﻿    תוכן עניינים
       ישיבה מיוחדת לזכרו של ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין, זיכרונו לברכה,  במלאות שמונה שנים להירצחו	2
       מזכיר הכנסת אריה האן:	2
       ראש הממשלה אריאל שרון:	5
       שמעון פרס (העבודה-מימד):	8
       יוסי שריד (מרצ):	11
       שאול יהלום (מפד"ל):	13
       מזכיר הכנסת אריה האן:	15
       מזכיר הכנסת אריה האן:	16
    
       

       
       חוברת ג'
       ישיבה ס"ו
       
       
       
       
       
       
       
הישיבה השישים-ושש של הכנסת השש-עשרה
יום חמישי, י"א בחשוון התשס"ד (6 בנובמבר 2003)
ירושלים, הכנסת, שעה 17:02

       
ישיבה מיוחדת לזכרו של ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין, זיכרונו לברכה, 
במלאות שמונה שנים להירצחו  

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מתכבד לפתוח ישיבה מיוחדת זו של הכנסת לזכרו של ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין, זיכרונו לברכה. 

מזכיר הכנסת אריה האן:
       
       אבקש לקום. כבוד הנשיא!
       
       (חברי הכנסת מקדמים בקימה את פני נשיא המדינה.)

מזכיר הכנסת אריה האן:
       
       בבקשה לשבת. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אבקש מהכנסת לכבד את זכרו של יצחק רבין בדקת דומייה.
       
       (חברי הכנסת מכבדים בקימה 
את זכרו של ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין, זיכרונו לברכה.)

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       נא לשבת. 
       
       כבוד נשיא המדינה, משפחת רבין היקרה, דליה, יובל, רחל, הנכדים ובני משפחות יעקב, פילוסוף ובן-ארצי, אדוני ראש ממשלת ישראל אריאל שרון, כבוד השרים, אדוני ראש האופוזיציה וראש הממשלה לשעבר שמעון פרס, אדוני הנשיא החמישי של מדינת ישראל מר יצחק נבון, יושבי-ראש הכנסת לשעבר, מר שלמה הלל, מר דן תיכון ורעייתו, חברי הכנסת בעבר ובהווה, אדוני נשיא בית-המשפט העליון ושופטי בית-המשפט העליון, הרבנים הראשיים לישראל, אדוני מבקר המדינה, מכובדי סגל א' של המדינה, ראשי הסגל הדיפלומטי וראשי העדות בישראל, אדוני ראש עיריית פריס ופמלייתו, אורחים נכבדים, גבירותי ורבותי. 
       
       כבר שמונה שנים. שמונה שנים - שנה אחר שנה - בכל י"א בחשוון, אנו שבים ומתכנסים בבית הזה כדי לזכור, כדי להזכיר. וגם אם הכול כבר נאמר, בעצם לא נאמר דבר. אנו חייבים לשוב ולהגיד - להגיד, להטמיע ולחנך עוד ועוד. "והגדת לבנך" ביום הזה, י"א בחשוון - "והגדת לבנך" בכל יום ויום. למען יראו. למען ידעו. למען ייראו. למען לא תחזור עוד חרפה שכזאת לעולם. 
       
       המלים עדיין מהדהדות: "האלימות היא כרסום יסודות הדמוקרטיה הישראלית. יש לגנות אותה, להוקיע אותה, לבודד אותה. זו לא דרכה של מדינת ישראל". אלה היו דבריו של ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין, זיכרונו לברכה, מעל הבמה בכיכר, בעיצומם של ימים קשים - קשים וסוערים. והנה, בעוד הדברים מהדהדים בכיכר, פילחו שלוש יריות מאקדחו של בן-עוולה, בן עמנו, את גופו של יצחק רבין. 
       
       טירוף השנאה תבע את קורבנו. נרצח ראש ממשלה בישראל. סיוט הבלהות שאיש לא האמין כי ייתכן בכלל, היה לפתע למציאות נוראה.
       
       דבריו האחרונים של יצחק רבין בגנות האלימות - אין איש רשאי ואין אדם הגון יכול לחלוק היום עליהם; גם אם התנגד אז, וגם אם הוא מתנגד היום, בכל נימי נפשו, לדרכו של יצחק רבין. 
       
       תמונת זינוקו של הרוצח בינות לשומרים ותמונת ראש ממשלה הנופל אל הארץ ונגרר אל מכוניתו; קולו של הדובר, איתן הבר, הקורא את הודעתה של הממשלה המזועזעת; רגעי הפלצות הללו - חובה שיהיו צרובים לתמיד בזיכרוננו, כי בנפשנו הם. 
       
       ישראל, על עדותיה ופלגיה, אינה יודעת אף לא רגע אחד של שקט. השנים האחרונות היו שנות התפכחות נוראה מן האשליות - שנים של פרימת כל התפרים העדינים שסבורים היינו שבכוחם להכיל את הלחצים והזרמים המקטבים את אזרחי המדינה.
       
       רבים כבר חדלו מלהאמין באפשרות של דו-קיום בין יהודים לערבים - לא רק בארץ-ישראל כולה, אלא אפילו כאן בתוך מדינת ישראל הקטנה. אך לא רק התפר בין יהודים לערבים נפרם, גם החישוקים הכורכים ותיקים ועולים, ספרדים ואשכנזים, חרדים וחילונים, ימין ושמאל, עשירים ועניים - גם הם מתבקעים תחת הלחץ. 
       
       כולנו חיים יחד אלה לצד אלה בתוך מרקם עדין ומורכב של חילוקי דעות על דרך ועל מטרה, של יריבויות, של מתחים ושל סערות. אבל - אבל - גם של גשרים, גם של תקוות, גם של חזונות. 
       
       חילוקי הדעות והוויכוח הם נשמת אפה של חברה חופשית, אבל חברה שבה מידרדר הוויכוח לשפיכות דמים מאבדת את זכותה להתקיים. יש להבטיח את הוויכוח החופשי; יש להבטיח את זכותו של כל אחד ואחת להתבטא, תוך ניצול מרבי של חופש הביטוי וחירות המחשבה, כל עוד נשמרים כללי היסוד הדמוקרטיים. 
       
       יש לסבול כל דעה; לדעת להאזין גם למה שמקומם את עולם המושגים של מי מאתנו; יש להיזהר מאוד מפני סתימת פיות שנעשית על-ידי הדבקת הסטיגמה "הסתה" לכל דעה שאיננו אוהבים. 
       
       ראוי ללמוד מדמוקרטיות אחרות, ותיקות יותר, כיצד מאזנים בין הזכות לחופש הביטוי והמחשבה, לבין הצורך להישמר מפני גלישה לאלימות. גם דמוקרטיות אחרות זועזעו על-ידי רציחות פוליטיות, אך נזהרו זהירות מופלגת מפני פגיעה בנשמת אפה של הדמוקרטיה. 
       
       סתימת הפיות האוטומטית והתגובה או התגובות ההיסטריות - ה"פאבלוביות" כמעט - לכל דעה חריפה, תוך הישענות צינית וצבועה על לקחו של הרצח המתועב של יצחק רבין, אינן מחזקות את חישוקיה של החברה ואינן מרחיקות את סכנת האלימות. להיפך, הן מחזירות אותנו לימים הרעים שבהם כל דעה "לא נכונה" סימנה את בעליה כ"סיכון חברתי", שמותר לרמוס, חלילה, את זכויותיו. ולכן, בסופו של דבר, הן משיגות גם תכלית הפוכה מזו הרצויה לחברה השסועה שלנו.

	הרחבת המגבלות על חופש הביטוי אל מעבר למינימום המצומצם וההכרחי ביותר, סופה שהיא מוציאה קבוצות גדולות אל מחוץ לגדר הלגיטימיות החברתית, וסופה שהיא מגבירה את סכנת האלימות.

	סתימת הפיות הנעשית בשלל דרכים ואמצעים משפטיים וציבוריים, צובעת את הערכים הדמוקרטיים הבסיסיים ביותר בצבעים פוליטיים כביכול. משל היתה הדמוקרטיה שייכת למגזר מסוים או להשקפה מסוימת בלבד.  

	במקומותינו, כך מתברר, מותר, למשל, לכנות ראש ממשלה בישראל "רוצח"; מותר לכנות את טייסי חיל האוויר "רוצחים"; מותר לכנות את החלוצים המיישבים את הארץ בשלל כינויי שטנה איומים ונוראים; מותר לעודד באופן פעיל את אויביה, אויביה הרצחניים לפעמים של ישראל, ולהביע לפעמים הזדהות עמם. אבל, חלילה, לעולם אסור לומר את המלה "בוגד". האם זהו הלקח של רצח יצחק רבין?    

	על רצח יצחק רבין, זיכרונו לברכה, לעמוד לנגד עינינו כ"תמרור אזהרה", כפי שאמר נשיא המדינה על קברו, אשר יעצור אותנו מלהידרדר לתהום האלימות. עליו להיות קטליזטור להנהגת "אפס סובלנות" – zero tolerance – כפי שאומרים בלשונם, כלפי כל גילוי של אלימות, ולא רק "אלימות פוליטית", אלא בכל תחומי החיים, שכולם כאן נגועים באלימות ההופכת ממארת. אך אסור שבשם לקחו של הרצח תונהג כאן, חלילה, "דמוקרטיה סלקטיבית".   

	ידע כל מי שחי בארץ הזאת, כי כל מחלוקת, גם הקשה ביותר, גם הכואבת ביותר, גם הנוקבת ביותר, תידון בפתיחות, אפילו לפעמים בבוטות, ברחוב, בכיכר, בעיתונות ובראש ובראשונה כאן, בבית הזה.

	לא תהיה השתקה, לא תהיה סתימת פיות, אבל לא נסבול אלימות מסוג כלשהו, כי אין צורך במתן הכשר לאלימות. גם התעלמות, גם הבנה שבקריצה, גם מחילה וויתור במקום שראויות בו הוקעה וענישה, סופם שפיכות דמים, סופם רצח ראש ממשלה.

	כל מחלוקת תלובן כאן וגם תוכרע כאן, בהיכלה זה של הדמוקרטיה הישראלית. ההכרעה תמיד תהיה ברוב קולות, ברוב קולותיהם של אזרחי ישראל הבוחרים את ממשלתם הלגיטימית, וברוב קולותיהם של חברי הכנסת, שכל אחד מהם הוא שלוחו של הציבור אשר שלח אותו לכאן. כי זו ורק זו דרכה של הדמוקרטיה. רק כך נוכל להבטיח חיים יחד. רק כך נוכל להיות עם חזק בארץ הזאת. רק כך נוכל לאיומים מבית ומחוץ.

	גבירותי ורבותי, רשות הדיבור לראש ממשלת ישראל, אריאל שרון. אדוני ראש הממשלה.

ראש הממשלה אריאל שרון:
       
       כבוד נשיא המדינה, משפחת רבין, אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, מכובדי כולם, יום קשה עד כאב הוא יום הזיכרון ליצחק רבין, זיכרונו לברכה. קשה ודאי למשפחתו, לאנשים שליוו אותו בחייו, קשה לנו, פקודיו וחבריו לנשק, קשה לכל עם ישראל.
       
       רצח רבין הוא נקודת שבר בתולדותיה של האומה היהודית, נקודת שבר אשר עלינו לעשות הכול על מנת שדומות לה לא יקרו עוד לעולם.
       
       חובת הזיכרון מוטלת על כל העם, ובראש ובראשונה עלינו, נבחרי הציבור. 
       
       הזדעזעתי לשמוע ביום שישי שעבר על המעשה הנבזה של חבורת פחדנים, שהשחיתה את האנדרטה לזכרו של יצחק רבין בתל-אביב, וגיניתי זאת. 
       
       אולם, לצערי, גורמים פוליטיים החליטו לנצל אירוע זה ואת אירועי יום הזיכרון ליצחק רבין על מנת להתקיף התקפה פרועה אנשים ודרך שאינה עולה בקנה אחד עם דרכם; התקפה חריפה, משולחת רסן, שמנצלת ניצול ציני את הכאב של כולנו. חברי הכנסת, ככה זה מתחיל.
       
       חובת הזיכרון מוטלת על כולנו, אבל כדאי להימנע ממניפולציות של הזיכרון ומהשלכות מזויפות על מצבנו כיום. כל אחד מאתנו יכול לגייס את הזיכרון לצדו שלו. 
       
       ניתן להזכיר, לדוגמה, את הדברים שאמר רבין ב-5 באוקטובר 1995, חודש ימים לפני הירצחו: "ואלה הם עיקרי השינויים, לא כולם, כפי שאנו רואים אותם ורוצים אותם בפתרון הקבע: בראש ובראשונה ירושלים המאוחדת שתכלול גם את מעלה-אדומים וגם את גבעת-זאב כבירת ישראל" - - - "גבול הביטחון להגנת מדינת ישראל יוצב בבקעת-הירדן, בפירוש הנרחב ביותר של המושג הזה" - - - "שינויים שיכללו את צירוף גוש-עציון, אפרת, ביתר ויישובים אחרים, שרובם נמצאים באזור מזרחית למה שהיה 'הקו הירוק' לפני מלחמת ששת הימים. לא נחזור לקווי 4 ביוני 1967". 

	או דברים ברורים שאמר בנושא הטרור הפלסטיני: "מול סכיני ה'חמאס' וגרזיני 'הג'יהאד האסלאמי' החלטתה של ממשלת ישראל נחושה להגן על כל אזרחי ישראל בכל מקום, יהא המחיר אשר יהא. אם לא נוכל להגן על כל אזרח ישראלי בנפרד, תגובתנו על כל פיגוע תהיה קשה שבעתיים. אנחנו נאכיל מרורים את אנשי הטרור והמסייעים להם. לא יהיו רחמים".  
	
       אני יכול להזכיר גם את שיחתי האחרונה עם לאה, זיכרונה לברכה, שאנו מזכירים אותה היום יחד עם יצחק. היה זה בשעה שממשלת ישראל רקמה הסכמים מסוכנים ומרחיקים לכת שנגעו, בין השאר, גם בוויתורים בירושלים. לאה, בשארית כוחותיה, נטלה את הטלפון ואמרה לי: "אריק, נכון שיצחק לא היה מוותר לעולם בירושלים?" בהכירי את יצחק רבין שנים רבות, אפילו היו חילוקי דעות בינינו בעניין הסכם אוסלו, עניתי ללאה: "אני בטוח שבירושלים לא היה מוותר לעולם". זו היתה שיחתנו האחרונה. כעבור יומיים נפטרה.   	     
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, גם זה יצחק רבין. לכן כדאי להיזהר בדיבורים על דרך ועל מורשת. לי ברור כי דרכו של רבין כללה הגנה על יהודים ולא ויתורים מסוכנים ומחוסרי אחריות למרצחים. 
       
       חברי הכנסת, אנחנו עם של ניגודים. התלמוד אומר: "אומה זו משולה לעפר ומשולה לכוכבים. כשהם יורדים, יורדים עד עפר. וכשהם עולים, עולים עד לכוכבים". יש בנו אחווה מופלאה של "כל ישראל חברים", ויש בנו שנאת חינם, שהחריבה עלינו את ביתנו. 
       
       במעשה הרצח של ראש ממשלה בישראל ירדנו עד עפר. ירדנו כולנו, כי גם אם היה המעשה מעשה של יחיד, שפל ומנוול, תרמו לו השנאה, האלימות וחוסר הסובלנות שפשו בנו, בכולנו. 
       
       למחרת הרצח, הזעזוע ממנו היה כה עמוק, שסברנו שדי בו כדי שכל התופעות השליליות האלה ייעלמו מחיינו. היתה זו תקוות שווא. השנאה לא התחילה אז, היא עתיקת יומין. חוסר הסובלנות החריף. האלימות אף גברה. 
       
       לצערי, תרומתם של יושבי הבית הזה - מכל הקצוות הפוליטיים - לתופעות אלו, אינה מעטה. אפשר, צריך ולעתים זו חובה לבטא בקול רם חילוקי דעות פוליטיים, אבל בלי להוסיף ביטויי גנאי, שבמקום להבהיר וללבן הבדלים, מלבים שנאה ואינם מאפשרים דו-שיח חיוני. 
       
       מאז נבחרתי לראשות הממשלה, אני מבקש לממש את שלמדתי עם חלוף הימים, כי להכרעות גדולות, לשלום כמו למלחמה, יש ללכת מאוחדים. ועל כל פנים, בהסכמה רחבה. 
       
       באין אחדות לאומית, חובה עלינו להגיע להסכמה על גבולות המחאה הלגיטימית ועל מחויבותנו להוקיע ולמנוע ביטויים ומעשים שמלבים את השנאה ויוצרים קרע בתוכנו, כי בנפשנו הדבר. חובת הסובלנות האמיתית חלה על כולנו, על כל המחנות, ימין ושמאל כאחד. 
       
       יום הזיכרון לרצח יצחק רבין חייב להיות יום של חשבון נפש לאומי, וגם יום של התחייבות מחודשת לקיים בתוכנו את חובת הסובלנות האמיתית. בלעדיה אי-אפשר לדבר על אחדות אמיתית בתוכנו, אחדות שהיא כה חיונית לנו אל מול המבחנים העומדים בפנינו. 
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, ביום ראשון הקרוב תידרש הממשלה בראשותי לקבל החלטות קשות, שמחיר כואב כרוך בהן, אך, למיטב הכרתי, הן דרושות כדי להציל חיים. בזמן שהכנתי נאום זה, מצאתי נאום שנאם יצחק רבין בשנת 1985, כאן, בכנסת, בזמן דיון על שחרור שבויי צה"ל. ברשותכם, אקרא שני קטעים קצרים ממנו, שנראים לי רלוונטיים גם היום. 
       
       "אני רוצה להזכיר: מדובר על מצב שבו אזרחים - - -  או חיילי צה"ל נמצאים בידי מחבלים. אין זה דומה אפילו להימצאותם בידי צבאות מדינות ערב. אנו יודעים מי הם ארגונים רצחניים אלה, אנחנו יודעים מה יחסם ומה עלול להיות יחסם בכל רגע לאלה הנמצאים בידיהם".
       
       ושוב ציטוט: "ולכן, בהתחשב במה שאמרתי ובסכנה המיוחדת שתרחף תמיד על חייהם של אלה שמצויים בידי מחבלים – ואין זה משנה אם אלה אזרחים או חיילים – ממשלה בישראל איננה יכולה לברוח, איננה יכולה להתחמק ממתן תשובה". 
       
       נזכור תמיד את יצחק ואת לאה, זיכרונם לברכה. תודה רבה לכם. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מודה מאוד לראש ממשלת ישראל, אריאל שרון. אני מתכבד להזמין את ראש הממשלה לשעבר וראש האופוזיציה, חבר הכנסת שמעון פרס. 
       
שמעון פרס (העבודה-מימד):
       
       כבוד הנשיא, אדוני יושב-ראש הכנסת, חברי הכנסת, אורחים מכובדים, לפני שאשמיע את הדברים שהכנתי, אני רוצה להעיר הערה לדבריהם של יושב-ראש הכנסת ושל ראש הממשלה. 
       
       אני חושב שאכן צריך לשמור על כללי הדמוקרטיה, אכן צריך לשמור על סגנון – לא יום אחד של יום הזיכרון, אלא 365 ימים בשנה. אני לא שמעתי, לצערי הרב, ניסיון לעצור את אלה שהתבטאו נגד אוסלו ונגד הסכם אוסלו ונגד אלה שעשו את אוסלו בביטויים חריפים ביותר. לצערי הרב, לא שמעתי בבית הזה, מאותו צד שהיום מדבר על יום הזיכרון, כמה דברי גינוי, כראוי. צריכים להיות 365 ימי דמוקרטיה, אין יום אחד בדמוקרטיה, יום הזיכרון. 
       
       חברי הכנסת, היום האחרון בחיי יצחק היה המאושר בחייו. האיש המאופק הזה חיבק אותנו בחום. החסכן במלים שר בקול רם. סביב רוממה רוח של צעירים. באוויר רטט לחש של שלום. 
       
       נדברנו לרדת ביחד מהמרפסת, כדי להדגיש את האחדות שהיתה אז בשיאה. אלא שברגע האחרון באו אנשי הביטחון, וביקשו שנרד במסלולים נפרדים. היתה בידם אזהרה על פיגוע, לא מידי יהודי. ולפתע באו היריות הנוראות הללו מאקדחו של פושע. השותפות הגדולה נהפכה ליתמות גדולה ממנה. 
       
       נפרדתי ממנו בבית-החולים, כשפסקה כבר נשימתו. הוא נראה לי, לראשונה, שליו לגמרי. עמדתי לידו ודמעתי פרידה מהאיש הגדול הזה, שידע לעשות דרך נפתלת, ונשאר אדם ישר דרך; שעמד במחלוקות בלי שנעשה שנוי במחלוקת; שניצח במלחמות ולא הסתחרר; שהתמקח ולא טייח; שהתפשר למען השלום, אבל לא התפשר עם מצפונו. 
       
       כמעט 60 שנה הוא עמד בחזיתות של מלחמה ושל מדיניות. הוא ידע להתאזר בסבלנות כדי להמריא בתעוזה. הוא עסק ביומיומי כדי לצקת חזון גדול. הוא גייס עוצמה כדי לנצח. הוא הנחית מהלומה כדי להתפשר. הוא ידע ללכת ביחד, כשאפשר, ולהכריע בנפרד, כשצריך. 
       
       הוא ניצח על מלחמה גדולה, וניווט משא-ומתן קשה. במטהו הכול דלק ונשם והתקדם וצבר עוז ותקווה. משכבה האור לפתע, באה אחדות של דמעות, במקום שותפות של תקווה. 
       
       הניצחון בששת-הימים, משלא הוכתר בשלום, השאיר פתח ליום הכיפורים. והמשא-ומתן עם מצרים, ירדן והפלסטינים בא כדי להפוך את ניצחון מלחמת יום הכיפורים לשלום בדרך של פשרות. את הפשרה הגדולה עם מצרים עשה מנחם בגין, עליו השלום, ואני אומר את זה לזכותו הגדולה, והיא לוותה בהתחייבות לגבי הפלסטינים. והפשרות שקדמו לקמפ-דייוויד ובאו לאחריו, אפשרו משא-ומתן עם הפלסטינים והביאו שלום עם ירדן. 
       
	ככה זה. ניצחון יוצר אפשרות של פשרה, המיועדת להביא שלום שהוא הגדול שבניצחונות. במלחמות אין פשרות, אבל ללא פשרות אין שלום. ובסופו של דבר, הניצחון הצבאי צריך לשמש הזדמנות לשלום קבע. כי אין מלחמה נמדדת רק לפי כוחה לנצח אויב, אלא גם לפי כושרה להדביר את האיבה, ובסופו של דבר להפוך אויב לשכן.

	יצחק זכה בשניהם. הוא היה רמטכ"ל של מלחמת ששת הימים; הוא היה שותף, ובחלקו גם מוביל, בשלוש מערכות של שלום: המשא-ומתן שקדם לקמפ-דייוויד עם מצרים - הסכמי ההפרדה והביניים, המשא-ומתן עם הפלסטינים - אוסלו א' ואוסלו ב', והמשא-ומתן לשלום מלא עם ירדן. בכל אלה הוא הוכיח יכולת לחקור, לדרוש, להכריע ולהוביל, כשלנגד עיניו חזון גדול שלמענו נאבק בנסיבות קשות ביותר.

	כל מי שדורש את המושלם ואת השלם, עלול להפסיד את האפשרי: הוא עלול לשלם מחיר כבד עבור ההמתנה, ולמנוע היווצרותו של אקלים חדש היוצר אפשרויות גדולות עוד יותר. אין כובשים הר בקפיצות לגובה, עושים זאת בטיפוס עקשני ומתמיד, במיקוח עם רצף של מהמורות, בהתאוששות מנפילה. העקשנות, האמינות, העקביות, ההיצמדות ליעד, הניעו את יצחק ועשוהו למנהיג ייחודי בדרכו.

	אני מאמין שמה שאפיין את יצחק היו שתי עדיפויות: עדיפות מוסרית - שלא ניקלע שלא ברצוננו להיות לנצח עם שולט על עם אחר בכוח, ועדיפות מעשית - להפנות את אמצעי המדינה מהמיידי והבוער אל המבטיח והעתידי; להעניק עדיפות לצמיחה משקית, לחינוך משתפר, להידברות כלכלית ולסולידריות חברתית, להבנה עם אזרחינו הערבים ולשלום עם שכנינו המוסלמים. הוא הוכיח שזה אפשרי וזכה לאהבת העם ולהערצה בעולם.

            חברי הכנסת, הרשו לי להצטרף לברכתו של היושב-ראש לראש עיריית פריס, ברטראן דלנואה, שהקים מצבת זיכרון בפריס ליצחק רבין, מצבה יוצאת מן הכלל, אחת היפות ביותר שקיימות.

	מה שיצחק עשה אינו פשוט: ראינו אותו חוצה רחובות של ביקורת וצועד בשדרות של שנאה. ראשו לא שח, רוחו לא נפלה. איזהו גיבור, הכובש את ההתנפלויות עליו באותה עוצמה חרישית שבה הוא מביא את הבשורה לעם.

	היינו יריבים והיינו שותפים, אבל תמיד ידעתי שהשיקולים הממלכתיים יגברו אצלו על הנטיות האישיות. אדם גדול כגודל החזון שהוא נושא. הוא גדול כגודל המריבה שבה הוא עומד. הוא גדול כגודל השותפות שהוא מקים, וגדולתו מתורגמת למורשת שהוא מותיר אחריו, מורשת שיש בה עוצמה ביטחונית, שלום מדיני וצדק חברתי, לא כמשאלת לב, אלא כמציאות חדשה.

	גם בריבו וגם בפסגתו הוא לא ציפה שישרתו אותו, הוא בחר לשרת את הרבים ללא תנאים. 

       ובהירצחו ירד עלינו אבדון נורא, תחושה קשה של אי-צדק, ולדברי הימים הפצועים של העם היהודי הצטרפה דמות היסטורית של איש המייצג את הדמוקרטיה במלוא מורכבותה, במובן המוסרי ביותר של המושג.

	לאה הלכה אתו דרך ארוכה, שותפה נהדרת כרעיה, כתומכת, כעומדת על השבילים שיאפשרו לו לנוע. ולאחר מותו היא עמדה כלביאה נגד אלה שניסו להכתים את זכרו. אנחנו נזכור אותה. היא נפרדה מאתנו, לא ניפרד מזכרה.

	חשנו, כפי שאמר אלתרמן, כי "הנה המלים בוכות". וכך הוא אמר: "אם אפול ביניכם ככרות - ואין צורך ביתר פירוט, העזה ויסודיות במתנות החירות, היא הדרך אחי, היא הדרך". יצחק היה ההולך בה. 

       יהי זכרו ברוך.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה לראש הממשלה לשעבר וראש האופוזיציה, חבר הכנסת שמעון פרס. אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת יוסי שריד.

