פה, בספר שלפניכם. אמרתי לו שאני אבחן את הנתון.
       
חיים אורון (מרצ):
       
       לרבות העברת התקציב ממשרד הדתות למשרד אחר?
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       לא. לא לגבי עצם הסידור שכבר סוכם, אלא לגבי ביצוע הסידור או ההסכם שסוכם. ואני - ודאי שאני אבדוק את זה, אלא מה? אם הוא אומר שאנחנו לא מקיימים דבר שמופיע פה בספר התקציב וזה רק מופיע ולא מתבצע, אז מה אתם מצפים שאני אעשה? בוודאי. ובכן, ההבנה היא שאני אבחן את טענתו, שהדברים שמופיעים בספר התקציב אינם מתבצעים. וזה הכול. זה אחד. 
       
רן כהן (מרצ):
       
       - - -
       
טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת כהן, הוא ענה בצורה ברורה ביותר. הוא לא נמצא בוועדת חקירה של אחת הוועדות - שכך יהיה פעם - אבל כרגע - - - 
       
רן כהן (מרצ):
       
       אני יודע שדובר על תקציב עם שינוי, אני רוצה לדעת במה מדובר. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       שמעתי. רגע, רגע. חבר הכנסת רן כהן, הוא אמר, בהתאם לשאלתם של חבר הכנסת וילן וחבר הכנסת הרצוג בדיוק את הדברים. אלה הם דברים שלא מחייבים אותנו להפסיק שום הצבעה. בבקשה. 
       
עבד-אלמאלכ דהאמשה (רע"ם):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא, לא. חבר הכנסת דהאמשה. אף אחד לא מבין מה אתה אומר ואין יותר - כבוד השר מסיים את דבריו ואנחנו עוברים להצבעה. 
       
טלב אלסאנע (רע"ם):
       
       - - -
       
אבשלום וילן (מרצ):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת אלסאנע, חבר הכנסת וילן, אין שאלה נוספת. אדוני היה יכול, כשהיה למעלה, לשאול את כל השאלות. בבקשה, לא לא, פתאום אתם רוצים לאחר את ההצבעה? כל רגע צד כלשהו מנסה לאחר את ההצבעה. בבקשה. 
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       לגבי סיעת שינוי, אנחנו שוחחנו אתם ביחס להבהרה שהם רצו לקבל, לא על כסף שהם אמורים לקבל או להפנות, אלא שאלה שהיתה להם, אם עשינו הסכם עם סיעה אחרת, והתברר להם שלא עשינו. השר לפיד ביקש שנתחשב בבקשות שלו, שהוא יעלה אותן, ביחס לתקציבים שמעניינים את שינוי, ואנחנו הבטחנו שאנחנו נדון בזה. זה תלוי בהרבה דברים. זה תלוי במה שיישאר לנו אחרי הקריאה - - -

ג'מאל זחאלקה (בל"ד):
       
       מה עניין אותו?
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       סעיף התרבות עניין אותו יותר מכל דבר אחר, הוא אמר את זה בצורה הכי פשוטה.
       
אבשלום וילן (מרצ):
       
       עוד פעם כספים ייחודיים?
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       זה לא כספים ייחודיים, משום שאנחנו לא מבטיחים. אנחנו לא יכולים להבטיח.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       השר לא הבטיח והוא הודיע הודעה שאו שהיא נכונה, או שהיא נכונה מאוד, והיתה פתוחה בפניכם כל דרך והוא מיצה את תשובתו. 
       
קריאות:
       
       - - -
       
שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אני מודה לחברי הכנסת.

יוסי שריד (מרצ):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הוא לא הבטיח להם דבר, הוא הבטיח להם לבחון את בקשותיהם. מה אתה רוצה, חבר הכנסת שריד? מה אפשר לעשות?

שר האוצר בנימין נתניהו:
       
       אמרתי שהיכולת שלנו לבחון גם את הבקשה הזאת מותנית במה שיקרה בין הקריאה הראשונה לשנייה, מה שיקרה עם סיעות אחרות, ולכן אי-אפשר להגיע לשום הבנות בדבר הזה. אנחנו נבחן את הבקשות. אני מאוד מודה לחברי הבית. תודה. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מאוד מודה לשר האוצר. רבותי חברי הכנסת, אנחנו מאוד מקפידים על יכולתם של חברי הכנסת למצות כל הליך דיון. מיצינו אותו. עכשיו, או שזה מספק, או שזה לא מספק - אתם תחליטו בעצמכם. אני חושב שהוא ענה תשובה שהיא, על-פי התקנון, מספקת לחלוטין. 
       
       רבותי חברי הכנסת, אנחנו עוברים להצבעה. הצבעה על חוק התקציב לשנת 2003 - קריאה ראשונה. רבותי חברי הכנסת, הוגשה בקשה להצבעה אישית, ואני מזמין את המזכיר להתחיל ולקרוא את שמותיהם של חברי הכנסת, על מנת שיקבעו אם הם בעד, נגד או נמנעים. בבקשה.
       
מזכיר הכנסת אריה האן:
(קורא בשמות חברי הכנסת)
       
       קולט אביטל 		- נגד 
       רוחמה אברהם 		- בעד
       יולי-יואל אדלשטיין 	- בעד
       יעקב אדרי 		- בעד
       אהוד אולמרט 		- בעד
       חיים אורון 		- נגד
       זבולון אורלב 		- בעד
       דוד אזולאי 		- נגד
       ישראל אייכלר 		- נגד
       דליה איציק 		- נגד
       אפי איתם 		- בעד
       מיכאל איתן 		- בעד
       אריה אלדד 		- בעד
       בנימין אלון 		- בעד
       טלב אלסאנע 		- נגד
       אלי אפללו 		- בעד
       גלעד ארדן 		- בעד
       אורי יהודה אריאל 	- בעד 
       זאב בוים 		- בעד
       אברהם בורג 		- נגד
       נעמי בלומנטל 		- בעד
       בנימין בן-אליעזר 	- אינו נוכח
       אלי בן-מנחם 		- נגד
       שלמה בניזרי 		- אינו נוכח
       דניאל בנלולו 		- בעד
       רוני בר-און 		- בעד
       רומן ברונפמן 		- נגד
       רוני בריזון 		- בעד
       ויקטור בריילובסקי 	- בעד
       מוחמד ברכה 		- נגד
       עזמי בשארה 		- אינו נוכח
       ענבל גבריאלי 		- בעד
       מיכאל גורלובסקי 	- בעד
       זהבה גלאון 		- אינה נוכחת
       גילה גמליאל 		- אינה נוכחת
       משה גפני 		- נגד
       עבד-אלמאלכ דהאמשה 	- נגד
       נסים דהן 		- נגד
       חמי דורון 		- בעד
       אברהם הירשזון 		- אינו נוכח
       צחי הנגבי 		- בעד
       צבי הנדל 		- בעד
       יצחק הרצוג 		- נגד
       מגלי והבה 		- בעד
       אבשלום וילן 		- נגד
       מתן וילנאי 		- נגד
       יצחק וקנין 		- אינו נוכח
       נסים זאב 		- נגד
       ג'מאל זחאלקה 		- נגד
       אליעזר זנדברג 		- אינו נוכח
       יחיאל חזן 		- בעד
       רשף חן 			- בעד
       ואסל טאהא 		- נגד
       אחמד טיבי 		- אינו נוכח
       דוד טל 			- נגד
       יגאל יאסינוב 		- בעד
       שאול יהלום 		- בעד
       אליהו ישי 		- נגד
       אהוד יתום 		- אינו נוכח
       דני יתום 		- נגד
       איתן כבל 		- נגד
       אילנה כהן 		- נגד
       אליעזר כהן 		- בעד
       אמנון כהן 		- נגד 
       יצחק כהן 		- נגד
       רן כהן 			- נגד
       משה כחלון 		- בעד
       חיים כץ 			- בעד
       ישראל כץ 		- בעד
       אתי לבני 		- בעד
       ציפי לבני 		- בעד
       לימור לבנת 		- בעד
       דוד לוי 			- אינו נוכח
       יצחק לוי 		- בעד
       אילן ליבוביץ 		- בעד

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת יצחק כהן, דבר חמור מאוד.
       
יצחק כהן (ש"ס):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       למה אדוני? אתה רואה, לא שמים מכשול בפני עיוורים. הוא לא רואה, רק שומע, ואדוני שם בפניו מכשול. 



מזכיר הכנסת אריה האן:
(קורא בשמות חברי הכנסת)
       
       יעקב ליצמן 		- נגד
       עוזי לנדאו 		- אינו נוכח
       יוסף לפיד 		- בעד
       עסאם מח'ול 		- נגד
       מיכאל מלכיאור 		- נגד
       עמרם מצנע 		- נגד
       יעקב מרגי 		- נגד
       יהודית נאות 		- אינה נוכחת
       משולם נהרי 		- נגד
       מיכאל נודלמן 		- בעד
       דני נוה 			- בעד
       אורית נוקד 		- נגד
       לאה נס 			- אינה נוכחת
       בנימין נתניהו 		- בעד
       מרינה סולודקין 		- נמנעת
       ניסן סלומינסקי	 	- אינו נוכח
       אפרים סנה 		- נגד
       גדעון סער 		- בעד
       גדעון עזרא 		- בעד
       מל פולישוק-בלוך 	- בעד
       אברהם פורז 		- בעד
       אופיר פינס-פז 		- נגד
       גילה פינקלשטיין 		- בעד
       מאיר פרוש 		- נגד
       יוסף פריצקי 		- אינו נוכח
       שמעון פרס 		- נגד
       יאיר פרץ 		- נגד
       עמיר פרץ 		- נגד
       איוב קרא 		- בעד
       אברהם רביץ 		- נגד
       ראובן ריבלין 		- בעד
       חיים רמון 		- נגד
       אהוד רצאבי 		- בעד
       מיכאל רצון 		- בעד
       אברהם בייגה שוחט 	- נגד
       יובל שטייניץ 		- בעד
       מאיר שטרית 		- בעד
       יורי שטרן 		- בעד
       אילן שלגי 		- בעד
       סילבן שלום 		- בעד
       שלום שמחון 		- נגד
       אריאל שרון 		- בעד
       עמרי שרון 		- בעד
       יוסי שריד 		- נגד
       יולי תמיר 		- נגד
       
       אני אחזור על שמות אלה שלא הצביעו.
       
       בנימין בן-אליעזר 	- אינו נוכח
       שלמה בניזרי 		- נגד
       עזמי בשארה 		- אינו נוכח
       זהבה גלאון 		- אינה נוכחת
       גילה גמליאל 		- אינה נוכחת
       אברהם הירשזון 		- אינו נוכח
       יצחק וקנין 		- אינו נוכח
       אליעזר זנדברג 		- אינו נוכח
       אחמד טיבי 		- נגד
       אהוד יתום 		- בעד
       דוד לוי 			- אינו נוכח
       עוזי לנדאו 		- אינו נוכח
       יהודית נאות 		- אינה נוכחת
       לאה נס 			- בעד
       
       האם יש מישהו שלא הצביע?

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       סלומינסקי.

מזכיר הכנסת אריה האן:
(קורא בשמות חברי הכנסת)
       
       בסדר, לכן שאלתי.
       
       ניסן סלומינסקי 		- בעד
       יוסף  פריצקי	 	- אינו נוכח
       
       אין עוד אף אחד, תודה רבה.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       רבותי חברי הכנסת, מייד לאחר שאכריז על התוצאה של ההצבעה, אנחנו עוברים לשתי הצבעות נוספות, האחת על חוק ההסדרים במשק והשנייה על חוק גיל פרישה. האם אנחנו יכולים לקיים את ההצבעה הזאת באמצעים אלקטרוניים? כך נעשה. חבר הכנסת אורון, אני קיבלתי בקשה אחת. האם אדוני מבקש לחזור על ההצבעה האישית? לא? בסדר. אם קיבלנו את הצעת החוק הזאת, אין, נדמה לי, צורך להצביע על ההצעות האחרות, כי הן נלוות רק לדבר שהוא בר-קיימא.
       
       ובכן, 60 בעד, 48 נגד, נמנע אחד. אני קובע שהצעת חוק התקציב לשנת הכספים 2004, התשס"ג-2003,  עברה בקריאה ראשונה.
       
       רבותי חברי הכנסת, אנחנו עוברים להצבעה. נא לשבת ולתפוס מקום. מי שישב שלא במקומו יעבור למקומו, כי ההצבעה עכשיו היא לא הצבעה אישית אלא הצבעה במכשירי ההצבעה. אני מזכיר לכולם שצריכים להצביע בשתי ידיים - כפתור נוכחות, ולהצביע בעד, נגד או נמנע, ולא תישמע טענה שמא אדם הצביע ולא נקלטה הצבעתו, שכן כל העמדות פועלות כראוי. נא להתכונן להצבעה - על נוכחות מצביעים כל הזמן, וביד השנייה לוחצים, ואז אפשר לשחרר את שתי הידיים.

דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       אפשר להסביר שאין הצבעות כפולות?

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       דברייך נרשמו בפרוטוקול, אני לא שמעתי אותם. רבותי חברי הכנסת, היכונו להצבעה. נא לשבת. אני הפעם מקפיד, כדי שלא יאמרו שהיתה אי-הבנה.
       
הצבעה מס' 93

בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה - 54
נגד - 45
נמנעים - 2
ההצעה להעביר את הצעת חוק המדיניות הכלכלית לשנת הכספים 2004 (תיקוני חקיקה), התשס"ד-2003, לוועדת הכספים נתקבלה.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       כל אחד יכול לראות בתמונה איך הוא הצביע. ירוק, אדום או צהוב. אני קובע שהצעת חוק המדיניות הכלכלית לשנת הכספים 2004 (תיקוני חקיקה) התשס"ד-2003, עברה בקריאה ראשונה.

קולט אביטל (העבודה-מימד):
       
       טעות שלי בהצבעה.
       
שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       היא טעתה. הצביעה בעד במקום נגד.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני קובע בפרוטוקול, שחברת הכנסת קולט אביטל הודיעה שהצבעתה לא נקלטה.
       
דליה איציק (העבודה-מימד):
       
       לא, היא היתה הפוכה.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מודיע שהיא הצביעה בעד במקום נגד. בפעם הבאה אני מבקש ממנה להקפיד על הצבעתה, ואם צריך את אחד הממריצים והמצליפים כדי לחנוך את חברת הכנסת קולט אביטל, נא לעשות זאת. אני לא יכול לשנות הצבעה, גם אם זה לא דרמטי.
       
רוני בר-און (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, סגן השר יעקב אדרי בטעות לא הצביע.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אתה רוצה, אדוני, לשבת במקומך?
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       זה מקזז הצבעה קודמת שלו.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מבקש מאיש לא לקום בזמן ההצבעה.
       
       רבותי חברי הכנסת, לגבי הצבעה שלישית, המדברת בנושא גיל הפרישה, קיבלתי - - -
       
אבשלום וילן (מרצ):
       
       למה אתה לא מודיע שהצעת החוק תעבור לוועדת הכלכלה?

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       שמעתי. חוק ההסדרים וחוק התקציב עוברים לוועדת הכנסת, על מנת שתקבע את כל ההסדרים לדיון בכל החוקים. האם ברור לאדוני? הדברים האלה הוסכמו על דעת הכנסת ועל דעת משרד האוצר.
       
אבשלום וילן (מרצ):
       
       איש לא ביקש דבר אחר, רק אני ביקשתי לוועדת הכלכלה.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני שמח שאדוני מבין שהמובן מאליו טוב שייאמר תמיד, בעיקר אם הוא נאמר על-ידך.
       
       רבותי חברי הכנסת, קיבלתי מראש הממשלה, הנמצא כאן באולם, בקשה: לכבוד יושב-ראש הכנסת, בהתאם לסעיף 36(א) לתקנון הכנסת, אבקש להודיעך כי אראה בהצבעה על חוק גיל פרישה, התשס"ד-2003, בקריאה ראשונה - -
       
קריאות:
       
       - - - 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       - - עניין של הצבעת אמון.
       
קריאות:
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חברת הכנסת כהן, אולי את לא יודעת, אבל בזמן שנכנסים להליך הצבעה אין קריאות ביניים. חבר הכנסת אורון וחבר הכנסת רן כהן שכחו.
       
       וזאת הודעת ראש הממשלה: הוא רואה בהצבעה הזאת הצבעת אמון, ואני קורא לכולכם להצביע, מי שרוצה ומי שלא, בעד הצעת החוק, שהיא גם הצבעת אמון. נא להצביע. 
       
       נא להצביע בשתי אצבעות. חבר הכנסת איתן, לא נקלטה הצבעתו, אין ספק.
       
הצבעה מס' 94
       
בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה - 54
נגד - 46
נמנעים - 2
ההצעה להעביר את הצעת חוק גיל פרישה, התשס"ד-2003, לוועדה שתקבע ועדת הכנסת נתקבלה.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       54 בעד, 46 נגד. אדוני ראש הממשלה, קודם כול, ממשלתך זכתה באמון, והצעת החוק עברה.
       
נסים זאב (ש"ס):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת נסים זאב. ובכן, רבותי חברי הכנסת - - -
       
נסים זאב (ש"ס):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת זאב, לשבת מייד. 
       
       רבותי חברי הכנסת, הצעת חוק גיל פרישה, התשס"ד-2003, עברה בקריאה ראשונה, והיא תועבר לדיון בוועדת הכספים.
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       הוועדה לפניות הציבור.
       
אברהם בורג (העבודה-מימד):
       
       ועדת חקירה.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תועבר לוועדת הכנסת, על מנת שתקבע את הוועדה המתאימה. תודה רבה.
       
       תם סדר-היום. אני קובע שישיבת הכנסת נעולה. ישיבת הכנסת הבאה היא ישיבה מיוחדת, שתיערך מחר, י"א בחשוון התשס"ד, 6 בנובמבר למניינם, ישיבת כנסת מיוחדת לזכרו של ראש הממשלה הנרצח, יצחק רבין, בשעה 17:00; מחר אחר-הצהריים. הישיבה נעולה.
       
       הישיבה ננעלה בשעה 15:24.
     
עמוד 145 מתוך 145

