Necronomicon (Simon)
Necronomicon on erilaisia okkulttisia manauksia, myyttejä ja rituaaleja sisältävä grimoire. Kirjan kirjoittajaa ei tunneta, mutta sen on toimittanut tuntemattomana pysytellyt nimimerkki "Simon", jonka yleisesti uskotaan myös kirjoittaneen sen kokonaisuudessaan. Kirjassa itsessään väitetään sen olevan autenttinen kirjoitus 700-luvun Damaskosta, mutta yleensä pidetään todennäköisempänä, että Simon on kirjoittanut sen 1900-luvun puolivälin jälkeen luodakseen autenttisen vastineen kauhukirjailija H. P. Lovecraftin keksimälle samannimiselle kuvitteelliselle kirjalle. Kirja tunnetaan usein nimillä "Simon Necronomicon" tai "Simonomicon". Mikäli "Necronomiconiin" viitataan todellisena kirjana, tarkoitetaan sillä yleensä juuri Simonin "Necronomiconia", joka on tunnetuin Lovecraftin "Necronomiconina" esitellyistä todellisista kirjoista.
Kirja koostuu Simonin kirjoittamasta esipuheesta, joka on nykyajan näkökulmasta tehty kommentaari kirjan muuhun sisältöön. Lisäksi kirjasta löytyy "hullun arabin" kirjoittamaksi esitelty kehystarina kahdessa osassa (alussa ja lopussa). Niiden väliin sijoittuu itse rituaalisia ohjeita sisältävä osuus, jonka kirjoittajaksi niin ikään väitetään "hullua arabia". Kirjan mytologia pohjautuu pääosin mesopotamialaiseen mytologiaan, ja sen tarinat kuvaavat maailman luomisesta alkavaa hyvän ja pahan taistelua, jossa vastakkain ovat pahat muinaiset jumalat ja heidän hyvät lapsensa vanhemmat jumalat. Nämä jumalat ovat kokoelma sumerilaisia, akkadialaisia, babylonialaisia ja assyrialaisia , hirviöitä ja demoneja, joista osaan on liitetty piirteitä niitä muistuttavista Cthulhu-mytologian olennoista.
Kirjan julkaisi Schlangekraft vuonna 1977 kovakantisena painoksena. Maaliskuussa 1980 Avon julkaisi kirjasta pehmeäkantisen laitoksen.
Kirjan aloittaa noin 50 sivua pitkä johdanto (noin 250 sivusta), joka on ainoa osa jonka Simon itse sanoo kirjoittaneensa. Siinä kerrotaan kuinka Simon, joka sanoo olevansa entinen pappi, kumppaneineen sai salaperäiseltä munkilta käsiinsä kreikkalaisen "Necronomiconin" laitoksen. Johdannossa Simon myös osoittaa väitettyjä yhtäläisyyksiä Lovecraftin, hänen mytologiansa, Aleister Crowleyn ja sumerilaisen mytologian välille, minkä lisäksi hän vertailee näitä muihin uskontoihin (varsinkin kristinuskoon, wiccaan ja satanismiin). Teorian Crowleyn ja Lovecraftin välisestä yhteydestä esitti alun perin brittiläinen okkultisti Kenneth Grant.
Lisäksi johdanto sisältää varoituksen kirjan voimasta: sen mukaan varomaton käyttäjä saattaa joutua kirouksen uhriksi ja että se saattaa olla jopa hengenvaarallinen. Sen mukaan rituaaleja yrittävän on oltava mielenterveydeltään ja tahdonvoimaltaan hyvin vahva tai kirja on äärimmäisen vaarallinen. Johdannossa myös väitetään että sen julkaisijat joutuivat kirouksen uhriksi. Lisäksi varoitetaan hyödyntämästä länsimaisen taikuuden perinteitä "Necronomiconin" loitsuissa ja rituaaleissa, sillä niillä ei ole vaikutusta kirjassa käsiteltyihin olentoihin. Myös kirjan markkinointi tarjosi vastaavia sensationalistisia väitteitä kirjan taikavoimista. Sen takakansi väittää sen olevan "voimakkain ja mahdollisesti vaarallisin 'musta kirja' joka länsimaissa tunnetaan", ja että kirjan rituaalien avulla voi todella tuoda erilaisia hirviöitä ja olentoja "fyysiseen olomuotoon".
Simonin johdannon lisäksi kirjassa on kehystarina, jonka kirjoittajaa kutsutaan "hulluksi arabiksi" ("Mad Arab"). Tämä on todennäköisesti yritys sitoa kirja Cthulhu-mytologiaan vahvemmin, sillä Lovecraftin tarinoissa mainittiin usein "hulluksi arabiksi" kutsuttu Abdul Alhazred, joka kirjoitti Lovecraftin fiktiivisen "Necronomiconin". Kertojaa ei kuitenkaan suoraan nimetä. Kehystarina on nimeltään "The Testimony of the Mad Arab" ("Hullun arabin todistus") ja se on jaettu kahteen osaan muodostaen kirjan varsinaiselle rituaaleja ja taikoja sisältävälle ytimelle prologin ja epilogin.