יוסי שריד (מרצ):
       
       כבוד נשיא המדינה, כבוד ראש הממשלה, כבוד ראש האופוזיציה, כל הקרואים הנכבדים מאוד, משפחת רבין, אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, פעם חשבתי שהוא המת הכי חי בתוכנו. עבר זמן, הפרות רעות המראה אכלו את שבע הפרות היפות, והיום אני חושב שהוא המת הכי מת. רצח יצחק רבין היה במובן מסוים הרצח המושלם, כי נרצח איש, אבל נרצחה גם דרכו. האם תחיינה העצמות האלה? האם תחיינה העצומות האלה? האם תחיינה התעצומות האלה? אינני יודע. יום יבוא והן תחיינה, כי אין דרך אחרת. 
       
       בימים האחרונים ירקו כמה עלובי נפש בזכרו של יצחק רבין. אנשים משולי החברה, משפל המדרגה. רבים ורמים הביעו זעזוע עמוק, ואיך אפשר שלא להבין את הזעזוע ולהזדהות אתו. אבל אני לעצמי חשבתי, שלו המזועזעים של היום היו מזדעזעים אז מבעוד מועד, יכול מאוד להיות שלא היתה היום אנדרטה לירוק עליה ולזהם אותה. אז ירקו על יצחק רבין, חיללו ראש ממשלה חי - ולא היה זעזוע רבתי; מכל מקום, אני לא זוכר. הזעזוע של היום, הזעזוע המאוחר, גם הוא לא יצליח לשכתב את ההיסטוריה - ההיסטוריה הטרגית נשארת כפי שהיתה, ולא תשוכתב, ורק אתה אנו חייבים להתמודד ולא עם היסטוריה משופצת.
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, מכובדי, בימים האחרונים גם נשמעו טענות - שמענו אותן גם היום ביותר מרמז - על האופי הפוליטי שמשווים לימי הזיכרון. גם כאן מן הראוי לומר דברים גלויים: יצחק רבין לא היה האחות תרזה, שבווטיקן מעלים אותה עכשיו למעלת קדושים וטהורים. יצחק רבין לא היה קדוש, יצחק רבין היה איש פוליטי, שהיתה לו משנה פוליטית מובהקת, שעמד בראש מחנה פוליטי. המניע לרצח – פוליטי; התוצאה של הרצח – פוליטית; האסון, גם האישי וגם הציבורי - פוליטי, ורק השיח הציבורי יהיה תמים ומעוקר ונוטף מליצות של רעות, כאילו אנחנו לגמרי סנילים וסקלרוטים. אבד לנו הזיכרון ואבד לנו החשבון?
       
       לא רק את ההיסטוריה, גם את יצחק רבין עצמו אי-אפשר לשכתב, ואלמלא היה מה שהיה באמת, הוא לא היה נרצח. גם היום, כאשר מדברים על פשעי אוסלו ועל פושעי אוסלו, צריך להיות ברור שרבין היה ונשאר ראש וראשון לפושעים האלה, כי בלעדיו, עם כל הכבוד לאחרים, הסכם אוסלו לא היה בא לעולם.

       אי-אפשר לקבל את יצחק רבין בלי לקבל את החזון שלו – גם החזון המדיני, גם חזון החינוך שלו וגם החזון החברתי.  אי-אפשר לפטור אותו בדיעבד מכל מה שהוא עצמו קיבל על עצמו ונשא באחריות.  
       
       גם הביוגרפיה של רבין היא לא תוכנית כבקשתך: את הטוב בעיניך תקבל ותאדיר, ואת הלא-טוב בעיניך לא תקבל ותכפיש ותנאץ? אני בטוח שאם יום אחד יצליחו מתנגדיו לכנס את בית-הדין של ההיסטוריה, לא יהסס יצחק רבין לבוא ולהעיד; לא יהיה צורך בצו הבאה, הוא יגן על עצמו והוא יגן עלינו ויצא זכאי.
       
       לפעמים אני מתבונן באולם הזה, אדוני היושב-ראש, ואני אומר לעצמי:  לו יכלו הכתלים האלה לדבר, לו יכלו הכתלים למסור את עדותם שלהם בבית-הדין של ההיסטוריה - מה נאמר כאן, שלא לדבר על הנאמר בכיכרות ומעל המרפסות; לו הכתלים האלה לא היו שומרים על שתיקתם, זה היה כתב אישום מאוד חמור על כל מה שהתרחש סביבו בימים הנוראים ההם.  וכל זה מזכיר לי את פרשת העגלה הערופה, כאילו לא נודע מי הכה אותו, וזקני העיר עומדים על עומדם, רוחצים את ידיהם ואומרים:  ידינו לא שפכו את הדם הזה ועינינו לא ראו.
       
       אדוני היושב-ראש, מרבים לדבר על מורשת רבין ותוהים אם השאיר או לא השאיר מורשת מגובשת.  המורשת המדינית שלו שנויה, כידוע, במחלוקת עמוקה, וכל אחד רואה בה מה שנוח לו לראות.  אבל ליצחק רבין יש גם מורשת שכלל איננה שנויה במחלוקת, שהכול מודים בה, והיא אולי יותר חשובה מכל מה שהשאיר לנו, ואני מתכוון לדוגמה האישית שלו.  בימים ההם אין מלך בישראל, איש הישר בעיניו יעשה.  ואני אומר:  לא למלך הכוונה, כי אם לדוגמה האישית, וצריך לקרוא: בימים ההם ובזמן הזה אין דוגמה אישית, איש הישר בעיניו יעשה. במובן הזה יצחק רבין היה מלך, הוא היה מלך ישראל, ומנוי וגמור אתנו להחזיר את המדינה אל דרך המלך.
       
       יצחק רבין היה שתקן, ולא מתוקף איזו זכות; הוא היה שתקן על-פי אופי. תמיד, אבל תמיד, הוא קיבל אחריות על עצמו, ולא גלגל אותה על איש – לא על רחוקים ולא על קרובים; לא גלגל אחריות ולא התחלק באחריות ולא התחמק מאחריות, כל האחריות עליו - ולבדו. מול ההרפתקנות והראוותנות והשרלטנות הוא מזדקר עכשיו יותר מאי-פעם במלוא שיעור קומתו, במלוא היושר האישי והציבורי שלו, במלוא האמינות והרצינות והמנהיגות שלו.
       
       לפעמים אומרים שהארץ הזאת אוכלת את מנהיגיה. אני אומר בדיוק להיפך: מנהיגיה אוכלים את הארץ. יצחק רבין היה כאן בתוכנו המנהיג האחרון שהארץ אכלה אותו.
       
       משום שיש מחלוקת עמוקה ונוקבת על מורשתו המדינית של יצחק רבין, היא תאומץ ביום מן הימים בתהליך מכאיב של אין ברירה. זאת הדרך ואין בלתה; לי זה ברור ואני מניח שלא רק לי.  והדרך אל ההסדר הסופי והכולל תמיד תתחיל באוסלו, תעבור דרך טאבה וז'נבה, ותמיד תסתיים בירושלים, כי רק בירושלים יקבלו את ההכרעות המוסמכות והריבוניות והדמוקרטיות. 
       
       אבל לפחות בואו נאמץ את המורשת האזרחית והערכית של יצחק רבין, שעליה אין מחלוקת. ואם נאמץ אותה עכשיו, תתקיים בו ברבין תחיית המתים, אבל בעיקר היא תתקיים בנו, תחיית המתים; נשוב אנחנו לחיים, לחיים של ערך ולחיים של משמעות, והארץ המסכנה והאהובה הזאת תתנער ותקום מעפר.
       
       אנחנו כאן למענך ישראל, אנחנו כאן לתמוך בך כאשר את קמה.  תודה, אדוני.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה לחבר הכנסת יוסי שריד. 
       
       רבותי חברי הכנסת, חבר הכנסת מוחמד ברכה וחבר הכנסת אחמד טיבי ביקשו להודיע, שמפאת שבירת הצום הם לא נמצאים באולם, אבל בהחלט הם מזדהים עם יום זה.
       
       אני מזמין את אחרון הדוברים, חבר הכנסת שאול יהלום.
       
שאול יהלום (מפד"ל):
       
       כבוד נשיא המדינה, אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, כבוד נשיא בית-המשפט העליון, משפחת רבין, אורחים נכבדים, היום, ביום הזיכרון השמיני ליצחק רבין, זיכרונו לברכה, כאן במליאת כנסת ישראל, אני מבקש להבהיר, כי כל עוד נשמתי בי אני מוכן ללכת יחד עם חברי לכל קצות הארץ ולגנות באופן ברור, צלול וחד-משמעי את הרצח הנפשע של יצחק רבין.  
       
       וזאת, לא רק כיוון שבהיותנו אנשים מאמינים באמונה שלמה טבועה בהכרתנו ונפשנו המשמעות החמורה ביותר שמייחסת היהדות לשבירת הדיבר המורה לכולנו "לא תרצח", אלא גם, ובעיקר, משום שהרצח הנורא הזה של יצחק רבין מרחף כחשרת עבים שחורה מעל קיומנו הלאומי זה שמונה שנים, ועדיין הוא טומן בחובו איום ברור ומיידי להרוס את הדמוקרטיה השברירית שלנו, הדמוקרטיה היהודית שעל-פיה בנינו כאן את מדינת ישראל אחרי אלפי שנות גלות מייסרות; הדמוקרטיה שבהתאם לערכיה יש לכל אחד מאתנו זכות דיבור חופשית, זכות לחיות כראות עינינו, זכות לבחור ולהיבחר, זכות לכבד את האחר או לתעב אותו, זכות לחיות ביחד בשיטה שאולי יש בה פגמים, אבל בינתיים לא נמצאה טובה הימנה. 
       
       הרס הדמוקרטיה איננו רק פגיעה בשיטת ממשל אלא גם סכנה לעצם יכולתנו להמשיך לחיות ביחד על אדמת מכורתנו ההיסטורית, שממש בדרך של השגחה אלוהית הפכה מתקוות הדורות לישות לאומית יהודית, למדינה ריבונית. ורצח אדם, ראש הממשלה, המייצג את מהות הדמוקרטיה הזאת, משול בעינינו לניסיון מכוון לרצוח גם את הדמוקרטיה.
       
       מרצח רבין אנחנו חייבים ללמוד, שחילוקי דעות עלולים להידרדר לכדי שנאת אחים. שנאת אחים עלולה להוביל לאלימות ולמלחמת אחים, ומלחמת אחים עלולה להביא לחורבן הבית הלאומי. ירושלים כבר חרבה בגלל שנאת חינם בין אחים.
       
       לכן, זכרו של רבין במדינת ישראל חייב להיות זיכרון מאחד, ועם ישראל חייב לעמוד בו דום ולהצדיע לאהבת ישראל, לאחדות ישראל, להוקעת האלימות ולשמירת הדמוקרטיה.
       
         בואו נשאל את עצמנו בכנות, עם יד על הלב: האם יום הזיכרון לרבין הוא אכן כזה?
       
       במוצאי השבת האחרונה התקיימה עצרת זיכרון גדולה בכיכר-רבין. אורחי העצרת ומשתתפיה עשו הכול, באמת הכול, כדי שזכרו של רבין יהיה נחלתו של השמאל בלבד. הם עשו זאת בנאומים, בשלטים, בראיונות בתקשורת, כדי שזכרו של רבין יהיה זיכרון מפלג. הם לא עמדו דום לזכרו של רבין כראש הממשלה שנרצח בשל שנאת אחים ואיבוד עשתונות הדמוקרטיה, אלא עמדו דום והצדיעו להסכמי אוסלו, לקטע אחד וחלקי מדרכו המדינית; שעבדו את האבל להשתלחות מתלהמת בממשלת ישראל ובעומד בראשה.
       
       כמה קטנה ומצומצמת ראייתו של השמאל בישראל, בהופכו את יום הזיכרון מיום של דיון באחדות ובדמוקרטיה, שהן עצם קיומנו, ליום של ויכוח פוליטי, קטנוני, מצומצם, ולפעמים אפילו לא רלוונטי.
       
       העצרת בכיכר היתה דוגמה אחת החוזרת בכל אירוע שעורך השמאל. שוב ושוב אתם מנכסים את האבל לטובת הסכמי אוסלו, שוב ושוב אתם משתמשים בזכרו של רבין כדי להעמיק את הקרע, להעמיק את הפילוג, להוסיף מחלוקת ושנאת אחים. בטעותכם אתם מביאים את רוב העם, המתנגד להסכמי אוסלו ורואה בהם טעות קשה שמרחיקה את השלום, לניכור מהאבל, לריחוק ולזרות מיום הזיכרון. תשננו כל הזמן: רבין זה אוסלו, רבין זה אוסלו, ואיך תצפו ממי שחושב שאוסלו הביא עלינו אסון, להזדהות ולהתאבל?
       
       אני קורא מכאן לשמאל לבוא חשבון. הרצח סימל, וצריך לסמל גם להבא, את מלחמת האחים הנוראה שהביאה לחורבן הבית.
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       איפה עזות המצח שלך - - - 
       
שאול יהלום (מפד"ל):
       
       עיצובו של יום הזיכרון לרצח רבין צריך לבוא כהמשך לדרכם של חכמי ישראל, שתיקנו צום ביום שבו רצח ישמעאל בן נתניה את מושל יהודה, גדליה בן אחיקם, לפני כ-2,600 שנה; רצח שהביא להתפוררות וגלות של היישוב היהודי בארץ-ישראל.
       
רן כהן (מרצ):
       
       למה ההסתה הזאת - - - 
       
שאול יהלום (מפד"ל):
       
       אני בטוח שאילו רבין היה חי בינינו כיום, חבר הכנסת כהן, גם הוא היה מעדיף את דרך האחדות ולא את דרך הפילוג. אני מבקש לצטט את יצחק רבין בקטע מתוך נאומו בפני נציגי הפדרציות היהודיות בארצות-הברית שנה לפני רציחתו: "זו שעה של התחבטויות קשות, גם ויכוחים סוערים. אבל חשוב שנדע כולנו, כי יהיו אשר יהיו ההחלטות, אהבת ישראל אמיתית שורה עליהן. ולנגד עינינו תמיד המימרה העתיקה - כל ישראל ערבין זה לזה. אין אנו שוכחים לרגע כי בין שתומכים במהלכים שלנו ובין שמתנגדים להם - כולנו אחים, כולנו יהודים, וגורל אחד לכולנו". 
       
       חברי הכנסת, זוהי דרכו האמיתית של יצחק רבין. אם רוצים אנו להפוך את רבין לדמות לאומית, אזי אסור לנכס את רבין למישהו או לחלק באוכלוסייה. הוא עצמו הכריז שכולנו אחים וגורל אחד לכולנו. לכן חובה עלינו למצוא את הדרך ליצור אחדות לאומית סביב דמותו.
       
       היום אני בוכה ומתאבל על יצחק רבין, ואני בוכה ואבל גם על כך שיש הרוצים לשלול את זכותי להתאבל עליו, לספוד לו ולבכותו. 
       
       היום, י"א במרחשוון, חל יום הזיכרון לרחל אמנו, שעליה מנבא ירמיהו הנביא: קול ברמה נשמע נהי בכי תמרורים. רחל מבכה על בניה מיאנה להינחם על בניה כי איננו. הבכי של רחל אמנו כלל בוודאי, בראייה היסטורית ולאומית, גם את בנה יצחק רבין. בנה היקר, שהשיב לה אהבה, גאל את קברה כרמטכ"ל וקיבל החלטה ערכית והיסטורית לחדש את ההתיישבות בגוש-עציון, דרך בית-לחם בואכה אפרתה. 
       
       ועומד אני כאן וקורא לכולנו לשבור את גבול הניכור והשנאה המפריד בינינו ולנחם את כולנו בנחמתו של ירמיהו: מנעי קולך מבכי ועינייך מדמעה, כי יש תקווה לאחריתך נאום ה', ושבו בנים לגבולם. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מאוד מודה לחבר הכנסת שאול יהלום.
       
מזכיר הכנסת אריה האן:
       
       אבקש לקום. כבוד הנשיא!

(חברי הכנסת מכבדים בקימה את צאת נשיא המדינה מאולם המליאה.)


מזכיר הכנסת אריה האן:

	בבקשה לשבת.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       רבותי חברי הכנסת, תמה הישיבה המיוחדת לזכרו של ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין, זיכרונו לברכה. 
       
       אני מאוד מודה לכולם. ישיבת הכנסת הבאה תתקיים ביום שני, ט"ו במרחשוון התשס"ד, 10 בנובמבר 2003 למניינם. ישיבת הכנסת נעולה. 
       
       הישיבה ננעלה בשעה 17:55.
     
עמוד 16 מתוך 16

