﻿    תוכן העניינים
       ישיבה מיוחדת לזכרו של שר התיירות, חבר הכנסת רחבעם זאבי, זיכרונו לברכה,  במלאות שנתיים להירצחו	3
       היו"ר ראובן ריבלין:	4
       ראש הממשלה אריאל שרון:	5
       שמעון פרס (העבודה-מימד):	7
       שר התחבורה אביגדור ליברמן:	9
       יאיר פרץ (ש"ס):	11
       הודעת יושב-ראש ועדת הכנסת	14
       רוני בר-און (יו"ר ועדת הכנסת):	14
       הצעה לסדר	15
       רוחמה אברהם (הליכוד):	15
       מסמכים שהונחו על שולחן הכנסת	16
       מזכיר הכנסת אריה האן:	16
       הצעות סיעות העבודה-מימד וש"ס להביע אי-אמון בממשלה בשל:  א. מדיניותה החברתית, הכלכלית והמדינית של הממשלה;  ב. הפגיעה בדיור הציבורי	18
       בנימין בן-אליעזר (העבודה-מימד):	18
       השר גדעון עזרא:	25
       יצחק כהן (ש"ס):	28
       שר הבינוי והשיכון אפי איתם:	31
       קולט אביטל (העבודה-מימד):	37
       מיכאל רצון (הליכוד):	39
       רוני בריזון (שינוי):	46
       יאיר פרץ (ש"ס):	48
       אריה אלדד (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):	51
       יובל שטייניץ (הליכוד):	53
       רן כהן (מרצ):	55
       ניסן סלומינסקי (מפד"ל):	58
       משה גפני (יהדות התורה):	61
       עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):	65
       רוחמה אברהם (הליכוד):	70
       דוד טל (עם אחד):	72
       שלום שמחון (העבודה-מימד):	76
       אהוד רצאבי (שינוי):	79
       גדעון סער (הליכוד):	81
       הצעת חוק הספורט (תיקון מס' 5), התשס"ד-2003	88
       (קריאה שנייה וקריאה שלישית)	88
       גילה גמליאל (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האשה):	89
       גילה גמליאל (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האשה):	90
       זהבה גלאון (מרצ):	91
       הודעת הממשלה על רצונה להחיל דין רציפות על הצעת חוק	92
       שר המשפטים יוסף לפיד:	92
       מספר הישראלים השוהים בחו"ל	93
       השר גדעון עזרא:	93
       יורי שטרן (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):	95
       אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):	96
       יעקב מרגי (ש"ס):	97
       הצעות לסדר-היום	98
       החלטת בית-המשפט הפדרלי בוושינגטון בעניינו של יונתן פולארד	98
       אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):	99
       מיכאל איתן (הליכוד):	100
       שאול יהלום (מפד"ל):	102
       השר גדעון עזרא:	104
       יעקב מרגי (ש"ס):	106
       נסים זאב (ש"ס):	106
    
       

       
       דברי הכנסת
       ו / מושב שני / ישיבות ע"ג—ע"ה /
       כ"ט בחשוון—א' בכסליו התשס"ד / 24-26 בנובמבר 2003 / 6
       חוברת ו'
       ישיבה ע"ג
       
       
       
       
       
       
       
       
       
       
הישיבה השבעים-ושלוש של הכנסת השש-עשרה
יום שני, כ"ט בחשוון התשס"ד (24 בנובמבר 2003)
ירושלים, הכנסת, שעה 15:00


ישיבה מיוחדת לזכרו של שר התיירות, חבר הכנסת רחבעם זאבי, זיכרונו לברכה, 
במלאות שנתיים להירצחו


היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אדוני ראש הממשלה, רבותי השרים, חברותי וחברי חברי הכנסת, היום יום שני, כ"ט בחשוון התשס"ד, 24 בנובמבר 2003 למניינם. אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

מזכיר הכנסת אריה האן:
       
       בבקשה לקום. 
       
       כבוד הנשיא!
       
       (חברי הכנסת מקדמים בקימה את פני נשיא המדינה.)
       
מזכיר הכנסת אריה האן:
       
       בבקשה לשבת.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       כבוד נשיא המדינה, מר משה קצב, והגברת קצב, כבוד הנשיא החמישי למדינת ישראל, כבוד הנשיא השביעי למדינת ישראל ורעייתו, משפחת זאבי היקרה, הרעיה יעל, והילדים - פלמח, בנימין, מצדה, צאלה, ערבה, הנכדים והנינים, אדוני ראש הממשלה, אריאל שרון, רבותי השרים, ראש האופוזיציה וראש הממשלה לשעבר, שמעון פרס, ראש הממשלה לשעבר, מר אהוד ברק, כבוד הרבנים הראשיים, יושבי-ראש הכנסת לשעבר, מר שלמה הלל ומר דב שילנסקי, חברי הכנסת בהווה ובעבר, מכובדי סגל א' של המדינה, אורחים נכבדים, שנתיים חלפו מאז זועזענו כולנו באותו בוקר, לשמע הבשורה המשתקת "גנדי נרצח". 
       
       גנדי, האיש הרך והקשה, חמור הסבר והאוהב, איש ההדר והממלכתיות, איש שלא ויתר לעצמו ולא ויתר לאף אחד, נפל על משמרתו. 
       
       גנדי היה חלק בלתי נפרד מחיי המדינה. קורות חייו הם כמו שרשרת ה-DNA של מדינת ישראל. מיום לידתו בירושלים ועד ליומו האחרון מסמלת פרשת חייו את המאבק הארוך שלנו לעצמאות ולביטחון.
       
       התחנות בחייו - ימי מאורעות הדמים, ההכשרה, הפלמ"ח, שדות הקטל של מלחמת העצמאות, מערכות ישראל - הן חלק בלתי נפרד מן ההיסטוריה החדשה של ארץ זו.
       
       מאורע שעיצב את חייו ואת השקפותיו, לפי עדותו, היה הטבח ביהודי חברון בקיץ תרפ"ט. גנדי היה אז ילד קטן, אך כשבגר פירש על-פי דרכו את פרעות הדמים ומעשי הרצח האכזריים ביישוב היהודי כביטוי של חולשה. גנדי הבין, כי אין באזורנו כל הנחה למי שמגלה חולשה כלשהי. 
       
       איש גאה היה רחבעם זאבי, גאה בעמו וגאה בארצו. אך מעולם לא היה יהיר ולא מתנשא.
       
       גנדי האמין שאין חלומות בלתי אפשריים ואין תקוות שאינן בנות הגשמה. הוא סירב להתפשר עם המציאות, ותבע את תיקונה, על-פי דרכו ועל-פי השקפתו, אך הוא תבע מאחרים  רק מה שתבע מעצמו.
       
       גנדי היה אדם שדעותיו קוממו עליו יריבים רבים לדרך. אך גם יריביו הפוליטיים החריפים קיימו עמו יחסי ידידות עמוקים וקרובים ונועצו בו כבר-סמכא בתחום הביטחון והלחימה בטרור. 
       
       ביטחון ישראל ואהבת ארץ-ישראל היו עולמו. גנדי אהב בלהט כל רגב אדמה וכל צוק סלע בארץ. איש שדה מובהק, המכיר כל פינה במולדתו. 
       
       פעמים אין-ספור חצה את הארץ לאורכה ולרוחבה, והיה בקיא בכל שביליה. 
       
       על להיטותו להכיר את הארץ, את ארץ האבות, מעיד הסיפור הבא יותר מכל סיפור אחר: בנעוריו, בתקופה שהמנדט הבריטי היה עדיין שליט בארץ, יצא גנדי עם חבריו לעבוד בחברת האשלג בצפון ים-המלח. פסגת הר-נבו, שבתחום עבר הירדן, שממנה השקיף משה רבנו על הארץ המובטחת, קסמה לו ממול. ביום שישי, עם תום העבודה, התגנב עם רעיו, והם חצו את הנהר, נהר הירדן, וטיפסו להר-נבו. הצעירים הנועזים שביקרו במנזר שבראש ההר וחתמו את שמותיהם בספר האורחים, בילו שם את היום. בלילה, בחסות החשכה, יצאו בדרכם חזרה למחנה העובדים, כדי להתייצב עם שחר לעבודת הסבלות. כעבור שנות דור, לאחר חתימת הסכם השלום עם ירדן, מיהר גנדי אל הר-נבו. הוא פשפש בספר האורחים הישן ומצא שם את שמו ואת שמות חבריו. 
       
       אמונתו בערכים של "אחרי" ושל רעות הלוחמים הביאה אותו גם בימים שלכותפותיו היו כבר דרגות אלוף להשתתף אישית במרדפים ובפעילות הצבאית. כמפקד, לא הסכים לשלוח את חייליו למשימה מסוכנת כלשהי כשהוא יושב בחדר הפיקוד, אלא בחר להובילם בעצמו.
       
       כאשר שככו מעט סערות המלחמה, השקיע את הלהט שלו במעשה ההתיישבותי, כדי לשוב ולהגשים את ערכי החלוציות הוותיקים שבערו בעצמותיו.
       
       לגנדי היה קשר שורשי ועמוק להרי יהודה ולשומרון. יישובים רבים בהר הוקמו ביוזמתו ובעצתו. הוא פעל לתיקון "הפספוס הגדול" של ראשית הציונות.
       
       גנדי חי כלוחם, במדים ובלעדיהם, ונפל כלוחם. שירת חייו נגדעה, כשהוא חי ומגשים את האמונה אשר לה הטיף, למענה היה מוכן לוותר על כל שררה, על כל כבוד. 
       
       דומה כי גם החולקים על דרכו ועל השקפותיו שותפים למלים שכתב לוינסון, מלים שגנדי כה אוהב: "נבנה ארצנו ארץ מולדת,/ כי לנו, לנו ארץ זאת./ נבנה ארצנו ארץ מולדת,/ זה צו דמנו, זה צו הדורות./ נבנה ארצנו על אף כל מחריבינו,/ נבנה ארצנו בכוח רצוננו".
       
       אני מזמין את ראש ממשלת ישראל אריאל שרון לשאת דברים.
       
ראש הממשלה אריאל שרון:
       
       כבוד נשיא המדינה והגברת קצב, כבוד הנשיאים לשעבר – הנשיא נבון, הנשיא ויצמן, והגברת ויצמן, משפחת זאבי, אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אנחנו מציינים היום שנתיים לרצח השר והאלוף רחבעם זאבי, גנדי, שנפל על משמרתו הלאומית מכדורי הטרור הפלסטיני.
       
       שנים רבות, עוד בהיותו אלוף בצה"ל, שימש גנדי כמספיד מבוקש של אישים רבים בציבוריות הישראלית. בגלל כושר הביטוי הנדיר שלו והעברית הנהדרת שבפיו, אך לא פחות מכך משום שהיה איש אוהב מאוד ואיש אהוב מאוד על כל מי שהכירו, והוא הרי הכיר את כולם, פנו אליו תמיד וביקשו שיישא דברים לזכר הנפטרים. כך מצא גנדי את עצמו עומד שוב ושוב בבתי-הקברות או במקומות ציבור וסופד – ליגאל אלון, למשה דיין וליקותיאל אדם – או דואג אישית להנצחתם של אנשים כמו דדו, חיים לסקוב, אריק רגב, גד מנלה, חנן סמסון ויוסי קפלן.
       
       גנדי לא אהב את התפקיד הזה של מנציח ומספיד לאומי. כששאלו אותו למה הוא עושה זאת, הוא היה אומר שהוא לא עושה את זה בשביל המתים, אלא בשביל החיים, כי כאומה עלינו לשאול את עצמנו על אילו דמויות אנחנו רוצים להתחנך ולחנך, מי צריך לשמש לנו דוגמה לחיקוי ולמופת. ותשובתו היתה: ההנצחה היא למען החיים שלא ידעו את האנשים האלה. 
       
       וזו בעיני גם מטרתה של ישיבה זו של הכנסת, שבאה להעלות ולהנציח את זכרו של גנדי עצמו, שנרצח לפני שנתיים בידי אנשי הטרור הפלסטיני. 
       
       השר והאלוף רחבעם זאבי הוא דמות שלאורה ראוי לחנך ולהתחנך. איש מגן, שמנעוריו לחם למען הקמתה של מדינת ישראל ובהמשך לחם על הגנתה; איש ספר, בלי תארים אקדמיים – הוא הציג את עצמו, כך נהג, כבי-ג'יי, "בוגר ג'וערה" - לאלה כאן שהם עוד צעירים, זה היה בית-הספר לקצינים של "ההגנה", בין עין-השופט למשמר-העמק – ובלי תארים אקדמיים הגיע לידענות מפליאה בכל התחומים של ידיעת הארץ, ויותר מכול, היה איש של אהבת הארץ.
       
       גנדי היה דוגמה חיה לכך שאהבת ישראל ואהבת ארץ-ישראל אין פירושן שנאת האחר. חבריו הרבים מספור מקרב הדרוזים, הבדואים וערביי ישראל, שלמענם פעל רבות במשך השנים, הם העדות הטובה ביותר לכך.
       
       אל הקריירה האחרונה שלו – הקריירה הפוליטית, כמייסד תנועת מולדת – הוא הגיע על כורחו. הוא לא רצה להיות פוליטיקאי, אבל הוא פנה אל השדה הפוליטי מתוך דאגה עמוקה לגורלו של המפעל הציוני. גנדי חש שהבית השלישי איננו מובטח. "לימדו אותנו" – כך אמר – "שנצח ישראל לא ישקר, אבל הוא ישקר  ועוד איך, אם לא נעמוד בשער". והוא העמיד עצמו בשער, כפי שעשה תמיד, מאז מלחמת השחרור, ועוד לפניה, ומבחינתו מלחמת השחרור של ישראל לא הסתיימה והיא עדיין בעיצומה.
       
       כמו כל קורבנות הטרור הפלסטיני, גנדי נרצח בגלל היותו יהודי, אך בה במידה, הוא נרצח בגלל היותו סמל – סמל של ישראל גאה, הדבקה באדמתה, אדמת מולדתו ההיסטורית של העם היהודי, ונלחמת מלחמת חורמה באויביה. 
       
       לפני שנתיים, למחרת הרצח הנפשע, התאחדה הכנסת כולה במפגן אדיר של אחדות בין קואליציה לאופוזיציה וספדה לשר רחבעם זאבי בקול אחד של כאב ואהבה. לצערי, זה נמשך כך רק ימים מספר. היתה זו מחווה מחממת לב לאיש, שכל מי שהכירו מקרוב – שותף פוליטי או יריב – העריך אותו.
       
       חברי חברי הכנסת, גנדי איננו, אבל שנתיים אחרי הרצח הוא ממשיך להיות נוכח בלב כל מכריו, ממשיך להיות  מקור השראה וכוח. הוא ממשיך לעמוד בשער. 
       
       יהי זכרו ברוך.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מודה לראש הממשלה אריאל שרון על דבריו, ומזמין את יושב-ראש האופוזיציה וראש הממשלה לשעבר, שמעון פרס, לשאת דברים.
       
שמעון פרס (העבודה-מימד):
       
       כבוד הנשיא, הגברת קצב, הנשיאים לשעבר, נבון וויצמן, משפחת זאבי היקרה, אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אנחנו דנים את גנדי בעיקר לפי החזות הפוליטית שלו. 
       
       אני חייב להגיד את האמת, מעולם לא הסכמתי עם המדיניות שלו. לא הסכמתי עם הרציונל הפוליטי שלו, עם החישובים שלו, עם המחשבות שלו, החל בנקודת המוצא וכלה בקץ הימים. גנדי זה עורר בי התנגדות ועורר בי ביקורת.
       
       אבל אני הכרתי את גנדי האחר – גנדי האיש, גנדי שאיננו רציונל, גנדי שהוא רומנטיקן, גנדי מאוהב ורך ושקוע ונוגע ללב, איש שכל צעדיו היו עשויים מרגש, ולא רק ממפות. היו לו ארבע אהבות גדולות בחייו.
       
       קודם כול, אהבת העברית. זה מפתיע. הוא אחד האנשים המאוהבים ביותר בשפה העברית שידעתי. היא התרפקה אצלו כמו חתולה נחמדת, והיא שאגה לפעמים כאריה דורס. הוא ראה אותה בחמוקיה ובפסגותיה. הוא שמע ממנה את ערגת העבר והוציא ממנה את כמיהת העתיד. הוא התהלך אתה עם חוט שדרה שאינו מאוהב בהווה ומסתכל תמיד מעל, מעבר, לעבר. הוא עשה שימוש בתנ"ך ובמודרניות, והוא הקפיד להיות נאמן לה, לדייק בשימוש בה, לאסוף כוח מגווניה, מגיווניה, מהאפשרויות הבלתי-צפויות, כי זה דבר מיוחד במינו הנתון בידי אדם אוהב.
       
       והדבר השני שהוא היה מאוהב בו – באמת מאוהב בו – זה ארץ-ישראל. אני מכיר מעט מאוד אנשים שאהבו כל כך את הארץ, במובנה הכפול, ההיסטורי והגיאוגרפי. לא במקרה הוא השקיע הרבה עבודה והרבה מחשבה בכתיבת ההיסטוריה של ארץ-ישראל, מהתקופות הקדומות עד ימינו אלה. הוא טרח ואסף וערך והסביר והפיץ את מחמדיה ואת טוביה של ההיסטוריה של הארץ הקטנה הזאת, שפרט להיסטוריה העשירה שלה, נופה הוא מגוון, הוא מרתק, הוא משתנה. כמו שידע את ההיסטוריה, כך הוא גם ידע את הנוף שלה, את שביליה, את נתיבותיה, את מעלותיה ואת הוואדיות שבה, את האור הראשון של שמש באביב ואת השקיעה האחרונה של סתיו. הוא הסתכל בה, מעבר לה, מסביב לה,  והוא התהלך בה כאדם מאוהב, כמעט בלתי רציונלי.
       
       והדבר השלישי שגנדי אהב – באמת אהב – זה צבא-הגנה לישראל. הוא כל הזמן חשב איך לשמח את לב החיילים והקצינים - מי שעדיין זוכר את מסיבות הגן שהוא היה עורך, בתחפושות ובעיתונים היתוליים. אבל כמו שידע להתל ולרומם את לב האנשים, כך הוא ראה לא רק צבא ממושמע ומסודר, אלא גם חיילים שהם בני-אדם - חייל במצוקה, חייל פצוע, משפחה נזקקת. אתה לא יכול למצוא אדם יותר מסור ויותר מסייע מגנדי – בלי שום חשבונות, בלי שום שיקולים.

       כאן עמד איש במדים שהגן על כבוד צה"ל, שהגן על ישראל, אבל גם איש שידע שמתחת למדי החייל מסתתר אדם שבשעת גבורה יכול להיות לוחם שאין משל לו, אבל בשעת מצוקה אדם שאין מרפא לו. הטיפול האישי של גנדי בחיילים, כמו ההתלהבות הבלתי-פוסקת שלו מכוחו של צה"ל, גם הם ריתקו, ולפי דעתי, עוררו התפעלות אמיתית. היה בזה משהו אותנטי וכן ולא ניתן לחישוב ולא מצפה לתמורה. 
       
       הדבר הרביעי שהוא אהב זה ירושלים. הייתי אומר שירושלים היתה על ראש אהבותיו. לא רק ירושלים שהרים סביב לה, אלא ירושלים שפרקי היסטוריה בתוכה. ירושלים שהיא צירוף של נוף מדהים והיסטוריה מעוררת שאלות ומעוררת תקוות. הוא טייל גם כאן בשביליה היפהפיים ובמעמקיה הבלתי- מפוענחים, באבניה, ברשרושיה, ברמזים שבה, בתקוות שהיא עוררה, בנבואות שהרחיקו למרחקים גדולים ובמצוקות שהיו למצוקות יומיומיות. 
       
       ואולי אי-אפשר להיות אדם רציונלי אם אתה לא מאוהב. רק בשכל אי-אפשר להבין את החיים. ועל כן הבנתו של החיים היתה רגשית, לא רק הגיונית. היתה של איש, לא רק של דרך. היתה של אדם בודד, ולא רק של מחנה שלם. 
       
       מי שהכיר את גנדי מהצד הזה, לא יכול היה להיות שווה נפש. כמו שהתנגדתי לדעותיו, כך הלכתי אחרי ערכיו כבן-אדם. הסתירה הזאת, בין התנגדות לדעה המחושבת והמוצקה לבין הנהייה אחרי הטוב הניגר מאהבה בלתי צפויה זו, היא היא שעשתה את גנדי כל כך מיוחד במינו. 
       
       הוא נפל שדוד על-ידי מרצחים נוראיים, בתקופה שבין הרצח הטרוריסטי לבין כבוד האדם אין גשר. אחד צריך לנצח, ואנחנו ננצח. הקורבן שלו כואב מאוד, אבל מה שהוא נשא בתוכו הוא זה שמבטיח שדרכו כאדם היא זו שתנצח בעתיד. 
       
       יהי זכרו ברוך. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מודה ליושב-ראש האופוזיציה וראש הממשלה לשעבר, שמעון פרס. אני מזמין את השר אביגדור ליברמן לשאת דברים. 
       
שר התחבורה אביגדור ליברמן:
       
       כבוד נשיא המדינה, משפחה יקרה, כבוד ראש הממשלה, יושב-ראש הכנסת, נשיאים לשעבר, מכובדים, כנסת נכבדה, שנתיים להירצחו של גנדי, שנתיים קשות, כואבות ומורכבות. במותו קנה לעצמו גנדי לגיטימיות וכניסה לממסד הישראלי, אשר ניסה להתעלם ממנו ולבודד אותו במשך שנים ארוכות. לסיעת האיחוד הלאומי יום הירצחו של גנדי הוא יום של חשבון הנפש הפוליטי, האידיאולוגי והערכי. 
       
       מה ניתן ללמוד מדרכו של גנדי? דבר אחד בסיסי, אולי החשוב ביותר לכל איש ציבור, בלי קשר אם מסכימים לדרכו ולתפיסתו ואם לאו. הדבר הבסיסי הזה הוא נאמנות לרעיון, לאידיאה, ל"אני מאמין" שלך. נכונות לשלם מחיר אישי וציבורי. האמונה העמוקה בצדקת הדרך. לא עוד שעבוד עצמי לקוניונקטורה, לסקרים, לרייטינג. לא עוד פשרה עם המצפון ועם האמונה הבסיסית שלך לטובת שררה ופריווילגיות. נכונות להתעמת על הדרך עם רבים וחזקים. 
       
       גנדי היה הנאמן הגדול ביותר של ארץ-ישראל, אפילו את צמד המלים "ארץ-ישראל" מעולם לא כתב גנדי בקיצור. ארץ-ישראל, אמר גנדי, כותבים בכתיב מלא כיאה למדינת היהודים. זהו גנדי. 
       
       לגנדי גם היה כשרון אדיר לראות רחוק, לראות דברים שאחרים לא רואים. אני לא אכנס כרגע לפולמוס פוליטי, אבל אני חושב שגם היום, אנחנו רואים כל יום שהדרך הפוליטית של גנדי היא אולי היחידה הנכונה, וכל השאר זה פשוט מקסמי שווא. 
       
       אחד הדברים שגנדי הפתיע אותי בו כחודש לפני הירצחו היה שיחה שהוא תפס אתי פה במשכן הכנסת, כשנשארנו להצבעה לילית מאוחרת בנושא האנטישמיות המתעוררת באירופה. אני חייב לציין שאני לא הייתי ער, וגנדי חזר ואמר: תראה, האנטישמיות מתפתחת וחוזרת למה שהיה בסוף שנות ה-30 ושנות ה-40, זאת סכנה שהולכת ומתפתחת. 
       
       באמת, באנטישמיות שמשתוללת על אדמת אירופה אין שום דבר חדש. לצערי, דווקא היבשת הזאת הולידה תופעות כמו אינקוויזיציה, משפט דרייפוס, משפט בייליס, "ליל הבדולח", משפט הרופאים. רק לאנטישמיות המודרנית קוראים "אנטי-ישראליות". זאת אולי היתה הנקודה שבה גנדי הפתיע אותי אז ואמר שכל האנטישמים החדשים תמיד ינסו לבנות את עצמם כאנטי-ישראלים, כמתנגדים לישראל. אני חושב שגם בזה הוא צדק, ואנחנו רואים היום עד כמה הוא ראה רחוק. 
       
       כל המחזות שראינו בוועידת דרבן בדרום-אפריקה, תוצאות הסקרים באיחוד האירופי ביחס לישראל וליהודים, ההחלטות האנטי-ישראליות באו"ם, ההתבטאויות בוועידת מדינות האסלאם, מיקיס תיאודורקיס – לכל אלה קוראים אנטישמים ואנטישמיות.
       
       הדבר החדש היחיד בתופעה הזאת הוא האנטישמיות החדשה כאן, במדינת ישראל. הסרט "ג'נין ג'נין" הוא יצירה אנטישמית לא פחות מ"הפרוטוקולים של זקני ציון", ואולי אף מסוכנת יותר. מדובר במתנה הכי גדולה שניתן לייצא מארץ הקודש לכל האנטישמים בכל רחבי העולם. מדינת ישראל עצמה מכשירה חומר גזעני, שקרי, שכולו הסתה לרצח. הכשר שכזה מחבל בכל ניסיון למתקפת הסברה מצד מדינת ישראל ומשמיט את הקרקע מתביעות שלנו לפעול נגד מכחישי השואה למיניהם. 
       
       לכן, גם אלו המדברים בשבחו של גנדי עכשיו צריכים לשאול את עצמם עם איזו יוזמה מדינית היה יוצא גנדי בנסיבות של היום. האם היה גנדי מסכים ליוזמה חד-צדדית? אולי כן, תלוי באיזה כיוון. 
       
       גנדי ידע הרבה סיפורים על ארץ-ישראל, ידע לספר אותם, ואולי ברוח ימים אלו הייתי מביא ציטוט מעיתון "הארץ" –היום הוא פופולרי בכותרות – הכולל גם סיפור על הרכבת החשמלית, מאמר מפרי עטו של זאב ז'בוטינסקי משנת 1920. המאמר נקרא "שיטת קרנסקי". קרנסקי היה ראש ממשלת רוסיה בין שתי מהפכות, ב-1917. אני חושב שהמשל הזה היה אולי הדבר הפשוט שגנדי ניסה להעביר כל חייו: 
       
       יש בפטרוגראד שני רחובות מצטלבים, ומקום הצטלבותם הוא טבורה של העיר, מרכז כל התנועה האזרחית והמסחרית. מדי רגע עוברים שם קרונות חשמלית הנה והנה. ביום בהיר אחד הופיע שם אדם וכיסא עץ בידו, העמיד את הכיסא בדיוק באמצע בין הפסים, ישב עליו, שילב זרועותיו על חזהו וחיכה. באה החשמלית ונעמדה לפני האיש על הכיסא. צעק הנהג: לך, מה אתה עושה כאן? ענה האיש: לא אתן לעבור. התאסף המון גדול. הגיעו בינתיים עוד עשר חשמליות, ועוד 20, ועמדו כולן בשורה. והאיש יושב ואומר: לא אתן. 
       
       שלחו להגיד לקרנסקי. שלח את מזכירו הפרטי למקום המעשה, שידבר על לבו של המפריע, שיסביר לו כי חופש תנועת החשמלית הוא אחד מיסודות החופש הכללי. המפריע שמע וענה: לא אתן. אז נתן קרנסקי פקודה, שיכתבו על זה מחר בכל עיתוני הבירה. כתבו, אבל המפריע אמר: לא אתן. אז קרא קרנסקי את הפרלמנט לאספה מיוחדת. דנו והתווכחו כל הלילה, ולבסוף התקבלה הצעתו של קרנסקי, להעתיק את הפסים לרחוב אחר. הזמינו מומחים והתחילו בעבודה. 
       
       באותו זמן הזדמן לפטרוגראד איזה מוז'יק כפרי פשוט. ראה שחופרים ברחוב הראשי ושאל: כל כך למה? סיפרו לו את המעשה. שאל: ואיפה האיש? אמרו לו: הנה הוא. ניגש אל המפריע ושאל: לא תיתן? ענה: לא אתן. ירק המוז'יק לתוך כף ידו, הניף את זרועו תנופה רבתי, נשמע קול מהלומה והכיסא והאיש נעלמו מהפסים.  מסקנה: אין שומרים על הסדר בשיטת קרנסקי.
       
       המסקנה שלי: אין שומרים על ביטחון ישראל בשיטת מפת הדרכים ואין שומרים על הרתעה כאשר רוצחיו של גנדי יושבים בבית-הבראה ביריחו ועושים חיים. 

	אם גנדי היה יושב כאן עמנו היום, היה פונה לתלמידיו הרבים של ראש בית"ר, הישובים פה בספסלי הליכוד, והיה אומר להם: זכרו את הלקח של המוז'יק ושל קרנסקי. 

	אני אזכור את גנדי כאיש אשכולות, כאדם גדול של ההיסטוריה, של סיפורי ארץ-ישראל, והעיקר – כאיש שידע להסיק מסקנות נכונות מאותם סיפורים. 

       השם ייקום דמו. תודה. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה לשר אביגדור ליברמן. אני מזמין את יושב-ראש סיעת ש"ס, חבר הכנסת יאיר פרץ, כאחרון הדוברים. 
       
יאיר פרץ (ש"ס):
       
       אדוני היושב-ראש, בני שבט זאבי, כפי שנהג המנוח גנדי לומר; הרעיה יעל, הבנים בנימין ופלמח, הבנות מצדה, ערבה וצאלה, כבוד הנשיא משה קצב ורעייתו, הנשיאים יצחק נבון, עזר ויצמן ורעייתו, ראש הממשלה לשעבר אהוד ברק, הרבנים הראשיים, עמיתי חברי הכנסת, הלך שר וגדול בישראל. יד זדים היתה בו להמיתו. היום לפני שנתיים התבשר עם ישראל את הבשורה המרה על רציחתו של רחבעם זאבי, השם ייקום דמו, על-ידי מרצחים עלובים בני בלייעל. 
       
       אדוני היושב-ראש, עם הירצחו של גנדי נדמה אותה דיסקית שהלכה עמו לכל מקום; הדיסקית ששתקה, ובכל זאת אמרה הכול; הדיסקית שאמרה "ארץ-ישראל" בקול גדול; הדיסקית שאמרה חברות אמיתית עד אין קץ; הדיסקית שאמרה ביטחון, אמונה ודרך; הדיסקית שהזכירה לנו את מה שאולי אהבנו לשכוח; הדיסקית שהעמידה את המראה אל מול עינינו; הדיסקית שזעקה בקול ניחר, שאין מפקירים שבויים, אין מפקירים נעדרים ואין מפקירים מולדת. כמו שאמא יש רק אחת, גם מולדת יש רק אחת. הדיסקית הזאת, אדוני היושב-ראש, נדמה באותו יום שגנדי נרצח. 
       
       אדוני היושב-ראש, אמרת גנדי – אמרת ארץ-ישראל; אמרת ארץ-ישראל – אמרת הכול: יישובים, ערים, הרים, שבילים, נקיקי סלע ורגבים. כל אלה זרמו בדמו של גנדי, ועדיין לא הרוו את צימאונו ואת אהבתו לארץ-ישראל. הלה היה אומר מדי יום ביומו: "וארשתיך לי לעולם". 
       
       אמרת גנדי - אמרת ביטחון בצדקת הדרך, מפי הגבורה הובטחה לנו, ואין אנו רשאים לחלוק אותה עם עם אחר; אמרת גנדי - אמרת שר-צבא, שהיה שותף פעיל ביותר בכל מלחמות ישראל, תמיד היה ראשון וחייליו אחריו: בפלמ"ח, במלחמת השחרור, בארץ המרדפים ובכל שאר המלחמות הנוחתות עלינו חדשות לבקרים, לרבות הטרור המשתולל ברחובותינו; אמרת גנדי - אמרת רעות, מין חברות שכזאת, אמיצה, שאי-אפשר לשחרר את קשריה, בבחינת "ואהבת לרעך כמוך", ואפילו באים ליטול את נפשך; אמרת גנדי - אמרת אהבת הבריות וכיבודן, אמרת תרבות, אמרת ספרים. ואם אנו עם הספר, גנדי איש הספר; אמרת גנדי - אמרת מחלוקת, אבל מחלוקת לשם שמים, זוהי המחלוקת שסופה להתקיים, כדברי המשנה, והכול בכבוד ובהדר, בדרך-ארץ. אך מעל הכול, אדוני היושב-ראש, אמרת גנדי - אמרת יושר. אמרו חכמינו: "לישרים נאווה תהילה" – לא לצדיקים, לא לחכמים, לא לחזקים – לישרים, להם ורק להם נאווה התהילה. 
       
       גנדי היקר, לך נאווה התהילה. אתה תירשם בדפי ההיסטוריה העקובה מדם של העם היהודי כשר וגדול, כאלוף עטור תהילה, כאיש אוהב בריות ומכבדן, כאיש אוהב ספר ויודע ספר. גנדי, אתה תירשם בספר הזיכרונות של העם היושב בציון כמתווה דרך – אידיאולוג המונחה על-ידי המטרה הקדושה, שהיא ורק היא עומדת לנגד עיניו. לא השררה, לא הכבוד, לא הכיסא, אלא ארץ-ישראל. 
       
       גנדי היקר, אמרת לי פעם, שאתה רואה את עצמך כחבר ה-18 בסיעת ש"ס. ידענו את חיבתך הגדולה ליהדות. ידענו עד כמה אתה מקפיד על מצוות שבין אדם לחברו. אך אתה הקפדת גם על מה שבין אדם לקונו. 
       
       סיעת ש"ס מצדיעה לך היום, שר, אלוף וחבר. סיעת ש"ס מרכינה את ראשה בצער עמוק. אבד לארץ-ישראל אחד מן העמודים היותר-חשובים שלה. חבל על דאבדין ולא משתכחין.
       
       אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, לפני שנתיים נפרדנו מאחד הסמלים היותר-מובהקים של ארץ-ישראל. גנדי, זכרו לברכה, נטמן בין הרגבים שאותם כל כך אהב וכל כך הכיר ולמענם כל כך נלחם. 
       
       ממשלת ישראל, הכנסת והעם בישראל מוקירים ויוקירו את זכרו לעד. מי ייתן ואדמת הקודש שעליה כה שמרת תשמור עליך ועל משפחתך. 
       
       אדוני היושב-ראש, את גנדי לא נוכל להחזיר לחיים, אך את מורשתו, את רוחו העשויה ללא חת, את הלב החם, את האמונה בצדקת הדרך ואת האהבה למולדת – את כל אלה נוכל לאמץ ולנצור לעצמנו, להנחיל ולהוריש לבאים אחרינו. ואם בכל אלה נעמוד, אזי אנו מקימים מצבה שחשובה ממנה לא נוכל להקים. 
       
       יהי זכרו ברוך. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מודה מאוד ליושב-ראש סיעת ש"ס, יאיר פרץ. 
       
       כבוד נשיא המדינה משה קצב ורעייתו גילה, כבוד נשיא המדינה החמישי יצחק נבון, כבוד נשיא המדינה השביעי למדינת ישראל עזר ויצמן ורעייתו ראומה, תמה הישיבה המיוחדת של הכנסת לזכרו של רחבעם זאבי, השם ייקום דמו, במלאות שנתיים להירצחו. 
       
מזכיר הכנסת אריה האן:
       
       בבקשה לקום. 
       
       כבוד הנשיא!
       
       (חברי הכנסת מכבדים בקימה את צאת נשיא המדינה מאולם המליאה).
       
מזכיר הכנסת אריה האן:
       
       
       אפשר לשבת.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אדוני ראש הממשלה, רבותי השרים, אני מכריז על הפסקה. ישיבת הכנסת תתחדש בשעה 16:00 בהצעות האי-אמון. 
       
       (הישיבה נפסקה בשעה 15:39 ונתחדשה בשעה 16:01.)
       
       
       
הודעת יושב-ראש ועדת הכנסת

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       רבותי חברי הכנסת, אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת ולחדשה. ובכן, בטרם נתחיל בהצעות האי-אמון, הודעה ליושב-ראש ועדת הכנסת. בבקשה, אדוני. נא לצלצל, להודיע, כי בהחלט יכול להיות שאנחנו נצביע על הצעת האי-אמון מייד אם לא יהיו דוברים.

רוני בר-און (יו"ר ועדת הכנסת):
       
       אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חברי חברי הכנסת, ביום י"ז תמוז התשס"ד, 12 בנובמבר 2003, קבעה ועדת הכנסת את הוועדות השונות לדיון בהצעת חוק המדיניות הכלכלית לשנת הכספים 2004 (תיקוני חקיקה), התשס"ד-2003.
       
       בין השאר נקבע, כי ועדה משותפת לוועדות הכלכלה והכספים תדון בסעיפים 97--100 בפרק י"ג בהצעת החוק הנ"ל, שעניינם ביטול הרשות לפיתוח הנגב והרשות לפיתוח הגליל. 
       
       ועדת הכנסת קבעה בישיבתה היום את הרכב הוועדה המשותפת כדלקמן: הוועדה תהיה בת 14 חברים - שבעה חברים מכל ועדה - בראשות ועדת הכלכלה. מטעם ועדת הכלכלה, חברי הכנסת: שלום שמחון - יושב-ראש, דני בנלולו, מלי פולישוק-בלוך, אליעזר כהן, יצחק וקנין, אברהם רביץ, דוד טל; מטעם ועדת הכספים, חברי הכנסת: אברהם הירשזון, אלי אפללו, איוב קרא, חיים אורון, אורית נוקד, אהוד רצאבי וניסן סלומינסקי. 
       
       אבקש את אישורה של הכנסת להצעה זו. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       רבותי חברי הכנסת, הואיל ועוד הפעם קרסה לנו פה המערכת, אני מבקש - - - זה עובד. אם כך, נצביע. 
       
קריאה:
       
       ידנית. 


היו"ר ראובן ריבלין:
       
       למה? אפשר להצביע, נא להצביע. למה לקפח אתכם? 
       
       בבקשה. מי בעד? מי נגד?

הצבעה מס' 1

בעד הודעת יושב-ראש ועדת הכנסת - 8
נגד - אין
נמנעים - אין
הודעת יושב-ראש ועדת הכנסת נתקבלה.

אילן שלגי (שינוי):
       
       בעד, אדוני. 

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מצרף את קולך כמובן. ובכן, בעד - 10, יחד עם קולותיהם של יושב-ראש ועדת הכנסת ויושב-ראש ועדת החינוך, אין מתנגדים, אין נמנעים. אני קובע שהודעת הוועדה, כפי שנקראה על-ידי יושב-ראש ועדת הכנסת, נתקבלה.
       


הצעה לסדר

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הצעה לסדר, לפי סעיף 53, לחברת הכנסת רוחמה אברהם, כמנהגנו מדי יום שני. 

רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, יום רודף יום, חודש ועוד חודש, שנה הלכה ושנה חדשה באה ומסע הייסורים לבירור גורל הבנים השבויים והנעדרים לא תם. אנו עדיין מחכים לרב-סמל צבי פלדמן, רב-סמל זכריה באומל, רב-סמל יהודה כץ, רב-סרן רון ארד, רב-טוראי גיא חבר, סמל ראשון בנימין אברהם, סמל ראשון עומר סועאד, סמל עדי אביטן, יונתן פולארד.
       
       לצד הכאב, כולנו ניזונים מהתקווה; לצד הייאוש וחוסר האמון, קיימת ציפייה גדולה שהבנים שהלכו למשימה ולא שבו עוד, יחזרו אלינו. במקורות נאמר שאין מצווה גדולה כפדיון שבויים, וכל כסף שנגבה למטרת מצווה כלשהי - מותר לשנותו לפדיון שבויים. בלבנו יש תקווה גדולה וציפייה דרוכה לשובם של היקרים אלינו. תודה רבה.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מאוד מודה לחברת הכנסת רוחמה אברהם על יוזמתה באזכור ובהזכרת כל אותם נעדרים, ונזכור גם שעזאם עזאם עדיין יושב בכלא במצרים. 
       

מסמכים שהונחו על שולחן הכנסת

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הודעה למזכיר, בבקשה.

מזכיר הכנסת אריה האן:
       
       ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבד להודיע, כי הונחו היום על שולחן הכנסת –
       
       לקריאה ראשונה, מטעם הממשלה: הצעת חוק השתלת איברים, התשס"ד-2003.
       
       לדיון מוקדם: הצעת חוק הלוואות לדיור (תיקון - עדכון סכומי הלוואות), התשס"ד-2003, מאת  חבר הכנסת חמי דורון וקבוצת חברי הכנסת; הצעת חוק לתיקון פקודת מס הכנסה (פטור לסטודנט), התשס"ד-2003, מאת חברת הכנסת ענבל גבריאלי; הצעת חוק יסודות התקציב (תיקון - הגבלת שכר), התשס"ד-2003, מאת חברת הכנסת מל פולישוק-בלוך וקבוצת חברי הכנסת; הצעת חוק לתיקון פקודת מס הכנסה (ניכוי ריבית בגין משכנתה), התשס"ד-2003, מאת  חברת הכנסת אורית נוקד; הצעת חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב והמדיניות הכלכלית לשנות הכספים 2003 ו-2004) (תיקון - מקבלי שכר נטו), התשס"ד-2003, מאת  חברי הכנסת עמיר פרץ, דוד טל ואילנה כהן; הצעת חוק יסודות התקציב (תיקון - שכר מרבי לעובדים חדשים המועסקים בגוף מתוקצב או בגוף נתמך), התשס"ד-2003, מאת חבר הכנסת שאול יהלום; הצעת חוק שיקים ללא כיסוי (תיקון - תאגיד ועוסק מורשה), התשס"ד-2003, מאת חבר הכנסת חמי דורון  וקבוצת חברי הכנסת; הצעת חוק המוהלים, התשס"ד-2003, מאת חברת הכנסת אתי לבני; הצעת חוק שירות התעסוקה (תיקון - איסור הפליה), התשס"ד-2003, מאת  חברת הכנסת אתי לבני; הצעת חוק השוואת זכויות פנסיה לאלמן ולאלמנה, התשס"ד-2003, מאת חבר הכנסת יצחק הרצוג; הצעת חוק מבקר המדינה (תיקון - חיזוק מעמד מבקר המדינה), התשס"ד-2003, מאת חברת הכנסת מל פולישוק-בלוך וקבוצת חברי הכנסת; הצעת חוק הבחירות לכנסת [נוסח משולב] (תיקון - התפלגות של סיעה), התשס"ד-2003, מאת חבר הכנסת גדעון סער; הצעת חוק אימוץ ילדים (תיקון - אימוץ על-ידי בני-הזוג), התשס"ד-2003, מאת חבר הכנסת אהוד רצאבי וקבוצת חברי הכנסת; הצעת חוק חובת בדיקות רפואיות לצוות רפואה, התשס"ד-2003, מאת חבר הכנסת אריה אלדד; הצעת חוק הנכים (תגמולים ושיקום) (תיקון - מינוי חברי ועדות רפואיות), התשס"ד-2003, מאת חברת הכנסת גילה פינקלשטיין; הצעת חוק נכי רדיפות הנאצים (תיקון - הגדרת זכאות), התשס"ד-2003, מאת חבר הכנסת יצחק כהן; הצעת חוק הרשות למלחמה בעישון, התשס"ד-2003, מאת חבר הכנסת איוב קרא; הצעת חוק לתיקון פקודת מס הכנסה (קצבת הילדים), התשס"ד-2003, מאת חבר הכנסת דניאל בנלולו וקבוצת חברי הכנסת; הצעת חוק החברות (תיקון - כשירות דירקטור חיצוני בחברה ציבורית), התשס"ד-2003, מאת חברת הכנסת גילה פינקלשטיין; הצעת חוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד) (תיקון - הגדרת הורים מיועדים), התשס"ד-2003, מאת חבר הכנסת רומן ברונפמן; הצעת חוק חוזה הביטוח (תיקון - הארכת תקופת ההתיישנות במקרים חריגים), התשס"ד-2003, מאת חבר הכנסת שאול יהלום; הצעת חוק לתיקון פקודת הסמים המסוכנים (עונש מינימום לסוחרי סמים), התשס"ד-2003, מאת חבר הכנסת איוב קרא; הצעת חוק איסור קבלת תגמול מחברת תרופות (תיקוני חקיקה), התשס"ד-2003, מאת חבר הכנסת אופיר פינס-פז; הצעת חוק המתווכים במקרקעין (תיקון - תיווך על-ידי תאגיד), התשס"ד-2003, מאת חבר הכנסת ניסן סלומינסקי; הצעת חוק מימון מפלגות (תיקון - נציגי הסיעה), התשס"ד-2003, מאת חברי הכנסת גדעון סער, דליה איציק, יורי שטרן וזהבה גלאון; הצעת חוק ההסדרים במשק המדינה (תיקון - ביטול שלילת גמלה להבטחת הכנסה בגין רכב), התשס"ד-2003, מאת חבר הכנסת יצחק הרצוג; הצעת חוק עידוד מעורבות סטודנטים בפעילות חברתית וקהילתית, התשס"ד-2003, מאת חבר הכנסת יצחק הרצוג; הצעת חוק חובת המכרזים (תיקון - העדפת תאגיד לתעסוקת נכים ומוגבלים), התשס"ד-2003, מאת חברי הכנסת דוד אזולאי, יצחק וקנין, משולם נהרי ויאיר פרץ; הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון - שמירת היריון באופן חלקי), התשס"ד-2003, מאת חברת הכנסת אתי לבני; הצעת חוק פרסום מודעת דרושים, התשס"ד-2003, מאת  חבר הכנסת אריה אלדד; הצעת חוק כהונת משרות אמון, התשס"ד-2003, מאת חברי הכנסת גילה גמליאל ומשה כחלון; הצעת חוק הבחירות לכנסת (תיקון - הצבעת המשרתים בשירות לאומי), התשס"ד-2003, מאת חבר הכנסת שאול יהלום; הצעת חוק העלאת צאצאי יהודי אתיופיה, התשס"ד-2003, מאת חברי הכנסת שאול יהלום, דוד אזולאי וגילה פינקלשטיין; הצעת חוק בדיקות פתע של סמים בקרב רופאים במהלך תפקידם, התשס"ד-2003, מאת חבר הכנסת איוב קרא; הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון - שירותי חינוך לילדים), התשס"ד-2003, מאת חברי הכנסת דוד אזולאי, שלמה בניזרי, נסים דהן ונסים זאב; הצעת חוק גדר הביטחון, התשס"ד-2003, מאת  חבר הכנסת מתן וילנאי וקבוצת חברי הכנסת; הצעת חוק גדר ביטחון, התשס"ד-2003, מאת חבר הכנסת אהוד רצאבי וקבוצת חברי הכנסת; הצעת חוק גדר הביטחון, התשס"ד-2003, מאת חברת הכנסת מל פולישוק-בלוך; הצעת חוק גדר ביטחון, התשס"ד-2003, מאת  חבר הכנסת גלעד ארדן. תודה רבה.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       תודה רבה. 
       
       


הצעות סיעות העבודה-מימד וש"ס להביע אי-אמון בממשלה בשל: 
א. מדיניותה החברתית, הכלכלית והמדינית של הממשלה; 
ב. הפגיעה בדיור הציבורי

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מזמין את חבר הכנסת בנימין בן-אליעזר לבוא ולשאת דברים שעל סדר-היום בדבר אי-אמון שיש לסיעת העבודה-מימד בראש הממשלה ובממשלתו בעניין מדיניותה החברתית, הכלכלית והמדינית של הממשלה. בבקשה, אדוני.

בנימין בן-אליעזר (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מפלגת העבודה מביעה אי-אמון בראש הממשלה בשל כישלונו וכישלון ממשלתו. 
       
       מאז הוקמה הממשלה אנחנו עוקבים בדאגה, כמו כל עם ישראל, ושואלים כיצד הצלחתם להטעות את אזרחיה בכל תחומי החיים - בתחום המדיני, בתחום הכלכלי ובתחום החברתי. 
       
       אדוני ראש הממשלה - אני מקווה שגם אתה שומע אותי, אף שאתה אינך כאן - אין אמון ביכולתה של ממשלתך לשנות את המצב. הכול אותו הדבר, הכול תקוע. אדוני ראש הממשלה, הגענו לתהום - אין צמיחה, אין עבודה, אין גאווה, והחמור מכול - אין תקווה.
       
       העברתם תקציב אנטי-חברתי, הגענו לפערי שכר כמו אלו הקיימים בברזיל, בארגנטינה, במדינות הרעבות של העולם. 
       
       אנחנו תקועים בתחום המדיני, ובלי שום הצדקה. אתמול היו לי חמש דקות של תקווה, של אשליה - אולי משהו קורה. אבל התפכחתי מהר מאוד. מי כמוך יודע שהצלחת פריצת הדרך מותנית לא רק בהם, אלא בעיקר ברצון כן ואמיתי שלך. 
       
       אין לנו אמון בממשלה, ולו רק בגלל הרמייה הגדולה של תקציב המדינה, המתבסס על נתונים מופרכים, הזורה חול בעיני הציבור. התקציב שהועבר בקריאה ראשונה ב-5 בנובמבר 2003, אדוני היושב-ראש, הוא כתב אישום חמור לממשלה הזאת. זו ממשלה שנוהגת כבת-יענה, מנותקת מהמציאות, איננה רואה ואיננה שומעת. זו ממשלה המתעלמת מזעקות השבר של עמה, מהמצוקות ומהכאב של השכבות החלשות באוכלוסייה ומעמד הביניים שהולך ומתרסק. הגענו לפת לחם. 
       
       שר האוצר, המתמחה בהטעיה ובהולכת שולל, מציג את תקציבו כתוכנית יעילה אשר תביא ישועה ומזור לחברה כולה. אולם כיצד תועיל תוכנית זו לעם הזה, שרק מקריב ואינו זוכה לראות טיפת אור? 
       
       פנסיונרים שרצו להבטיח את גמלתם - מידרדרים לעוני, ובשירותים החברתיים, אדוני היושב-ראש, כאשר אין עבודה - גובר הפשע, והוא גובר. תשאל את השר לביטחון פנים, צחי, והוא יאמר לך: אין די שוטרים כדי להתמודד עם הפשע המאורגן והלא-מאורגן, ובתי-הסוהר מפוצצים. 
       
       במערכת החינוך, גברתי, הגענו לשיא, לצערי. חינוך ילדינו נמצא כבר במקום ה-40, ליד מלזיה, ברמת הבנת הנקרא, מתמטיקה וכדומה.
       
יצחק כהן (ש"ס):
       
       לא החינוך החרדי. 
       
בנימין בן-אליעזר (העבודה-מימד):
       
       בבריאות - בתי-החולים קורסים, ומנהליהם כבר הגישו את המפתחות לשר הבריאות. חוק הבריאות איננו ממלא את ייעודו, ואזרחי ישראל משלמים "אקסטרות" עבור כל שירות.
       
       אדוני היושב-ראש, תקציב המדינה לשנת 2004 הינו תקציב אנטי-חברתי, והוא טומן בחובו שורה של קיצוצים וגזירות כואבות. הם הולכים לגרום עוול משווע ופגיעה קשה כמעט בכל אחד, וכמובן, לצערנו, בראש ובראשונה בחלשים. אחרי זה במעמד הביניים שרוסק – ההערכה היא שבשנת 2003 התמוטטו כ-70,000 עסקים קטנים. בקרב הישישים - כ-680,000 חיים מתחת לקו העוני. חברי הכנסת, על-פי רוב מדובר בהורים שלנו.
       
       בתוכנית המוצעת כולם ישלמו את המחיר. עוד 1,500 עובדי מדינה יפוטרו. יוטל מס על הפנסיה. גיל הפרישה יעלה. הבטחת, אדוני שר האוצר, להוריד את המע"מ ל-17%. כלום, "נאדה". אי-אפשר לפגוע יותר בשכבות החלשות.
       
       ולחברי שינוי, שכל כך מדברים על מעמד הביניים, הרי הוא קורס לכם מול העיניים, ואתם שותקים. זאת הבגידה שלכם באנשים שבחרו בכם. 
       
       יותר ממיליון ו-300,000 ישראלים חיים מתחת לקו העוני. מצמרר לדעת כי כל ילד שלישי בישראל מוגדר עני. 618,000 ילדים עניים מביטים כיום בפניה של ממשלת ישראל, והיא אפילו לא משפילה את מבטה. נהפוך הוא, היא ממשיכה לדבוק במדיניות כושלת של כלכלה אנטי-חברתית, ההורסת לילדים את ההווה ולחברה כולה את העתיד ואת התקווה. 
       
       עתה, שר האוצר מציג תוכנית כלכלית הפוגעת במתכוון בציפור הנפש של עם ישראל. מדינת ישראל, עוד מימיה הראשונים, השתדלה ככל יכולתה להיות חומת המגן התומכת של הדלים, האביונים, המובטלים, החולים, הנכים, הזקנים, העולים, האמהות החד-הוריות, של נפגעי פעולות האיבה ושל אלמנות צה"ל. שר האוצר מנסה לשנות ללא הכר את מדיניות הרווחה שהעם בנה לאורך שנים ואת ערכי הסולידריות העמוקים שטבועים בתרבותנו. 
       
       שר האוצר משתמש במסכת נאומים מפולפלים ומטעים, המבטיחה כביכול יציאה מהמיתון והובלת העם לנתיב של הצלחה וצמיחה. על מנת להבין את דרך הצגת התוכנית הכלכלית של הממשלה, כדאי להתעכב על דברי השר נתניהו: "אנחנו רק באמצע הניתוח. אני במקרה הזה הרופא שחייב להציל את הגוף ולהבריא אותו. אני בטוח שבאמצע הניתוח כועסים על הרופא, אבל כולם יודעים שצריך לעשות את השינוי". ניתן לראות כי שר האוצר מרבה להשתמש במטאפורות. הוא מציג עצמו כרופא, אולם ראוי היה כי יפנים את האמרה הידועה, הניתוח הצליח אך החולה מת. ביטוי זה מיטיב לתאר את סוג הניתוח שהשר מייחל לבצע, ואני מקווה שהרופא הזה לא יגמור כפתולוג. 
       
       על מנת להציל את כלכלת ישראל לא ייתכן כי יחתכו בבשר החי. לא יעלה על הדעת, אדוני היושב-ראש, כי יבוצעו קיצוצים קשים ומרחיקי לכת בצורה כל כך דרסטית וקיצונית. אם התוכנית לא תהיה הדרגתית ורבת שלבים, לא נצא מהמצב הכלכלי-החברתי הקשה שאליו נקלעה ישראל. הניתוח ייכשל.
       
       הממשלה טוענת כי אין כסף. אדוני היושב-ראש, הרי לבנייה בשטחים דווקא יש כספים ומשאבים. כך שהתירוץ של אין ברירה לא קיים. לא ייתכן שילדי ישראל מופקרים, ובהתנחלויות ישבו מוגנים. 
       
       ההתנחלויות דורשות הוצאות תקציביות גדולות בהקמתן, ביישובן, בהחזקתן ובאבטחתן. מיקומן בלב אוכלוסייה פלסטינית מחייב השקעה גדולה במיגון, בדרכי גישה ובשמירה צבאית. מימון היתר של ההתנחלויות מוערך בכ-2.5 מיליארדי שקלים בשנה. ואכן הציבור מאס בתופעת החלוקה המעוותת והאי-שוויונית של תקציב המדינה. 
       
       מסקר של חברת "דיאלוג", שהוכן בפיקוחו של פרופסור קמיל פוקס ב-15 בספטמבר 2003, עולה כי 55% מהציבור רואים בהתנחלויות נטל כלכלי כבד ולא נכס ביטחוני. עוד עולה מהסקר, כי שלושה מכל ארבעה בעד הגבלה או ביטול של השמירה במאחזים. אולם, ראו איזו ממשלה אטומה. במקום לפנות מאחזים, היא מפנה בתי-חולים.
       
       בעזות מצח לא פחותה האוצר מוליך שולל את הציבור בהבטחותיו כי יחולל פלאים. כעת שר האוצר עבר מתפקיד הרופא לתפקיד חדש ושונה – קוסם. בעקבות העלייה ב-2.7% בצמיחה במשק ברבעון השלישי של שנת 2003, שר האוצר מכריז כי "אין ספק שיצאנו מהמיתון", ואף מבטיח כי "המשק הישראלי, שהיה על סף התהום, נמצא בדרכו מעלה". אשרי המאמין.
       
       מפלגת העבודה איננה היחידה שמטילה ספק בדבריו. בבנק ישראל מציינים כי "תחזיות הצמיחה של האוצר אופטימיות מדי", ובנק לאומי והלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מציינים כי "יש להסתכל בזהירות על נתוני הצמיחה". 
       
       הציבור, אדוני היושב-ראש, איננו טיפש, ואל לנו להתייחס אליו ככזה. יש להראות את התמונה במלואה ולא להציג נתונים הלוקים בחסר. יש להסביר לציבור כי האוצר לא יכול לחולל פלאים כפי שמנסים לצייר.
       
       המצב הכלכלי, תאמינו לי, לא ישתנה באופן משמעותי ולאורך זמן כל עוד יימשך העימות האלים בין ישראל לפלסטינים וכל עוד לא תהיה פריצת דרך מדינית. היום, לפי מיטב הכרתי, זהו בעצם הגורם המרכזי שמעכב את הכול. אם אין לך יציבות, אין לך יכולת למשוך לכאן משקיעים, אין לך יכולת להביא השקעות, אין לך אפשרות להחזיר את התיירות, אין לך יכולת להחזיר את המשק למה שהיה.
       
       לפי דעתי, בידה של ממשלת שרון המפתחות כדי להתחיל בסיומו של הסכסוך. את זה אני אומר לא על-פי הערכה, את זה אני אומר מתוך ידיעה. היחיד שיש לו היום היכולת לקרוא לאבו-עלא ולומר לו, שב ואנחנו מתחילים לדבר, זה ראש הממשלה אריק שרון.
       
       האמן לי, אדוני היושב-ראש, הוא יכול היה לגמור את העסק הזה גם עם אבו-מאזן. כולנו ידענו מה חולשתו של אבו-מאזן, ובטח ראש הממשלה אריק שרון. אבל דווקא זה היה הרגע שבו היה מוטל על ראש הממשלה ללכת ולסייע בידו; לסייע בידו, כדי שהאיש יוכל להתמודד עם הבעיות שלו. איך עושים את זה? אמרתי לו לא פעם אחת ולא פעמיים: שחרר 3,000 אסירים, לא עם דם על הידיים. את זה לא אני אמרתי, את זה אמר השר גדעון עזרא. שאל אותו. האמן לי, הוא מומחה יותר מהרבה אחרים במה שנעשה.        

       לא, זה ייתן כוח לאבו-מאזן. תוריד 80% מהמחסומים - - -

רוני בר-און (הליכוד):
       
       הכוח של אבו-מאזן תלוי בנו?

בנימין בן-אליעזר (העבודה-מימד):
       
       אני אומר לך עוד הפעם – זה תלוי גם בנו.

רוני בר-און (הליכוד):
       
       אני מתפלא עליך.

בנימין בן-אליעזר (העבודה-מימד):
       
       למה אתה מתפלא עלי? למה? עומד לפניך אדם שחבריו בסיעה מאשימים אותו שהוא ליכוד ב' - - -

רוני בר-און (הליכוד):
       
       תסתכל, תסתכל – כל הספסלים ריקים. בכל שבוע יש הצעת אי-אמון – זאת בושה – 52 חברי אופוזיציה, ובכל זמן נתון הם לא פה.

בנימין בן-אליעזר (העבודה-מימד):
       
       אבל ידעתי שאתה נמצא פה, ואני מכבד את זה.

דני יתום (העבודה-מימד):
       
       לא המספר קובע, אלא האיכות.

רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       איזו איכות יש לכם, במפלגת העבודה?

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אם יושב-ראש ועדת הכנסת כבר נגע בכך, אדוני, זאת הפעם הראשונה שיושבים כאן יותר שרים מחברי כנסת מהסיעה המבקשת להביע אי-אמון בממשלה. אני מוכרח לומר לאדוני, אדוני זוכר שכאשר הוא היה עדיין שר בממשלתו של ברק, סיעת הליכוד, עם 19 חברי כנסת - הייתי אז יושב-ראש הסיעה, הייתי עוד פוליטי, לפני שנעשיתי יושב-ראש הכנסת - היינו מגישים הצעת אי-אמון בכל שבוע, אבל לא היתה פעם ש-80% מהסיעה לא היו נוכחים.

בנימין בן-אליעזר (העבודה-מימד):
       
       אני רוצה להגיד לך שאני מצדיע להם. אם השרים בממשלה הזאת מתייחסים ברצינות לכל הצעת אי-אמון, ויופיעו כאן ארבעה או חמישה שרים, אני חושב שהם מתייחסים בכך לחלק מתפקידם, וזה דבר שבהחלט ראוי להצדעה. 
       
       אבל אני חוזר ואומר פעם נוספת: ידע הבית הזה – כל עוד אנחנו תקועים מבחינה מדינית, כל עוד אנחנו תקועים בסוגיה הזאת, אנחנו יכולים להגיש בכל שבוע הצעת אי-אמון בממשלה, בנושא חברתי או בנושא כלכלי. המצב הולך ומחריף. הולך ומחריף.
       
       יושב כאן שר הבינוי והשיכון – אני יודע כמה הוא משתדל ועושה, אבל דבר לא יעזור. אם לא תשכנע את ראש הממשלה להתחיל להכניס 70,000 עובדים מעזה, או מכל מקום אחר, לבנייה, שום דבר לא יקרה. אני מסתובב באתרי הבנייה, תאמין לי, אתה רואה בדיוק כמוני כיצד המנופים עומדים.

שר הבינוי והשיכון אפי איתם:
       
       12,000 ישראלים חזרו לעבוד בבנייה.

בנימין בן-אליעזר (העבודה-מימד):
       
       הלוואי, הלוואי שיחזרו 50,000. אתה יודע ששוק הבנייה זקוק ל-180,000. אתה יודע את זה. הלוואי שיחזרו.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אדוני, שר הביטחון לשעבר, הואיל ואיני יכול לומר לאדוני שום דבר בנושא זמן ומרחב, אני מבקש לדעת כמה זמן אדוני עוד צריך כדי לסיים.

בנימין בן-אליעזר (העבודה-מימד):
       
       דקה.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       בבקשה, אדוני.

בנימין בן-אליעזר (העבודה-מימד):
       
       קודם כול, אני מודה לך על הזמן שנתת לי. הדבר השני – אני חוזר ואומר, אדוני היושב-ראש, הבית הזה חייב לדעת דבר מרכזי אחד: למרות כל הקושי, בלי פריצת דרך - והיא בידינו - לא יקרה דבר. אנחנו נלך להחרפה קשה גם בתחום הכלכלי וגם בתחום החברתי.

שר הבינוי והשיכון אפי איתם:
       
       בכוונה הוא לא רוצה לפגוש את אריק?

בנימין בן-אליעזר (העבודה-מימד):
       
       לא רק זה, אלא שיש לי חשש, אדוני היושב-ראש, שאנחנו עומדים לפני ימים שבהם יתחילו להכתיב לנו מהלכים. כל עוד היוזמה והיכולת בידינו, אני ממליץ לממשלה הזאת להתחיל לקחת את היוזמה לידיים. תזמין את אבו-עלא ותתחיל במשא-ומתן, כדי להביא מזור גם לכלכלה וגם לחברה, וגם למען החזרת הבנים הבורחים לנכר הביתה. אני מודה לך, אדוני היושב-ראש.

רן כהן (מרצ):
       
       מה יש לו להציע לאבו-עלא? אני בא היום מביקור בשטחים.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת רן כהן, עם כל הכבוד, הדובר שאל אותי אם אתה יכול לשאול. אומר לך, אם ידידי הטוב, שר הביטחון לשעבר - שבוודאי עוד יהיה - יכול לענות לך על השאלות, מה הוא יכול להציע לאבו-עלא – מה שרמז שר הביטחון לשעבר הוא שאפשר לעזור לאבו-מאזן ולאבו-עלא על-ידי פנייה לערפאת, ואין כוונה כזאת. כך הבנתי – יכול להיות שלא הבנתי.

רן כהן (מרצ):
       
       אדוני היושב-ראש, חבר הכנסת בן-אליעזר הציע לבוא לקראת אבו-עלא. איך אפשר לעשות זאת כאשר עושים פעולות חד-צדדיות בהתנחלויות?

בנימין בן-אליעזר (העבודה-מימד):
       
       מותר לי לענות לו?
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לענות ולסיים בכך.

בנימין בן-אליעזר (העבודה-מימד):
       
       בכך אסיים. תקשיב, ראש הממשלה, כמי שעומד בראש הממשלה ואחראי לביטחון ישראל ולקיום הבית הזה, צריך לעשות דבר אחד – לקרוא עוד הערב לאבו-עלא ולהפקיד בידיו חלק גדול מהערים. דבר שני – לומר לו, אני פותח לך את השערים כדי שייכנסו עשרות אלפים לעבוד בישראל. דבר שלישי – להסיר 80% מהמחסומים ולשחרר 3,000 אסירים שאין להם דם על הידיים.

רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       לשמוע את הדברים האלה ממך.

בנימין בן-אליעזר (העבודה-מימד):
       
       לומר לו – אדוני, תתחיל לנוע. תאמין לי, עם התחלה כזאת הוא יכול לזוז.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       עכשיו הוא מסביר לחבר הכנסת כהן מצד שמאל, אחר כך הוא יסביר לימין. אני מודה מאוד לבנימין בן-אליעזר. יעלה וישיב השר גדעון עזרא, בשם הממשלה. לאחר מכן, חברי הכנסת, תעלה סיעת ש"ס ותנמק את נימוקיה. 
       
       בהתאם להחלטת ועדת הכנסת, הדיון יהיה משולב. הדיון הוא לא על כל הצעה באופן נפרד, כי אתה, רוני בר-און, החלטת על דיון משולב. השר ישיב עכשיו על הטענה העיקרית, ולאחר מכן יעלה חבר הכנסת יצחק כהן וידבר בשם ש"ס. ישיב לו שר השיכון, ולאחר מכן נתחיל בדיון המשולב.

השר גדעון עזרא:
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, חברי השרים – חבר הכנסת בן-אליעזר, אני מאמין לך בכל מאת האחוזים שאתה דורש את טובתה של מדינת ישראל. אני גם משוכנע שאתה יודע – בתוך תוכך יודע – את הקשיים הגדולים שקיימים.
       
       אני רוצה להתחיל דווקא בנושא המדיני - הפלסטיני. אתמול הופיע ראש השב"כ לפני ממשלת ישראל. אגיד לך מה שהוא אמר שם, כדי שהעם ישמע. קראתי את הדברים היום בעיתון מסוים, אבל כדאי שכולם ידעו. הוא אומר, המצב מבחינת הפיגועים הוא מצב משכר – בכ"ף – ומשקר – בקו"ף, משום שמאז הפיגוע ב"מקסים" היו לא פחות ולא יותר מ-14 ניסיונות להתאבד פה, בתוך מדינת ישראל.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       14 שסוכלו, כך כתוב.

השר גדעון עזרא:
       
       14 מקרי ניסיונות התאבדות שטופלו. אחד התפוצץ ליד ג'יפ, ובמקרה אחר מצאו את המטען בתוך בית. אם שירותי הביטחון, צה"ל והמשטרה לא היו יכולים לסכל את הפיגועים, היו לנו שבועות קשים מאוד.
       
       מאז הוקמה ממשלת אבו-עלא, ממשלת ישראל מצפה מאוד שמישהו יתחיל לטפל בטרור הזה. השבוע הם עצרו בבית-לחם את המפגע עם המחצלת שירה על המחסום שלנו בצומת המנהרות. אבל מתי הפלסטינים עצרו אותו? אחרי הפיגוע. אתמול היה פיגוע נורא, שנהרגו בו שני מאבטחים בין א-שיח'-סעד לסוואחרה א-שרקיה ללא התרעה וללא שום דבר. אנחנו מצפים לטיפול על-פי מפת הדרכים. נקודה. אין תוכנית טובה יותר ממפת הדרכים שישראל, האמריקנים והפלסטינים הסכימו עליה. השלב הראשון בתוכנית הזאת הוא טיפול בטרור. עד שזה לא יהיה, עד שערפאת לא ייתן לאבו-עלא את הסמכויות בעניין הזה, אני בספק אם נוכל להתקדם. 
       
       אנחנו מוכנים ללכת לשיחות עם אבו-עלא בנושאים הללו. לא נעשה שום מחווה לפלסטינים כדי שאבו-עלא יסכים להיפגש עם ראש הממשלה שרון. אנחנו בעד הסרת המאחזים הבלתי-חוקיים, וממשלת ישראל פועלת בעניין זה. היא צריכה לפעול בצורה יותר רצינית – אני משוכנע שהדבר גם ייעשה. 
       
       מצד שני, אי-אפשר להגיד שתקציבי מדינת ישראל הולכים כולם ליישובים. תאמין לי, מי שמסתובב ביישובים רואה מה מצב הפרנסה של האנשים שגרים בהם. הפרנסה קשה שם, פואד, אתה יודע את זה כמוני. האנשים שם לא מלקקים דבש.

       אני אומר שמוטב שנתייצב ביחד, כי אני יודע שכאשר אנחנו לא נמצאים פה, אנחנו באמת ביחד. כדאי שעם ישראל יראה שפה, במליאה, אנחנו ביחד. 
       
       הנושא השני הוא הנושא הכלכלי, והוא הפרובלמטי. אני מסכים אתך ששיפור במצב הביטחוני יביא גם לשיפור במצב הכלכלי, אבל אתה יודע עד כמה מצבו של המשק היה לא פשוט כאשר ביבי נתניהו נכנס לתפקידו כשר האוצר ואיזה שינויים אנחנו נדרשים לעשות. אני אומר לך, שבנימין נתניהו ישמח לקבל כל הצעה טובה וכל אלטרנטיבה. 
       
       התוכנית נועדה לאפשר למשק לעבור ממצב של בלימת האטה בפעילות הכלכלית למצב של צמיחה בת-קיימא. נכון שדיברו על צמיחה בת 2.7% ברבעון השלישי; מדברים על צמיחה של 1.1% במשך כל השנה, נכון שזה לא מספיק, אבל זה יותר טוב ממה שהיה.  כדאי לכל העם הזה להצטרף לתוכנית הזאת – יש גם כמה צעדים של הממשלה – ולא לתת להסתדרות ולשובתים לשבש את המשק בצורה כזאת, שכל רווח שאתה משיג משתבש על-ידי ועדי עובדים כאלה ואחרים. 
       
       עקרונות התוכנית כפי שאושרה על-ידי הממשלה – אתה יודע אותם ואני אומר אותם לציבור. אנחנו רוצים כמה שיפורים מרכזיים: 1. התאמות בתקציב המדינה לצורך עמידה ביעדי הגירעון; 2. התייעלות מבנית ארוכת טווח של המגזר הציבורי; 3. יציאה לצמיחה – הגדלת היקף הפעילות הכלכלית במשק: הפרטה ושיפור כושר התחרות של המגזר העסקי, מתן תמריצים ליציאה לעבודה עם צמצום ניכר במספר העובדים הזרים. 
       
       כאן אני פותח סוגריים. השר איתם, אני מסכים עם השר לשעבר בן-אליעזר לגבי הצורך לאפשר לפועלים פלסטינים מיהודה שומרון ועזה לצאת לעבודה בישראל במקומות שאנחנו לא מצליחים למלא על-ידי עובדים ישראלים. מוטב שהכסף הזה יישאר פה, במזרח התיכון, ולא ייסע למדינות רחוקות. אני יודע שאנשי ענף הבנייה מתריעים כל הזמן,  שאם לא יהיו להם פועלים זרים – אנחנו לא רוצים שיהיו פועלים כאלה – ולא יהיו להם פועלים פלסטינים, הענף הזה עלול לקרוס, ואחריו עלולים לקרוס מפעלים שקשורים לענף הבנייה, כי הוא מחולל צמיחה רציני.
       
שר הבינוי והשיכון אפי איתם:
       
       אנחנו רוצים להרעיב אותם? - - - עלו לגבהים בלתי אפשריים. 
       
השר גדעון עזרא:
       
       בן-אליעזר היה שר הביטחון והוא חושב כמוני. בן-אליעזר, קשה לי להגיד שהם לא צודקים. טוענים שאם אתה נותן לפלסטינים רשיון לעבוד בישראל, מצטרפים אליהם אלפי שוהים בלתי חוקיים, ואז אתה לא יודע מי שוהה חוקי ומי שוהה בלתי חוקי. 
       
       נקודת המוצא שלנו היא שצריך לפתח את התשתיות, וזה מה שהממשלה צריכה לעשות בכל דרך אפשרית. לצערי, אנחנו נמצאים במצב שבו יש כ-140,000 פלסטינים שגרים פה כל הזמן, עם גדר, בלי גדר, הם נמצאים פה בתוכנו. בכל הקריאות של הסכמי ז'נבה וכיוצא בזה להחזיר את המתיישבים מיהודה ושומרון  ומעזה לישראל, אף אחד לא מביא בחשבון את עשרות האלפים הרבים שנמצאים בתוך שטחנו. 
       
       בהמשך אנחנו שואפים להגברת ההשקעות בתשתיות, הגנה על הצרכן על-ידי שבירת מונופולים וקידום פרויקטים לאומיים. 
       
       עיקרון יסוד בתוכנית הוא לצמצם את חלקו של המגזר הציבורי בתוצר ולהגדיל את חלקו של המגזר העסקי, שהוא המנוע היחיד לצמיחה של המשק, ליצירת מקומות עבודה ולרווחה כלכלית.
       
       אני מסכים אתך, שישראל נמצאת עדיין בתקופה של משבר כלכלי. הנתונים הכלכליים האובייקטיביים שניתן להשוות למדינות אחרות מעידים על בעיות מבניות במשק הישראלי; לדוגמה, השתתפות נמוכה  בכוח-האדם ואחוז גבוה של עובדים זרים.
       
       הוויכוח על האופי של כלכלת ישראל הוא ויכוח חשוב: האם אנחנו רוצים להיות מודל של כלכלה חופשית או מודל של כלכלה סוציאלית? 
       
       כבר דובר רבות על מי שעומד מאחורי המאבק הזה בממשלה, מה האינטרסים שלו ועל מי הוא מגן. הישועה האמיתית תבוא לישראל רק מצעדים שיעשו אותה לכלכלה חזקה שיכולה לאפשר מרחב פעולה עסקי ומסחרי למעוניינים בכך. 
       
       אדוני היושב-ראש, אני מצפה מהאופוזיציה שתצטרף לצעדים החיוביים של הממשלה הן במישור הכלכלי-החברתי והן במישור הביטחוני, ונפסיק לנגח האחד את השני ונבלבל את העם. אני מציע ללכת קדימה להשגת המטרות. תודה רבה. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מאוד מודה לשר גדעון עזרא. עכשיו ינמק את הצעת האי-אמון השנייה חבר הכנסת יצחק כהן. אחריו – יעלה שר השיכון על מנת להשיב בשם הממשלה. לאחר מכן נפתח בדיון משולב, שבהתאם להחלטת ועדת הכנסת יהיה דיון סיעתי. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, סיעת ש"ס מבקשת להביע אי-אמון בממשלה ובשריה מסיבות רבות. הסיבה שציינו היא ביטול חוק הדיור הציבורי. 
       
       חוק הדיור הציבורי הוא חוק עם רציונל סוציאלי בלתי רגיל, עם היגיון עמוק של צדק היסטורי לציבור נדכא ועשוק. כמה לילות לבנים השקיעו אנשים בחוק הזה, חבר הכנסת רן כהן וחברים מש"ס, כמה עבודה נעשתה על החוק הנפלא הזה, ובמחי יד רוצים לבטל אותו.  
       
       עד כדי כך גואה החוצפה  שלכם לשחקים, שבאתם וכפיתם על ספר התקציב של מדינת ישראל אחרי קבלת החוק העברת סכום של 2.5 מיליארדי שקלים לסוכנות היהודית, בתואנה שזה חוק חשוב, ומכיוון שזה חוק חשוב אי-אפשר לדלג על הסוכנות ועל הדירות שלה – הסוכנות לא חלמה כלל שיום אחד היא תפדה אותן – וצריך להעביר לה 2.5 מיליארדי שקלים. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       האם העברת הזכויות לסוכנות לא נעשתה בזמנו בגוף החוק בהסתייגות? 
       
יצחק כהן (ש"ס):
       
       לא, לא, בקומבינה מבאישה שמבקר המדינה כילה בה את חמתו. 
       
רן כהן (מרצ):
       
       בהסכם. 
       
יצחק כהן (ש"ס):
       
       אוי להסכמים האלה. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       היתה הסתייגות ובעקבותיה היה הסכם. 
       
רן כהן (מרצ):
       
       בהקפאת החוק היה הסכם בין האוצר לבין הסוכנות היהודית. 

יצחק כהן (ש"ס):
       
       היום הממשלה הולכת לבטל את החוק הזה בלי שום הסבר הגיוני. למה לבטל את החוק הזה? מה ההיגיון הכלכלי? במה תורם ביטול חוק הדיור הציבורי לכלכלת ישראל? אם לחסוך כסף, אז למה עדיין אתם מעבירים את 2.5 מיליארדי השקלים לסוכנות? למען השם, תסבירו, אדוני השר. זה כספם של עניים, של נדכאים, של חולים, של זקנים, ילדים ודלים. במשך שנים הם שימשו בשר תותחים חברתי בתוך הדיור הציבורי הזה, ובשיא החוצפה ביטלתם את החוק. האם תנהגו גזירה שווה גם בנושא של הקרקעות החקלאיות? התשובה היא: ודאי שלא.
       
       אדוני היושב-ראש, חוסר המנהיגות שלכם – לא שלך חלילה, אלא של ראש הממשלה והממשלה – יוצר ואקום כמעט בכל התחומים. בתחום הכלכלי כל תוכנית קיקיונית מקבלת תוקף של החלטת ממשלה בלי לבדוק בדיקת היתכנות: האם יש בגזירות שלכם תרומה כלשהי לצמיחת כלכלת ישראל? התשובה היא: ודאי שלא. 
       
       אנחנו בוועדת הכספים מקבלים את התוכניות שלכם ביותר מאשר חיוך מריר של גיחוך; אין לנו מה לומר על התוכניות שלכם. מה תרמו הגזירות על קצבאות הילדים? במה זה תרם לצמיחה, השר איתם? ההסכם הקואליציוני שעשיתם עם שינוי, שבמרכזו פגיעה בקצבאות הילדים - מה זה תרם לצמיחת כלכלת ישראל, מלבד העובדה שדחפתם מיליון ילדים מתחת לקו העוני? זה תרם משהו לצמיחה? זה תרם משהו לכלכלה? אתה יודע שאת ההשלכות של זה מדינת ישראל תשלם בריבית דריבית שנים רבות. עוד שנים רבות היא תשלם את ההשלכות של המדיניות הכלכלית הכושלת שלכם, של הוואקום שלכם, ששואב לתוכו כל מיני רעיונות. 
       
       אני רוצה לשאול אותך ואת ראש הממשלה: איך אתם ישנים שבעים בלילה כשילדים רעבים לא מסוגלים לישון בלילה כי הרעב מציק להם? איך אתם מסוגלים, אתה וראש הממשלה? 
       
       לתוך הוואקום המנהיגותי שיצרתם, אתם מוסיפים חטא על פשע ומבטלים את חוק הדיור הציבורי, בלא שאתם חשים שאתם צריכים למסור דין-וחשבון למישהו. כבוד ראש הממשלה, שלא נוכח פה וחבל, והשרים - יש מגבלות לכוח. יש מגבלות להתנשאות, ואתם חשים את זה היטב. היטב היטב אתם חשים את זה, גם בתחום המדיני. כשיוצרים ואקום, אין מה לעשות, יש פיזיקה; בוואקום יש שאיבה והכול נשאב פנימה. אין מנהיגות, אין תוכניות, ואז יש תוכניות מדיניות שזורמות בשפע לתוך הוואקום הזה מכל כיוון, וגורמות, אדוני היושב-ראש, נזק חמור ובלתי הפיך למדינת ישראל. עמי איילון וסרי נוסייבה, הסכם ז'נבה, מפת הדרכים. 
       
       מעל כולם, אני חייב לומר לך, אדוני יושב-ראש הכנסת, מעל כולם היינו המומים ונפלנו מהכיסאות כשמעל הכול הדהימה אותנו התוכנית המדינית של שינוי. חבל שמישהו הדליף אותה החוצה. זאת היתה ממש תוכנית מדהימה. מדהימה. 
       
       כולם יחד מכים בנו עוד ועוד, גורמים נזקים חמורים ומרחיקים את השלום מעבר לקו האופק. לתוך הוואקום המנהיגותי הזה נשאבות תופעות הסרבנים מטובי הבנים. הוואקום המנהיגותי של הקואליציה המוזרה הזאת, הכוללת את שינוי והמפד"ל, מפורר את החברה הישראלית. הוא גורם נזקים. כל יום שהממשלה הזאת מתפקדת, זה נזקים בלתי הפיכים שעוד נשלם עליהם הרבה מאוד. 
       
       כיצד, בהינף יד, מגישים תוכנית ראוותנית של פיתוח תשתיות, לכאורה, עם עלויות של למעלה מ-24 מיליארד שקלים, בלי לבדוק בדיקת היתכנות ראויה לשמה? כיצד נתתם למאן דהוא, בלי בושה ובלי מכרז, זיכיון ל-50 שנה נוספות, עם אופציה לרכוש בסכום של 500 מיליון, והוא מממש את האופציה של חלק מהמתנה שנתתם, מבלי להניד עפעף? 
       
       אלימות הנוער, אדוני היושב-ראש, גואה. הזלזול של השרים - הוואקום שובר שיאים. מישהו ראה את השר אולמרט? מישהו יכול להגיד לי היכן הוא? שר-השרים אולמרט נתן תפקידים בלי סוף. הוא עצמו לא יודע במה הוא מטפל. אין לו מושג, ורוב הזמן הוא מחוץ לגבולות המדינה. שמענו שסוף-סוף הוא התחיל לתפקד. ברוך השם, הוא התחיל לתפקד. הוא נפגש עם שר המשפטים ועשו תוכנית איך לחנך את הנוער לעקוף חוקים שלא מוצאים חן בעיניו. חוק השבת לא מוצא חן? ישב עם שר המשפטים לפיד ומצאו פתרון. סוף-סוף השר אולמרט מתפקד. ממשלה שבאדיבות המפד"ל מחקה את הזהות היהודית של מדינת ישראל. לא השאירה אבן על אבן במתכונת של מדינת ישראל כמדינת היהודים. אבן על אבן. ראש אבות בתי-הדין, שר המשפטים טומי לפיד. 
       
       הבית היהודי בישראל, שנבנה בעמל רב לאחר החורבן בשואה - בשמונה חודשים של פעילות אינטנסיבית לא שקטו רגע, לא נחו רגע; ישיבות, מועצות דתיות - מה השאירו? בתי-הדין. הם לא נחים רגע. אין להם בעיות כלכליות? אין להם בעיות מדיניות? אין שום בעיה. הבעיה היחידה היא איך לסגור את משרד הדתות. משרד המדע – מישהו ראה פה את שר המדע? המשרדים שאולמרט מחזיק, מישהו חושב שאולי זה כדאי מבחינה כלכלית, שזה באמת יעזור לכלכלת ישראל ולצמיחה לסגור את אחד המשרדים? הוא ממילא לא מתפקד, הוא ממילא לא בארץ. כל מעייניה של הממשלה הזאת הם איך לסגור שעה אחת קודם את משרד הדתות? איך להעביר את בתי-הדין ללפיד? איך למחוק מספרי התקציב את התקציב של המועצות הדתיות, שבמשך כל שנות קיומה של המדינה נתנו שירותי דת טובים יותר, טובים פחות - אפשר לשפר. 
       
       אדוני היושב-ראש, כשאנשים קטנים מאוד עושים צל גדול, זה סימן שהשמש שוקעת. יהי רצון שהממשלה הזאת תיפול, ויפה שעה אחת קודם, ותקום לישראל ממשלה ראויה לשמה, שתחזיר את הזהות היהודית לעם ישראל, שתטפל באמת בבעיות האמיתיות, שתגיש תוכניות כלכליות ראויות לשמן בלי לפגוע בשכבות חסרות ישע. ממשלה שתייצג את כל עם ישראל, מהנקודה הצפונית ביותר, מקריית-שמונה בצפון ועד אילת בדרום, מהערבה ועד הים, את כל עם ישראל, ולא ממשלה שמייצגת בקושי חבל-ארץ שהגבול הצפוני שלו הרצלייה-פיתוח והגבול הדרומי קו המלונות בתל-אביב. זאת כל הממשלה. ממשלה של בליינים, ממשלה של זלזלנים, ממשלה שיצרה ואקום מנהיגותי, ששואב לתוכו כל דבר שיכול להיות דבר רע וחבל. תודה רבה. 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אולי אדוני יסיים בדבר טוב, הרי לא מסיימים בדבר רע. 
       
יצחק כהן (שס):
       
       "השקיפה ממעון קודשך מן השמים, וברך את עמך את ישראל, ואת האדמה אשר נתתה לנו, כאשר נשבעת לאבותינו, ארץ זבת חלב ודבש."
       
היו"ר ראובן ריבלין:

       	ביקשתי מחבר הכנסת יצחק כהן לא לסיים בנבואת זעם אלא לומר כמובן תמיד את מילות הנחמה. אנחנו חוזרים אפילו על פסוקים אחרים כדי לסיים. כבוד השר איתם ישיב על הטענות, בבקשה. 

שר הבינוי והשיכון אפי איתם:
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אם הייתי מסכם את הנאום שנשמע כאן בעילה של הצעת אי-אמון, הייתי חורז אותו בחרוז: מחר השמש תזרח לאללה בתנאי שש"ס תהיה בממשלה. 17 שנים, 17 מנדטים, האחריות על המשרדים החברתיים כמעט שנות דור, עשרות מיליארדים של שקלים מקופת המדינה, וכל העוני וכל הסבל וכל הנחשלות, כל כולם שייכים לממשלה הזאת, שכל חטאה הוא, נכון, אחרי כמעט שנות דור, שש"ס איננה יושבת בה. 
       
       אצטט מה שאמרת, ואולי בבחינת קשוט עצמך תחילה. נכון, יש גבול גם לכוחנות וגם לציניות. לקום ולתבוע אי-אמון בממשלה הזאת, שטרם הוציאה את שנתה, לתלות בקולרה את כל תחלואי החברה הישראלית - מכם, מאנשים שהיו אמורים לחלץ את מדינת ישראל ואת הדור הצעיר בה כולו מן העוני, מן הדלות ומן הבערות; מכם, אנשי ש"ס, לשמוע את הציניות הזאת, הייתי אומר שגם הבית הזה לא ראה הרבה תופעות כאלה של עזות פנים פוליטית. 
       
       צריך לומר שהחוק הזה, חוק הדיור הציבורי - אני מקבל שהושקעה בו עבודה. יושב כאן רן כהן, שהוא פרלמנטר מצוין ואיש של רגישות חברתית אמיתית, לא מנייריסטית, לא פופוליסטית; הוא עבד על החוק הזה. אני אינני חושב שהחוק הזה נזרק אל פח האשפה של ההיסטוריה כלאחר יד.
       
       אבל צריך לומר אמת, שהחוק הזה, מאז חוקק, בתשנ"ח-1998, מעולם לא הופעל בממשלה שבה אתם ישבתם, אנשי ש"ס, שסופדים עכשיו לחוק הנפלא הזה, שכל כך הרבה לילות לבנים הושקעו בו. מעולם לא הופעל החוק הזה הלכה למעשה, ולא נמכרה במסגרתו ולו דירה אחת מ-100,000 הדירות של הדיור הציבורי שהיו במאגר של ממשלת ישראל כאשר חוקק החוק הזה, לפני כחמש שנים. 
       
       במסגרת חוק ההסדרים של שנת הכספים 1999 הוקפא החוק, כלומר מועד הפעלתו נדחה. לפני שנה נדחתה הפעלת החוק פעם נוספת עוד בשנתיים. הממשלות הקודמות החליטו להקפיא את החוק הזה, לא כי אין בו איזה חן מסוים, לא כי אין בו איזו מחווה לשכבות חלשות ולסיכוי שאנשים קשי יום יזכו להיות בעלים לדירה משלהם, אלא משום שהחוק הזה יקר מדי וממשלת ישראל איננה יכולה לשאת בעלות מימושו. מדובר בעלות של מיליארדי שקלים, שהיא מצרף של עלות הסבסוד או ההנחות המפליגות שנותן החוק הזה לרוכשי הדירות בדיור הציבורי, עד כדי 70% מערך הדירה. 
       
       המרכיב השני קשור לאותו הסדר עם בעלי דירות "עמיגור" ועם הסוכנות היהודית, הסדר  שבהחלט יש לבקר אותו ויש לתהות על השיקולים שהובילו לחתימה עליו;  אבל חתמה עליו ממשלת ישראל, חתם עליו שר אוצר בממשלה שאתם, ש"ס, ישבתם בה. 
       
משולם נהרי (ש"ס):
       
	מה אתה עושה היום בממשלה? מה אתה עושה היום?

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הוא משיב כרגע לחבר הכנסת יצחק כהן. חבר הכנסת נהרי, אדוני נכנס ברגע זה, וברגע זה הוא משיב לחבר הכנסת כהן, שאתה לא שמעת אותו. 
       
משולם נהרי (ש"ס):
       
       - - - 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       הוא שמע. חבר הכנסת נהרי, לא מקובל עלי, עם כל הכבוד, שאדם נכנס לאולם, אפילו לא יודע על מה השר מדבר - - - 
       
משולם נהרי (ש"ס):
       
       שמעתי.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       שמעת בחדרך. 
       
משולם נהרי (ש"ס):
       
       שמעתי.
       
יצחק כהן (ש"ס):
       
       גם הוא לא יודע - - - 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת יצחק כהן, אתה יכול לומר מה שאתה רוצה, כי היית פה. אבל ימתין אדוני לפחות שתי דקות. 
       
שר הבינוי והשיכון אפי איתם:
       
       מה במה שאמרתי לא מדויק?
       
משולם נהרי (ש"ס):

         כמה אפשר לחזור? הרי אתה יודע - - - 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       לא, מספיק. חבר הכנסת נהרי, אני מאוד מודה לאדוני. 
       
שר הבינוי והשיכון אפי איתם:
       
       כואב לכם שאינכם בממשלה, אבל הממשלה היא לא צעצוע שניתן לכם בירושה. אכזבתם מרה את הבוחרים שלכם והם פשוט שלחו אתכם לספסלי האופוזיציה לעשות חשבון נפש. בזה שתכפישו אותנו - - - 
       
משולם נהרי (ש"ס):
       
       ואותך שלחו לתקן - - - 
       
שר הבינוי והשיכון אפי איתם:
       
       בזה  שתכפישו אותנו או תתפללו לנפילתה של ממשלה בישראל - - - 
       
משולם נהרי (ש"ס):
       
       ואותך שלחו לתקן - - - 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת נהרי, הוא משיב - - - 
       
משולם נהרי (ש"ס):
       
       אותך שלחו לתקן.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת נהרי, אדוני לא שמע את יצחק כהן, הוא שומע אותו אולי. זה גם כן מנפלאות הדברים, שלא היה פה ושמע. חבר הכנסת יצחק כהן הטיח בשר - - - 
       
משולם נהרי (ש"ס):
       
       די לי במה שאני שומע.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אבל אדוני לא יכול להיכנס לפתע, כאילו ברגע זה הוא מתחיל פה מסע. הבמה היא לא של אדוני כרגע, היא של השר. אולי אדוני לא מבין, אדוני רוצה שאני אסביר לו? חבר הכנסת יצחק כהן דיבר בהחלט בנימה מאוד אופוזיציונית והוא מבקש עכשיו לענות.
       
משולם נהרי (ש"ס):
       
       אני צמא לשמוע את התשובה - - - 
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת נהרי, אני לא רוצה לקרוא את אדוני לסדר, שכן מעולם לא קראו אותו לסדר. בבקשה.
       
שר הבינוי והשיכון אפי איתם:
       
       כאמור, עלותו הגבוהה של החוק הכשילה את מימושו על-ידי תוספת של מיליארדי שקלים שנדרשו לתקציב המדינה על  מנת לעמוד באותם סבסודים, באותן הטבות, באותן הקלות לרוכשי הדירות והצורך של המדינה לעמוד באותו הסכם, שגם אני מבקר אותו היום,  שנחתם - כמו שאמרתי -  בממשלה שישבתם בה, הסכם עם הסוכנות ו"עמיגור", ובהחלט, יש מקום לבחון את המשך מחויבותה של הממשלה לשאת בהוצאותיו.
       
       עם זאת,  צריך שיהיה ברור, שהעובדה שחוק הדיור הציבורי לא הופעל, איננה מתירה לנו להסיק כי לא נמכרו דירות של הדיור הציבורי לדייריהן. נהפוך הוא, סמוך למועד חקיקת החוק, לפני חמש שנים, החליטה הממשלה דאז לעודד מכירת דירות בשיכון הציבורי לדייריהן על-ידי מתן הטבות, ומאז החלטת הממשלה בנדון נמכרו 18,000 דירות בהנחה משמעותית, כפי שאמרתי, שמגיעה כמעט לכדי 70% מערך הדירות שנמכרו. הסך הכולל של ההטבות נאמד ב-4.5 מיליארדי שקלים מזמן הפעלת המבצעים הללו ועד שנה זו. בכך בעצם ביטאה הממשלה בדרך מושכלת יותר ובאחריות רבה יותר באשר לקופה הציבורית את רצונה שאלו אשר יוכלו לעמוד באותן הטבות מפליגות, ועדיין לגייס את הסכום הנותר, אכן יוכלו לרכוש את דירתם. 
       
       לאחרונה החליטה הממשלה להקטין את גובה ההטבה לדיירים - ואני לא אכנס לכל הפרטים - על מנת להאט את קצב מכירת הדירות בדיור הציבורי, וזאת בשל העובדה שהמצב שנוצר במשק בשנים האחרונות הולך ונהיה קשה יותר ויותר, גם בהינתן אותן הטבות שהזכרתי - והן הטבות מפליגות - לרכוש את הדירות של הדיור הציבורי. עומדים היום בתור, שלפעמים מתארך לכדי חמש או שש שנים, למעלה מ-50,000 בתי-אב, שרובם עולים, קשישים, נכים, וכן משפחות ותיקות, שמספרן עולה לכדי 2,500 בתי-אב.  כל אלה מחכים בתור למעלה מחמש שנים. 
       
       מכירה מואצת נוספת של דירות הדיור הציבורי תשאיר את החברה הישראלית וממשלת ישראל חסרות יכולת לפתור את בעיות השכבה החלשה הזאת. השלכתם אל שוק השכירות החופשי או אל שוק הרכישה החופשי של דירות מיד שנייה, תותיר אותם חסרי קורת-גג. אותן 80,000 דירות שנותרו באחריות הממשלה הן כלי חברתי ממדרגה ראשונה. מה אתם רוצים, שנשלח את האנשים המסכנים הללו אל שוק השכירות הציבורי? הם לא יוכלו לשכור דירה, אפילו לא כמו זאת שיש להם כרגע. אתם רוצים שנשלח אותם לקנות את הדירות הללו, אף שחבילת ההטבות עד עכשיו עלתה למדינה 4.5  מיליארדי שקלים? הם אינם מסוגלים לקנות את הדירות. 
       
        לכן, מי שרוצה להאיץ בתנאים הנוכחיים של המשק, בתנאי האבטלה, חוסר ההשתכרות ובבעיות הקשות שיש לנו, לחזור ולרכוש דירות נוספות חלף אלה שנמכרו אל מאגר הדיור הציבורי - כל מי שרוצה את זה צריך לקחת על עצמו מחזות קורעי לב של אנשים שלא תהיה להם קורת-גג. אני שר השיכון, אחריותי היא שכל אדם בישראל יזכה לקורת-גג - טובה יותר, טובה פחות; בית הוא יותר מארבע קירות וגג. הוא גם המזוזה, הוא גם הנשמה, הוא גם נר השבת שמדליקים בו, הוא גם שולחן השבת שיושבים סביבו, בין שזו דירה דלה שיש בה שמחה ונחת ותורה ובין שזו דירה רחבה וגדולה ועשירה ומאובזרת. 
       
       ללא הדירות האלה תקצר ידה של ממשלת ישראל לעזור לחלשים שבאזרחיה. לכן, אפילו אתם כאן, אנשי ש"ס, הולכים בכיוון הלא-נכון ומעודדים עכשיו חוק שבתנאים שהוא אמור להתממש - אינני מדבר כרגע על הקופה הציבורית, אלא מה הוא יעשה לאותם 50,000 אנשים, שגם אם 70% מערך הדירה משולם על-ידי המדינה, אין להם ה-30% הנדרשים כדי להיות בעלי אותה דירה. לאן הם ילכו? איך נטפל בבעיות שלהם?
       
רן כהן (מרצ):
       
       אדוני השר, אם יש 80,000 דירות שצריכות להימכר לדיירים, באיזה אופן זה יפריע לך לתת בית למשפחה חסרת דיור? אתם מחכים שימותו?

שר הבינוי והשיכון אפי איתם:
       
       חבר הכנסת כהן, נוסף על האנשים שיושבים עכשיו ב-80,000 הדירות הללו, יש כ-150,000 נפש, קרוב ל-50,000 בתי-אב, שממתינים לדירות הללו. כן, הם ממתינים שהדירות הללו יתפנו באיזה אופן.
       
רן כהן (מרצ):
       
       הם מחכים שימותו.
       
שר הבינוי והשיכון אפי איתם:
       
       אנחנו הרי איננו רוצים במיתתו של איש טרם זמנו.
       
רן כהן (מרצ):
       
       אדוני השר, החסר הוא לא מזה שאנשים לא מתים, אלא מזה שהממשלה לא בונה דיור ציבורי.
       
שר הבינוי והשיכון אפי איתם:
       
       הממשלה עוסקת גם בסוגיה הזאת, ואין ספק שסוגיית הבנייה להשכרה - - -
       
רן כהן (מרצ):
       
       במה היא עוסקת? היא לא נותנת לך לבנות.
       
שר הבינוי והשיכון אפי איתם:
       
       רן כהן, תקשיב. הרי אנחנו מדברים על זה, אנחנו משוחחים על זה. אין ספק שהבנייה להשכרה ובנייה לצורכי דיור ציבורי זמין לשכבות הביניים ולשכבות החלשות היא נושא שהממשלה תצטרך להידרש לו. אתה גם יודע את עמדתי בעניין הזה. אבל ממכירת הדיור הציבורי ייתוספו עשרות אלפים רבים של אנשים שלא יהיה להם פתרון, והאנשים הללו כרגע עדיין נהנים מאותו מאגר ציבורי שהוא סביר בהחלט ביחס לאוכלוסיית מדינת ישראל ובתנאים שאנחנו נמצאים.
       
       לאור כל האמור לעיל, אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני מבקש לדחות את הצעת האי-אמון בממשלה בשל הפגיעה כביכול בדיור הציבורי. תודה רבה.

היו"ר אלי בן מנחם:
       
       תודה לשר אפי איתם. ראשונת הדוברים, חברת הכנסת קולט אביטל, בבקשה. אחריה - סגן השר מיכי רצון.

קולט אביטל (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, בעולם הווירטואלי שבו אנחנו, אזרחי מדינת ישראל, חיים לאחרונה, מיתוספת השבוע תוכנית מדינית, חדשה כביכול, של ראש הממשלה של "צעדים חד-צדדיים". עוד סיפור תקשורתי שיפרנס בעלי טורים ופרשנים, ויצטרף בסופו של דבר למסורת ה"ישראבלוף"; עוד סיפור שיחיה שבוע וימות, עוד הזדמנות להנפיק כותרות מבשרות טובות - הבשורה בפי ראש הממשלה - ולהטעות בכך את דעת הקהל העייפה בארץ ואת הידידים שלנו בארצות-הברית, שהנה או-טו-טו, סוף-סוף, תהיה תזוזה, שהנה, או-טו-טו, ראש הממשלה יפגוש את אבו-עלא - הרי כבר מונו צוותים להכין את המפגש ההיסטורי. כן, עוד מפגש שלא יתקיים.
       
       והנה, עברה לה עוד ישיבת ממשלה הרת-גורל, דיבר ראש הממשלה על תוכניתו בלי לפרט, שהרי כעת הוא רק "בוחן" את הצעדים, ועוד לא החליט עליהם. וגם בפורום המצומצם יותר, פורום החמישה, הפריח ראש הממשלה לאוויר אמירות וחומר תקשורתי, אך בעצם הוא לא אמר דבר וחצי דבר, לאילו צעדים הוא בעצם התכוון.
       
       הרי רושם אפשר לעשות - רושם ורושם, ועוד רושם, ואפשר לעודד חרושת שמועות על פינוי התנחלויות בעזה, ואולי צעדים נוספים, ולבסוף צץ לו משפט קטן, שהציבור לא כל כך שם לב אליו. "אני", אומר ראש הממשלה, "לא מבין. בסך הכול אמרתי חצי משפט, ופירשו אותי לכל כיוון". זהו בדיוק העניין, זורקים משפט, נותנים תקווה, ואחר כך מכחישים ולא עושים. 
       
       לא, אדוני ראש הממשלה, אנחנו לא נפרש אותך לכל כיוון, אנחנו למודי ניסיון, ולכן נפרש אותך לכיוון אחד בלבד - לכיוון המוכר לנו היטב. אנחנו יודעים שהצהרותיך מצטרפות לכל התוכניות המדיניות שקיבלת, שאינן מבוצעות, לכל הוויתורים  הכואבים שעליהם הכרזת ולא ביצעת. הכרזות, אחרי ככלות הכול, לא עולות כסף. הן מייצרות רושם רגעי, שאולי תהיה תזוזה, אך כולנו מבינים שהן נוטעות תקוות שווא בלב כל אלה, שהמלחמה המיותרת הזאת נמאסה עליהם.
       
       אנחנו, אדוני ראש הממשלה, רוצים להגיד כאן ועכשיו, לכל אלה שמילות הקסם שלך מעוררות בלבם תקוות שווא: אל תאמינו. אל תאמינו. טלו קורה מבין עיניכם. גורלה של הכרזה זו, גורלה של התוכנית המדינית החדשה, להצטרף לכל התוכניות שעליהן אנחנו שומעים בשלוש השנים האחרונות, ואורך חייהן אינו עולה על שבוע. אין ולא יהיו צעדים חד-צדדיים, כי לראש הממשלה לא יהיו כוונות כאלה. והבטחתו החדה מצטרפת לקציר המוצלח של שבוע שבו התבשרנו כי הנה, המיתון הסתיים. 
       
       אני שואלת את כל חברי כאן בבית, ואת אלה שצופים בנו בבית: מה עוד צריך לקרות כדי שתבינו, כדי שתבחינו במסכת השקרים? ואת ראש הממשלה ואת שריו אני שואלת: כמה קורבנות דם? כמה פיגועים עלינו עוד לספוג עד אשר תתעשתו ותבינו כי אין דרך זולת חידוש ההידברות? בכמה קורבנות נשלם עוד עד אשר תתחילו לבצע את הצעדים הכואבים? 
       
       כל זה קורה בשעה שמערכות המשק קורסות. אומנם, הסתיים  המיתון, אך שורות העניים והמובטלים רק תופחות, ובעבור הקשישים בבתי-החולים הגריאטריים אין בשורה. לגביהם, דור שלם של אנשים, נשים וגברים, שנשאו את המדינה על גבם, דור שהקים את המדינה, אין עוד כספים לאשפוז סיעודי. מנהלי בתי-החולים אומרים לנו שזהו גזר-דין מוות עבורם. פשוטו כמשמעו.
       
       השרים מדברים על פינוי מאחזים לא חוקיים, אך רק לפני שבוע קראנו על העברת עוד 100 מיליון שקל לבנייה בהתנחלויות - אחד בפה, ואחד בכיס. ה"ישראבלוף" נמשך. ואני שואלת: איך אפשר להתאכזר כך לציבור של קשישים? מדוע יש כסף להתנחלויות ולא מוצאים כסף עבורם? הגיעה השעה לשים קץ למצעד האיוולת המתמשך, לפארסה, להונאה.
       
       הציבור צריך לדעת את האמת, את כל האמת, ורק את האמת. האמת על סיפור הבדים בדבר יוזמות מדיניות חדשות. האמת על היציאה מן המיתון, האמת על סדרי העדיפויות שלכם.
       
       אדוני ראש הממשלה, שאינו נוכח כאן, אדוני השר, הציבור יאמר את דברו, כי יש גבול לכל מעשה הונאה, יש גם גבול לסבל. הגיעה השעה שהממשלה הרעה הזאת תחלוף מן העולם.
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחברת הכנסת קולט אביטל. אני מזמין את חבר הכנסת סגן השר מיכי רצון.
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, פעם בשבוע, כנראה, נגזר עלינו לעבור את הריטואל הזה של הצבעות אי-אמון - -
       
קולט אביטל (העבודה-מימד):
       
       גם זה ייגמר.

רוני בריזון (שינוי):
       
       זאת כבר מסורת מקודשת.
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       - - הצעות וירטואליות, שאין מאחוריהן שום דבר, וככל הנראה, לאורך כל הקדנציה הזאת, לא יהיה בהן משהו.
       
משולם נהרי (ש"ס):
       
       לא היית כשהליכוד עשה את זה כל שבוע.
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       אבל הליכוד הצליח.
       
משולם נהרי (ש"ס):
       
       הוא לא הצליח.
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       הוא הצליח. הוא הצליח.
       
משולם נהרי (ש"ס):
       
       גם אנחנו נצליח.
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       נראה. נראה בעוד ארבע שנים. נמשיך עוד הפעם, ותמשיכו להעלות הצעות אי-אמון, ויהיה בסדר.
       
       הציבור, גברתי חברת הכנסת קולט אביטל, לא יגיד את דברו, אלא אמר את דברו. הציבור אמר את דברו בבחירות האחרונות.
       
קולט אביטל (העבודה-מימד):
       
       לא מאמינים לכם יותר.

מיכאל רצון (הליכוד):
       
       הציבור אמר את דברו בבחירות האחרונות, ואם את לא יודעת לספור, אני אספור במקומך. הוא נתן לליכוד 40 מנדטים.
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       38 מנדטים.
       
קולט אביטל (העבודה-מימד):
       
       אל דאגה.
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       ולכם הוא נתן 19 מנדטים, ולא במקרה.
       
קולט אביטל (העבודה-מימד):
       
       ועכשיו הוא משלם את המחיר.

מיכאל רצון (הליכוד):
       
       ראיתי את הסקרים של סוף השבוע, ולא ראיתי את השינוי הגדול. הציבור עדיין, וככל הנראה גם בעתיד, ימשיך לתת את אמונו בממשלה הזאת. 
       
קולט אביטל (העבודה-מימד):
       
       הוא ממש נתן אמון בבחירות המוניציפליות.
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
	הציבור נתן את אמונו בליכוד, וככל הנראה ימשיך לתת את אמונו בליכוד, ולא בכדי. היתה לכם ממשלה – היתה לכם הזדמנות – כל חלקה טובה הרסתם. כל מה שנגעתם בו – הרסתם.

קולט אביטל (העבודה-מימד):
       
       והיום אתם משקמים את הכול. תגיד דבר אחד שבניתם, דבר אחד שעשיתם.
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
	לפני עשר שנים הלכתם להסכם אוסלו, נתתם להם נשק, הבאתם הנה את המלחמה הקשה ביותר שהעם הזה ספג בתקופה האחרונה. שלוש שנים של טרור מזוויע ברחובות הארץ, ורק אתם נתתם להם רובים. היה לכם ראש ממשלה – אגב, ראש ממשלה אמיץ מאוד, אמיץ מאוד-מאוד – שהלך את כל הדרך, וערפאת אמר לו "לא", וגם הציבור אמר לו "לא".

קולט אביטל (העבודה-מימד):
       
       נו, ומה עשיתם מאז?
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       ואתם לא מרפים, לא מקבלים את גזר-דינו של הבוחר. גזר-דינו של הבוחר היה שקודם כול, עוד לפני שהוא בחר בנו, הוא מאס בכם. הוא מאס בדרך הזאת, בדרך של תבוסתנות, בדרך של ויתורים, בדרך של לתת ולא לקבל תמורה. 
       
קולט אביטל (העבודה-מימד):
       
       מה עשיתם במשך שלוש שנים?
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       ולא די בכך, קולט אביטל, אלא שאתם ממשיכים בזה. הציבור בועט בכם, ואתם משחקים לידיהם של הפלסטינים, הולכים להבנות ז'נבה, הולכים לעסקאות נוסייבה – לא לומדים דבר. הציבור אומר לכם "לא", ואתם ממשיכים לזרוע הבל ורוח בארץ הזאת.
       
קולט אביטל (העבודה-מימד):
       
       מה אתם הבאתם? הבאתם שלום? הבאתם ביטחון?
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חברת הכנסת קולט אביטל, דיברת – אף אחד לא הפריע לך. זה לא דו-שיח, עם כל הכבוד.
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       לא, זה בסדר, היא לא מפריעה לי – ממש לא מפריעה לי. היא מפריעה לציבור, היא לא מפריעה לי. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       אני יודע שאתה נהנה, אבל הזמן המוקצב לך הולך ומסתיים, ידידי סגן השר.
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
	מה, כל כך מהר?

	הממשלה הזאת היא ממשלה שבמשך עשרה חודשים עשתה רבות: מלחמה בלתי מתפשרת בטרור – ויש לזה תוצאות, קולט אביטל. אנחנו רואים מלחמה קשה ובלתי מתפשרת, ויש לזה תוצאות. 

קולט אביטל (העבודה-מימד):
       
       איפה התוצאות?
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       יש לזה תוצאות – הציבור יותר רגוע, המצב יותר טוב. זה לא נגמר, וזה לא הסתיים, אבל המצב יותר טוב, ואני מקווה שהוא גם ימשיך להשתפר והממשלה תמשיך את מלחמתה הבלתי-מתפשרת בטרור. וגם בנושא הכלכלי, גברתי, את כל החוליים שיצרתם במשך שנים רבות אנחנו מנסים היום לתקן. אנחנו מנסים לתקן את המצב במשק, לעשות שינויים.

קולט אביטל (העבודה-מימד):
       
       מתי היתה פה צמיחה?
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       למה השר אולמרט רצה לפגוע בשבת? - - -
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, נכון הוא שאתם לא אוהבים לשמוע שהמצב משתפר, אבל המצב אומנם משתפר.
       
קולט אביטל (העבודה-מימד):
       
       - - -
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       היום התפרסם נתון בתחום האבטלה, ואנחנו רואים שכבר כמה חודשים אין גידול באבטלה.
       
רן כהן (מרצ):
       
       יש גידול באבטלה.
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       אין גידול באבטלה.
       
רן כהן (מרצ):
       
       היום פורסם שיש גידול.
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       רן, ראיתי את הנתון של היום.
       
רן כהן (מרצ):
       
	קח את הנתונים – 10.8% - - -

מיכאל רצון (הליכוד):
       
       10.7%, ובחודש שעבר 10.6%.
       
רן כהן (מרצ):
       
       זה גידול.
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       אה, זה גידול – הבנתי. הבנתי. הריבית במשק יורדת, היצוא גדל, הנתונים במשק מראים שאנחנו בשלב הבלימה ואולי כבר עברנו אותו. אני מאוד מקווה שלאחר הודעתו של שר האוצר כי המיתון הסתיים  אכן יהיה כך, ובחודשים הקרובים נראה את הצמיחה. 
       
קולט אביטל (העבודה-מימד):
       
       כבר הודעתם שהוא הסתיים – הוא לא הסתיים? 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       סגן השר רצון.
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       כבר הסתיים?
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       מזמן. 
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       כבר הסתיים. לכן, חברים וידידים יקרים, הכנסת הזאת, שהתחילה לפני עשרה חודשים, תסיים את כהונתה בעוד ארבע שנים.
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       בלי נדר.
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       מובן שבלי נדר. בזה, גפני, אין בינינו ויכוח. בלי נדר היא תמצה את תקופתה עד תום, עם הממשלה הזאת, אני מקווה מאוד – ולפחות ברמה האישית, גפני, זה לטובתך.
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       ברמה האישית – בסדר, אבל אתה תהיה אז שר. 
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       ברמה האישית אני יכול לומר – לטובתך. 
       
משה גפני (יהדות התורה):

	אתה תהיה אז שר. 

מיכאל רצון (הליכוד):
       
       אני לא רוצה להחליף את השר אולמרט. הוא שר מצוין.
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       - - -
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       אבל אני יכול לומר לך שאני מאוד מקווה שאחרי התקציב הזה, בשנה הבאה, אנחנו נמצא אתכם שוב בתוך הממשלה הזאת. תודה רבה.
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לסגן שר התעשייה, המסחר והתעסוקה מיכאל רצון. אני מזמין את חבר הכנסת רוני בריזון. הוקצבו לך ארבע דקות.
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       אבל למה אולמרט רצה לבטל את הקנסות, הוא וטומי לפיד?
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       הוא לא מבטל אותם, למה אתה אומר את זה?
       
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       הוא לא מבטל אותם כי הוא לא יכול, אין לו רוב.
       
מיכאל רצון (הליכוד):
       
       לא, הוא לא מבטל אותם משום שהוא לא התכוון לבטל אותם. 
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       אבל הוא שלח מכתב. 
       
רוני בריזון (שינוי):
       
       וחבל, חבר הכנסת גפני. חבל שהוא לא ביטל. למה שלא יבטל? 
       
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
	- - - 

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת גפני, אתם יכולים להמשיך גם בחוץ.
       
קולט אביטל (העבודה-מימד):
       
       - - -
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חברת הכנסת קולט אביטל. בבקשה, חבר הכנסת בריזון.
       
רוני בריזון (שינוי):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, גברתי השרה, אדוני השר - - -
       
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       אולי אתה  תסביר לנו מה עשה השר אולמרט.
       
רוני בריזון (שינוי):
       
       מייד אסביר, חבר הכנסת גפני – אחרי שאומר את מה שיש לי לומר אתייחס למה שיש לך לומר. 
       
       אדוני היושב-ראש, אנחנו אומנם במצוקה כלכלית ובמצוקה חברתית, והממשלה, כידוע, מנסה לתקן, וגם אם יש ויכוח על השיטות הנקוטות, אי-אפשר להכחיש שאנחנו מנסים, כמיטב יכולתנו, לתקן מצב בעייתי שנמשך כבר כמה שנים. אני עומד כאן כיום, אדוני, כדי לדבר על משהו שקודמי לא התייחסו אליו, והוא מכת השביתות. 
       
       אקדים ואומר ששביתות – במיוחד במצב שאנחנו נמצאים בו – הן אמצעי לגיטימי, ואי-אפשר להכחיש שהן אמצעי שהעובדים רשאים לנקוט. אבל, חברי חברי הכנסת, המצב הולך ומידרדר, ודוחף את כולנו לכיוונים לא רצויים. סיעת שינוי – ועבדכם הנאמן – נחשבים לסיעה הקפיטליסטית בבית, ואני מודיע לכם שחברי ואני מתנגדים לחקיקה שמטרתה לשבור את השובתים ולהפסיק את השביתות. אבל, חברי, אם המצב יימשך כפי שהוא, לא יהיה אפשר להימנע ממה שהאוצר וחברי כנסת אחרים מבקשים להביא בפנינו. 
       
       אי-אפשר להמשיך לטרטר ולענות את הציבור. אי-אפשר לרדת לדרגות כאלה של טירחא דציבורא. בחודשיים האחרונים אין טאבו, אין עסקות נדל"ן ואין מכס, ונגרמים נזקים במאות מיליוני שקלים, ואין טסטים, ואין רשיונות, ואין שירות תעסוקה, ויש שיבושים בכל מקום. ואיני צריך להזכיר את מה שקרה אתמול בנתב"ג, כאשר השבתה פראית, בלתי מתוכננת, גרמה גם נזקים כספיים וגם עוגמת נפש יוצאת מגדר הרגיל לכל הקהל שם. החיים הולכים ונעשים גיהינום – במיוחד אם איתרע מזלו של אדם והוא מאושפז בבית-חולים, ואין כביסה, ואין ארוחות חמות – והדבר הזה הולך ונמשך ומביא את כולנו למצב שבסופו של דבר – אף-על-פי שאיננו רוצים בכך ואיננו אוהבים את הגישה הזאת, שמונעת מהעובדים לשבות כפי שמותר להם וכפי שהם יכולים לעשות בכל מדינה דמוקרטית – תהיה כאן חקיקה נגד שביתות.
       
       אני פונה עכשיו מכאן לכל מי שקשור לעניין הזה – לחבר הכנסת עמיר פרץ, לכל חברינו בהסתדרות ולכל מי שיכול למנוע ולהביא לרגיעה במצב הקיים – מפני שכפי שאמרתי, אנחנו הולכים ונדחפים לחקיקה שאיננו רוצים בה, אבל פשוט לא תהיה ברירה, מפני שהמצב הזה אינו יכול להימשך. 
       
	ולסיום אני מבקש לומר כאן כמה מלים על השבתת שירותי הדת, שאנחנו צפויים לה בעוד כשבועיים. אני רוצה לומר לחברי הכנסת שלדעתי – הרי אני מעורב בעניינים האלה לפני ולפנים – לא עניין דת לפנינו, ולא עניין שירותי דת, אלא מצב בלתי נסבל של הלנת שכר שנמשכת תקופות ארוכות מאוד; של ניהול לא נכון של חלק ניכר מ-130 התאגידים האלה, שהם המועצות הדתיות; של אי-העברת כספים – הן על-ידי רשויות מקומיות, הן על-ידי משרדי הממשלה – שגרמו בסופו של דבר למגוון של בעיות שיהיה קשה מאוד להתמודד אתן. 

       אני רוצה לומר מעל הדוכן הזה, כאן ועכשיו, שאני וחברי נתמוך בכל דרך אפשרית בכך שהלנת השכר והפגיעה בספקים ואי-העברת הכספים, שכתוצאה ממנה נשקפת סכנה לתנאים הסוציאליים של העובדים, תיפסק בדרך המהירה, הטובה והיעילה ביותר, מפני שהעובדים אינם חייבים לסבול מכל מה שנעשה בתחום הזה של המועצות הדתיות לא מעט שנים אחורנית. אני מודה לכם.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחבר הכנסת רוני בריזון. אני מזמין את חבר הכנסת יאיר פרץ. לרשותך חמש דקות. אחריו – חבר הכנסת אריה אלדד.

יאיר פרץ (ש"ס):
       
       אדוני היושב-ראש, עמיתי חברי הכנסת, אני רוצה להודות לחבר הכנסת בריזון על שהתעלה מעל השיקולים הפוליטיים והמפלגתיים, ובאמת זעק את זעקתם של אותם עובדים במשרד הדתות, שזה - - - 

רוני בריזון (שינוי):
       
       לא כולם עובדים במשרד הדתות.

יאיר פרץ (ש"ס):
       
       לא כולם עובדים במשרד הדתות. חלקם ברשויות מקומיות, במועצות דתיות. הם לא קיבלו את שכרם קרוב לשנה. אלה אנשים שלא ניתנה להם הזכות האלמנטרית לשבות, אדוני, מאחר שצריך שמישהו יקבור את המתים, צריך מישהו יעשה את הבריתות, צריך שמישהו יעשה חופות וקידושין. לכן גם זכות השביתה ניטלה מהם.
       
       אדוני היושב-ראש, עמד כאן סגן השר מיכאל רצון ואמר שכל יום שני יש הגזירה של האי-אמון. אני רוצה לומר לסגן השר מיכאל רצון, נכון, זו גזירה שהציבור יכול לעמוד בה, כל יום שני להגיש הצעת אי-אמון, אבל יש גזירות שהממשלה הזאת הטילה על אזרחי מדינת ישראל, שאין הציבור יכול לעמוד בהן. אחת מהגזירות האלה, אדוני היושב-ראש, שבגינה הגישה סיעת ש"ס הצעת אי-אמון, היא הפגיעה בשכר הדירה לאותם אנשים מוכי גורל, אנשים מהשכבה הסוציו-אקונומית הכי נמוכה, שאין באפשרותם להתמודד עם הבעיות הקיומיות היומיומיות. 
       
       הממשלה הזאת הולכת בגזירות לפי תורת השלבים. עדיין אין מדברים על התוכנית הכלכלית החדשה שהצבענו עליה רק לפני כחודש בקריאה ראשונה, אלא על התוכנית הקודמת, שגזרה גזירות קשות שאין הציבור יכול לעמוד בהן.  לגזירות של קיצוץ בקצבאות הילדים, קיצוץ בקצבאות נכות, קיצוץ במיטות בתי-חולים גריאטריים, קיצוץ בדמי אבטלה, קיצוץ בתשלומים למשפחות חד-הוריות, נוספה עוד גזירה אחת. הממשלה הזאת גורמת לכך שלא יטפלו בקשישים, לא ייתנו את התרופות, לא ייתנו אוכל לילדים.
       
       היום הממשלה הזאת חרצה את גורלם של אלה שמשלמים שכר דירה מסובסד, בכך שהעלתה את שכר הדירה מ-120 שקלים ל-500 שקלים לחודש למשפחה שמשתכרת קצבה בסך 1,775 שקלים, אדוני היושב-ראש. זו אחת הגזירות שהציבור לא יכול לעמוד בה. שערו בנפשכם תסריט שיכול לקרות: משפחה שמשתכרת 1,775 שקלים מקצבה שהיא מקבלת מהמוסד לביטוח לאומי, וצריכה לשלם מתוך זה 500 שקלים עבור שכר דירה, בעקבות הגזירה של הממשלה. באופן אוטומטי היא לא תשלם. אין לה אפשרות. הם רוצים לשלם, אבל אין להם האפשרות. מתוך 1,700 שקלים לשלם 500 שקלים, זה כמעט מחצית מהקצבה. איפה תשלום הטלפון? איפה הכלכלה? איפה מים? חשמל?

רן כהן (מרצ):
       
       חבר הכנסת פרץ, תרופות.

יאיר פרץ (ש"ס):
       
       תרופות. גז.

רן כהן (מרצ):
       
       חימום בחורף.

יאיר פרץ (ש"ס):
       
       חימום בחורף. רבותי, אלה דברים אלמנטריים. אותה משפחה תיאלץ לא לשלם. הרשויות ינקטו אמצעים נגד המשפחה הזאת כדי לאכוף את התשלום, ואז נמצא את עצמנו בצורה הכי משפילה שיכולה להיות, שמשפחה כזאת, חלילה וחס, תיזרק לרחוב. נמציא עוד אלפי הומלסים שיהיו בתחנות אוטובוסים על הספסל. אנשים יקפאו מקור.

היו"ר אלי בן-מנחם:

	חבר הכנסת פרץ, אתה צריך לסיים.

יאיר פרץ (ש"ס):

        אדוני היושב-ראש, הערכים היהודיים שירשנו מדורי דורות, זה אלפי שנים, מחייבים אותנו  לדאוג לשכבות החלשות, לערבות ההדדית, לאחריות, לקהילה ולתנאי מחיה ראויים לכבוד.
       
       אדוני היושב-ראש, הדבר האלמנטרי שאנחנו כנבחרי ציבור מחויבים לו, הוא לשמור על כבוד האדם. לעזור לאותם אנשים שעזבו את ארצותיהם ועלו למדינת ישראל, גידלו בנים, גידלו דורות, עבדו, יגעו והגיעו לשעה קשה שהפרוטה לא מצויה בכיסם. היום הם נאלצים להיזרק מבתי-חולים מפני שאין מכסות, מפני שאין אפשרות לקלוט קשישים בבתי-חולים סיעודיים. היום הם נאלצים להיזרק לרחובות מהדירות של "עמידר" ושל "עמיגור" ושל שאר החברות המשכנות. האם זו לא בושה, אדוני היושב-ראש? האם זו לא בושה, שמדינת ישראל, שחרתה על דגלה את אחד הדברים הבסיסיים – מדינת רווחה, מדינה שצריכה לתת מענה לאוכלוסיות החלשות, לשכבות החלשות, לחד-הוריות, לקשישים, לנכים, לגמלאים, ממשלתה ממשיכה כאילו דבר לא קרה, וביתר שאת מטילה  עוד גזירה ועוד גזירה?
       
       אני לא רוצה להתבטא במשפט חמור ולומר, שמה שנעשה פה זה לא לחסל את העוני אלא לחסל את העניים, לצערי הרב; לחסל את המסכנים, לחסל את כל אלה שאין באפשרותם לזעוק את הזעקה הגדולה.

היו"ר אלי בן-מנחם:

       חבר הכנסת יאיר פרץ, חשבתי כבר כמה פעמים שזה משפט סיום שלך, ואתה ממשיך ובונה מחדש את הנאום. אנא, משפט סיום, כי הזמן תם.

יאיר פרץ (ש"ס):
       
       ברשותך, משפט מסכם. השר אפי איתם עמד כאן וניסה להטיל את הרפש בממשלה הקודמת ובממשלות הקודמות, שש"ס כביכול היתה בהן. אני רוצה, ברשותכם, לקרוא כמה דברים שהממשלה הזאת - - - 

היו"ר אלי בן-מנחם:

	חבר הכנסת יאיר פרץ, אנא ממך.

יאיר פרץ (ש"ס):
       
       אני רוצה להגיב על מה ששר השיכון אמר כאן: הממשלה הזאת קיצצה 81 מיליון שקל בקצבאות נכות. בקצבאות ילדים – 480 מיליון שקל. בקצבאות נכי עבודה – 230 מיליון שקל. הפחתת מענק לידה – 120 מיליון שקל. קיצוץ בקצבאות זיקנה – 1.3 מיליארד שקלים. קיצוץ בפנסיה על-ידי דמי ניהול – 103 מיליון שקל. קיצוץ בקצבאות הבטחת הכנסה – 1.75 מיליארד שקלים. מורי ורבותי, זה רק חלק, וזה רק בשמונה חודשים, ועוד היד נטויה.
       
       לכן אני קורא לממשלה הזאת קריאה נרגשת: אנא, עצרו, חשבו על אותם אנשים אומללים, שמה שנותר להם הוא אותה קורת-גג, ואם, חלילה, תאלצו אותם לשלם 500, 600 ו-700 שקלים על דיור, הם ייאלצו לנטוש את דירותיהם, ולא תהיה להם גם קורת-גג, אותו מחסה בסיסי שחובה עלינו לתת. תודה רבה. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחבר הכנסת יאיר פרץ. אני מזמין את חבר הכנסת אריה אלדד, בבקשה. אחריו – חבר הכנסת יובל שטייניץ. 
       
אריה אלדד (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, גברתי השרה, אני יכול להבין ללבם של החלכאים והנדכאים המוצאים את עצמם פגועים עוד יותר מהתוכנית הכלכלית החדשה; אלה שאינם מסוגלים לעבוד, שיש להם ילדים ועתה קוצצו גם קצבאותיהם. אני יכול להזדהות עם החולים שחסרות להם תרופות; אני יכול לשים את עצמי במקום הרופאים היודעים על תרופה שעשויה להציל חיים או לשפר איכות חיים, ואין ידיה של מערכת הבריאות, המקוצצות קשה, משיגות לרכוש את התרופות האלה. ועם זאת, אני מבין גם שאי-אפשר לקומם את המשק מהריסותיו רק בחלוקת תמיכות, קצבאות ומענקים. אני מבין שבלי שיהיה רע – לא יהיה טוב. אני בטוח שלא לאינטרפרטציה הזאת של הדיאלקטיקה המרקסיסטית התכוונו מציעי הצעת האי-אמון, אך ודאי תסכימו אתי שיש מחלות, ויש נקודות שבר בחיי יחיד ואומה, שאי-אפשר לרפא אותן בלטיפות או במשחות, אלא רק בניתוח. 
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       למה בכלל להתעלל במרקסיזם? 
       
אריה אלדד (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אין בבית הזה חילוקי דעות אשר לעצם מצבו הקשה של המשק. אנו חלוקים רק על התרופות. והנה, כדי להיאבק בתוכניתה הכלכלית של הממשלה, נוטלים העובדים לידיהם את נשק השביתה. זכות השביתה היא זכות יסוד במדינה דמוקרטית, והיא תרופה להתעמרות השלטון, אך בחודשים האחרונים ניטלה זכות זו במינון יתר. כל תרופה יכולה להפוך לרעל – הכול תלוי במינון. וכאשר רבבות אזרחים נותרים בלי תעודות ודרכונים, משרדי הממשלה ובתי-המשפט עובדים ואינם עובדים, נמלי הים שובתים ונמלי האוויר נסגרים בפראות, באלימות, בחוסר התחשבות מוחלט באזרחי המדינה הזאת, זה מינון קטלני. כאן תיהפך על המשביתים הדיאלקטיקה שלהם – תהיה לבומרנג, לחרב פיפיות. כשמפריזים, מקוממים את כל העם או את רובו, גם את אלו שהיו אמורים להצטרף למאבק. 
       
       לכן תגיש הממשלה הצעות חוק שתפקידן לצמצם את יכולת השביתה – כדי לצמצם את הפגיעה באזרחים. כאשר הנזק למשק בשביתה חסרת אחריות שקול כנגד כל התועלת שכל התוכנית הכלכלית יכולה להביא, וכאשר בכוחניות ובבריונות סוגרים את המגופות, את המפסקים, מתייחסים למשק כאילו המדינה היא של מישהו אחר, מנסרים את הענפים שעליהם כולנו יושבים – אז גם אני תומך בחקיקה הזאת, חקיקה שבאה להגן על המדינה ועל אזרחיה. 
       
       לפני כמה חודשים הצעתי, חברי חברי הכנסת, עוד בעקבות ז'בוטינסקי, חוק בוררות חובה בסכסוכי עבודה, וזכיתי להתנגדות משמאל ומימין. אז מי שלא רצה בבוררות מקבל עכשיו חקיקה מגבילה וכופה. 
       
       המצב הכלכלי הוא כה קשה, חברי חברי הכנסת, שגם תקציב הביטחון מקוצץ באופן חריף; חריף כל כך, עד שראשי מערכת הביטחון הצהירו שהתקציב אינו מעניק ביטחון לישראל - אינו מאפשר להבטיח את ההגנה על עם ישראל בארץ-ישראל. וכשמקצצים כך גם בביטחון, כשאין די כסף לשעות טיסה ולאימוני טייסים, המצב ודאי רע מאוד, כך חשבתי, וידעתי שלא אוכל לתמוך בתקציב – כשזה תקציב הביטחון שלנו, ואם זה מה שחושב עליו שר הביטחון עצמו, שאומר שלא יוכל לקבל אחריות לביטחוננו בתקציב כזה, מי אני שאומר את ההיפך? 
       
       עד ששמעתי אתמול כי שר הביטחון הורה לחיל האוויר לקיים גיחות צילום מעל יהודה ושומרון כדי לאתר מאחזים בלתי מורשים חדשים. אז בשביל זה יש כסף למערכת הביטחון – כנראה לא חסר להם כלום, והתקציב שקיבלה המערכת, יש בו אפילו עודפים. כאשר אני שומע שצה"ל מחליט לפנות מחנה בבקעת-הירדן – בחמאם-אל-מאליח למשל, או בייט"ב, או בנועם – הוא לא מציע למכרז, לכל המרבה במחיר, את הצריפים. הוא עולה עליהם בבולדוזרים או מפקיר אותם לערבים, כאילו הם של אף אחד, כאילו אין שום בעיה כלכלית בארץ, כאילו יש עודף בתקציב הביטחון. מה שברור הוא שסדרי עדיפויות ראויים אין בו. תודה רבה. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחבר הכנסת אריה אלדד. אני מזמין את חבר הכנסת יובל שטייניץ, ואחריו – חבר הכנסת רן כהן. 
       
יובל שטייניץ (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש המכובד, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לנצל את ההזדמנות הזאת, ברשות היושב-ראש, ולפתוח בהערת אגב – חשובה בעיני – לפני שאני ניגש לנושא, והיא ההתקפה החריפה – הייתי אומר אפילו המרושעת – של גורמים מאוד נכבדים בתקשורת הישראלית על היועץ המשפטי לממשלה; אותו יועץ שנזכר, קצת באיחור, לומר את האמת, או אפילו להבחין באמת – והאמת היא מרה. 
       
       היתה לי הזכות, זכות עצובה קצת, להיות הראשון שציין את הדבר – כבר לפני שלוש שנים – שבעשור האחרון נחלקו משטרת ישראל והפרקליטות לשתי קבוצות: קבוצת ידידי "ידיעות אחרונות" ו"הארץ" מצד אחד – קציני משטרה ואנשי פרקליטות מקורבים ל"ידיעות אחרונות" ול"הארץ" מצד אחד – וקבוצת ידידי "מעריב" מצד שני – קציני משטרה ופחות פרקליטות במקרה הזה, שהיו מקורבים יותר לעיתון "מעריב". תופעות בעלות גוון מאפיוזי אפיינו את המאבק בין שתי הקבוצות – אלה ניצחו את אלה, וקציני משטרה בכירים הועמדו לדין – בעיקר ידידי "מעריב" על-ידי ידידי "ידיעות אחרונות", שבראשם עמד מזרחי, שקיבל גיבוי עצום בעיתון. 
       
       גם היום, כשמסתבר שקצין בכיר במשטרת ישראל, שומו שמים, החזיק תיק הקלטות שהיה כתוב עליו "פוליטי", ובתיק הזה – נכון, הוא לא שחרר את כולו לציבור – היו חומרים פוליטיים, שיחות של ראשי ממשלות ומנהיגים פוליטיים, בעיקר מהימין, על נושאים פוליטיים מובהקים, וגם על נושאים אישיים – ואותו קצין משטרה, ניצב מזרחי, החזיק את התיק כמו יש בידיו אפשרות לאיים, כמו יש בידיו איום מוסווה על כל איש ציבור, שמא יש בתיק חומרים לא נעימים או מרשיעים – חומרים אינטימיים על פרטים אישיים ויחסים אישיים או אינטריגות פוליטיות – ייזהרו הפוליטיקאים ואנשי הציבור מלבקר את המשטרה ואותו קצין. 
       
רן כהן (מרצ):
       
       מאחר שאתה חבר כנסת וגם אני חבר כנסת – אני לא מכיר את מזרחי בכלל, אבל הוא לא יכול לנאום פה, והוא מכחיש את הכול מכול וכול. כך שמעתי – אני לא יודע כלום. 
       
יובל שטייניץ (הליכוד):
       
       חברי רן כהן, מאחר שאני סומך עליך, ונדמה לי שגם אתה קצת סומך עלי, אני אומר לך, היועץ המשפטי לממשלת ישראל, השופט המחוזי לשעבר רובינשטיין, קבע קביעות בדוח שלו, והקביעות הללו לא הוכחשו, שהיו האזנות גם בנושאים פוליטיים ואפילו אינטימיים. 
       
       אני רוצה לומר לך, חבר הכנסת רן כהן, אילו היה מסתבר שניצב מזרחי נתן הוראה להאזין לכבוד חבר הכנסת רן כהן או לכבוד חבר הכנסת יוסי שריד, שלא בהתאמה עם צו בית-משפט, ועוד היו מתמללים ושומרים את התיקים נגדכם, האדמה היתה רועדת, ואני הייתי מהראשונים שתובעים את הדחתו ואת העמדתו לדין של אותו מזרחי, כיוון שהוא האזין שלא כדין ליוסי שריד או לחבר הכנסת רן כהן.
       
רן כהן (מרצ):
       
       למה להעמיד אותו לדין?
       
יובל שטייניץ (הליכוד):
       
       אבל, לצערי הרב, כאשר ניצב מזרחי מאזין שלא כדין לראש הממשלה נתניהו ולליברמן, יש עיתונאים שמצדיקים את זה. אומרת אפילו פרקליטת המדינה: אבל הוא לא עשה בזה שימוש, הוא שמר את זה בכספת. הרי זה הדבר הכי חמור, שקצין בכיר במשטרה שומר בכספת חומרים נגד פוליטיקאים גם בנושאים אישיים ואינטימיים שנוגעים בבני משפחותיהם. 
       
       בכל דמוקרטיה נורמלית הארץ היתה רועדת, התקשורת היתה רועשת, ורק בישראל, בגלל הברית האפלה שבין מזרחי ל"ידיעות אחרונות" ולכמה גורמים בפרקליטות המדינה, במקום להתבייש, יוצאים בהתקפת-נגד על היועץ המשפטי לממשלה.     
       
       לאחר הערה חשובה זו, אני רוצה להגיע לנושא שעומד לפנינו ולערוך הבחנה לא קלה בין שביתה סתם לבין השבתה. מה זו שביתה? שביתה, זה למשל עובדים של מפעל טקסטיל בסכסוך על גובה המשכורת או תנאי פרישה או תנאי עבודה - הם שובתים, ובעל העסק מרוויח כסף. זה בטח משפיע גם על כמה חנויות וכמה ספקים, אבל זו שביתה קלאסית. השבתה, זה ששירותים הכי חיוניים שובתים, כך שהם משביתים בעל כורחם אין ספור עסקים אחרים. למשל, אם עובדי הנמלים שובתים, הם משביתים מאות בתי-חרושת ובתי-עסק שמבוססים על ייצוא, שאולי לא רוצים לשבות, אבל שביתה בנמלים מכריחה אותם לשבות. אם עובדי חברת החשמל מורידים את השאלטר, הם משביתים מאות ואלפי עסקים אחרים על כורחם. 

       אדוני היושב-ראש, שביתה היא דבר חשוב. השבתה, שיש גורמים שמסוגלים להשבית לא רק את עצמם אלא גם גורמים אחרים שלא השתתפו בהחלטה, על כורחם, ובעצם את המשק כולו - השבתה צריכה להיות מוגבלת בחוק, צריכה לחייב בוררות חובה. לא ייתכן שכמה גורמים ישלטו בבריונות ויאיימו על החיים של כולנו, על העסקים של כולנו, על הפרנסה של מאות אלפי ומיליוני אנשים אחרים, וכך יסחטו עוד ועוד הטבות לכיס הפרטי שלהם.
       
       לכן, אדוני היושב-ראש, נאה עושה הממשלה שהיא שוקלת חקיקה שלא תפגע בזכות השביתה, אבל תרסן ותטיל מגבלות מסוימות על זכות ההשבתה. תודה רבה.
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה. חבר הכנסת שטייניץ, הממשלה יכולה לחוקק כאן חוקים. בסופו של עניין יש לנו העובדים למטה והם מגיעים להסכמים משלהם. יש לי דעות משלי, אני לא רוצה להעלות אותן כאן, אבל השבוע בוודאי זה יעלה על במת הכנסת, אם יש סמכות לממשלה לחוקק חוקים נגד עובדים. 
       
       בבקשה, חבר הכנסת רן כהן.
       
רן כהן (מרצ):
       
       אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חברות וחברי הכנסת, רק משפט אחד לקודמי. חבר הכנסת שטייניץ, אני חושב שארגוני העובדים צריכים לשקול עשר פעמים לפני שהם מחליטים להשבית את המשק. אבל רק במדינות דיקטטוריות מן הסוג הגרוע ביותר מנצלים רוב של פרלמנט כדי לעקור את זכות המאבק ואת זכות השביתה. לכן אני גם מקווה שבגלל זה הממשלה לא מגישה את הצעת החוק הזאת.  
       
שרת החינוך, התרבות והספורט לימור לבנת:
       
       - - -
       
רן כהן (מרצ):
       
       אבל לא שמעת את דברי קודמי. אני שמעתי את מאיר שטרית, והוא אמר שחושבים הרבה לפני שמביאים את זה, ואני מאוד שמח.
       
       אדוני היושב-ראש, הצעת האי-אמון שהוגשה כאן היום היא הצעת אי-אמון שהגישו בנימין בן-אליעזר ויצחק כהן גם בשל הקריסה הכלכלית, גם בשל השבר המדיני וגם, בצדק, בשל הפגיעה שהממשלה פוגעת בדיור הציבורי ובמשפחות הדיור הציבורי.
       
       אני חייב לומר רק משפט אחד בנושא המדיני, משום שאין לי זמן ואני רוצה להתמקד בנושא הדיור הציבורי. אדוני היושב-ראש, היום הייתי יחד עם חברי בסיור בהתנחלויות. אולי הבנתי שם בראייה מה הניע את ראש הממשלה להתחיל לדבר על צעדים חד-צדדיים. אני יכול להרגיע את הימין הקיצוני: אל תדאגו, הוא לא יעשה כלום. הוא שמע את הנאום של הנשיא בוש בלונדון, נאום תקיף, חריף, שאמר בסיכומו של דבר: תפסיקו, הישראלים, להשפיל את הפלסטינים, והוא הרגיש שהוא צריך להשתעל ולתת לו איזה דבר שירצה אותו. אז הוא אומר. צעדים חד-צדדיים בינתיים נעשים על-ידי ראש הממשלה רק בצורה אחת, בצורה של המשך בניית ההתנחלויות והרחבתן עם תקציבים שופעים. זה מה שהוא עושה. שום צעדים אחרים. לראות היום את החיילות הבודדות ואת החיילים הבודדים כמו ברווזים במטווח שנמצאים שם, זה מה שראש הממשלה עושה. שום צעדים חד-צדדיים הוא לא עושה.   
       
       אדוני היושב-ראש, שר השיכון עשה כאן שתי טעויות טרגיות, שני עיוותים קשים ביותר לגבי חוק הדיור הציבורי שהוא דיבר עליו. האחד, האמירה כאילו החוק הזה מעולם לא קוים. למעלה מ-18,000 משפחות קנו את הדירות שלהן בערך של קרוב ל-7 מיליארדי שקלים בזכות חוק הדיור הציבורי. אגב, פורמלית זה נעשה בממשלה שבה אני השתתפתי, והיא החזירה את החוק למליאת הכנסת, ומאחר שהוא התמהמה היא אמרה: נמכור על-פי החוק ועל-פי כללי החוק. אגב, זה בדיוק מה שהממשלה עכשיו מרסקת. אחרת, מה היא משנה בעצם? מה הוליד את המכירה אם לא החוק? 
       
       היום הממשלה החליטה פשוט לפגוע פגיעה אנושה. חברי הכנסת, אני מסתכל על כל הסיעות בבית. אני לא מאמין שבבית הזה עכשיו יושב מישהו שמרצונו החופשי, בתבונתו וברגישותו תומך בשינויים ובעיוותים הללו. הורדת ההנחה לרכישת דירה לשליש למשפחה שאין לה בלטה, אין לה חתיכת קיר, אין לה משהו אלמנטרי שאתו תוכל להזדקן ולדעת שיש לה מרפא, שהיא יכולה ללכת לבית-חולים או לבית-זקנים או, תסלחו לי, לבית-קברות באופן מכובד או להוריש משהו, להוריש מעט לילדיה.   
       
       היום בעצם מה שהממשלה שינתה הוא הורדה מ-3% ל-1%. זה אומר שמי שקודם קיבל 90% הנחה, יקבל עכשיו 30% הנחה. אם ב-10% התקשו לקנות, איך יקנו ב-70%? מי יביא 70%? מאיפה יביא 70%?
       
       הטעות הטרגית השנייה, אדוני היושב-ראש, ואתה מכיר את זה היטב, היא שהוא אמר שאם ימכרו את הדירות הללו לדיירים, לא יהיה לו מאיפה להביא 52,000, 53,000 פתרונות דיור לחסרי הדיור שמגיע להם לקבל דירה. כלומר, משרד השיכון מכיר בכך שמצבם הוא כזה שמגיעה להם קורת-גג, אבל אין לשר השיכון, על-פי מה שהוא תיאר כאן, מאין לתת. אז מאין הוא ייקח? הוא יחכה שהם ימותו?
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       כי הם לא פעלו על-פי החוק.
       
רן כהן (מרצ):

       כלומר, מחכים שהאנשים הללו, שעד היום ידם לא השיגה לרכוש את הדירה שלהם, ימותו, כדי לקחת מהם את הדירה ולהעביר אותה למסכן אחר כדי לחכות שגם הוא ימות ולהעביר את הדירה למישהו אחר, כשבפני הממשלה הזאת מונח שנתיים וחצי חוק שמציע לה לסגור את קומות העמודים, כשיש קרקע ויש עמודים ויש מים ויש תשתיות ויש כבישים ויש הכול, וכל דירה עולה 35,000 דולר ויש לה מיליארד ו-400 מיליון שקלים ממכירת הדירות, והממשלה לא בונה. אחרי זה היא באה בטענה למה הדיירים לא מתים; שימותו כבר ויפנו את הדירות בשביל שנוכל להעביר אותן לאומללים אחרים.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת רן כהן, אתה צריך לסיים.  

רן כהן (מרצ):
       
       אני מייד מסיים. אדוני היושב-ראש, הרי זה באמת - אתה יודע מה, אפשר להתווכח על התאצ'ריזם של ביבי נתניהו או על הסופר-תאצ'ריזם של ביבי נתניהו, על ימין אכזרי, אטום מבחינה כלכלית וחברתית, על שמאל כזה, אבל פה מדובר על דברים אנושיים הכי אלמנטריים. 
       
       מדינה יהודית ודמוקרטית, מדינה שמכבדת את כל אזרחיה היהודים והערבים, לא תדאג לדבר אחד אלמנטרי? לחינוך, לבריאות, לדיור, לקורת-גג? ועכשיו, כשכבר יש קורת-גג - עוקרים אותה, שלא לדבר על החרפה, וזה המשפט האחרון.
       
       אז היה הסכם עם הסוכנות היהודית, שמפצים אותה בעבור הדירות של "עמיגור". כבר העבירו לארצות-הברית - אלוהים אדירים - 700 מיליון שקל מכספי עניי ישראל לבנקים בארצות-הברית. עכשיו אנחנו שומעים בעיתונים שהולכים להעביר עוד 2.2 מיליארדי שקלים, ואני שואל:  אלוהים אדירים, לממשלת ישראל יש למעלה מ-2 מיליארדי שקלים כדי להעביר לארצות-הברית ולסוכנות? בואו נבנה בזה דירות עבור חסרי הדיור, שפה שר השיכון - - -

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       לפי החוק, על-פי החוק, כפי שהיה צריך לעשות. 

רן כהן (מרצ):
       
       על-פי החוק. כן, על-פי החוק. אז בואו ניקח את 2.2 מיליארדי השקלים האלה, נבנה בהם את הדירות בעבור חסרי הדיור, ולשר השיכון ירווח, ולממשלה ירווח, ולעם ירווח. אבל מתי כבר נעשה שלעם ירווח? תודה.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחבר הכנסת רן כהן. חבר הכנסת ניסן סלומינסקי, בבקשה. אחריו - חבר הכנסת משה גפני. 
       
       חבר הכנסת רן כהן, אם הממשלה היתה קונה, ואם הממשלות היו קונות, על-פי החוק, דירות בכסף שנכנס לקופה - אני גם לא מבין את הטמטום הזה, סליחה על הביטוי, להעביר מיליארדים ל"עמיגור", אפשר לחשוב שזו איזו חברה פרטית - - -

רן כהן (מרצ):
       
       זה לא ל"עמיגור", זה לבנקים בארצות-הברית. 


היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       - - - "עמיגור" באה לעזור למדינה, ובסופו של דבר בתקופה הכי קשה, היא מוצצת את הקופה. זה נראה לי מאוד מוזר ומשונה. בבקשה, חבר הכנסת סלומינסקי. 

רן כהן (מרצ):
       
       זה אפילו לא ל"עמיגור", אדוני היושב-ראש, זו חברה משכנת. 

ניסן סלומינסקי (מפד"ל):
       
       אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חברי חברי הכנסת, המפד"ל - מפלגה שנמצאת בקואליציה, ובבסיס אנחנו גם תומכים במדיניות של שר האוצר והממשלה, בגדול, כדי לנסות ולבנות את המשק, את הכלכלה, את הצמיחה, כשהמוטו המרכזי הוא לקצץ במענקים, בתמיכות, ולדחוף למעגל העבודה את האנשים שחיים רק מזה; החצי השני - שצריך לבוא לידי ביטוי אולי בתקציב הזה - יהיה צמיחה, כדי לאפשר  מקומות עבודה.
       
       אבל, כשאנחנו קוראים את התקציב שהוגש לנו, אני שואל את עצמי: האם אנחנו יכולים להצביע בעדו? האם לא צודקים, בחלק מהדברים, חברי שבאופוזיציה? ונאמר בשורה התחתונה, מאחר שאנחנו נמצאים במשבר קואליציוני, אם כל מה שקיים יישאר כך, אני לא בטוח שמפלגתי תוכל להצביע עם הממשלה. נכון להיום, ההחלטות הן שלא. 
       
       ואני אתן רק כמה דוגמאות כדי להמחיש. דבר ראשון - יש מוטו לדחוף אנשים לעבודה. מה רוצים מהקשישים, מה רוצים מהסיעודיים? למה להם לקצץ? רוצים לדחוף אותם חזרה למעגל העבודה? הרי הם כבר עשו את שלהם. 

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       אתה מתכוון, למה לקצץ להם. 

ניסן סלומינסקי (מפד"ל):
       
       כן. למה לקצץ אצלם? הנה, באה המדינה, הולך שר הבריאות ומקצץ 250 מיליון שקל בתרופות. הקשישים צורכים פי-11 יותר מאשר אדם רגיל, זאת אומרת שעיקר הפגיעה תהיה בקשישים. למה? מגיע להם עונש? הם המייסדים, הם הקימו את המדינה - נתנו לנו כזאת מדינה יפה - למה מענישים אותם? אותו דבר, הולכים לבטל עכשיו 60 קודים, הכוונה ל-100 מיטות של סיעודיים, שלא יהיה להם איפה להיות. למה? אני אראה לכם איזה אבסורד הולכים לעשות בביטוח הלאומי - ואני קורא מהנייר, מה שנקרא. 
       
רן כהן (מרצ):
       
       חוק ההסדרים.

ניסן סלומינסקי (מפד"ל):
       
       חוק ההסדרים - בסעיף 220, שעניינו מימון פעולות לפיתוח שירותים לנכים, תופחת התקרה מ-90 מיליון שקלים חדשים ל-74 מיליון שקלים. הולכים להפחית מ-90 מיליון ל-74, למי? לפיתוח שירותים לנכים. השתגענו? זה מה שאנחנו הולכים לעשות עכשיו? הלאה. סעיף 237, שעניינו מימון פעולות פיתוח ואחזקה שוטפת של שירותים קהילתיים ושירותים הניתנים במוסדות סיעודיים - תופחת התקרה מ-30 מיליון ל-25 מיליון. מה, אנחנו משוגעים? 5 מיליונים הולכים להפחית על זה? ועוד יותר מזה, הלאה. הסכום השנתי המרבי שלגביו יהיה המוסד לביטוח לאומי רשאי להתחייב לממן פיתוח שירותים לילדים בסיכון - יופחת ב-3 מיליוני שקלים חדשים. ריבון העולמים, על מה אנחנו מדברים? וזה התקציב שאנחנו הולכים לקראתו. זה לא יכול להישאר. וכנ"ל, יש לנו עוד הרבה דוגמאות בתחום הזה. זה הנושא האחד. 
       
       הנושא השני הוא אופיה היהודי והלאומי של המדינה. התקציב הזה בא ופוגע באופן דרסטי, שלא היה כדוגמתו - ואם בכל הסכומים האחרים, במשרדים אחרים, מקצצים, עם ה-flat ובלי ה-flat,  מקצצים 3%, 10%, פה - - -

קריאה:
       
       - - -

ניסן סלומינסקי (מפד"ל):
       
       למה? אני הולך להצביע נגד, אז ההיפך, אני אמשוך. 

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       מה קרה, גברתי?

משה גפני (יהדות התורה):
       
       לא, לא הבנתי, ניסן. 


ניסן סלומינסקי (מפד"ל):
       
       רגע. ופה, אני יכול להקריא לכם סעיף אחרי סעיף - קיצוץ 100%, דווקא במשרדים של השרה שיושבת פה - אם זה מדרשה לבנות, אם זה כפרים למודרכים - קיצוץ של 100%; מדרשות לידיעת הארץ - קיצוץ של 40%; אגף לחינוך ממלכתי - 40%; וכך אני יכול להראות לכם סעיף אחרי סעיף, שלא לדבר על אותם סעיפים של שירותי דת, שכולנו יודעים שצריכים, ואם אנחנו מסתכלים: אפס, אפס, אפס, הכוונה קיצוץ של 100%, 100%, 100%, ובסעיפים האחרים קיצוץ של 36%, 50%, וכו'. 
       
       תקציב כזה, שהוא אסון למדינת ישראל מבחינת האופי היהודי והלאומי שלה מצד אחד, ומצד שני מבחינת חיי החברה ובניית החברה, זה תקציב שאי-אפשר לעבור עליו לסדר-היום. אני מאוד מקווה שנצליח, והתקציב הזה ישונה באותם סעיפים. אם הוא לא ישונה - אני חושב שלא נוכל לתמוך בתקציב הזה. תודה רבה.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחבר הכנסת ניסן סלומינסקי. חבר הכנסת משה גפני, בבקשה, ואחריו - חבר הכנסת עסאם מח'ול. 

דוד טל (עם אחד):
       
       לא תוכל לתמוך בזה כמו בפעם הקודמת. 

ניסן סלומינסקי (מפד"ל):

       
       - - - את כל הסעיפים של רווחה שינו.

דוד טל (עם אחד):
       
       - - -

ניסן סלומינסקי (מפד"ל):
       
       2 מיליארדים שינו.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת דוד טל, אתה עוד מעט תעלה לבמה ותוכל לדבר חופשי. בבקשה, חבר הכנסת גפני. 


משה גפני (יהדות התורה):
       
       אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, גברתי השרה, חבר הכנסת ניסן סלומינסקי - דבריך נרשמו.

ניסן סלומינסקי (מפד"ל):
       
       אתה יודע שאני גם עומד בהם. 

משה גפני (יהדות התורה):
       
       לא, זה שאתה עומד בהם זה נכון, רק שיש רוב בסיעה שתמיד נגדך. 

ניסן סלומינסקי (מפד"ל):
       
       אתה תראה - - - תקציב כזה לא יעבור - -

משה גפני (יהדות התורה):
       
       בעזרת השם, בעזרת השם. 

ניסן סלומינסקי (מפד"ל):
       
       - - גם בוועדת הכספים הוא לא יעבור - - - רוב הסעיפים - - -

משה גפני (יהדות התורה):
       
       אני רוצה רק לשתף אותך בהלך הרוח במסדרונות הכנסת, כדאי שתדע את זה. כולם אומרים שיש שתי מפלגות שלא יפרשו מהקואליציה הזאת - המפד"ל ושינוי. 

רשף חן (שינוי):
       
       הליכוד אולי יפרשו...

משה גפני (יהדות התורה):
       
       הליכוד, חלקו כן. כן, בזה אני תולה תקוות. 

ניסן סלומינסקי (מפד"ל):
       
       ותמיד יש שתי מפלגות שבטוח ייכנסו.

משה גפני (יהדות התורה):
       
       אתה יכול לחזור על זה עד מחר, זה פשוט לא יעזור. יהדות התורה היא מפלגה אידיאולוגית - - -

ניסן סלומינסקי (מפד"ל):
       
       לא יהדות התורה.

משה גפני (יהדות התורה):
       
       מי? איזה שתי מפלגות? 

קריאה:
       
       - - -

ניסן סלומינסקי (מפד"ל):
       
       מפלגת העבודה - - -

משה גפני (יהדות התורה):
       
       יהדות התורה - הודענו לכם בכתב, שאם אתם פורשים מהקואליציה, יהדות התורה לא מצטרפת. 

ניסן סלומינסקי (מפד"ל):
       
       לא, אתם בסדר.

משה גפני (יהדות התורה):
       
       בסדר, זה הכול. 

ניסן סלומינסקי (מפד"ל):
       
       עוד לא קיבלתי את זה בכתב - - -

משה גפני (יהדות התורה):
       
       בכתב. שלחנו, כל חמשת חברי הסיעה חתמו, שלא תגידו אחרי זה שמישהו לא חתם. כולנו חתמנו, לא נצטרף. הוכחנו את זה גם בעבר.
       
       אדוני היושב-ראש, ממשלה חסרת רחמים, חסרת לב - דבר שלא נתקלתי בו מעודי - באמת, צורת התנהגות כלפי השכבות הכי חלשות במדינת ישראל, הכי חלשות. 
       
       תמיד במפד"ל אומרים לנו: אבל גם אצלכם היו קיצוצים. אנחנו היינו בקואליציה, והיו קיצוצים - וזו אמת, קיצוצים כואבים. בחיים לא היה עולה בדעתנו להסכים לקיצוצים מהסוג הזה, שהם קיצוצים פוליטיים. משמעות העניין היא לתת לעשירים, לקחת מהעניים. אנחנו לא היינו נשארים בקואליציה כזאת, וגם לא אפשרנו את זה. היו לנו ויכוחים קשים כאשר היינו בקואליציה. מה שהאוצר עושה עכשיו הוא להוציא את כל מה שבתקופתנו הוא שם במגירות. את הכול הוא הוציא. לא נשארה שום גזירה שהוא לא הוציא מהמגירה.
       
       אני יודע שאם אגיד שהממשלה הזאת היא חסרת לב ואטומה, כבר לא יאמינו לי. יגידו, אתה מהאופוזיציה. אדוני היושב-ראש, אני רוצה להקריא לכם מה נאמר בעיתון "ידיעות אחרונות" על הממשלה: הממשלה אומרת שצריך להוציא אנשים לעבודה, לכן צריך לקצץ בקצבאות. בסדר, צריך לדון על העניין הזה, מי כן, מי לא, לאילו מקומות עבודה, כאשר שיעור האבטלה הולך וגדל. מה אומרים אנשים על מה שהממשלה החליטה בנושא הקשישים הסיעודיים - כדאי לזכור את התאריך הזה, ספטמבר 2003.

דוד טל (עם אחד):
       
       ספטמבר השחור.

משה גפני (יהדות התורה):
       
       כדאי לזכור אותו, כי בספטמבר השחור, כפי שמכנים אותו רופאים גריאטרים, החליטה ממשלת שרון–נתניהו להפסיק לאשפז במוסדותיה ובמוסדות פרטיים זקנים תשושי נפש וסיעודיים. לא נדבר על כך שזה לא אופייני למדינה דמוקרטית מתקדמת, איפה הצו היהודי התורני של "והדרת פני זקן"? זאת מדינה יהודית?
       
       אני רוצה להגיד לכם מה אומר ד"ר שי בריל – לא חבר הכנסת גפני מהאופוזיציה. הוא אומר הרבה יותר גרוע: זה לא סתם גזר-דין מוות על הקשישים – זה גזר-דין מוות בגסיסה, בייסורים ובעיקר בהשפלה ובחוסר כבוד. אומר ד"ר בריל, לא חבר האופוזיציה – מי שיושב בממשלה ומקבל החלטות כאלה הוא אדם אטום, עם לב אבן, או אדם מנותק שאינו מבין מימינו ומשמאלו.
       
       חברי הממשלה, גברתי שרת החינוך, מי שמאשרים תקציב כזה והחלטה כזאת הם אנשים אטומים וחסרי לב. יש דברים שאסור להסכים להם בשום חברה מתוקנת. יש דברים שבחיים לא מצביעים עליהם, אפילו לא במחיר הכיסא.
       
       יש כאן דברים חמורים מכל היבט אפשרי. הייתי יכול להאריך ולדבר על כל תחום: על הבריאות, על הרווחה, על החינוך, על הנכים, על הקשישים – אין שום תחום שהממשלה הזאת לא פגעה בו באופן החמור ביותר.
       
       אם המצב היה שכולם נושאים בנטל, העשירים והעניים ומעמד הביניים, ניחא, אבל לא זה המצב. אמר שר האוצר בשבוע שעבר: יצאנו מהמיתון, והראיה - אנשים קונים מכוניות.
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       הוא חזר בו.

משה גפני (יהדות התורה):
       
       שקונים מכוניות זאת עובדה. מי קונה מכוניות? המשפחה מאופקים, ממעלות, משלומי או מדימונה, שהמקרר שלה ריק? שהאבא מובטל מכיוון שאין מקומות תעסוקה, מכיוון ששר התעסוקה נמצא בחו"ל וכאשר הוא בארץ הוא דואג לסכם עם טומי לפיד על ביטול או על צמצום מוחלט של הקנסות על מי שעובר על החוק ופותח את עסקו בשבת ובכך פוגע בכל הסוחרים האחרים? השר אולמרט לא דואג למקומות תעסוקה, הוא לא דואג למובטלים ולמסכנים שהוא צריך לדאוג להם, הוא דואג לעשירים, הוא דואג לאלה שמחזיקים קניונים פתוחים בשבת בניגוד לחוק, כדי שחס וחלילה לא ישלמו קנס כאשר יעברו על החוק.
       
       זאת ממשלה שהוא ממלא-מקום של ראשה, זאת ממשלה שבה טומי לפיד הוא סגן ראש הממשלה. הם יושבים במדינה שהצרות בה כל כך גדולות, שלא רואים בה אור בקצה המנהרה – לא בתחום המדיני, לא בתחום החברתי, לא בתחום הביטחוני, לא בתחום הכלכלי, בשום תחום – הם יושבים, ומה שמעניין אותם זה לפגוע בשבת, לפגוע בחוק, לפגוע במדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית. תודה רבה.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחבר הכנסת גפני. חבר הכנסת עסאם מח'ול, חמש דקות, בבקשה. אחריו  – חברת הכנסת רוחמה אברהם.

דוד טל (עם אחד):
       
       עוד פעם רוחמה אברהם?

רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       כל הזמן רוחמה.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       רוחמה לא דיברה היום.
       
רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       דיברתי פעם אחת.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       הבאת את שמות הנעדרים. 

עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       אדוני היושב-ראש, תרשה לי, בפתח דברי ועל חשבון זמנך, לברך את המוסלמים במדינת ישראל, בשטחים הפלסטיניים, באזור ובעולם, שחוגגים מהערב את עיד אל-פיטר, ולאחל להם חג שמח ועיד אל-פיטר מובארכ וכול עאם ואנתום בח'יר.  

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חג שמח בשם כולנו.

עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       מתוך רצון ואמונה שעמי האזור יגיעו למצב שבו יצליחו אנ יופטרו אפטארן סיאסיאן - שיאכלו את ארוחת החג הפוליטית בצורה פוליטית ויזכו לחיות בשלום ובכבוד.
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, הדהירה של הממשלה המסוכנת הזאת לחיסול הדמוקרטיה נכנסת להילוך גבוה המאיים על כולם. לאחר שנפלה ההחלטה, קבע שר האוצר שהמיתון נגמר, ועכשיו יש רק צמיחה גואה. צריך להודות שהצמיחה אומנם גואה מבחינת מספר הרעבים והמובטלים, והצמיחה גואה בכל הקשור לקיצוצים ולמכות שהממשלה הזאת מטילה על ציבור העובדים ועל השכבות החלשות בחברה. 
       
       עכשיו ברור לכולם שהממשלה, העומד בראשה ושר האוצר שלה מנצלים את המשבר הכלכלי – שיש לו סיבות רבות, שכולן כרוכות במדיניות של הממשלה הזאת – כדי לבצע הפיכה חברתית בחברה הישראלית וכדי להביא לסדר חברתי חדש בחברה הישראלית, סדר חברתי שרואה רק את העשירונים העליונים, את בעלי ההון והתאגידים, ושבשבילו האזרחים לא רלוונטים, הם כמעט שקופים. 
       
       הממשלה הזאת עוד תוביל את המדינה ואת החברה הישראלית למצב שבו היא לא תהיה הדמוקרטיה היחידה במזרח התיכון, כמו שאוהבים לספר ולקשקש, אלא הדמוקטטורה היחידה במזרח התיכון. 
       
       מה משמעות החוק שהממשלה האיומה הזאת מכינה לציבור העובדים, חוק הקשור לזכות של ציבור העובדים להגן על זכויותיו, על מקום העבודה ועל תנאי העבודה שלו? הם אומרים שכדי לקיים שביתה צריך להכריז עליה 60 יום מראש, ואומרים שעל שביתה כזאת צריך להחליט בהצבעה חשאית של ציבור העובדים.

רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       אז מה יותר נכון, להשבית את המשק חדשות לבקרים?

עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       אני רוצה שלפני שהממשלה הזאת תעז להביא הצעת חוק כזאת, ותוכנית כלכלית כזאת, היא תעביר אותה במשאל עם. תעבירו את זה במשאל עם – תעבירו את המכות האיומות האלה נגד העיוורים, שמקצצים להם בשעות ההכשרה שהם מקבלים כדי שיוכלו להשתמש במקל נחייה, תביאו את זה למשאל עם – תעברו את משאל העם. אלה הפשעים החברתיים שמבצעת הממשלה הזאת. איזו ציניות, איזו רמיסה של זכויות הציבור. 
       
       מפחדים מהסולידריות של העובדים. את זה צריך להגיד לציבור? מפחדים, כי הסולידריות של העובדים יכולה להביס את הממשלה הזאת. מאחורינו סולידריות של עובדים שהביסה והבריחה נשיא מדינה בבוליביה. ראינו סולידריות שהביסה והבריחה ראש ממשלה בגרוזיה. אז אל תחשבו שהציבור בישראל ימשיך להסתכל עליכם ולספוג את המכות האלה, את הפשעים האלה.
       
רוחמה אברהם (הליכוד):
       
- - - 
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       עוד תגורשו בבושת פנים מהשלטון. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       היית קומוניסט ונשארת קומוניסט. 
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       אני רוצה לשלוח מכאן ברכה לעובדי עיריית תל-אביב, שמול בריונות שלטונית כזאת הכריזו היום שביתה שתגן על זכותם להגן על עצמם, תגן על זכותם כדי שיהיו להם כלים למאבק. 
       
       אתם רוצים לחסל את הזכות למאבק, אתם רוצים להפוך את העובדים לעבדים. אתם רוצים להפוך את החלשים, את העניים ואת המובטלים למיותרים בחברה הזאת. זאת הממשלה וזאת המדיניות שלכם. לכן אתם לא ראויים לשבת במשטר דמוקרטי, אתם מחסלים את הדמוקרטיה יום-יום, אתם מאיימים על ציבור העובדים. אתם אויבי העם, זאת האמת שלכם. 
       
רוחמה אברהם (הליכוד):
       
- - - האשליות שלכם. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       זה היה בזמן השלטון הקומוניסטי. 
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       אתם תחיו בשקרים שלכם  - - -
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       בולשביק. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:

       חבר הכנסת סער.
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       סגרתם בתי-ספר כשאתם בשלטון. האם צריך לסגור בתי-ספר או לסגור בתי-חולים? 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       בולשביק.
       
שרת החינוך, התרבות והספורט לימור לבנת:
       
       הוא רגיל לזה. 
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       האם לפתוח בתי-תמחוי או להכריז על התרמות כדי לטפל במחלה זו או במחלה אחרת? אתם מביאים את העם לפשיטת יד. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       אתה ליצן. 
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       אתם פושטי רגל פוליטיים, אתם פושטי רגל חברתיים, זה מה שאתם. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
- - - לשמוע אותו? 
       

עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       עד עכשיו יכולתם להסתיר את המהות שלכם - - - 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת סער, אתה לא נותן לו לסיים. זמנו הקצוב הסתיים ואתה כל הזמן מפריע. 

עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       כל הציבור שבחר בכם יודע איזו ממשלה איומה אתם, איזו ממשלה של עוני, של הרחבת מכת האבטלה, של זריקת אנשים ממקומות עבודה, של עבודה בעיניים. זה מה שאתם. 
       
שרת החינוך, התרבות והספורט לימור לבנת:
       
       איזה פרמטר צריך בשביל - - -
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחבר הכנסת עסאם מח'ול.  חבר הכנסת מח'ול, אתה לא חייב לענות. 
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       היא עוד מדברת, שרת החינוך. חשבתי שהיא דואגת לחינוך של הילדים בישראל. 
       
שרת החינוך, התרבות והספורט לימור לבנת:
       
       לאיזה פרמטרים - - -
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       כן, כאן, על אפך ועל חמתך. כאן, כאן.
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת מח'ול, אנא ממך, זמנך הקצוב הסתיים מזמן. 
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       את לא תוכלי להעלים מהעם את האופי הדורסני של המדיניות שלך ושל ממשלתך. מי שמוביל למצב שבו הכלכלה הישראלית מוציאה 2 מיליארדי שקלים לחודש על כיבוש, על התנחלות, על מתנחלים, הוא זה שמביא לקיצוצים בחינוך. קומי תגני על החינוך. 
       
שרת החינוך, התרבות והספורט לימור לבנת:
       
- - - אני דמוקרטית.
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       אל תצרחי. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת עסאם מח'ול. 
       
שרת החינוך, התרבות והספורט לימור לבנת:
       
       איפה הכסף של סוהא? מה סוהא עושה עם כל הכסף בפריס?
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       את תתווכחי עם סוהא ערפאת, אני אתווכח אתך. אתך אני אתווכח, לא עם סוהא ערפאת. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת עסאם מח'ול, אני מדבר אליך. סיימת?
       
עסאם מח'ול (חד"ש-תע"ל):
       
       אני לא סיימתי, אבל - - -
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       אין ברירה, הזמן הסתיים.  תודה לחבר הכנסת עסאם מח'ול. חברת הכנסת רוחמה אברהם, על-פי בקשת יושב-ראש הקואליציה. כמה את רוצה? חמש דקות. 
       
דוד טל (עם אחד):
       
       מה זה, נאומים כבקשתך? כמה שהיא רוצה? 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       גם אתה תדבר חמש דקות, ואני אשתדל לשמור על הזמן. 

רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       חבר הכנסת מח'ול, שמעתי את הקריאות הנואשות שלך לאותה שכבה ענייה. ראיתי כמה אתם דואגים לאותה שכבה אצלכם, באותם כספים שאתם מבריחים לחשבונות הפרטיים של הראיס.
       
       אדוני היושב-ראש, רבותי השרים, רבותי חברי הכנסת, מה כבר חדש? שוב ושוב, גם היום מגישה האופוזיציה הצעת אי-אמון בממשלה רק כדי למלא את המכסה השבועית שלה. לפחות הייתם אופוזיציה לוחמת. ציפיתי לראות כמה חברי אופוזיציה. חבר הכנסת גפני, לך מגיע צל"ש; חבר הכנסת טל, גם לך מגיע. איפה האופוזיציה? איפה האופוזיציה הלוחמת? 
       
דוד טל (עם אחד):
       
       לעם אחד יש כאן 33%.
       
רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       זו אותה אופוזיציה שהעם הביע בה אי-אמון, ולפי הסקרים של סוף השבוע האחרון הוא רק מוסיף לדחות את דרכה. זו אותה אופוזיציה שמגבה את ההסתדרות, חבר הכנסת מח'ול. זו אותה אופוזיציה שדוגלת ותומכת במשק מונופוליסטי. זו אותה אופוזיציה שאין לה שום אלטרנטיבה, לא מדינית, לא כלכלית ולא חברתית.
       
       רבותי חברי הכנסת, ניסיתי להקשיב קשב רב, ולחברי מהאופוזיציה יש הרבה מאוד ניסיונות נפל, שכולם אשליות שווא; אותן אשליות של קבוצת אנשים חסרת אחריות שחותרת תחת ממשלה נבחרת, עם אותם הסכמים שיקדמו את תוכנית השלבים של ערפאת ולא יביאו לא שלום ולא ביטחון. 
       
       כבר אמרתי בעבר, שכל אותם אדריכלי אוסלו ומייסדי ההסכמים הם אלה שחוכמתם הידועה לא עמדה להם בשעת המבחן האמיתית, לא במפלגה, לא בקלפי וגם לא ביום הבחירות האחרון. 
       
       בנושא הכלכלי חברי מהאופוזיציה רוצים להמשיך במסורת הקצבאות ללא הגבלה, הם רוצים להמשיך את תשלומי ההעברה ההולכים וגדלים משנה לשנה, והם רוצים לתת למונופולים להשתולל ולהחזיק את המדינה כבת ערובה. 
       
       אבל איך הם מחזיקים את המדינה כבת ערובה? חבר הכנסת מח'ול, אולי אתה לא יודע, אבל אתם מחזיקים את המדינה – לרבות חברי חבר הכנסת פרץ – בשביתות ועיצומים, בשביתות וירטואליות הנמשכות כמה זמן? - כמעט חודשיים, עם סגירת נמלים שהם השערים של המדינה, עם נזקי שביתות שמגיעים עד עכשיו לכ-3 מיליארדי שקלים. 
       
       אולי פעם אחת תתחילו להיות רציניים? אולי תציעו חלופות מעודדות צמיחה? חברי מהאופוזיציה, תתעוררו, אתם נמצאים בתרדמה עמוקה. כבר עמדנו על פי תהום וכמעט שהגענו כבר לנקודת האל-חזור. נכון, חבר הכנסת שמחון, המצב לא פשוט, מדינת ישראל נמצאת בשעה לא קלה, אבל כעת אפשר לומר בבירור דבר אחד: לפחות ההידרדרות שהיינו בה נבלמה, את זה אי-אפשר להכחיש. 
       
שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       נבלמה ביום רביעי והתחילה עוד פעם ביום שישי. 
       
רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       אם לא נעשה את הרפורמות הנחוצות כל כך, אם לא נקפיד על המשך השינויים המבניים והפרטת המונופולים הגדולים, נמצא את עצמנו רק במצב אחד - נמצא את עצמנו מתבוססים בביצה טובענית של קטסטרופה כלכלית, שבדרך כלל נמצאות בה מדינות העולם השלישי. 
       
       אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, הציבור לא טיפש, הוא יודע לשפוט, הציבור יודע שאין אלטרנטיבה אחרת, הוא יודע שאין ולא יהיו פתרונות של קסמים. לכן הצעת האי-אמון אין בה לא טעם ולא ריח ואין בה כל ממש. כבר היתה לכם הזדמנות להוכיח ונכשלתם, כמדומני, זה היה בעבר הלא-רחוק. כל עוד לא תאמצו גישה רצינית ואחראית,  גם תישארו באופוזיציה עוד ימים ארוכים. תודה רבה. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחברת הכנסת רוחמה אברהם. חבר הכנסת דוד טל, לרשותך חמש דקות. אחריו – מי מדבר בשם בל"ד?                                                
     
דוד טל (עם אחד):
       
       אדוני היושב-ראש, עמיתי חברי הכנסת, אני רוצה לפתוח בתשובה לעמיתתי, שכנתי מעירי, עיר הולדתי, רוחמה אברהם. גברתי הנכבדה, עם כל הכבוד, אני סבור שחשוב גם חשוב שיהיו קצבאות ותשלומי העברה לעניים. 
       
רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       אני בעד.
       
דוד טל (עם אחד):
       
       לא הפרעתי לגברתי, מדוע היא עושה לי את זה? 
       
       - - - שיהיו תשלומי העברה, שיהיו גם לעניים, למסכנים, לחלשים, לאנשים שאת מכירה היטב, ולא יעבירו את ההון לבעלי ההון בקלות בלתי נסבלת. הממשלה הזאת, כמו הממשלה הקודמת, העבירה מאות מיליוני שקלים לבעלי ההון, ואם את רוצה, אני יכול להתחיל ולפרט לך מכאן ועד להודעה חדשה, ובזמן הקרוב יש לנו עוד כמה. תבואי לוועדת הכלכלה ותפגשי בעוד כמה. בחלקם את יודעת על מה אני מדבר. מאות מיליוני שקלים. לזה יש? למה, המשאב הזה הוא של אבא שלהם? של אמא שלהם? זה המשאב של כל המסכנים הללו, כל אזרחי מדינת ישראל, זה שלהם לפני כולם. הולכים ונותנים אותו, מחלקים אותו, מורידים רגולציה לזה, מורידים לזה, מפחיתים לזה, הנחות לזה. מה ההפקרות הבלתי-נסבלת הזאת? למה זה? את התשובה אתם יודעים. 
       
       אדוני היושב-ראש, אני מוכרח לומר לך שהתלבטתי אם לעלות ולדבר בנושא הזה, אבל בסוף החלטתי שזה מה שאני אעשה. היות שחברת הכנסת רוחמה אברהם, כפי שאמרתי, בת עירי, וחבר הכנסת אופיר פינס, אמו, שתחיה, היתה מורתי, דווקא בתקופה של אמו שתחיה, המורה רותי, אני עצמי הגעתי בסוף השנה לטיול ועמדתי מול המשאית – לא היו אז אוטובוסים -  ולא היה לי כסף לשלם ולא שילמתי וחזרתי כלעומת שבאתי. הכתבה בעיתון היום הזכירה לי את הרגעים הקשים הללו. אני מזדהה עם כל מלה, עם כל מה שקרה פה בקריית-שמונה, שבעצם הכסף חילק את התלמידים לשניים: אלה שיש להם נסעו לטיול לאילת ואלה שאין להם חזרו הביתה בקול בוכים; הם בכו וגם האמא בכתה. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       השרה נמצאת כאן, שרת החינוך. 

דוד טל (עם אחד):
       
       אני מניח שהשרה תתייחס גם לזה. הם בכו משום שהם לא נסעו לטיול.
       
היו"ר אלי בן-מנחם: 
       
       רק רגע, חבר הכנסת דוד טל. גברתי השרה, הוא מדבר וכדאי שתקשיבי לו. הוא מדבר למשרד החינוך. תמשיך, חבר הכנסת טל. 
       
דוד טל (עם אחד):
       
       הם בכו מפני שהם לא נסעו לטיול. אמא שלי ואמא שלהם בכו משום שלא היה להן כסף לתת לילדים שלהן לנסוע לטיול, וזה מה שקורה היום, במדינת ישראל, מדינת הרווחה, המדינה המתוקנת הזאת. לזה גברתי קוראת חברה מתוקנת? לזה, חברת הכנסת רוחמה אברהם? לזה את רוצה להגיע? אם השרה רוצה להעיר, אני עפר לרגליה. אולי גברתי תסביר את זה אחר כך מעל הדוכן, שהעם יראו וישמעו את הקולות. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת טל, תאפשר לה. אני אוסיף לך זמן. 
       
שרת החינוך, התרבות והספורט לימור לבנת:
       
       חס וחלילה. מה שקרה בבית-הספר בקריית-שמונה היה תוך חריגה חמורה מהנחיות משרד החינוך, גם בעניין שאסור שיהיה טיול ארוך מדי, שלושה ימים, וגם בעניין עלויות הטיול. אנחנו בודקים את זה. 
       
דוד טל (עם אחד):
       
       גברתי, אני כרגע לא בא בטענות לא אלייך ולא אל משרדך. אני מציין עובדה. במדינת ישראל ב-2003 זה מה שקורה לתלמידים. אפשר היה לחשוב שבמדינת ישראל, בראשית צמיחתה, כשהיא התחילה להתגלגל, יכול היה שיקרו תקלות כאלה, כשאני הייתי תלמיד בכיתה ד' או ה', אבל היום? 
       
       אדוני היושב-ראש, אני רוצה לומר לך, ואולי גם בשכונת-התקווה זה היה - בזמנו היתה מערכת הזנה, קיבלנו גם שוקו בבוקר, ובצהריים היתה מסעדה ואכלנו שם. אני מדבר על הימים הקשים, אז, אחרי דב יוסף עם התלושים. היום מדינת ישראל לא מאפשרת ולא נותנת ולא יכולה. היא יכולה, היא לא נותנת, היא מעבירה את הכסף לעשירים יותר. היא מעשירה את היותר עשירים ומענה את היותר עניים. אני מתפלא, לא רואים את זה? לא חשים את זה? לא שומעים את זה? לא פוגשים את זה יום-יום ושעה-שעה? 
       
       אני מצטער מאוד שהדברים האלה מתגלגלים כך, אבל זה לא פלא, משום שכאן יש מישהו שמנסה לבנות כלכלה על חורבות החברה בישראל. במקום לשים את האדם במרכז העניינים ומסביבו לבנות את הכלכלה הבריאה, בונים כלכלה על חורבן אותו אדם, על חורבן אותה משפחה, על חורבן אותם ילדים. 
       
       לו היו בונים כלכלה, הייתי אומר: הקרבנו משהו והגיעו למנוחה ולנחלה, אבל לא למנוחה ולא לנחלה הגענו. כבר בתוכניות הקודמות, בשלוש-ארבע השנים האחרונות, תוכנית אחר תוכנית, פעם אחר פעם, שום תוכנית לא הצליחה. כל פעם אנחנו נדרשים להקריב עוד ועוד ועוד, והשאלה - עד מתי? עד כמה? כלום אפשר להמשיך בדרך הזאת? מילא, חשבנו שהקרבנו בתוכנית הכלכלית, נצא לאוויר העולם, ואמרו שתהיה צמיחה. על איזו צמיחה בדיוק מדברים? מדברים על צמיחה, וזאת צניחה. אם תהיה צמיחה, אדוני היושב-ראש, היא תהיה רק בעשירונים העליונים. היא תחלחל עד שלושת העשירונים העליונים, ולא יותר. היא לא תגיע לעניים, היא לא תגיע לחולים, היא לא תגיע לנכים, היא לא תגיע למובטלים. היא תגיע רק לאותם עשירים. הצמיחה הזאת לא תהיה. 
       
       הזכיר לנו שר האוצר שהנה אנחנו רואים כבר את האור בקצה המנהרה. לא משנים כל האינדיקטורים וכל המדדים השונים שהתפרסמו, והם מראים ומעידים כאלף עדים. אני אשמח, אני מאוד אשמח שזה יקרה. אני לא רוצה שתהיה פה צמיחה של 6%, 7%, 8%? אני אשמח מאוד. ביתר שאת אני אוכל לדרוש ולתבוע גם ממשרד החינוך וגם ממשרדים אחרים קצת יותר לילדים, שאפשר יהיה לתת להם, ולא צריך לסבול את הקיצוצים הללו. אבל לצערי אנחנו לא מקבלים צמיחה. אנחנו מקבלים "א קרענק". זה מה שהצלחנו לקבל כל הזמן מהממשלה. אני חושב שהגיע הזמן לעשות סדר בדברים. 
       
       אדוני היושב-ראש, משפט אחרון, היות שיצאתי מהריכוז בנושא המיוחד שחשבתי לדבר עליו. היום שמעתי ברדיו שרוצים לבטל את זכות השביתה בצורה כזאת או אחרת. הולנדר אמר, אני חושב, שצריך שיצביעו הצבעה חשאית, 45% וכן הלאה, אבל זה לא תקין. חבר הכנסת גדעון סער, זה תקין? זה נראה לך בסדר? תאר לעצמך שביבי נבחר להיות שר האוצר, והוא הולך להגיש תוכנית כלכלית. כלום הוא הולך לבקש את האמון של הבוחרים שלו אם הם מסכימים או לא מסכימים לתוכנית כלכלית? בחרת ביושב-ראש הוועד והוא נבחר לארבע שנים, לשלוש שנים או לשנתיים, הכול על-פי התקנון. 
       
אילן שלגי (שינוי):
       
       - - - 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת שלגי, גם כשישאלו את העובדים בקלפי, וזה הוכח בעבר, העובדים ייתנו גיבוי מלא לוועד העובדים. נחיה ונראה. 
       

דוד טל (עם אחד):
       
       נותנים לו את המנדט ויושב-ראש הוועד מחליט. אם הוא לא ממלא את ציפיות העובדים, מחליפים אותו, כפי שאם ביבי או מי מאתנו לא ימלא את ציפיות הבוחרים, יחליפו אותו. אין דבר כזה שכל פעם ישאל האדם הנבחר אם אתם מסכימים או לא מסכימים. כפי שלא עושים את זה עם השרים, לא עושים את זה עם חברי הכנסת, אני חושב שלא צריך לעשות את זה גם לנציגי העובדים. 
       
       אני לא רוצה להיכנס לנושאים המדיניים, מפני שאני כבר מסכים לקבל כל מה שהליכוד רוצה. כל מה שהליכוד רוצה, אני מוכן ללכת אחריו, ולו רק אראה שהוא סוחף אותנו לאיזה כיוון, לאיזו מטרה, לשלום הנכסף. אני מוכן ללכת בנושא הזה אחרי אריק שרון, אחרי הליכוד ואחרי כל מי שרוצה, העיקר שנגיע למנוחה ולנחלה, העיקר שנגיע לשלום, אדוני היושב-ראש. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       זאת התחלה טובה. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחבר הכנסת טל. אני מזמין את חבר הכנסת שלום שמחון, בבקשה. אחריו - חבר הכנסת אהוד רצאבי. 
       
שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, גברתי שרת החינוך, וכמובן עמיתתי רוחמה, אני רוצה להגיד לך כמה דברים מהלב. יצאתי הבוקר לכנסת מהצפון ועצרתי בדרך לשתות קפה באזור נתניה. ניגש אלי אדם מקריית-שמונה – עוד לא קראתי את הכותרות בעיתונות – ואמר לי: אני יושב-ראש ועד ההורים של בית-הספר שממנו לא יצאו התלמידים לטיול בבית-הספר. אמרתי לו: אולי עשיתם טיול יקר מדי? הוא עונה: לא, לא עשינו טיול יקר מדי. חשבתי שאולי הם ישנים בבתי-מלון, כמו שרגילים כל החבר'ה באזורים מאוד מסוימים ללון בטיולי בתי-הספר. הוא אמר לי: תאמין לי שלא. הטיול הוא בהרי אילת, ישנים באוהל סיירים, עוברים מאוהל לאוהל. שאלתי: לא יכולתם להוסיף 10 שקלים, כדי שגם החלשים יצאו? הוא אמר לי: תשמע, המחיר הזה הוא אחרי שהעירייה נתנה 17,000 שקל, ואיזה בנק או תורם נתן 14,000 שקל. למרות הכול, זאת התוצאה. 
       
       אז אני שואל אותך: האם זה דבר שנראה טבעי בעינייך? זה נראה כל כך טוב? המצב כל כך איתן - - 
       
רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       המצב הוא לא איתן, אבל אנחנו לא נמצאים במדינה - - - 
       
שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       - - כפי שאת מנסה לצייר פה?  
       
רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       - - - 
       
שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       חברת הכנסת אברהם, אני אענה לך, אבל אני רק רוצה לומר לך, שכנראה המצב גרוע. 
       
רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       המצב קשה. 
       
שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       המצב קשה. אנחנו לא אומרים שבגלל הממשלה הזאת המצב כל כך קשה, כי לפניה היתה עוד ממשלה, וכמו שאת יודעת, גם אני ישבתי שם. אני לא אומר שזה העניין. השאלה היא מה עושים כדי לפתור את הבעיה הקיימת. האם הממשלה עושה את התוכניות הנכונות כדי להוציא את מדינת ישראל מהמשבר שהיא נמצאת בו? נדמה לי שמישהו מנסה להוליך אותנו שולל, אבל גם אותך. 
       
       למה אני אומר זאת? כי בשום מדינה מתוקנת בעולם לא היה מתעורר אדם שהוא שר הביטחון במדינת ישראל ומחליט שדווקא החיילים בראשון-לציון לא יוכלו לנסוע ברכבת חינם. זה רק מישהו שמחליט שיש לו יותר מדי כוח. כנראה הוא לא היחיד שנדמה לו שאם הוא שולט, הוא יכול לעשות כמעט כל דבר.
       
       אני מגיע לעריצות השלטון - לעתים נדמה לכל אחד מאתנו, שאם הגענו לשלוט, מותר לנו לעשות כל דבר. נדמה לי שהתחושה שמותר לי לעשות כל דבר כי אני נמצא בשלטון היא לא נכונה, ואסור שגם את תלכי שולל, כיוון שחלק מהפעולות שנעשו, לרבות שבירת זכות השביתה - תאמיני לי שגם ההורים שלי וגם ההורים שלך, אם לא היה מי שהגן עליהם באיזה מקום בעבר, אז את ואני לא היינו כאן היום. אני מציע לא להיות מולך שולל, לא בגלל הדברים שאמר פה חבר הכנסת טל, אלא כי למישהו נדמה שאנחנו בורג קטן במכונה שאפשר לעשות בה כמעט כל דבר כדי להגיע בסופו של דבר לתוצאה שהיא באג'נדה הפוליטית שלו.  
       
       אני אומר לך לפקוח קצת את העיניים ולחפש תוכנית מחוללת צמיחה אחת מתכוונים לעשות בשנת 2004; תוכנית אחת. הלוא מה אנחנו צריכים היום? להוציא מתוך המעגל של 300,000 המובטלים כמה שיותר אנשים. הממשלה צריכה לייצר כמה שיותר מקומות עבודה. אם היא לא תייצר  במהירות כמה שיותר מקומות עבודה, חלק גדול מהמובטלים הקיימים היום ימשיכו להיות מובטלים ויצטרפו אליהם עוד אנשים. אז מה אנחנו עושים? אנחנו מנסים לרסק את כל המסגרות הקיימות? 
       
       הרי לפני חודש, בכינוס מיוחד בכנסת, העבירו את  חוק רשות הנמלים. אז אני רוצה לגלות לך - את הרי חברה גם בוועדת הכספים וגם בוועדת הכלכלה - שאם השכר כל כך גבוה ברשות הנמלים וצריך לצמצם שם, איך יכול להיות שממשלת ישראל, שאת היטבת להגן עליה כאן, מתכוונת להכפיל ואפילו לרבע את ההיטלים המשולמים בנמלים לכל מי שייצא תוצרת ממדינת ישראל? אני רוצה לדעת, בשביל מה צריך כל כך הרבה כסף, הרי הכסף נמצא שם? איך יכול להיות שהיצוא החקלאי - ואולי שר החקלאות ישמע את זה פה בפעם הראשונה, כי אלה התוכניות של שר התחבורה - להכפיל פי-ארבעה את האגרות שישלמו חקלאי ישראל כשהם ייצאו את תוצרתם לחוץ-לארץ.
       
דוד טל (עם אחד):
       
       - - - 
       
שלום שמחון (העבודה-מימד):
       
       להכפיל פי-שניים. אדוני שר החקלאות, שאלתי היום בישיבת ועדת הכלכלה - שניהל אותה היום חבר הכנסת טל - את אנשי משרד התחבורה את השאלה הזאת. כדאי שחברת הכנסת אברהם תדע. ואז הם אמרו: אכן, אנחנו מתכוונים לצמצם את ההיטל דווקא ליבוא. אנחנו  מתכוונים להכפיל ולעשות פי-ארבעה את ההיטל על היצוא ממדינת ישראל. ואני מנסה להבין, איפה ההיגיון? מה קרה לנו? מה, אנחנו השתגענו? דווקא בתקופה כל כך קשה? אחרי שמונה שנים מנסים לצמצם את ההיטל דווקא על היבוא ולהגדיל אותו פי-ארבעה ליצוא? אני שואל את עצמנו: היכן אתם נמצאים? על מי אתם מגינים? 
       
       ריבון העולמים, מה קורה לנו? אנחנו פשוט משתגעים לגמרי ואנחנו לא מבינים לאן הדברים הולכים. נדמה לי שהם לא הולכים לשום מקום, כי כל אחד מאתנו בסופו של דבר לא  רוצה להתעמק בדברים, הוא לא רוצה להבין אותם, הוא לא רוצה להתאמץ לפתור אותם. נדמה שאם אנחנו נקצץ ונקצץ ונקצץ ונשתמש במטבע השחוק של תשלומי ההעברה,  פתרנו את כל הבעיות של מדינת ישראל - לא פתרנו  דבר ולא נפתור דבר. 
       
       על כל פנים, אני חושב שהממשלה צריכה לתקן את דרכה בנושא התוכניות הכלכליות שלה לשנת 2004. נדמה לי שהעובדה שמספקים לנו נתונים שגויים כמעט מדי בוקר - אם אני יושב בוועדת הכלכלה, חברת הכנסת אברהם, ואני מקבל מכתב מיושב-ראש ועדת הכספים, שהוא לא איש אופוזיציה אלא איש קואליציה, הוא כותב לי מכתב: אל תעביר את החוק שמונח בחוק ההסדרים שעוסק בגביית התמלוגים עבור כריית המחצבים בנגב. הוא אומר לי את זה. אני מהקואליציה? הוא אומר לי: אדוני, משרד האוצר מספק נתונים שגויים, אל תאמין לנתונים האלה. אל תאמין. לא אני אומר את זה. את מכירה אותי, אני הגון, אני ישר, אני מנהל את זה ביושר רב, אבל אם אומר לי יושב-ראש ועדת הכספים, מה הציפייה שלך שאני אעשה? הוא אומר לי: האוצר נותן לך נתונים שגויים. אז למה לי להאמין? אם האוצר נותן לי נתונים כל כך שגויים, למה צריך להאמין לו בנתונים האחרים? למה את צריכה להאמין לנתונים האחרים?  
       
       יושבים פה שני שרים, שגם הם צריכים לשאול את עצמם: האם באמת היה צריך להיות קיצוץ עמוק בחינוך? האם באמת היה צריך להיות קיצוץ עמוק בחקלאות? האם אלה באמת הדברים שהיו צריכים לקרות? אולי משקרים לנו כל הזמן? אולי מרמים אותנו? אולי לא אומרים לנו את האמת? אולי עובדים גם על שר האוצר בעצמו? אני מציע לך, כמי שמקורבת אליו, לשאול אותו.
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחבר הכנסת שלום שמחון. אני מזמין את חבר הכנסת אהוד רצאבי, ואחריו - אחרון הדוברים, חבר הכנסת גדעון סער. 
       
אהוד רצאבי (שינוי): 
       
       כבוד היושב-ראש, חברי כנסת נכבדים, ראשית, אני רוצה לברך את נגיד בנק ישראל על הקטנת שיעור הריבית ב-0.4% נוספים. אני חושב שהמדיניות שלו עקבית, אני חושב שהמדיניות שלו נכונה, זהירה; ודאי שלא צריך לנקוט מדיניות של הורדת ריבית  מזורזת, כפי שמדי פעם מופעלים עליו לחצים. בסך הכול הגענו לאחוז הקטנת ריבית מאוד משמעותי, ולדעתי אנחנו הולכים בדרך הנכונה. 
       
       ועוד ברכות להיום - אני בהחלט תומך ומעודד את יוזמת החקיקה של שר האוצר להגבלת כוחם של ועדי העובדים. מה שראינו אתמול היה מבחינתי דוגמה לבריונות, שוועדי עובדים בצורה פרועה לחלוטין מחליטים על השבתה פראית, כאשר הדבר הזה לא נעשה על דעתם של העובדים. הם גורמים נזקים למשק, גורמים נזקים לתיירות, גורמים נזקים ליחסי הציבור של מדינת ישראל, לכל דבר ועניין. לדעתי, דבר כזה צריך להיעצר, וכל פעולה בריונית שכזאת דינה להיפסק. על כך אני בהחלט מברך.

       ועדי העובדים משביתים מגזרים שלמים. ראינו את הדבר הזה גם לפני כחודש ימים. עדיין מאיימת על המשק השבתה כללית שעולה מיליוני שקלים בכל יום. הנזק המצטבר ברור לחלוטין. שוב אני אומר, שלדעתי ועדי העובדים עושים את זה לא על דעתם של  העובדים עצמם, כי הרי גם העובדים עצמם נפגעים. כאשר הם רוצים לנסוע לחוץ-לארץ, הם לא יכולים לנסוע לחוץ-לארץ. כאשר הם  רוצים לקבל משכורת, הם לא יכולים לקבל משכורת. כאשר הם עובדים במגזרים שבהם בעלי עסקים פושטים רגל,  הרי בסופו של דבר גם הם ימצאו את עצמם ברחוב, כיוון שהמשק קורס והם לא ימצאו מקום עבודה נוסף. בסך הכול – והרי לא יכולים להאשים אותי שעל כורחי אני מגלה אהדה לשר האוצר, הרי הוא לא שר של שינוי. 

גדעון סער (הליכוד):
       
       אתה אוהד רק שרים של שינוי?
       
אהוד רצאבי (שינוי):
       
       אני אוהד שרים של שינוי, ולהיפך – אני אומר שדווקא משום ששר האוצר הוא לא שר של שינוי, אני בא ומשבח את מדיניותו ואת עוז רוחו. לא שאני מסכים לכל דבר ודבר, ודאי שיש שם דברים שאיני רואה עין בעין אתו – ועל כך נילחם בוועדות השונות – לרבות הקיצוצים בענף ההיי-טק, במחקר ופיתוח, ויש דוגמאות נוספות. 
       
קריאה:
       
       ובתרבות. 
       
אהוד רצאבי (שינוי):
       
       ובתרבות ודאי וודאי. הנה, יושבת כאן שרת החינוך, שבוודאי תתמוך בזה גם כן. עדיין – הכיוון הוא כיוון נכון. עדיין – אנחנו רואים כאן רוח אמיצה, שראינו גם בתקופה שהאופוזיציה ישבה בממשלה. אותם שרי אוצר לשעבר שלא היה להם כוח רצון ללכת כנגד כל הקשיים, וללכת ברוח אמיצה כדי לשפר את המצב הכלכלי של המשק – ואני חושב שלדבר הזה אומנם דרוש אדם עם כוח ועם רצון להילחם ולשבור מונופולים – הם אלה שבסופו של דבר מקלקלים את הצמיחה שלנו. 
       
       נגיד בנק ישראל חייב להמשיך בהורדת הריבית, כדי לשפר את הצמיחה במשק. ההיי-טק הוא מנוע צמיחה מרכזי, וחייבים להמשיך לאפשר השקעות במחקר ופיתוח, השקעות של מרכז ההשקעות בעידוד השקעות זרות בישראל. אך כל הדברים האלה הם פתרונות לטווח ארוך. הם לא פתרון מיידי ומקומות תעסוקה לשנת 2004, אלא הם לטווח ארוך יותר. צריך למצוא פתרונות לשנת 2004, במיידי. 
       
       אתן דוגמה - מה שקורה כרגע בענף הבנייה. רק היום קרסה חברת בנייה גדולה, או בינונית-גדולה, ופשטה את הרגל עם סכומים שיוצרים חובות גדולים. ואני הרי דואג לדבר אחד – הבנקים לא יוכלו להכיל את ההפסדים האלה, והדבר הזה יחול על כל המשק ולאו דווקא רק על עניין הנדל"ן. לכן הצורך, או החיקוק, שבו אנחנו נדרשים לאשר היטל עובדים זרים בענף הנדל"ן – אני חושש מאוד שבסופו של דבר ישפיע על התעסוקה בפרט ועל מצב המשק בכלל, דבר שיכול למוטט ענפים נוספים. 
       
       את אותו הדבר אני חוזר ואומר גם על הקרן לסיוע נוסף, שרוצים למנוע העברה של כ-45 מיליון שקלים לחיילים משוחררים במצב סוציו-אקונומי נמוך. חיילים אלה, שאין להם תעודת בגרות, מקבלים מלגת קיום וגם מלגת לימודים, שתאפשר להם לגמור את הלימודים ולהיות בעלי תעודת בגרות. הרי היום גם כדי להתקבל לשירות 144 ב"בזק" דורשים תעודת בגרות. אם לא נאפשר להם את הלימודים האלה, אנחנו נשמר אותם כאוכלוסייה שאין לה אפשרות להתקיים ואין לה אפשרות לעבוד. עד כאן. תודה רבה. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:

       תודה לחבר הכנסת אהוד רצאבי. חבר הכנסת גדעון סער, בבקשה. גדעון סער יסגור את רשימת הדוברים. 

אליעזר כהן (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       הגיע הזמן – כל האי-אמונים האלה הם חתיכת קשקוש אחד גדול. דיבור אחרי דיבור, ולא יוצא מזה שום דבר. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       אני שמח שיש אתנו באולם חברת כנסת אחת ממפלגת העבודה, חברת הכנסת אורית נוקד. 
       
רוחמה אברהם (הליכוד):
       
       - - -
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       קודם כול, אני מסכים אתך, חברת הכנסת אברהם. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       גם אני כאן, גם אני ממפלגת העבודה. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       ואדוני היושב-ראש – אני מתנצל. ולמה אני אומר את זה? קודם כול, אני תמיד שמח לראות אתכם. 

נסים דהן (ש"ס):
       
       תאמין לי, יש יותר חברי כנסת ממפלגת העבודה מאשר מהליכוד. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       אני חושב שאתה טועה, חבר הכנסת דהן, אבל זאת לא הפעם הראשונה שאתה טועה בשבועות האחרונים. 
       
נסים דהן (ש"ס):
       
       תבדוק. לצערך, אתה יודע שאף פעם לא טעיתי. תספור. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, ודאי השתתפת אתמול ביום העיון שארגנה יושבת-ראש הסיעה של מפלגת העבודה, שקראנו עליו הבוקר בעיתונים – או לפחות באחד העיתונים. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:

	חבר הכנסת סער, במקרה לא השתתפתי. 

גדעון סער (הליכוד):
       
       לא השתתפת – אז אני מקווה שיש חברים אחרים בסיעה שהשתתפו. 
       
היו"ר אלי בן-מנחם:

	לא, הם השתתפו. 

גדעון סער (הליכוד):
       
       כי חברת הכנסת איציק הסבירה לי שהיא לא נוהגת לשחרר מהאירועים האלה. אבל לא הייתי צריך להשתתף כדי לדעת שהמסקנה של אותו יום עיון תהיה, שאם מפלגת העבודה בכלל חולמת לחזור למצב של התמודדות על מרכז המפה הפוליטית בישראל, היא צריכה סוף-סוף להתנתק מהמגמה החולנית העקבית של חתירה בלתי פוסקת לשמאל הקיצוני – שהוביל אותה במערכת הבחירות האחרונה חבר הכנסת מצנע, שעכשיו נכנס – ולשמאל החברתי, שבו, בכיוון הזה, אתם מולכים באף על-ידי יושב-ראש ההסתדרות הקורסת, חבר הכנסת עמיר פרץ.
       
אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       מתי  מחזירים את נצרים?
       
איתן כבל (העבודה-מימד):
       
       אנחנו מודים לך שאתה דואג לנו.
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       הבעיה היא שאתם לא דואגים. 
       
אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       אני רוצה שתאמר לי מתי מחזירים את נצרים. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, אני מבקש שתגן עלי מפני חבריך. 

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת בייגה שוחט. חבר הכנסת איתן כבל. 
       
אברהם בייגה שוחט (העבודה-מימד):
       
       לא, אני רוצה שהוא יאמר לי מתי מחזירים את נצרים. 
       
איתן כבל (העבודה-מימד):
       
       - - -
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       אבל כדאי לכם לשמוע – גם אתם יכולים ללמוד. הרי לא הגעתם לאן שהגעתם על גב תמיכה ציבורית בלתי רגילה, אז אני מציע שתקשיבו פעם אחת. 
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       הגענו לאן שהגענו כי אתם הצלחתם לשקר לעם, ואתם ממשיכים לשקר לו. 

היו"ר אלי בן-מנחם:

	חבר הכנסת גדעון סער, אמרת שאין חברי כנסת מסיעת העבודה – נכנסו כמעט כולם. 

חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       מתי אתם מפנים את נצרים? אין להם בושה, כל היום משקרים. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       ביום העיון שקיימתם אתמול, לאילו מסקנות הגעתם – להפסיק ללכת אחרי השמאל הקיצוני, שהורס אתכם והורס את המדינה לכיוון של הבנות ז'נבה. לא שמעתי אחד מכם, חבר הכנסת רמון, אחד מכל סיעת העבודה, אחרי שחבר הכנסת אברום בורג הצדיק בכל העיתונים בעולם את טרור המתאבדים.  

איתן כבל (העבודה-מימד):
       
        תדאגו למדינה – אתם לא דואגים למדינה. 
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       הרי אין לכם אלוהים - - -
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       חבר הכנסת רמון, חיפשתי אותך פה כל זמן הדיון ולא ראיתי אותך פעם אחת. עכשיו הגעת. 
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       שמעתי. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       למה לא יצא אפילו אחד מכם נגד המאמר הזה, של חבר הכנסת בורג, בזכות טרור המתאבדים, מאמר שגרם למדינת ישראל נזק בלתי רגיל בעולם?

איתן כבל (העבודה-מימד):
       
       איזה נזק זה גרם? מה קרה?
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       למה אין אחד מכם שיוצא נגד השביתות המופקרות האלה, שגורמות נזק אדיר לכלכלת ישראל? למה אין צדיק אחד בסדום? אז אם אתמול הגעתם למסקנה שאתם צריכים להיות עם הפנים למצביעי שינוי, למעמד הבינוני, לרוב מניינו ובניינו של עם ישראל, הבוקר – כבר ב"יומן הבוקר" – אני שומע את יושב-ראש האופוזיציה מסביר כיצד בעתיד הוא יבטל את החוקים, שעוד לא נחקקו, לצמצום הנזקים שנגרמים בשביתות חסרות אחריות. אז מה אתם לומדים בכל ימי העיון האלה? מה אתם לומדים בסופו של דבר?
       
יצחק הרצוג (העבודה-מימד):
       
       גדעון, גמרת לעשות מסע בחירות?
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       אני רוצה להגיד לכם, אתם פועלים בתחום המדיני ובתחום הכלכלי על-פי הקו שהיה מקובל בשעתו על הבולשביקים – תקשיב טוב, חבר הכנסת רמון – כמה שיהיה יותר רע, יותר טוב לאופוזיציה. 
       
דני יתום (העבודה-מימד):
       
       אתם עושים את זה. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       כל הזמן – בכל הדברים. 
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
	תקשיב טוב, כל יום אנחנו מציעים לכם מה לעשות, ואתם מתעקשים לעשות רע. למה?

גדעון סער (הליכוד):
       
       אני מבין שקשה לשמוע את זה, אבל אני  אומר את זה בידידות, אני אומר את זה בחברות, תלמדו פעם – הרי מערכת בחירות אחרי מערכת בחירות אתם טועים את אותן טעויות, וגם בין בחירות לבחירות אתם טועים. 
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       גם אני אומר לך בחברות – אנחנו מתים שלא תעשו רע. עלה פואד, ובמשך 20 דקות ניסה  להסביר לכם איך לעשות טוב, ואתם לא שומעים. אמרתי לו לא לגלות לכם, ובכל זאת הוא גילה את הסוד. 

גדעון סער (הליכוד):
       
       אתם רואים שגם זה לא עוזר. אדוני חבר הכנסת בנימין בן-אליעזר, לאדם שהוא לפי הפרסומים בעיתונים מועמד לנשיאות - - -
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       כבוד הנשיא. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       - - - לפי הפרסומים בעיתונות, לא כדאי לשאת נאומים מלאי פולמוס בפתח הצעות אי-אמון. זאת לא אסטרטגיה נכונה. אני מייעץ לך עצה חברית, אל תלך בקו הזה.
       
בנימין בן-אליעזר (העבודה-מימד):
       
       תראה איך אתה נופל - - -
       
חיים רמון (העבודה-מימד):
       
       זה היה נאום שכולו בעד הממשלה, פואד אמר. זה פולמוס? זאת עצה של חבר – הוא נתן עצות חבריות לראש הממשלה. 
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       חבר הכנסת רמון, גם אתם קראתם את הסקר ב"ידיעות אחרונות" בסוף השבוע. תבינו, הקו השמאלני הקיצוני בתחום המדיני ובתחום החברתי לא משרת אתכם. 

אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       למה?
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       גם אדוני המזכ"ל לשעבר, חבר הכנסת פינס –  הקו הזה לא משרת אתכם. תתנתקו כבר מהדבר הזה, זה לא עוזר לכם.

איתן כבל (העבודה-מימד):
       
       חבר הכנסת סער, תדאגו למדינה.
       
גדעון סער (הליכוד):
       
       תפסיקו להתמסר להתקפלות, תפסיקו להתמסר להסתדרות, שהיא פושטת רגל, שרוקנה את קרנות הפנסיה, שגורמת נזק לכלכלת ישראל יום-יום  ושעה-שעה. תודה רבה.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       אני מודה מאוד לאחרון הדוברים, יושב-ראש הקואליציה חבר הכנסת גדעון סער. רבותי חברי הכנסת, אנחנו עוברים מייד להצבעה. חבר הכנסת כבל, האם לאדוני יש איזה דבר לא מובן? 
       
       אדוני יושב-ראש הקואליציה, לפני ההצבעה רציתי רק להזכיר לראשי הסיעות, שקבענו לפני זמן רב פגישה היום עם ועדת-גרונאו לכל ראשי הסיעות, וב-18:30 עדיין לא הגיעו כל ראשי הסיעות, ואנחנו התחלנו  - עם ועדת-אדלשטיין -  לשבת מול הוועדה, וכדאי שבנושא כה חשוב, של הקשר עם הבוחר וזכויות חברי הכנסת, אנחנו נשב מצוות אנשים מלומדה עם הוועדה הנכבדה.
       
       רבותי חברי הכנסת, אנחנו נעבור כמובן להצבעה.
       
משה גפני (יהדות התורה):
       
       אדוני היושב-ראש, אם אני מצביע בעד, הממשלה נופלת?
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת גפני, הואיל ואתם הצעתם ראש ממשלה וקואליציה, מייד לאחר שנראה את התוצאות נדון בשאלתך וגם נטפל בה. 
       
       ובכן, רבותי, שתי הצעות  אי-אמון לפנינו. ההצעה הראשונה, שעליה אנחנו עומדים להצביע עכשיו, היא: מדיניותה החברתית, הכלכלית והמדינית של הממשלה, מטעם העבודה-מימד. מי בעד הצעת האי-אמון ומי נגד? נא להצביע, רבותי. 
       
שאול יהלום (מפד"ל):
       
       - - -
       
הצבעה מס' 2
       
בעד הצעת סיעת העבודה-מימד להביע אי-אמון בממשלה -  31
נגד – 49
נמנעים –  אין
הצעת סיעת העבודה-מימד להביע אי-אמון בממשלה לא נתקבלה.
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       ובכן, רבותי חברי הכנסת, בעד הצעת האי-אמון של העבודה-מימד 31 חברי כנסת, 49 נגדה. אדוני ראש הממשלה, הממשלה קיבלה את אמון הכנסת ודחתה את האי-אמון של הצעת העבודה-מימד.
       
       נראה עכשיו מה יהיה גורלה של הצעת ש"ס. ש"ס מבקשת להביע אי-אמון בממשלה כתוצאה מהפגיעה בדיור הציבורי. רבותי חברי הכנסת, מי בעד ומי נגד? נא להצביע. 
       
שאול יהלום (מפד"ל):
       
       - - -
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
       חבר הכנסת יהלום, הם נתנו לנו אלטרנטיבות רבות. קודם נראה, ואחר כך אני אספר לך מה  האלטרנטיבה.
       
הצבעה מס' 3
       
בעד הצעת סיעת  ש"ס להביע אי-אמון בממשלה – 30
נגד – 47
נמנעים - אין
הצעת סיעת ש"ס להביע אי-אמון בממשלה לא נתקבלה.

היו"ר ראובן ריבלין:
       
       ובכן, בעד – 30, אולם 47 הצביעו נגד, אין נמנעים. אני קובע שהצעת האי-אמון של סיעת ש"ס לא נתקבלה, והממשלה זכתה באמון הכנסת, ולכן אני קובע שאנחנו ממשיכים בסדר-היום ומבקש מראשי הסיעות לסור ללשכת היושב-ראש על מנת להמשיך בדיון.

       
הצעת חוק הספורט (תיקון מס' 5), התשס"ד-2003
       [מס' כ/28; "דברי הכנסת", חוב' ג', עמ'  5675;  נספחות.]
 (קריאה שנייה וקריאה שלישית)
       
היו"ר ראובן ריבלין:
       
	אנחנו עוברים להצעת חוק הספורט (תיקון מס' 5), התשס"ד-2003, קריאה שנייה וקריאה שלישית. תציג את הצעת החוק יושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האשה, שמטעמה מוגש החוק. 

גילה גמליאל (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האשה):
       
       אדוני היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת, אדוני ראש הממשלה, חברי וחברותי, השרים והשרות, אני מתכבדת להביא לקריאה שנייה ולקריאה שלישית, מטעם הוועדה לקידום מעמד האשה שבראשותי, את הצעת חוק הספורט (תיקון מס' 5), התשס"ד-2003. הצעת חוק זו הוגשה על-ידי חברות הכנסת זהבה גלאון ואורית נוקד, והיא נבעה מן הרצון לתקן את העיוות הקיים בייצוגן של נשים בגופי הספורט השונים. 
       
       התת-ייצוג של נשים, שאנו עדים לו בכל תחומי החיים, מקבל צביון מוחשי בתחום הספורט. שיעור התקציב שמוקצה לענפי הספורט הנשי הוא פחות מ-15%. קשה להתפלא על נתון זה, שכן שיעור  הנשים המיוצגות בגופי הספורט עומד רק על כ-10%. במלים אחרות, לא ניתן להתכחש לכך שדבר מוביל לדבר. אם היה ייצוג נוסף לנשים בגופי הספורט, התקציבים היו מחולקים בצורה שוויונית יותר.
       
       הצעת החוק קובעת, כי בקרב העובדים וההנהלה של גופי הספורט – דהיינו, אגודות, ארגונים, התאחדויות ואיגודים – יינתן ביטוי הולם בנסיבות העניין לייצוגן של נשים. קביעה זו תביא לחיזוק מעמדן של נשים ותקדם את הספורט הנשי בכלל. 
       
       חשוב לציין, כי החובה האמורה לא מוטלת על כל גוף ספורט באשר הוא, אלא רק על גופי הספורט אשר מקבלים תמיכה ותקצוב מהמדינה לפי חוק יסודות התקציב. בכך אנחנו אומרים: מי שמקבל כספי ציבור חייב לנהוג בשוויוניות, ולא יכול לרמוס את מעמד האשה. 
       
       נוסף על כך קובעת ההצעה, כי גופי הספורט ידווחו לוועדה לקידום מעמד האשה על יישום וביצוע ההוראות האמורות, כאשר מוטלת חובת דיווח ראשוני בעוד כשלושה חודשים.
       
       הצעת החוק מוגשת לקריאה שנייה ולקריאה שלישית ללא הסתייגויות, ואני מבקשת כי תתמכו בה.
       
       אני רוצה להודות לחברות הכנסת – לחברת הכנסת אורית נוקד ולחברת הכנסת זהבה גלאון – על עצם העלאת הנושא, ואני רוצה להודות לכל חברי וחברות הוועדה לקידום מעמד האשה על כך שאף שבשנים קודמות ניסו להעביר את החוק הזה ולא הצליחו, קידמנו את הנושא בצורה היעילה והמהירה ביותר. אני רוצה להודות לכל החברים והחברות מכל סיעות הבית על שלא מצאו לנכון להגיש הסתייגות להצעת החוק הזאת, ומבקשת מכולם לתמוך בה. תודה רבה.
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחברת הכנסת גילה גמליאל. 
       
       רבותי חברי הכנסת, אנחנו עוברים להצבעה. אין הסתייגויות להצעת חוק הספורט (תיקון מס' 5), התשס"ד-2003. אנחנו מצביעים על שם החוק ועל סעיפים 1 ו-2.
       
הצבעה מס' 4
       
בעד סעיפים 1-2 – 33
נגד – אין
נמנעים - 5
סעיפים 1-2 נתקבלו.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       רבותי חברי הכנסת, 33 חברי כנסת הצביעו בעד, נגד – אין, נמנעים – 5. על כן, הצעת חוק הספורט (תיקון מס' 5), התשס"ד-2003, נתקבלה בקריאה שנייה. אנחנו עוברים להצבעה בקריאה שלישית.
       
הצבעה מס' 5
       
בעד החוק – 31
נגד – 1
נמנעים - 4
חוק הספורט (תיקון מס' 5), התשס"ד-2003, נתקבל.

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       רבותי חברי הכנסת, 31 חברי כנסת הצביעו בעד, חבר כנסת אחד הצביע נגד, ארבעה נמנעו. על כן, חוק הספורט (תיקון מס' 5), התשס"ד-2003, נתקבל בקריאה שלישית. 
       
       בבקשה, חברת הכנסת גילה גמליאל. ואחר כך גם את, חברת הכנסת גלאון?
       
זהבה גלאון (מרצ):
       
       כן.
       
גילה גמליאל (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האשה):
       
       כבוד ראש הממשלה, השרים והשרות, יושב-ראש הכנסת, ממלא-מקום יושב-ראש הכנסת, חברי וחברותי, בשעה טובה הצלחנו לקדם את ההצעה הזאת שתדאג לקידומן של נשים, וזה עוד נדבך בפעילותה של הוועדה. אני ממש שמחה, זהו לי החוק הראשון בוועדה לקידום מעמד האשה שאנחנו מצליחים לקדם בתקופת כהונתי.
       
       אני רוצה להודות לכולם. עשינו היום עוד צעד חשוב לקידומן של נשים ולהעדפה מתקנת בנקודות מסוימות. אני רוצה להודות לכולם. צריך לציין שהחוק הזה עבר ללא מתנגדים. צריך גם לציין שהחוק הזה נפל בעבר, כך שזה אומר שהכנסת - - - 

נסים זאב (ש"ס):
       
       מה למעמד האשה ולספורט?

היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       חבר הכנסת נסים זאב, יש כאן קונסנזוס.
       

גילה גמליאל (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה):

       זו שעה טובה שיש קונסנזוס, ואנחנו רוצים לברך על כך. אני רוצה להודות לכולם ולומר, שזהו צעד אחד נוסף, אבל עד שיהיה שוויון מלא עדיין הדרך ארוכה, ואנחנו נדאג לכך. תודה רבה. 

היו"ר אלי בן-מנחם:

	תודה לחברת הכנסת גילה גמליאל. חברת הכנסת זהבה גלאון, בבקשה. 

זהבה גלאון (מרצ):
       
       אדוני היושב-ראש, אני רוצה להודות לכל חברי הבית על התמיכה בחוק בדבר ייצוג הולם לנשים בגופי ספורט. אני רוצה להודות מאוד ליושבת-ראש הוועדה למעמד האשה, חברת הכנסת גמליאל, שקידמה את החוק במהירות רבה. אני רוצה להודות מאוד לשרה לימור לבנת, שערערה על כך שבהתחלה לא חשבו להעביר את החוק, ובכלל על כל הפעילות שלך למען קידום נשים בכלל ובספורט בפרט.
       
       אני רוצה להודות ליועצת המשפטית של הוועדה למעמד האשה, הלית מגידו, שעזרה וסייעה לקדם את החוק שחברת הכנסת אורית נוקד ואני יזמנו. ואי-אפשר שלא להודות – אני מצטערת שיש לי כל כך הרבה ברכות – לשדולת הנשים ולעמותת קידום נשים בספורט. זו פעולה משולבת של נשים - - - 

אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       אבל שיהיו נשים בספורט.

זהבה גלאון (מרצ):
       
       יהיו ספורטאיות, יהיה תקציב ויהיה ייצוג. אני חושבת שזה צעד ראשון לכך שלא יהיה עוד תת-ייצוג של נשים באגודות וספורטאיות באגודות הספורט. תודה רבה.
       
היו"ר אלי בן-מנחם:
       
       תודה לחברת הכנסת גלאון.
       
       
הודעת הממשלה על רצונה להחיל דין רציפות על הצעת חוק
[מס' 2987; "דברי הכנסת", כרך 188, עמ'  4460.]

היו"ר אלי בן-מנחם:

	הסעיף הבא: הודעת הממשלה על רצונה להחיל דין רציפות על הצעת חוק זכויות יוצרים ומבצעים (שיפוט בענייני תמלוגים), התשס"א-2001. ימסור את ההודעה שר המשפטים טומי לפיד. בבקשה.

שר המשפטים יוסף לפיד:
       
       אדוני היושב-ראש, בהתאם לסעיף 1 לחוק רציפות הדיון בהצעות חוק, אני מתכבד להודיע, בשם הממשלה, על רצונה להחיל דין רציפות על הצעת חוק זכויות יוצרים ומבצעים (שיפוט בענייני תמלוגים), התשס"א-2001. תודה רבה.

היו"ר נסים דהן:

	תודה לשר המשפטים. על-פי התקנון, יש שבועיים לחברי הכנסת לדון או להביע התנגדות. 

אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       לסיעות, לא לחברי הכנסת.

היו"ר נסים דהן:

	נכון. לסיעות. הסיעות יכולות להגיש תוך שבועיים התנגדות לרצון הממשלה להחיל דין רציפות על החוק. 

שרת החינוך, התרבות והספורט לימור לבנת:
       
       יש הצבעה על החלת הרציפות?

היו"ר נסים דהן:

	בעוד שבועיים. 

       
מספר הישראלים השוהים בחו"ל
       ["דברי הכנסת", חוב' ד', עמ'  5899.]

היו"ר נסים דהן:

	אנו עוברים לסעיף הבא: מספר הישראלים השוהים בחו"ל – דיון בעקבות הצעה לסדר-היום של חבר הכנסת יורי שטרן, סיכום הדיון והצבעה. השר גדעון עזרא יסכם, ומייד אחר כך ניגש להצבעה. בינתיים חברי הכנסת והסיעות יכולים להגיש לי הצעות סיכום בכתב. כבוד השר, בבקשה. 

השר גדעון עזרא:
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני מוכרח בפתח הדיון לצטט דברים שאמר מעל הבמה  חבר הכנסת אריה אלדד, שלפי דעתי קלע בדבריו בצורה בלתי רגילה. אף שהצופים ראו ודאי את נאומו, אני חושב שקטעים ממנו כדאי להשמיע פעם נוספת.
       
       אמר אריה אלדד בישיבה הקודמת: "מאות אלפי ישראלים עזבו את הארץ בשנות המדינה, כי היה להם רע או כי קיוו שיהיה להם טוב יותר במקום אחר, כי לא רצו לשרת בצבא או לא רצו שילדיהם ישרתו בצבא, כי לא רצו למות ברחובות ובבתי-הקפה או כי פחדו שילדיהם יירצחו באוטובוסים. בעיקר נכון לומר כי הכוחות שהחזיקו אותם כאן היו חלשים מהכוחות שמשכו אותם למדינות הים או שדחפו אותם החוצה מכאן. אבא שלי", ממשיך אריה אלדד ואומר, "עליו השלום, היה מתבונן ביורדים ואומר: הציונות הצליחה להוציא את היהודים מהגלות, אך לא הצליחה להוציא את הגלות מהיהודים". 
       
       בהמשך הדברים הוא אומר: "ראוי שנתחיל לומר את האמת, שנשוב ונעשה בעברית את השימוש בערכי, הנגזר מהיותה לשון הקודש, ובלשון הקודש הזאת מותר לומר מה טוב ומה רע, מה טהור ומה טמא, מה למטה ומה למעלה. ארץ-ישראל למעלה ואנחנו עולים אליה ומייחלים לעלייה גדולה, וממנה אפשר רק לרדת. ככל שהגלות מתוקה יותר, הירידה עמוקה יותר, ארוכה יותר. עד שיבוא הפוגרום, עד שתבוא שנאת ישראל ותגרש שוב את היהודים, עד שתבוא עוד השמדה. אפשר שאם נשוב ונלמד שיעורים פשוטים באהבת מולדת, בדגל, בהמנון ובסמל, באדמה ובעם ככל הגויים, נשוב ונהיה עם מחובר למולדתו ולא עם של צוענים". 
       
       תודה, אריה, על דבריך. לדעתי, קלעת יותר ממה שאני יכול לומר כאן על הבמה. 
       
       נושא הירידה מן הארץ הוא עניין מדאיג ביותר. אין ממשלה בישראל שלא רצתה להפוך את ישראל לאבן שואבת של העם היהודי בתפוצות בכלל ושל אזרחיה בפרט. מצד שני, השאלה התיאורטית: לו היו מציעים לך חיים טובים יותר בחו"ל, האם היית מהגר לשם, היתה מפיקה תשובות חיוביות מרבים מאזרחי העולם, בוודאי מאלו הנמצאים במצוקה כלכלית או ביטחונית. 
       
       החיים בישראל לא תמיד קלים. זו זכות לגור כאן, אבל גם משימה לא פשוטה. כמעט 6 מיליוני אזרחים חיים בה למרות כל הקשיים הביטחוניים והכלכליים. ממשלת ישראל עושה, זה הקדנציה השנייה בהנהגת ראש הממשלה, שינויים מרחיקי-לכת בתחומי הכלכלה, החברה והביטחון, ביניהם שינויים כלכליים גדולים, שמטרתם להביא ליציבות ולצמיחה במשק, מחויבות לתהליך מדיני עם פרטנר אמין, השקעה אדירה בתשתיות ועוד. 
       
	גם לנוכח סקרים שפורסמו לאחרונה אסור לנו לשכוח, כי ב-14 השנים האחרונות עלו לישראל, למרות הקשיים שבה, כמעט מיליון ו-200,000 יהודים. ישראל עדיין מהווה מוקד משיכה ליהדות התפוצות. 

       יש כאלה שמדברים על כך שהעם שלנו נחלש ושהוא לא יעמוד במשימות הקשות שלפניו. תרשו לי רק לומר לכם, שראיתי זמנים קשים במדינה הזאת, ואני רוצה להזכיר את האמירה משנות מלחמת ששת הימים, כמדומני: "האחרון שעוזב יכבה את האור".

יורי שטרן (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       לפני מלחמת ששת הימים, בימי אשכול, ב-1966. 

השר גדעון עזרא:
       
       זה היה בשנות המיתון שלפני ששת הימים, והעם הזה עמד בכל הקשיים. זה תלוי בחוסננו הנפשי הלאומי, וזה תלוי באמונה שניתן לחיות כאן, לשגשג ולפרוח. רוחות הנכאים שמפיצים גורמים מסוימים קשורות בעיקר לפוליטיקה המשרתת אותם ולא לחוסן של עם ישראל ושל מדינת ישראל. 
       
       בימים אלה, כאשר אנחנו רואים את האנטישמיות בעולם, אין לי כל ספק שהעם היהודי בכל מקום שבו הוא נמצא יודע שיש לו מקלט בטוח במדינה הזאת, וכל אלה שיורדים אל ארצות הים השונות עושים זאת כשהם יודעים שיש להם פה בית, שיש להם פה משפחה שדואגים לה, וכך ימשיך להיות. אני רוצה גם להזכיר, שמרביתם של תושבי מדינת ישראל, בעיקר בשנים האחרונות, הוכיחו התנהגות למופת. הלוואי על כל העמים. 
       
       אבל לנוכח הבעיה הזאת, נדמה לי שלא צריך להסתפק בדיון שהיה, ואני רוצה לשבח את יורי שטרן שהעלה את הנושא לדיון. אם הייתם שואלים אותי, הייתי ממליץ להמשיך את הדיון בנושא הזה בוועדת החינוך של הכנסת, כדי לדון בצעדים הנדרשים כדי לצמצם את היקף התופעה על-ידי מערכת החינוך. תודה רבה. 

היו"ר נסים דהן:
	
	תודה רבה. רק להזכיר לחברי הכנסת ולכבוד השר, שהצעה כמו היום, שנסכם אותה עוד מעט, אינה ניתנת להעברה לוועדה מוועדות הכנסת. מובן שוועדה מוועדות הכנסת יכולה, גם בלי שיועבר לה מן המליאה, לדון בכל נושא. 

אילן שלגי (שינוי):
       
       אנחנו נקיים דיון. 
       
היו"ר נסים דהן:
	
       אני עובר עכשיו להודעת סיכום בשם סיעות הליכוד, העבודה, שינוי, האיחוד הלאומי והמפד"ל. יקרא אותה מעל הדוכן חבר הכנסת יורי שטרן. בבקשה. 
       
יורי שטרן (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       כבוד היושב-ראש, כבוד השר, אם תרשו לי, אני רוצה לומר שני משפטים לפני קריאת ההודעה. כבוד השר, אני מציע בכל זאת להתייחס להגירת אנשים מהארץ, לא רק במישור החינוכי, אלא לכך שאנשים רבים נמצאים, היום במיוחד, כמעט ללא אמצעי מחיה. יש סיבות כבדות, נוסף על חינוך, ויש גם דברים שמפריעים לישראלים ששוהים בחוץ-לארץ לחזור ארצה, כמו גביית מס בריאות מופרז לחלוטין, של כ-20,000 שקלים. לכן, אני מקווה שנדון גם בהיבטים הפרקטיים של זה. 
       
       הודעת סיכום בנושא מספרם הגדל וההולך של הישראלים בחוץ-לארץ, מטעם סיעות הליכוד, העבודה, שינוי, האיחוד הלאומי והמפד"ל:
       
       עם ישראל מגלה נחישות וכושר עמידה גם בתקופה קשה זו באחיזתו בארץ-ישראל ובשמירה על מדינת ישראל. עם זאת, הירידה מהארץ היא בעיה לאומית בעלת השלכות מרחיקות-לכת, שהמערכת הציבורית כולה צריכה להתמודד עמה. 
       
       הכנסת קוראת לממשלה לתת את דעתה על הירידה מהארץ ולקיים דיון מעמיק בסיבות לעזיבתם של ישראלים רבים ובדרכים לבלום את התופעה הזאת ולעודד חזרת ישראלים לישראל. 
       
       אמצעי מרכזי לצמצום הירידה מהארץ – לצד ההתמודדות עם המצוקות הקשות הקיימות בחברה – הוא טיפוח תודעה של גאווה לאומית וחינוך יהודי ציוני. 
       
       בלימת תופעת הירידה צריכה להיות אחד היעדים במדיניות הביטחונית, הכלכלית והחברתית. יש להוריד את המחסומים המלאכותיים המפריעים לחזרתם של ישראלים ארצה. 
       
היו"ר נסים דהן:
	
       תודה רבה. למפלגת העבודה-מימד יש הצעה אחרת, שיקרא חבר הכנסת אופיר פינס-פז. בבקשה. 
       
יורי שטרן (האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו):
       
       העבודה חתמה אתנו, בוז'י הרצוג חתם, איך זה יכול להיות?
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       אנחנו ביטלנו את החתימה. בוז'י הרצוג לא פה. 
       
היו"ר נסים דהן:
	
       חברי הכנסת, זאת זכותה של מפלגת העבודה לחזור בה מההסכם ולקרוא הצעת סיכום נפרדת. 
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       יכול להיות שהצעות הסיכום דומות. יכול להיות שחבר הכנסת הרצוג חשב שלא יהיה פה אף אחד, אבל חבר הכנסת אופיר פינס פה. 
       
       סיעת העבודה-מימד רואה בדאגה רבה את התגברות תופעת הירידה מהארץ והתמעטות העלייה לישראל. 
       
       סיעת העבודה קוראת לממשלה לטפל בנושא בעדיפות ראשונה במעלה, להכין תוכנית עבודה מיוחדת ולהביאה בתוך שלושה חודשים לממשלה ולכנסת. 
       
היו"ר נסים דהן:
	
       תודה רבה. לסיעת ש"ס יש הצעת סיכום נפרדת, יקרא אותה חבר הכנסת מרגי. בבקשה. מייד אחר כך תתקיימנה הצבעות על הודעות הסיכום מטעם סיעות הבית. 

יעקב מרגי (ש"ס):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, סיעת ש"ס קוראת לממשלת ישראל להחדיר ולחזק  את הערכים היהודיים במערכת החינוך בקרב העם היושב בציון, ועל-ידי כך לחבר אותו למורשתו. על-ידי זה גם נקשור את העם לארצו, ולמולדתו ולתורתו. תודה. 
       
היו"ר נסים דהן:
	
       תודה רבה. 
       
       אנחנו עוברים להצבעה. הצבעה ראשונה – מי בעד ומי נגד הצעת הסיכום של סיעת ש"ס? בבקשה. 
       
הצבעה מס' 6
       
בעד הצעת הסיכום שהביא חבר הכנסת יעקב מרגי – 13
נגד – 2
נמנעים – אין
הצעת הסיכום שהביא חבר הכנסת יעקב מרגי נתקבלה. 
       
היו"ר נסים דהן:
	
       13 בעד, שני מתנגדים ואין נמנעים. הצעת הסיכום התקבלה. 
       
       אנחנו עוברים להצבעה על הצעת הסיכום של העבודה-מימד, כפי שקרא אותה חבר הכנסת אופיר פינס-פז. 
       
הצבעה מס' 7
       
בעד הצעת הסיכום שהביא חבר הכנסת אופיר פינס-פז – 13
נגד – 1
נמנעים – 1
הצעת הסיכום שהביא חבר הכנסת אופיר פינס-פז נתקבלה. 
       
היו"ר נסים דהן:
	
       13 בעד, מתנגד אחד ונמנע אחד. הצעת הסיכום של סיעת העבודה-מימד התקבלה גם היא. אם היא לא סותרת, אין לנו בעיה בינתיים. 
       
       אנחנו עוברים להצעות הסיכום של הליכוד, שינוי, האיחוד הלאומי והמפד"ל, כפי שקרא אותה חבר הכנסת יורי שטרן. בבקשה. 
       
הצבעה מס' 8
       
בעד הצעת הסיכום שהביא חבר הכנסת יורי שטרן – 18
נגד – אין
נמנעים – אין
הצעת הסיכום שהביא חבר הכנסת יורי שטרן נתקבלה. 
       
היו"ר נסים דהן:
	
       18 בעד, אין מתנגדים ואין נמנעים. הצעת הסיכום, כפי שקרא אותה חבר הכנסת יורי שטרן בשם מפלגות הליכוד, שינוי, האיחוד הלאומי והמפד"ל, התקבלה. כל הצעות הסיכום התקבלו, אין ביניהן סתירה ואנחנו לא רואים בכך בעיה בעבודת הכנסת. 

       
הצעות לסדר-היום 
החלטת בית-המשפט הפדרלי בוושינגטון בעניינו של יונתן פולארד 
       
היו"ר נסים דהן:
	
       אנחנו ממשיכים בסדר-היום. הצעות לסדר-היום מס' 1620, 1643 ו-1665, של חברי הכנסת אופיר פינס-פז, מיכאל איתן ושאול יהלום, בנושא: החלטת בית-המשפט הפדרלי בוושינגטון בעניינו של יונתן פולארד. ראשון הדוברים, חבר הכנסת אופיר פינס-פז, בבקשה. ישיב השר גדעון עזרא. שלוש דקות. 
       
אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       אדוני היושב-ראש, ראשית אני שמח שהשר עזרא משיב בשם הממשלה, משום שהוא באמת עסק, ואולי גם עוסק, בנושאים שקשורים לשחרורו של יונתן פולארד מהכלא האמריקני. 
       
       אני מצטער מאוד שאנחנו עומדים כאן הערב ודנים בהחלטה שאומרת שהערעור של יונתן פולארד נדחה בכל המובנים – הוא לא יכול לראות מסמכים, הוא לא יכול לקבל הזדמנות שנייה בבית-המשפט, לא משפט חוזר ולא שום דבר. 
       
       אנחנו לא ממש מופתעים. הגישה כלפי יונתן פולארד בארצות-הברית היא גישה דווקנית, קיצונית מאוד, נוקשה מאוד, קשוחה מאוד – ובעיני גם אכזרית מאוד. בסופו של דבר יונתן פולארד יושב בכלא האמריקני כ-18 שנים. האיש שפוט למאסר עולם באשמת ריגול, בזמן שמרגלים שבאמת ריגלו נגד ארצות-הברית, והעבירו מידע חמור וקשה למדינות אויב, כבר מזמן לא יושבים בבית-הסוהר האמריקני. 
       
       ארצות-הברית באה חשבון עם יונתן פולארד, ובאמצעותו עם כולנו במדינת ישראל, על כך שיונתן פולארד העביר מידע חיוני למדינת ישראל, מידע שכנראה – לפחות לפי מה שאנחנו יודעים – לא פגע בביטחונה של ארצות-הברית, וזאת הנקודה החשובה. אבל אמריקה הגדולה נעלבה. אני יכול להבין את זה, אבל מה המחיר של העלבון, מאסר עולם? 
       
       אגב, בערעור שלו, כשלקחו אותו לוושינגטון, הוא הוחזק בתנאים בלתי אנושיים – קיבלתי מכתבי תלונה קשים מאוד על הדרך שבה הוא הוחזק. הוא לא היה יכול להידבר עם מקורביו, והוא היה בתנאים קשים מאוד, תנאים שהם בעיני לא אנושיים, לא הומניטריים. על מה ולמה? האיש כבר מרצה את עונשו, לפחות תאפשרו לו לערער על-פי המשפט האמריקני, במקומות שבהם אפשר לערער. 
       
       מדינת ישראל צריכה להיות מגויסת - אני אומר, בעיקר ממשלת ישראל - ממשלות עבר נכשלו בעניין הזה. אני חושב שלאריאל שרון גם בעניין הזה יש הזדמנות לעשות מעשה שהוא באמת מעשה גדול. היחיד, אני מוכרח להודות, מראשי הממשלה שהניח את נושא יונתן פולארד כפי שצריך על שולחן המשא-ומתן היה בנימין נתניהו. כל האחרים - לפחות לפי מיטב ידיעתי - אם עשו, עשו מעט מדי, מאוחר מדי ובקול דממה דקה וללא מאבק של ממש. 
       
       אני רוצה להביע תקווה. קודם כול, אני רוצה מהכנסת הזאת לחזק את רוחו של יונתן פולארד, לחזק את רוחו - האיש נמצא בוודאי במצב נפשי לא קל, אגב, גם במצב בריאותי לא קל - ולפנות בשם הכנסת לממשלת ארצות-הברית ולבקש ממנה לחוס על חייו של יונתן פולארד; לתת לו חנינה על בסיס הומניטרי, לאפשר לו להגיע ולעלות לישראל. הוא חטא, הוא כנראה ביצע פשע, אבל הוא שילם מחיר שמעטים שילמו, והוא עדיין משלם. 
       
       אני מאוד מקווה ששערי הרחמים וההומניות של ארצות-הברית ייפתחו, והתחינה והזעקה של הכנסת הזאת יגיעו סוף-סוף אל המקומות הנכונים. תודה, אדוני היושב-ראש. 

היו"ר נסים דהן:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת מיכאל איתן, באותו נושא, בבקשה. אחריו - חבר הכנסת שאול יהלום. שלוש דקות לאדוני. 

מיכאל איתן (הליכוד):
       
       אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, חבר הכנסת אופיר פינס, אני מצטרף למרבית דבריך, אני רק רוצה לתקן טעות. ההליך המשפטי שבמסגרתו החליט בית-המשפט לדחות את בקשת עורכי-דינו של יונתן פולארד התבסס על שני ראשים. אחד מהם היה טענתם שהוא קיבל סיוע משפטי לא הוגן, כתוצאה מזה היה משפט לא הוגן. הטענה השנייה היתה, שהם תבעו גישה למסמכים שעל-פיהם נקבע עונש מאסר עולם ליונתן פולארד. התביעה נדחתה בשתי העילות - - -

אופיר פינס-פז (העבודה-מימד):
       
       משני הטעמים. 

מיכאל איתן (הליכוד):
       
       לא משני הטעמים. שתי התביעות האלה נדחו. עורכי-הדין יגישו ערעור. עילה אחת, העניין של היחס המשפטי - צריך רשות מבית-המשפט היותר גבוה לקבל בקשה לערעור; והעניין של גישה למסמכים - הם יכולים לערער בזכות, והדרך הזאת פתוחה להם. 
       
       עכשיו אני רוצה לומר במה מדובר. הם עורכי-דין שלו, יש להם סיווג ביטחוני הגבוה ביותר, ואין שום טענה שאסור להם לראות את המסמכים. על איזה מסמכים מדובר? הבן-אדם היה בעסקת טיעון עם התביעה האמריקנית. הובטח לו כשהוא היה בעסקת הטיעון, שאם הוא יודה, ישתף פעולה - לא יתבעו נגדו מאסר עולם. התביעה באמת לא ביקשה מאסר עולם, כאילו. אמרו: הם לא מבקשים מאסר עולם, אבל מה - בדקה ה-90 הביאו מסמך, קראו לו סודי, שחתום עליו מזכיר ההגנה דאז קספר ויינברגר, ובו היו תיאורים כנראה מפליגים שהשפיעו על השופט, ואף שהתביעה לא ביקשה - הוקוס פוקוס - השופט נתן לו מאסר עולם. 
       
       דרך אגב, מאסר עולם הוא היה מקבל גם אם הוא היה שותק ואם הוא לא היה משתף פעולה, כי מאסר עולם זה הדבר המקסימלי שהוא יכול היה לקבל.
       
       עכשיו באים עורכי-הדין ואומרים: במזכר של ויינברגר ייתכן שהיו טעויות, אנחנו רוצים לראות אותו. 18 שנים חלפו, יש להם סיווג ביטחוני, הם אומרים: גם אם אין עילה משפטית, יכול להיות שהמזכר של ויינברגר יהווה בסיס לבקשת חנינה; והשופט פסק שלדעתו אין סיכוי לחנינה. מנין השופט הזה יודע? ולכן, הוא אמר - אף שיש להם סיווג ביטחוני, אין סיכוי לחנינה, אז אני לא נותן להם את הסעד הזה שיוכלו גם לראות. 
       
       הרי אין ספק שהם צריכים לראות כדי לבסס את הטענה שלהם לבקשת החנינה, אבל אנחנו לא יכולים כאן לבקר לא את בית-המשפט שלנו, אז בטח לא את בית-המשפט האמריקני, ונשאלת השאלה - במאמר מוסגר אני רוצה לומר, אנחנו צריכים להיות ערים לכך שהרבה פעמים הדמוקרטיה הישראלית ומה שאנחנו רגילים לו כזכויות של אדם, זכויות של מיעוט, זכויות לפעמים של אויב - ואפילו אויב הרבה יותר חמור, של טרוריסטים - אצלנו יש להם איזה יחס, שאני רואה שבארצות-הברית הגדולה רחוקים מאוד מלתת יחס כזה, ולא רק בדוגמה הזאת. 
       
       אבל מה אנחנו יכולים לשאול את עצמנו עכשיו? אדם יגיד לי: טוב, מיכאל איתן, אנחנו ישראל הקטנה, ארצות-הברית הגדולה, יש לנו יחסים טובים של תן וקח, אבל בכל אופן אנחנו היותר זקוקים כאן לשיתוף פעולה - האם אנחנו יכולים לכופף את ארצות-הברית? 
       
       חבר הכנסת אופיר פינס ידידי, ומי שעמד לפני בראש השדולה למען יונתן פולארד, אמר: היה לנו ראש ממשלה שקיבל הסכמה מנשיא ארצות-הברית להוציא את יונתן פולארד. זה לא הסתייע, נכון, היתה אז אופוזיציה חזקה, הנשיא אמר לראש הממשלה שלנו: לא הצלחתי, אבל כמעט השגנו את זה. למה? כי הוא היה נחוש, הוא שם את זה על האג'נדה, בכל מקום בא ואמר: כן, אנחנו הפעלנו את פולארד, אנחנו מתנצלים בפני ממשלת ארצות-הברית, אבל אנחנו מבקשים את שחרורו, והעמיד את זה כתנאי, ואמר: אני מוכן לשלם בשביל זה משהו. 
       
       מאז - שקט. השקט הזה הוא לא רק דבר פסיבי, השקט הזה הוא גם מסר נגטיבי. כי אם אתה אומר: שקט, לא עושים - לא לטוב ולא לרע - אין דבר כזה. ברגע שאתה שותק, אז הממשל האמריקני, יהדות ארצות-הברית, דעת הקהל בארצות-הברית, כולם אומרים: זה לא מעניין את ישראל, או אולי זה מוצדק שהוא יושב 18 שנה - - 

היו"ר נסים דהן:
       
       נא לסיים.

מיכאל איתן (הליכוד):
       
       - - עובדה שאפילו הישראלים לא מוכנים לעשות שום דבר ולא עושים שום דבר ולא נאבקים למען העניין.
       
       ולכן, במגבלות הזמן שיש לי כאן, אני רוצה לומר לממשלה: השתיקה שלכם זאת לא נייטרליות אפילו, השתיקה שלכם היא אמירה שאתם משלימים עם מעשה עוול שנעשה לאדם שהיה צריך לקבל עונש, לאדם - מבחינת האמריקנים - שצריך היה לשבת בכלא, אבל 18 שנים זה יותר מדי. זה יותר מדי, זה יותר מדי. הגיע הזמן לשחרר אותו. 

היו"ר נסים דהן:
       
       תודה רבה. חבר הכנסת שאול יהלום, יושב-ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בכנסת, באותו נושא. חבר הכנסת יהלום הגיש הצעה לסדר-היום רגילה, ולרשותו עומדות עשר דקות - כראש השדולה. אנחנו נכתוב בשעון חמש דקות, ואם ניתן לך אותו יחס סלחני כמו לחבר הכנסת איתן, זה יהיה קצת יותר. 

שאול יהלום (מפד"ל):
       
       אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, יונתן פולארד יושב בכלא האמריקני 18 שנים. ממשלת ישראל קבעה באופן רשמי כי יונתן פולארד היה סוכן ישראלי אשר טופל על-ידי מי ששימשו כבעלי תפקידים בכירים ברשות ישראלית מוסמכת - לק"מ - לשכת קשר מדעי במשרד הביטחון. במסמך ההכרה שנשלח ב-11 במאי 1998, בעקבות בג"ץ, נאמר - אני מצטט: לאור עובדה זו, שהיה סוכן, מכירה מדינת ישראל במחויבותה כלפיו ומוכנה לשאת באחריות המלאה הנובעת מכך. 13 שנה לקח לישראל עד שהכירה באחריותה. חמש שנים כבר עברו מאז, ואנו שואלים במה מתבטאת האחריות המלאה של מדינת ישראל כלפי סוכן שפעל מטעמה ובשליחותה.
       
       אנחנו מאשימים את ממשלת ישראל כי אינה עושה די למען פולארד, אינה תובעת בכל הצינורות הרשמיים יותר והרשמיים פחות את שחרורו, או לפחות את העברתו לישראל, אינה משלמת משכורת קבועה לו או למשפחתו, וגם הביקורים הבודדים שנעשים בכלאו מטעם ממשלת ישראל נעשים על-ידי דרגים נמוכים, כאילו מסתירה הממשלה את מחויבותה ואחריותה. 
       
       כך לא נוהגת מדינה עם סוכן שאותו שלחה והפעילה במשך שש שנים. זו התנהגות מנוגדת למוסר האנושי ולאינטרס הלאומי. מה משדרת המדינה לאלו המוכנים להקריב את עצמם למענה? - לא נעמוד לצדכם, לא נילחם למענכם, נתכחש לפעילותכם, ואם תיתפסו - נפקיר את משפחתכם. כך לא מתנהגת מדינה מתוקנת וכך לא מתנהגים כלפי שליחיה וסוכניה, אם חפצי חיים אנחנו. 
       
       דוגמה מאפיינת, אדוני היושב-ראש. לפני ימים מספר דחה בית-המשפט הפדרלי בוושינגטון את בקשתו של פולארד לעיין במסמכים החסויים שהביאו להרשעתו, כדי לקיים משפט חוזר בעניינו. לפני פסק-הדין התראיין הקונסול הישראלי בניו-יורק, אלון פנקס, בטלוויזיה, וכה אמר: פולארד לא היה סוכן רשמי של ישראל, והביך את ישראל במעשיו. וכבר ציינתי קודם את תשובת המדינה לבג"ץ 2633/97: יונתן פולארד היה סוכן ישראלי ומדינת ישראל מכירה במחויבותה כלפיו, ומוכנה לשאת באחריות המלאה הנובעת מכך. 
       
היו"ר נסים דהן:
       
       אנחנו כבר רגילים שרשות אחת לא יודעת מה קורה אצל רשות שנייה.
       
שאול יהלום (מפד"ל):
       
       אבל לא היום.
       
       זוהי הדרך המאפיינת את מדינת ישראל בפרשה זו: אחריות והתכחשות בעת ובעונה אחת. עם מדיניות זו לא מגיעים להישגים. 
       
       יש לחזור ולהדגיש מה שכבר נאמר על-ידי קודמי: פולארד מעולם לא נשפט. הוא נכנע לעסקת טיעון כדי שלא לפגוע במדינת ישראל ששלחה אותו. בית-המשפט לא קיבל את העסקה וגזר עליו מאסר עולם, בעיקר בשל תצהיר שהוגש לבית-המשפט על-ידי שר ההגנה דאז קספר ויינברגר. 
       
       הולכים ומתרבים הגילויים, אדוני היושב-ראש, שפולארד הפך שעיר לעזאזל שעליו טפלו אנשי המודיעין האמריקני את מחדליהם שלהם על כישלונות שלהם לגילוי סוכנים אמריקנים בברית-המועצות ועל חיפוי שנתן המודיעין האמריקני לממשלת סעודיה למרות היותה חממה קבועה לטרור העולמי בראשות בן-לאדן ו"אל-קאעידה". כנראה המודיעין האמריקני אחוז פחד מאפשרות שהאמת תתגלה ושיתברר שהוא עצמו, המודיעין האמריקני, לא פעל נכון בכל הנוגע לבן-לאדן ולחממת הטרור הסעודי, ובכך לא נמנע אסון מגדלי התאומים. קל לו יותר להטיל עננים של ערפל היוצרים לכאורה האשמות על פולארד, כאילו הוא חשף סוכני ריגול אמריקנים, בעוד האמת היא שלא רק שלא עשה זאת, אלא אפילו לא היתה לו גישה לרשימת הסוכנים.
       
       אנו טוענים, שעל-פי סעיף 4, סעיף קטן B(2) באמנת ז'נבה השלישית ניתן להגדיר את פולארד כשבוי מלחמה הנמצא במאסר במדינה לא עוינת. זכויותיו על-פי אמנה זו רבות מאלה של אסיר פלילי, לרבות החובה להחזיקו שלא עם אסירים פליליים, והחובה להחזירו לישראל על-פי תנאי האמנה.
       
       אנו קוראים לממשלת ישראל להפסיק את ההתנהגות המשונה ולעשות את כל המאמצים המדיניים למען פולארד.
       
       זה לא המקום לפרט מה הממשלה יכולה לעשות, אבל היא יכולה לעשות הרבה יותר ממה שהיא עושה כיום. צריך רק להחליט.
       
       אני קורא לראש הממשלה להתגייס למען פולארד. אדוני ראש הממשלה, לאחרונה ראינו מה אתה מוכן לעשות, איזו עסקה מורכבת, מסובכת ומסוכנת עשית למען אזרח ישראלי שלא היה כלל בשליחות רשמית ומבצעית של המדינה. אנא רכז מאמציך וכוון את כל זרועות ממשלתך למען הסוכן הישראלי שפעל בהקרבה למען ישראל. 
       
       את אחי - אנחנו מבקשים.  
       
היו"ר נסים דהן:
       
       תודה רבה לחברי הכנסת אופיר פינס-פז, מיכאל איתן ושאול יהלום על עקשנותם ודבקותם במטרה הקדושה לשחרורו של אחינו יונתן פולארד. עכשיו ישיב בשם הממשלה השר גדעון עזרא. 

השר גדעון עזרא:
       
       אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני מבטיח שאני אקח את הסטנוגרמה של הדיון הזה ואעביר אותה לגורם שמטפל בג'ונתן פולארד על מנת שיראה את הדברים, על מנת שילמד אותם ואולי ישאב מהם רעיון כזה או אחר.
       
       אני מוכרח להגיד, נדמה לי שחבר הכנסת אופיר פינס-פז ואנוכי היינו הראשונים שביקרנו את ג'ונתן פולארד בכלא, עוד לפני הפגישה המפורסמת בין בנימין נתניהו לבין הנשיא קלינטון, שלפי דעתי, גם הוא לא כל כך היה מעורה בנושא של פולארד. 
       
מיכאל איתן (הליכוד):
       
       היו כאלה שביקרו לפניכם.
       
השר גדעון עזרא:
       
       בבית הזה היינו הראשונים. לא משנה, זה לא חשוב. אני אומר את זה כבדרך אגב. 
       
מיכאל איתן (הליכוד):
       
       אני מכיר מישהו שהיה לפניכם, ואחרים שהיו לפניו. 
       
השר גדעון עזרא:
       
       תרשה לי לומר לך, שזו לא האינפורמציה שנמצאת בידי, אבל לא חשוב.
       
       אני מבטיח שאת הסטנוגרמה אני אקח, ואני אעביר אותה - שמא יש שם רעיון כזה או אחר שניתן לנצל אותו. 
       
       אני רוצה לומר, שגם אני רוצה לחזק את רוחו של ג'ונתן פולארד, עד כמה שזה עוזר, וזה קשה לו, וקשה לו מאוד בכלא, להגיד לו: אנחנו רואים בך אזרח ישראלי ונעשה את הכול על מנת לשחרר אותך. 
       
       הנושא הזה לא עולה בפעם הראשונה בכנסת. חזרתי ואמרתי את עמדת הממשלה בעניינו. אני אומר לכם, שהמאמצים לשחרור פולארד נמשכים במישורים גלויים וחשאיים. אל תזלזלו בכך ואל תזלזלו במלים הללו. לא כל הדברים אני יודע ולא כל הדברים אתם יודעים. יש דברים בגו.
        
       ממשלת ישראל מביעה צער כי בית-המשפט לא קיבל את עמדתו של פולארד ביחס לקיום משפט חוזר. 
       
       נציגי הממשלה בכל הדרגים ימשיכו לפעול למען יונתן פולארד באופן שישרת הכי טוב את עניין שחרורו.
       
       לצערי, קשה לנו בנושאים הללו, בעיקר מול ממשלה ידידותית כמו ארצות-הברית. בנושא הזה איננו מצליחים, אבל אין לי כל ספק שמטפלים בעניינו.
       
       לעצם העניין, מאחר שאני לא רוצה שהנושא הזה ייקבר, אני מציע להעבירו לוועדת החוץ והביטחון. תודה.  
       
היו"ר נסים דהן:
       
       תודה רבה. השר מציע להעביר את הנושא לדיון בוועדת החוץ והביטחון. חבר הכנסת מיכאל איתן, האם אתה מסכים להעביר את הנושא לדיון בוועדת החוץ והביטחון?  חבר הכנסת יהלום?
       
מיכאל איתן (הליכוד):
       
       מסכימים.
       
היו"ר נסים דהן:
       
       מסכימים. יש לנו הצעות אחרות. 
       
השר גדעון עזרא:
       
       איזה הצעות אחרות יכולות להיות?
       
היו"ר נסים דהן:
       
       תיכף תשמע. להסיר, למשל. חבר הכנסת יעקב מרגי, בבקשה. 
       
יעקב מרגי (ש"ס):
       
       אתה רוצה לשנות את הנורמות של ההצעות האחרות כרגע בכנסת?
       
היו"ר נסים דהן:
       
       חבר הכנסת מרגי, אתה מדבר אתו או למליאה?
       
יעקב מרגי (ש"ס):
       
       אדוני היושב-ראש, תחושה קשה מלווה אותנו לאחר החלטת בית-המשפט הפדרלי בארצות-הברית, שההחלטה הושפעה מאדישות ממשלת ישראל כלפי יונתן פולארד ומהתעלמותו של ראש הממשלה מיונתן פולארד בביקור האחרון בארצות-הברית. ואני שואל את מה ששאל ידידי חבר הכנסת שאול יהלום: האם זה המסר שאנחנו מוסרים לכל השליחים שלנו בעולם? 
       
השר גדעון עזרא:
       
       מה ההצעה?
       
יעקב מרגי (ש"ס):
       
       להעביר את הנושא לוועדת החוץ והביטחון.
       
היו"ר נסים דהן:
       
       את זה השר הציע. אתה היית צריך להציע הצעה אחרת, לפחות לשם הפרוטוקול. 
       
       חבר הכנסת נסים זאב, גם לך יש הצעה אחרת, אף שאני בטוח שכל ההצעות האחרות הן בכיוון של ההצעה הקודמת התומכת בהמשך הדיון. בגלל חשיבות הנושא, לפנים משורת הדין, אני מאפשר גם לחבר הכנסת נסים זאב לומר את דברו.
       
נסים זאב (ש"ס):
       
       אדוני היושב-ראש, קודם כול, חברי הכנסת המציעים צריכים להציע להביא את הנושא לדיון במליאה, כי זה מקור ההצעה.  ואז יש הצבעה. אבל לא באופן אוטומטי הנושא נדון בוועדה.   
       
היו"ר נסים דהן:
       
        זה מה שהם הציעו. כך בדיוק היה ההליך. 
       
נסים זאב (ש"ס):
       
       השר רשאי לבוא ולומר: אני רוצה דיון בוועדה, ואז יש הצבעה. אבל לא באופן אוטומטי הנושא עובר לוועדה. אני לא יכול להציע דיון במליאה גם אם אני רוצה. 
       
       אדוני היושב-ראש, אני רוצה לומר שהנושא של יונתן פולארד עולה מדי שנה פעמים מספר גם בוועדות וגם במליאת הכנסת. 
       
       היו הבטחות חוזרות ונשנות גם של ממשלת ארצות-הברית שהיא תעשה דבר בעניין. ראש הממשלה, בכל פעם שהוא נוסע לארצות-הברית, חייב להעלות את הנושא הזה. כשממשלת ארצות-הברית רואה שאין פניות חוזרות ונשנות ואנחנו אדישים כלפי אותו אדם שמסר את חייו למען מדינת ישראל והיום הוא נמק בכלא כיוון שהוא רצה לעזור למדינת ישראל - אם אנחנו אדישים, מה אנחנו יכולים לצפות מממשלת ארצות-הברית. לכן ראש הממשלה צריך בכל פעם כשהוא נוסע לארצות-הברית להעלות את הנושא על סדר-היום. 
       
היו"ר נסים דהן:
       
        ולכן אתה מציע להסיר את הנושא מסדר-היום.
       
       חברי הכנסת, אנחנו עוברים להצבעה. בעד זה בעד להעביר לוועדה, נגד זה להסיר. ההצבעה החלה.
       
הצבעה מס' 9
       
בעד ההצעה להעביר את הנושא לוועדה – 8
בעד ההצעה שלא לכלול את הנושא בסדר-היום – אין
נמנעים – אין
ההצעה להעביר את הנושא שהעלו חברי הכנסת מיכאל איתן ושאול יהלום לוועדת החוץ והביטחון נתקבלה. 
       
היו"ר נסים דהן:
       
       בעד – 8, נגד אין, נמנעים אין. ההצעה לסדר-היום תעבור לוועדת החוץ והביטחון להמשך הדיון.
       
       חברי חברי הכנסת, תם סדר-היום. הישיבה הבאה תתקיים מחר, ל' בחשוון התשס"ד, 25 בנובמבר 2003, בשעה 15:00; אני מדגיש, בשעה 15:00. ישיבה זו נעולה. תודה.
       
       הישיבה ננעלה בשעה 19:40.
     
עמוד 108 מתוך 108