Ensimmäisessä osassa "hullu arabi" selostaa miten hän sai ensimmäisen kerran tietoonsa salaisuudet jotka hän kirjaan kirjoittaa, kun hän vahingossa päätyi todistamaan muinaisten jumalien kultin rituaalia. Epilogissa demonit ja hirviöt vainoavat häntä. Hän pelkää että hänen palvomansa vanhemmat jumalansa ovat hylänneet hänet ja demonit vainoavat häntä jonkin epähuomiossa tehdyn synnin takia. Kehystarinan toinen osa jää tarinaltaan kesken, kertojan yrittäessä saattaa työstään mahdollisimman suuren osan loppuun ennen kuin hirviöt vievät hänen henkensä.
Suuri osa kirjasta on ohjeistusta taikuuteen ja manauksiin. Kirja sisältää kuvauksia useista loitsuista, maagisista sineteistä ja rituaaleista. Suurin osa näistä on tarkoitettu pahojen henkiolentojen karkoittamiseen tai vanhempien jumalien avuksi kutsumiseen. Jotkut niistä ovat kirouksia vihollisia vastaan. Loitsut on kirjoitettu pääosin englanniksi, tiettyjen fraasien ja satunnaisten katkelmien ollessa sumeriksi.
Monet "Necronomiconin" maagisista sineteistä liittyvät johonkin tiettyyn jumalaan tai henkiolentoon ja niitä käytetään sellaisen kutsumisessa avuksi. Joissain tapauksissa sinettien tekemiseen annetaan erityisiä ohjeita, kuten materiaali johon se tulisi kaivertaa tai mihin aikaan päivästä se pitäisi tehdä; muissa tapauksissa kirjassa on esitelty vain sinetti.
Kirjan myyttisten tarinoiden pääteemana on hyvän ja pahan välinen taistelu, hyvien "vanhempien jumalten" ja pahojen "muinaisten jumalten" välillä. Näissä ryhmissä on suuri joukko autenttisia mesopotamialaisia jumalia ja taruolentoja, joukossa myös muutamia ilmeisesti "Necronomiconia" varten luotuja tai muunneltuja jumaluuksia. Näistä kahdesta ryhmästä muinaiset jumalat ovat vanhempia ja edustavat kaaosta. Heidän johtajansa on Tiamat. Muinaisten jumalten lapset vanhemmat jumalat ovat nimestään huolimatta nuorempia ja hyviä, jotka ovat valmiita auttamaan ihmisiä.
"Necronomicon" sisältää babylonialaisen luomistarun Enuma Elišin kaltaisen luomiskertomuksen. Siinä kerrotaan kuinka vanhemmat jumalat nousivat Mardukin johdolla kapinaan vanhempiaan vastaan ja voittivat nämä. Marduk lyö Tiamatin, sivaltaa tämän ruumiin kahtia ja luo puolikkaista taivaan ja maan. Vanhemmat jumalat myös luovat ihmisrodun Tiamatin apulaisen Kingun verestä ja omasta hengityksestään. Muut muinaiset jumalat vangitaan maan alle tai taivaankannen yläpuolelle. "Necronomiconin" tämä osa vastaa autenttisia myyttejä suurin piirtein tarkasti. Luokittelu "vanhempiin jumaliin" ja "muinaisiin jumaliin" sen sijaan heijastelee Cthulhu-mytologiasta tuttuja käsitteitä.
Johdannossaan Simon toteaa että Lovecraftin mytologia on sumerilaisen mytologian tavoin kuvaus hyvän ja pahan välisestä kamppailusta, "vanhempien jumalten" ja "suurten muinaisten" välillä. Lovecraftin mytologian maailmankaikkeus oli kuitenkin kaoottinen ja välinpitämätön; hyvän ja pahan vastakkainasettelun Cthulhu-mytologiaan toi katolilainen August Derleth, joka jatkoi siitä kirjoittamista Lovecraftin kuoleman jälkeen. Osuvammin Simon vertaa sumerilaisen mytologian taistelua kristinuskoon, vaikkakin kristillisessä mytologiassa taivaasta joutui karkoitetuksi Jumalan luoma Saatana enkeleineen, kun taas "Necronomiconin" luomiskertomuksessa kapinoija on nuorempi, muinaisten jumalien poika Marduk.
Kirjassa esiintyviä vanhempia jumalia ("Elder Gods")ovat mm. seuraavat:Muinaisia jumalia ("Ancient Ones") ovat mm. seuraavat: