In this task you are given a passage in Bulgarian as the input content. You are expected to generate a suitable title for the passage which accurately summarizes the contents of the passage. The input is provided in the form of a long passage comprising of multiple sentences. The output should be restricted to a maximum of 20 words which describe the passage and its contents. The output can include words from the passage.

Input: Consider Input: Content:Публикувано на 31.03.2017 / 9:03 С цялото ми уважение към опълченците: Статута на архитектурно-исторически резерват се дава – и е даден – от правителството. Общинският съвет в Копривщица може и да гласува да станат спътник на Юпитер, все тая. Не зависи от тях. Министерствата на културата и на регионалното развитие решават. А сегашният статут е ясен по отношение на това, къде и как може да се строи. И се одобряват всички планове от държавата, в лицето на института за паметници на културата, сега вече НИНКН. И по законите. Призивите на президента са странни, меко казано. Той е назначил това правителство, няма нужда да ги зове по медиите, може да ги види по всяко време в кабинета си. Тези съветници, които са взели това решение, отговарят пред своите избиратели. Могат предсрочно да им прекратят пълномощията, ЦИК и ЗМСМА казват ясно как. С две думи, могат да ги изхвърлят и сега. Накратко – целият героичен патос в този случай е излишен, а невежеството на хората е разбираемо, макар и нежелателно. Обаче невежеството на политици е вредно, освен ако не е умишлено, за да си вдигат рейтинга. Тогава е още по-вредно. И областните управители все още могат да спират решения на общини. Не че има нужда даже, но да напомня. Дори не трябва и кабинетът да се занимава. Eмил Кошлуков

Output: ПРИЗИВИТЕ НА ПРЕЗИДЕНТА СА СТРАННИ, МЕКО КАЗАНО. НЕВЕЖЕСТВОТО НА ПОЛИТИЦИТЕ Е ВРЕДНО, ОСВЕН АКО НЕ Е УМИШЛЕНО, ЗА ДА СИ ВДИГАТ РЕЙТИНГА


Input: Consider Input: Content:Емил е роден през 1970 година и днес е на 47. От тях 13 години е прекарал по затвори. Емил няма семейство и дом. Няма близки, които да го потърсят. Няма и ден трудов стаж, но има две имена - Емил от биологичните родители, и Тодор - от осиновителите. Емил разбира, че е осиновен на 12, а когато баща му и майка му умират внезапно, той остава на улицата в с. Климентово, защото не му завещават нищо. Емил навършва пълнолетие през 1988 година и още на следващия ден извършва престъпление, с което влиза в дълга серия, която му осигурява 4745 денонощия в различни затвори в страната. В продължение на 13 години грабежи и побои ще го пращат постоянно зад решетките, а последните 10 години ще го принудят да спи в изоставени постройки и шахти, в които миризмата на мърша вечер ще го задушава. Именно заради първото си провинение осиновителите на Емил решават да го разсиновят. Без да мисли за последствията тогава, той извършва грабеж на склад във Велико Търново, след което го запалва. Полицията бързо го разкрива и задържа, а щетите по склада оценяват на 40 хил. лева. Същата сума те изискват от неговите близки, за да се възстанови сградата. Щяха да ни вземат всичко, което имаме, а то не беше много - спомня си Емил. - Затова осиновителите ми намериха адвокат и решиха да ме разсиновят, за да не носят никаква отговорност и да не трябва да плащат нищо. Аз продължих да живея при тях след разсиновяването. Беше просто по документи, за да запазим имуществото си. Палежът на склада бил само началото. За него Емил лежал само година в затвора в Плевен. Първият му престой в килия се оказал тежък. Условията били лоши и му липсвали близките. Единственото хубаво било, че надзирателите не му посягали, а с другите затворници си говорил съвсем приятелски. Годината минала бързо, а той си обещал, че повече няма да се провинява и втори път няма да стъпи на такова място.Обещание, което обаче не спазил. Ловешкият, Плевенският, Троянският, Софийският и затвора в Казичене. Бил съм във всички тях. Живял съм в килиите с грозни петна по стените, неудобните малки легла, студен и неравен под, спомня си Емил. Всъщност обещанието, което си дал на 19 години, да не влиза повече в затвор, нарушил още на следващата година. Той бил заловен отново от полицията за кражба, но този път в хотел в Плевен. С ключ, който му дал негов приятел, той влязъл в стая, в която били отседнали чужденци. Оттам взех всичко, което бяха оставили. 2 хил. лева, които за онова време бяха много пари. Отделно купища шоколади Тоблерон и няколко шишета малцово уиски. Спомням си, че когато се прибрах и оставих всичко на масата, тя не се виждаше, разказва мъжът. Щастието му не продължило дълго, защото след 2 дни на вратата му се почукало и полицията го задържала. Оказало се, че приятелят му, който му дал ключа и с когото после си делили откраднатото, го издал. Хванали го него за друга кражба в някакъв магазин и го счупили от бой. Той взел, че си изпял всички престъпления и за това, което заедно го правихме. Отричах до последно, но направиха един бърз обиск и намериха всичко. За това престъпление лежах 1 година в Ловешкия, признава Емил. Той често крадял и храна. По думите му родителите му се опитвали да го вразумят и постоянно го умолявали да спре, но той не пожелал. Те нямали възможността да задоволят всяка негова прищявка, но не били и от най-бедните хора. Опитвали се да пестят, защото строяли апартамент, в който да се преместят, тъй като дотогава живеели в бараки, дадени от държавата. Днес Емил не може да каже дали след като разбира, че е осиновен, от емоционалния шок се предава съвсем по течението на криминалния живот. Исках просто да си позволявам всичко, което ми се яде, а осиновителите ми не можеха да го осигурят, споделя той. Така престъпленията се редели едно след друго. Не малко пъти влизал в затворите и за по 7-8 месеца за дребни кражби от магазини. Това е малко смешна история, но си спомням как веднъж откраднах от скъп автомобил 72 телешки суджука. Не мислех, че ще ме хванат. Оказа се обаче, че те били собственост на някакъв бизнесмен. Десет от тях успях да изям, другите им ги върнах. За такива дребни работи ми даваха по няколко месеца. Точно за този случай лежах 8, разказва 47-годишният мъж. Той не се съобразявал изобщо с времето - крадял и сутрин, и вечер. Влизал в апартаментите през терасите, а понякога дори с игла успявал да отключва вратите. Взимал пари и бижута и не си спомня някога, докато е крал в нечий дом, да са го хванали. Емил дори не може да каже общо като брой пътите, в които са го вкарвали за по няколко месеца в затвора. След множеството кражби дошъл ред и на побоищата. Когато някой му се опъвал при кражба, той прилагал и сила. Биел се и по дискотеки. Никога не съм убивал човек. Лежал съм за побоища, и то много сериозни, но никога за убийство. Ако направя такова, няма да си го простя, споделя Емил.Най-сериозното, което направил, бил побой с мъж, който се закачал с приятелката му. Емил си спомня, че след боя другият изпаднал в безсъзнание и се наложило да му правят три операции, за да се възстанови. Това се случи много отдавна. Тогава още имаше само Канал 1. На делото в съда бяха дошли да снимат и беше като някаква сензация, а аз не съм го убивал. После ме пуснаха в новините. Разбрах, че година по-късно същият този, с когото се бих, сам си посегнал на живота и се самоубил, разказва Емил. Това било и престъплението, за което му дали най-много години - седемМъжът няма и една година трудов стаж през живота си. Работил като строител и дърводелец, но за кратко време и пак прибягвал до кражби и грабежи, за да се прехранва. Последните десет години Емил всъщност живеел в необитаеми сгради, дори и в шахти. На улицата и по пейки не смеел да спи, тъй като знаел, че има много наркомани. Той ставал свидетел на всевъзможни сцени. Пред очите му скинари заляли с бензин негов приятел и след това го запалили. Той извадил късмет и се отървал само с изгаряния по тялото. Обидите били най-лесното за понасяне. Всеки ден хора се обръщали към него с пияница и клошар. Побоища също имало не веднъж, но тъй като Емил не бил слаб физически, никой не успял да го нарани. Имало и много добри хора, които му давали по някой лев, за да си купи храна. Така точно преди 7 години, когато навършва 40, той спира да краде и да се бие и започва да се издържа от това, което хората му дават като помощ. Появил се обаче друг голям проблем. Това бил алкохолизмът. Емил се пропил и дори си спомня за случаи, в които по няколко дни не можел да изтрезнее. Дори и до днес той се бори с това да не посяга към чашката. През зимата, за да избегне студа, Емил живеел в шахта. Там не бил сам. Имало още четирима човека, които също се изхранвали от просия или каквото намерят по кофите. Много често всички те били търсени и за репортажи от медии. Той самият винаги се криел и не искал да показва лицето си пред камерите. Взел ли е вече личната си карта Емил и къде живее в момента, четете в печатното издание на 168 часа.

Output: Емил търси семейството си след 13 г. в затвор и 16 г. в шахти и коптори


Input: Consider Input: Content:Ъглите  на улиците „Пастухов“ и „Г.М. Димитров“ са  среща на пет талантливи творци Четирите сгради на четирите кьошета са сред най-красивите пловдивски перли Теодор Караколев Малките улички крият своите изненади. Не е тайна, че интересно културно наследство в Пловдив има не само по Главната, ул. “Иван Вазов” или в Стария град. Винаги обаче всички ние подминаваме достойни за възхищение сгради – днес или някога – защото или не са популярни, или новите собственици не се грижат адекватно за тях. Кръстовището на улиците „Кръстю Пастухов“ и „Г. М. Димитров“ е уникално с това, че на всичките си ъгли има великолепни сгради от талантливи архитекти. А иначе е просто едно малко градско кьоше, което подминаваме на път за библиотеката, Сточна гара или университета. И всяка от четирите сгради си има своя уникална, собствена съдба – както с изграждането, така и с запазването на автентичността ѝ като ценно градско и архитектурно наследство. Една от най-ранните сгради на арх. Фингов е в Пловдив Най-стара от четирите сгради е сградата на Френския девически колеж, в която днес се помещава част от Техническия университет. Проектирана и изградена през 1899-1900 година, тя е логичен продължител на престижния Френски мъжки колеж „Свети Августин“, вероятно най-елитното училище по това време. От четирите сгради на кръстовището, тази е най-внушителната като размер, а и с най-голям и много красив двор – заради който Френският девически колеж е и единствената, която не достига и до самото кръстовище. Интересно е, че проектът на сградата е възложен на двама млади архитекти – Георги Фингов и Вълко Вълкович. Вълко Вълкович – племенник на известния наш възрожденец д-р Георги Вълкович – е талантлив архитект, но с твърде кратка кариера. Той е сред малкото български архитекти, завършили във Франция – в Париж в края на 19 век. Сградата на Френския девически колеж е една от неговите първи творби. Почти по същото време той проектира и къщата на злополучно известния корумпиран кмет Деньо Манев на ул. „Лейди Странгфорд“. Френският девически колеж и тази фамилна къща всъщност си приличат по дизайна на т.нар. лизени – елементите на ъглите на сградата, както и обрамчването на прозорците. Уви, само две години след проектирането на тази внушителна сграда, арх. Вълкович почива от болест. Негов колега в този проект е също млад архитект с малко опит, тъкмо завърнал се от чужбина, получил архитектурно образование във Виена. Георги Фингов има по-щастлива житейска съдба и доживява до 1944 година. По-голямата част от кариерата си той прекарва в София, като проектира редица знакови сгради – печално известна е собствената му къща на ул. „Шипка“, която днес тъне в разруха. Фингов прекарва само няколко години в Пловдив, като освен Френския девически колеж на това кръстовище, изготвя проекта на впечатляващата каменна Евангелска църква на Сахат тепе и още няколко частни къщи. Немското училище, сега Музикално училище Около 30 години по-късно на съседния ъгъл на кръстовището на „Кръстю Пастухов“ и „Г. М. Димитров“ до Френското училище се появява и Немско. Избраният тук архитект е Станчо Белковски – утвърдено вече име в българската архитектурна гилдия. Училището е проектирано през 1927 година, като също е било с много по-голям от днешния си двор. Днешното разширение, в което се намира Аулата на Музикалното училище (НУМТИ „Добрин Петков“), е доста по-късна добавка. За съжаление, освен добавянето на тази пристройка, през годините сградата е загубила още много от автентичния си облик. В момента тя е боядисана в неприемлив за стила ярък цвят. Входът на сградата е изцяло променен, а от фасадата са заличени интересни декоративни елементи. Красивата автентична шахматна мозайка вътре в самата сграда днес пък е покрита с нова настилка. Изглежда оригиналният проект на Станчо Белковски допада на немската диаспора в България. В следващите години той проектира последователно Немските училища в София и в Бургас. Не е изненадващо, че след 9 септември тези училища са закрити. Любопитно е, че подобно на  пловдивско, което става Музикално училище, софийското Немско училище днес е дом на Националната музикална академия. Бургаската сграда първо става болница, а по-късно е изоставена – в каквото състояние е и днес. Къщата на Недко Каблешков и неговия зет-архитект Пет години по-рано на срещуположния на Музикалното училище ъгъл видният пловдивски адвокат и журналист Недко Каблешков строи дом на своето семейство. Къщата е проектирана през 1922 година от завършилия в Дрезден млад архитект Александър Върбенов. Известният журналист се доверява на дипломиралият се само преди година Върбенов по семейна линия – архитектът е женен за дъщерята на Недко – Недялка Каблешкова. Върбенов остава в Пловдив около 8 години, проектирайки още няколко впечатляващи, но малкоизвестни на пловдивчани сгради. Сред тях са свободностоящата къща между Баня Старинна и Съдебна палата на „6-и септември“, в която преди години имаше фото-студио, както и къщата на стръмния терен на ъгъла на улиците „Криволак“ и „Съборна“ в началото на Стария град. През 1930 година архитект Върбенов се мести в столицата. Къщата на Каблешкови обаче си остава в Пловдив, а в ансамбъла на кръстовището „Кръстьо Пастухов“ и „Г.М. Димитров“ е една от най-добре запазените сгради, макар и също с малки добавки. Малкоизвестният шедьовър на Светослав Грозев Последна на кръстовището се появява къщата на Екатерина Мандражиева. Според оригиналния проект от 1932 година къщата е двуетажна, но днес е надстроена. Макар и със сменена дограма, впечатляващо и днес е остъклението на стълбището – за съжаление само част от него е запазено. Проектът е на известният архитект Светослав Грозев, който завинаги ще остане в историята на пловдивската архитектура с няколко други сгради на Сахат тепе (ъгловата къща на Каишеви на ул. „Антим I”), Таксим тепе (изоставената днес къща на Стайнови, която се вижда от целия град) и други изключително модерни постройки. Къщата на Мадражиеви обаче също е сред красивите произведения на Грозев и достойно допълва ансамбъла на кръстовището на улиците „Кръстю Пастухов“ и „Г. М. Димитров“.


Output: Под Тепето - Малкото кръстовище на големите архитектурни майстори