hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Hanna Knjazeva-Minenko
Hanna Viktorivna Knjazeva-Minenko (, ; o.s. Knjazeva, s. 25. syyskuuta 1989 Perejaslav-H'melnytskyi, Kiovan alue) on ukrainalaissyntyinen kolmiloikkaaja ja pituushyppääjä, joka on edustanut Israelia 11. toukokuuta 2013 lähtien.
Knjazeva-Minenko sijoittui Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla Lignanossa 2005 kolmiloikassa toiseksi tuloksella 12,86. Hän sai Hengelon alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2007 samassa lajissa hopeaa tuloksella 13,85 ja karsiutui pituushypyn loppukilpailusta. Bydgoszczin alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2008 hän sijoittui kolmiloikassa neljänneksi. Hän oli Ostravan alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2011 kolmiloikassa viides ja karsiutui pituushypyn loppukilpailusta. Shenzenin universiadeissa hän oli samana vuonna kolmiloikassa neljäs. Hän karsiutui 2012 Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa kolmiloikan loppukilpailusta. Lontoon olympialaisissa hän sijoittui neljänneksi tuloksella 14,56.
Knjazeva-Minenko oli kuudes Moskovan MM-kilpailuissa 2013 tuloksella 14,33. Prahan sisäratojen EM-kilpailuissa 2015 hän saavutti pronssia Israelin ennätystuloksella 14,49. Hän sai Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hopeaa maansa ennätystuloksella 14,78. Hän sijoittui toiseksi myös Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 tuulituloksella 14.59. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän oli viides kauden parhaallaan 14,68 ja Lontoon MM-kilpailuissa 2017 neljäs tuloksella 14,42.
Knjazeva-Minenko on voittanut kolmiloikan Ukrainan-mestaruuden 2012 sekä Israelin-mestaruuden 2013, 2014, 2015 ja 2016. Hän paransi lajin Israelin ennätystä viidesti kesällä 2013 päätyen tulokseen 14,58 Saint-Denis'ssä 6. heinäkuuta 2013. Kesällä 2015 hän paransi ennätystä kahdesti. Pituushypyn Israelin-mestaruuden hän voitti 2014 maan ennätystuloksella 652.
Jussi Ihamäki
Jussi Ihamäki (s. 12. tammikuuta 1977 Kokkola) on suomalainen yleisurheiluvalmentaja. Hänet tunnetaan erityisesti aitajuoksija Nooralotta Nezirin henkilökohtaisena valmentajana. Hän on toiminut myös fyysisenä valmentajana porilaisessa FC Jazz -jalkapalloseurassa. Ihamäki on koulutukseltaan liikuntatieteiden maisteri ja hän on suorittanut lisäksi valmentajan erikoisammattitutkinnon. Siviiliammatiltaan hän on opettaja ja toimii liikunnanopettajana Porin suomalaisessa yhteislyseossa.
Omalla urheilu-urallaan hänen paras saavutuksensa on 4×400 metrin SM-hopea vuodelta 1998 Porin Tarmon riveissä. Urheilijana Ihamäki edustaa nykyään Turun Urheiluliittoa. Aiemmin hän on edustanut myös Porin Yleisurheilua.
Figueroa
Figueroa tai de Figueroa on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Mohair
Mohairvilla on angoravuohesta saatavaa hienolaatuista, silkinkaltaista villaa. Angoravuohia on perinteisesti kasvatettu Etelä-Afrikassa, Turkissa, Pohjois-Amerikassa ja Kiinassa. Hienoin villalaatu saadaan nuoren vuohen pohjakarvoista. Ne ovat 150–200 mm pitkiä, 0,015–0,040 mm paksuja, kiharia ja silkinkiiltoisia. Niiden huopaantumis- ja vanuuntumiskyky on heikko, mutta kuiduista voi kehrätä mohairvillalankaa.
Myös mohairvillasta valmistettua kangasta sanotaan mohairiksi, samoin kuin päällystakkikangasta, jossa on joukossa mohairvillaa.
Mohairvillaa käytetään yleisesti mattoihin, miesten pukuhin, huiveihin ja neuleisiin. Mohair on kestävää, kiiltävää ja värjäytyy erinomaisesti. Se kestää vettä ja venytystä ja jopa hieman tulta, ei rypisty helposti ja eristää lämpöä erinomaisesti.
Caught in a Life
Caught in a Life on norjalais-yhtye Donkeyboyn lokakuussa 2009 julkaistu debyyttialbumi. Sen tuottivat Simen M Eriksund ja Espen Berg Livingroom Studiosissa, Oslossa. Albumi sijoittui Norjan albumilistan ensimmäiselle sijalle seuraavan talven aikana.
Albumi julkaistiin 19. lokakuuta 2009. Siltä on tuotettu yhtyeen kaksi VG-listan kärkisijan saavuttanutta singleä, "Ambitions", joka pysyi listan kärkisijalla yhteensä 13 viikkoa, ja sen jälkeen julkaistu "Sometimes" pysyi seuraavat 8 viikkoa listan kärkisijalla, molemmat tilanteet tapahtuivat vuoden 2009 aikana. "Ambitions" sijoittui myös Sverigetopplistanin kärkeen helmikuussa 2010.
Näiden lisäksi albumilta julkaistiin kolme muuta singleä, jotka pääsivät kymmenen parhaan joukkoon, "Broke My Eyes" sijoittui 6. sijalle, "Awake" 8. sijalle, ja "Blade Running" 8. sijalle. Myös "Stereolife" julkaistiin singlenä alkuvuodesta 2010.
Gerhard von Scharnhorst
Gerhard Johann David von Scharnhorst (12. marraskuuta 1755 Bordenau, Hannover – 28. kesäkuuta 1813 Praha, Böömi) oli preussilainen kenraali ja merkittävä Preussin armeijan uudistaja. Hänen vuosina 1807–1810 toteuttamansa armeijan uudistukset auttoivat Preussia Napoleonin lyömisessä.
Scharnhorst palveli vuodesta 1778 Hannoverin vaaliruhtinaskunnan armeijassa ja näytti taitonsa Ranskan vallankumoussotien aikana 1790-luvulla Belgiassa käydyissä taisteluissa. Sodan jälkeen hänet ylennettiin majuriksi. Vuonna 1801 hän tarjoutui Preussin palvelukseen sillä ehdolla, että hänet aateloitaisiin, ylennettäisiin everstiluutnantiksi ja Preussin armeijan uudistaminen annettaisiin hänen tehtäväkseen. Scharnhorst liitti hakemukseensa kolme kirjoittamaansa esseetä sodankäynnistä. Kuningas Fredrik Vilhelm III hyväksyi tarjouksen, Scharnhorst otettiin Preussin armeijaan ja aateloitiin vuonna 1804. Hänestä tuli myös Berliinin sota-akatemian johtaja. Hänen oppilaisiinsa kuului muun muassa Karl von Clausewitz. Vuonna 1803 Scharnhorst siirrettiin päämajoitusmestariluutnanttina pääesikunnan palvelukseen ja ylennettiin seuraavana vuonna everstiksi.
Scharnhorst osallistui vuoden 1806 sotaan Napoleonia vastaan Braunschweigin herttuan esikuntapäällikkönä. Hän jäi ranskalaisten vangiksi Jenan taistelun jälkeen, mutta vapautui pian vankienvaihdossa. Tilsitin rauhan (1807) jälkeen Scharnhorst ylennettiin kenraalimajuriksi ja hänet nimitettiin sotaministeriksi sekä armeijanuudistamiskomitean puheenjohtajaksi, missä tehtävässä hän jatkoi vuoteen 1810. Scharnhorst ymmärsi pienten ammattiarmeijoiden ajan olevan ohi ja uuden sodankäynnin vaativan suuria, yleiseen asevelvollisuuteen perustuvia kansanarmeijoita. Yhdessä August von Gneisenaun kanssa hän kehitti niin sanotun "krümpersystemin", jossa asevelvollisuusaikaa lyhennettiin ja peruskoulutuksen saaneet miehet siirrettiin lyhyen koulutusvaiheen jälkeen reserviin. Näin vakinaisen armeijan koko pysyi Tilsitin rauhassa määrätyssä 42 000:ssa miehessä, mutta samanaikaisesti koulutettujen sotilaiden ja upseerien todellinen lukumäärä kasvoi lyhyessä ajassa paljon suuremmaksi. Scharnhorst kehitti myös modernin esikuntalaitoksen.
Scharnhorstin uudistukset herättivät epäilyksiä Napoleonissa, joka pakotti Preussin kuninkaan peruuttamaan useita niistä. Kun Preussi vuosina 1811–1812 joutui osallistumaan sotaan Ranskan liittolaisena Venäjää vastaan, Scharnhorst vetäytyi palveluksesta. Lopullisen sodan puhjettua Preussin ja Ranskan välille 1813 hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi ja nimitettiin von Blücherin esikuntapäälliköksi. Scharnhorst haavoittui kuolettavasti Lützenin taistelussa 2. toukokuuta 1813. Hän kuoli paria kuukautta myöhemmin Prahassa neuvotellessaan Itävallan liittymisestä sotaan.
Magnet-linkki
Magnet-linkit ovat Webissä käytettäviä linkkejä jotka viittaavat tiettyyn sisältökohteeseen, riippumatta kyseisen kohteen varsinaisesta sijainnista palvelimilla. Ne ovat eräs URI-osoitteiden muoto; magnet-linkit ovat Webin kannalta eräs URN-osoitteiden muoto. Magnet-linkeillä ei ole varsinaista RFC-standardia, vaan ne ovat muodostuneet eri ohjelmistojen väliseksi de-facto-standardiksi, joskin kehittäjät ovat pyrkineet noudattamaan RFC-määrityksissä kuvattuja osoitemuotoja.
Magnet-linkit määrittelevät useita metatiedon palasia, joiden mukaan linkkejä tulkitseva asiakasohjelma voi löytää tarvittavat tiedostot. Useimmiten magnet-linkeissä on määritelty tiedostojen tiivistesumma.
Magnet-linkit kehittyivät erilaisten vertaisverkkojen toiminnan tueksi - aluksi se korvasi eDonkey2000:n codice_1-linkit ja Freenetin codice_2-linkit. Nykyisin Magnet-linkkejä käytetään paljon erilaisien BitTorrent -järjestelmien yhteydessä. Monet BitTorrent-seurantapalvelimet, kuten The Pirate Bay, ovat lopettaneet .torrent-tiedostojen levittämisen kokonaan ja siirtyneet välittämään saman informaation Magnet-linkkien muodossa.
Magnet-linkeissä käytetään useita parametrejä. Tärkein niistä on codice_3, Exact Topic, jossa on haluttavan tiedoston sisältötiiviste, esimerkiksi magnet:?xt=urn:sha1:YNCKHTQCWBTRNJIV4WNAE52SJUQCZO5C viittaa tiedostoon jolla on tietty SHA-1-tiiviste.
Yleisimmät Magnet-linkkien parametrit:
Luettelo televisiosarjan Ritari Ässä (vuoden 1982 televisiosarja) jaksoista
Tämä on luettelo Ritari Ässä -televisiosarjan jaksoista. Ohjelma alkoi Yhdysvalloissa 26. syyskuuta 1982 ja päättyi 4. huhtikuuta 1986.
Charles Denis Bourbaki
Charles Denis Sauter Bourbaki (22. huhtikuuta 1816 Pau – 22. syyskuuta 1897 Bayonne) oli ranskalainen kenraali.
Bourbakin isä oli kreikkalainen eversti, joka kaatui Kreikan vapaussodassa. Bourbaki opiskeli vuosina 1834–1836 La Flèchen ja Saint-Cyrin sotilasakatemiassa ja valmistuttuaan luutnantiksi liittyi zouave-joukkoihin Algeriassa. Osoittettuaan rohkeutensa Sétifin taistelussa vuonna 1840 hän sai 1842 ylennyksen kapteeniksi. Vuonna 1845 Bourbaki oli lyhyen aikaa kuningas Ludvig Filipin adjutanttina, mutta palasi sen jälkeen Algeriaan. Vuonna 1851 hänet ylennettiin everstiksi ja nimitettiin ensimmäisen zouaverykmentin komentajaksi. Bourbaki osallistui myös Krimin sotaan ja sai 1854 Alman taistelun jälkeen ylennyksen prikaatinkenraaliksi. Hän haavoittui Sevastopolin valtauksen yhteydessä ja palasi sen jälkeen vielä kerran Algeriaan, jossa hänestä tuli 1857 divisioonankenraali. Vuonna 1859 Bourbaki osallistui Italian sotaretkeen ja tuli seuraavana vuonna toisen divisioonan komentajaksi Grenoblessa.
Bourbaki nimitettiin 1869 keisari Napoleon III:n adjutantiksi ja seuraavana vuonna keisarillisen kaartin komentajaksi. Ranskan–Saksan sodan puhjetessa hän johti kaartiaan Metzin alueella käydyissä taisteluissa ja jäi saksalaisten vangiksi, mutta vapautui pian. Sen jälkeen marsalkka F. A. Bazaine lähetti Bourbakin Englantiin neuvottelemaan keisarinna Eugénien kanssa. Palattuaan hän ei enää päässyt takaisin Metziin ja tarjoutui siksi Toursissa uuden tasavaltaisen kansallisen puolustuksen hallituksen käyttöön. Hänet nimitettiin aluksi pohjoisen armeijan komentajaksi, mutta siirrettiin pian johtamaan itäistä armeijaa, joka muodostettiin Loiren armeijan kahtiajakamisen yhteydessä. Bourbakin armeija lähetettiin vapauttamaan saksalaisten saartamaa Belfortin kaupunkia, missä se kuitenkin epäonnistui. Hän tosin voitti saksalaiset Villersexelissa 9. tammikuuta 1871, mutta kärsi 15.–17. tammikuuta tappion kolmipäiväisessä Lisainejoen taistelussa ammusten ja elintarvikkeiden puutteen sekä joukkojensa väsymyksen seurauksena. Bourbakin armeija pakeni Juravuoristoon Sveitsin rajan yli ja hän yritti 26. tammikuuta itsemurhaa, siinäkin epäonnistuen. Kenraali Justin Clinchant otti hänen joukkonsa komentoonsa.
Ranskan–Saksan sodan jälkeen Bourbaki toimi 14:n armeijakunnan komentajana sekä Lyonsin kuvernöörinä. Hän siirtyi vuonna 1881 reserviin ja oli kahdesti ehdolla parlamenttivaaleissa tulemetta kuitenkaan valituksi.
P/B-luku
P/B () kuvaa yrityksen markkina-arvon suhdetta omaan pääomaan. Se voidaan laskea joko jakamalla yrityksen koko markkina-arvo yrityksen koko kirjanpidollisella arvolla, tai vaihtoehtoisesti yksittäisen osakkeen arvo jaettuna yksittäisen osakkeen kirjanpidollisella arvolla. Laskentatavasta riippumatta lopputuloksen pitäisi olla sama. Kun P/B-luku on yli 1, yrityksen markkina-arvo on enemmän kuin sen kirjanpidollinen arvo.
Alhaisen P/B-luvun osakkeita kutsutaan toisinaan nimellä nimellä arvo-osake ja korkean P/B:n osakkeita vastaavasti nimellä kasvuosake.
To Rithya
To Rithya (s. 10. lokakuuta 1967) on kambodžalainen entinen kestävyysjuoksija. Hän jäi miesten maratonissa 105. sijalle vuoden 1996 kesäolympialaisissa Atlantassa ja sitten 80. sijalle Sydneyn kesäolympialaisissa 2000. Hänen henkilökohtainen ennätysaikansa maratonissa on 2:34:43 (1995).
Kutsat
Kutsat eli aikaisemmalta nimeltään suoankeriaat (Synbranchidae) on yhdyskiduskaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan makeista vesistä Keski- ja Etelä-Amerikasta, Afrikasta, Aasiasta ja Australiasta.
Kutsien heimoon kuuluu 4 sukua ja lähteestä riippuen 15–23 lajia. Ruumiinmuodoltaan ne ovat pitkänomaisia ja ankeriasmaisia suomuttomia kaloja. Kooltaan ne vaihtelevan noin 20–150 cm:n välillä ja suurin laji on marmorikutsa ("Synbranchus marmoratus"). Tyypillisiä piirteitä ovat pienikokoiset silmät (osa lajeista on sokeita), yhtyneet kidusaukot, puuttuva tai alkeellinen pyrstöevä ja rinta- ja vatsaevien puuttuminen. Heimon kaloilla ei ole uimarakkoa. Kaikki kutsalajit pystyvät ottamaan happea myös ilmasta. Useimmat kutsat syntyvät naaraina, mutta vaihtavat vanhetessaan sukupuoltaan koiraaksi.
Kutsalajien levinneisyys ulottuu Meksikosta Etelä-Amerikkaan, Aasiassa Intiasta Malaijien saaristoon ja Japaniin, lisäksi niitä tavataan Afrikasta Liberiasta ja Australiasta. Ne elävät monentyyppisissä makeissa vesissä, kuten soilla, puroissa, joissa, tulvatasangoilla ja eräät lajit myös luolissa. Toisinaan niitä tavataan myös murtovesistä. Koska kutsalajit pystyvät hengittämään happea ilmasta, ne selviävät myös vähähappisissa vesissä. Monet niistä pystyvät myös liikkumaan pitkiäkin matkoja käärmemäisesti luikerrellen kuivalla maalla tai kaivautumaan pohjamutaan.
Angelito R. Lampon
Angelito R. Lampon (s. 1. maaliskuuta 1950 M'lang) on filippiiniläinen roomalaiskatolinen piispa. Hän kuuluu Tahrattoman Marian oblaatteihin. Hänet vihittiin papiksi 1. huhtikuuta 1977 ja nimitettiin Jolon apostolisen vikariaatin johtoon sekä Vallipositan titulaaripiispaksi 21. marraskuuta 1997. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. tammikuuta 1998. Pääkonsekraattorina toimi paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Giovanni Battista Re ja Jorge María Mejía.
Pauline Lafont
Pauline Lafont (oik. Pauline Aïda Simone Medveczky, 6. huhtikuuta 1963 Nîmes – 11. elokuuta 1988 Barre-des-Cévennes, Lozère) oli ranskalainen näyttelijä. Hänen vanhempansa olivat elokuvatähti Bernadette Lafont ja unkarilainen kuvanveistäjä Diourka Medveczky.
Pauline Lafont menehtyi kotimaassaan vaellusonnettomuudessa.
François Achille Bazaine
François Achille Bazaine (13. helmikuuta 1811 Versailles – 28. syyskuuta 1888 Madrid, Espanja) oli ranskalainen marsalkka, joka muistetaan parhaiten antautumisestaan saksalaisille Metzissä Ranskan–Saksan sodan aikana lokakuussa 1870.
Bazaine liittyi vapaaehtoisena Ranskan armeijaan vuonna 1831 ja valmistui kahden vuoden kuluttua vänrikiksi. Hän palveli Algeriassa ja Espanjassa ja yleni vuoteen 1854 mennessä everstiksi. Krimin sodassa hän toimi aluksi prikaatinkomentajana kunnes hänet 1855 ylennettiin kenraalimajuriksi ja nimitettiin Sevastopolin kuvernööriksi. Vuonna 1859 Italiassa käydyssä sodassa Itävaltaa vastaan Bazaine johti Solferinon valtausta 24. kesäkuuta. Vuonna 1863 hän osallistui Ranskan sotaretkeen Meksikossa ja vallattuaan Pueblan sai nimityksen Meksikossa olleiden ranskalaisten sotajoukkojen komentajaksi. Seuraavan vuoden syyskuussa hänet ylennettiin marsalkaksi. Meksikossa Bazaine kohteli ankarasti ranskalaisia vastaan sotineita tasavaltalaisia ja päätyi kilpailemaan vallasta keisari Maksimilianin kanssa. Bazaine toi lopulta Ranskan joukot Meksikosta takaisin kotimaahan vuonna 1867.
Ranskan–Saksan sodassa Bazaine toimi alkuun kolmannen armeijakunnan komentajana, mutta pian ensimmäisten taisteluiden jälkeen hänet nimitettiin ylipäälliköksi 13. elokuuta 1870. Hän otti henkilökohtaiseen komentoonsa Reinin armeijan eli Ranskan armeijan vasemman siiven. Ollessaan matkalla kohti Verdunia Bazainen joukot joutuivat pian ankariin taisteluihin Metzin ympäristössä. Bazaine itse haavoittui ensin 14. elokuuta Bornyn taistelussa, mitä seurasivat ratkaisemattomat taistelut Mars-la-Tourissa ja Gravelottessa 16.–18. elokuuta. Viimeksi mainitun taistelun jälkeen hän luopui yrityksestään murtautua länteen ja perääntyi sen sijaan armeijoineen Metzin linnoitukseen, jossa jäi pian saksalaisten saartamaksi. Ranskan armeijan kärsittyä katastrofaalisen tappion Sedanin taistelussa 1. syyskuuta Bazaine aloitti Preussin kansleri Otto von Bismarckin kanssa neuvottelut piiritettyjen joukkojensa antautumisesta. Bazaine antautui lopulta saksalaisille 27. lokakuuta 140 000:n miehen armeijoineen ilman taistelua.
Sodan jälkeen Bazaine joutui antautumisensa vuoksi sotaoikeuteen maanpetoksesta syytettynä, ja hänet tuomittiin 10. joulukuuta 1873 kuolemaan sekä menettämään sotilasarvonsa. Presidentti Patrice de Mac-Mahon kuitenkin lievensi armahduksella rangaistuksen 20 vuoden vankeudeksi. Bazaine suoritti vankeusrangaistustaan Sainte-Margueriten saarella Välimerellä, kunnes onnistui pakenemaan 9.–10. elokuuta välisenä yönä 1874. Hän eli loppuikänsä maanpaossa Madridissa köyhyydessä. Puolustuksekseen hän julkaisi vuonna 1883 muistelmakirjan "Épisodes de la guerre de 1870 et de blocus de Metz".
Liberian dollari
Liberian dollari ("LRD") on Liberian rahayksikkö. Ensimmäinen versio Liberian dollarista otettiin käyttöön jo vuonna 1847, mutta nykyisen muotoisena valuutta on ollut käytössä vuodesta 1937 lähtien. Liberian dollari jakaantuu 100 centiin.
Mauritiuksen rupia
Mauritiuksen rupia ("MUR") on Mauritiuksen rahayksikkö, joka on ollut käytössä vuodesta 1877 lähtien. Päätös valuutan käyttöönotosta tehtiin vuotta aiemmin pääasiassa Mauritiukselle saapuvan suuren Intian rupia-määrän vuoksi. Mauritiuksen rupia jakaantuu 100 centiin.
Sierra Leonen leone
Sierra Leonen leone ("SLL") on Sierra Leonen rahayksikkö, joka on ollut maassa käytössä vuodesta 1964 alkaen. Se korvasi 4. elokuuta 1964 Brittiläisen Länsi-Afrikan punnan, joka oli ollut maassa käytössä vuodesta 1912 alkaen. Sierra Leonen leone jakaantuu 100 centiin.
Sudanin punta
Sudanin punta ("SDG") on Sudanin rahayksikkö. Ensimmäinen versio Sudanin punnasta otettiin käyttöön jo 1800-luvun loppupuolella. Seuraava isompi muutos rahoissa tapahtui vuonna 2007 ja nykyisessä muodossaan valuutta on ollut käytössä vuodesta 2011 lähtien. Nykyinen valuutta otettiin käyttöön Etelä-Sudanin itsenäistymisen jälkeen. Sudanin punta jakaantuu 100 piastreen.
Djiboutin frangi
Djiboutin frangi ("DJF") on Djiboutin rahayksikkö. Omat kolikot ovat Djboutissa olleet käytössä vuodesta 1949 lähtien, seteleitä maassa alettiin painaa vasta vuonna 1952. Djiboutin frangi jakaantuu 100 centimeen.
Burundin frangi
Burundin frangi ("BIF") on Burundin rahayksikkö. Omat kolikot ovat Djboutissa olleet käytössä vuodesta 1916 lähtien. Burundin frangi jakaantuu 100 centimeen.
François Certain Canrobert
François Certain Canrobert (27. kesäkuuta 1809 Saint-Céré – 28. tammikuuta 1895 Pariisi) oli ranskalainen marsalkka ja poliitikko, joka oli uransa huipulla toisen keisarikunnan aikana.
Canrobert kuului vanhaan sotilassukuun ja valmistui Saint-Cyrin sotilasakatemiasta 1828 aliluutnantiksi. Hän palveli aluksi Espanjan rajalla ja vuosina 1835–1851 pääosin Algeriassa. Canrobert osallistui Constantinen valtaukseen 1837 ja sai mainetta voitostaan Zaatchan taistelussa vuonna 1847. Hänet ylennettiin samana vuonna everstiksi. Vuonna 1849 hänestä tuli Ranskan kunnialegioonan komentaja. Palattuaan Pariisiin Canrobertista tuli presidentti Louis-Napoleon Bonaparten adjutantti ja hän avusti tätä 2. joulukuuta 1851 suoritetussa vallankaappauksessa. Napoleon palkitsi hänet myöhemmin divisioonankenraalin arvolla.
Krimin sodassa Canrobert oli aluksi divisioonankomentaja, mutta marsalkka de Saint Arnaudin kuoleman jälkeen hänestä tuli syyskuussa 1854 Krimille sijoitettujen Ranskan joukkojen ylipäällikkö. Canrobert luopui kuitenkin päällikkyydestä seuraavana vuonna jouduttuaan erimielisyyksiin englantilaisten päällikkönä toimineen lordi Raglanin kanssa ja palasi pian sen jälkeen Ranskaan. Seuraavaksi Canrobert lähetettiin Tukholmaan, jossa hän neuvotteli marraskuussa 1855 niin sanotun marraskuun traktaatin eli liiton Ruotsin ja toisaalta Ranskan sekä Ison-Britannian välille Venäjää vastaan.
Vuonna 1856 Canrobert ylennettiin Ranskan marsalkaksi ja hän oli sen jälkeen toisen keisarikunnan johtava sotilaallinen hahmo. Vuonna 1859 Italiassa käydyn sodan aikana hän komensi kolmatta armeijakuntaa ja saavutti merkittävät voitot Solferinossa ja Magentassa. Vuonna 1870 puhjenneessa Ranskan–Saksan sodassa Canrobert oli kuudennen armeijakunnan komentajana. Hänen joukkonsa taistelivat urheasti Saint-Privatin luona 18. elokuuta, mutta joutuivat perääntymään Metziin ja jäivät piiritykseen. Metzin antautuessa myös Canrobert jäi saksalaisten sotavangiksi ja pääsi palaamaan Ranskaan vasta rauhanteon jälkeen maaliskuussa 1871. Sodan jälkeen hän toimi ylimmän sotaneuvoston jäsenenä ja hänet valittiin 1876 senaattoriksi. Senaatissa hän kannatti keisarikunnan palauttamista.
Martin S. Jumoad
Martin S. Jumoad (s. 11. marraskuuta 1956) on filippiiniläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 7. huhtikuuta 1983 ja nimitettiin Isabelan alueprelatuurin johtoon 21. marraskuuta 2001. Piispaksi vihkiminen seurasi 10. tammikuuta 2002. Pääkonsekraattorina toimi Carmelo Dominador Flores Morelos, jota avustivat Antonio Javellana Ledesma ja Angelito R. Lampon.
Carmelo Dominador Flores Morelos
Carmelo Dominador Flores Morelos (11. joulukuuta 1930 Sorsogon – 17. syyskuuta 2016) oli filippiiniläinen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 3. huhtikuuta 1954 ja nimitettiin Butuanin hiippakunnan johtoon 4. huhtikuuta 1967. Piispaksi vihkiminen seurasi 5. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Teopisto Valderrama Alberto, jota avustivat Arnulfo S. Arcilla ja Charles Van den Ouwelant.
Morelos sai 8. joulukuuta 1994 nimityksen Zamboangan arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 13. marraskuuta 2006.
Rafael Gallardo García
Rafael Gallardo García (s. 28. lokakuuta 1927 Yuriria) on meksikolainen roomalaiskatolinen piispa. Hän kuuluu augustinolaisiin. Hänet vihittiin papiksi 8. huhtikuuta 1950 ja nimitettiin Linaresin hiippakunnan johtoon 11. heinäkuuta 1974. Piispaksi vihkiminen seurasi 24. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Alfonso Espino y Silva, jota avustivat José de Jesús Tirado Pedraza ja Antonio Sahagún López.
Gallardo García sai 21. toukokuuta 1987 nimityksen Tampicon piispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 27. joulukuuta 2003.
Ramón Calderón Batres
Ramón Calderón Batres (s. 29. lokakuuta 1938) on meksikolainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 1. heinäkuuta 1962 ja nimitettiin Linaresin hiippakunnan johtoon 12. helmikuuta 1988. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Girolamo Prigione, jota avustivat Adolfo Antonio Suárez Rivera ja Rafael Gallardo García.
Jacques Leroy de Saint Arnaud
Armand Jacques Leroy de Saint Arnaud (20. elokuuta 1798 Pariisi – 29. syyskuuta 1854 Mustameri) oli ranskalainen marsalkka, joka toimi Ranskan sotaministerinä vuosina 1851–1854 ja ylipäällikkönä Krimin sodan alkuvaiheessa.
Saint Arnaud liittyi Ranskan armeijaan vuonna 1816, mutta erosi myöhemmin palveluksesta ja vietti vuosien ajan seikkailijan elämää eri puolilla Eurooppaa. Vuoden 1830 heinäkuun vallankumouksen jälkeen hän palasi Ranskaan ja liittyi uudelleen armeijaan, jossa sai 1831 alailuutnantin arvon. Hänestä tuli 1833 kenraali Bugeaud de la Piconnerien adjutantti. Myöhemmin Saint Arnaud liittyi muukalaislegioonaan ja siirtyi 1837 Algeriaan, jossa hänen urakehityksensä muodostui nopeaksi. Hän osallistui samana vuonna kapteenina Constantinen valtaukseen ja yleni kymmennessä vuodessa kenraaliksi. Helmikuun vallankumouksen puhjettua 1848 Saint Arnaud lähti Pariisiin, jossa hän sai Bugeaudilta komennettavakseen prikaatin tarkoituksenaan tukahduttaa vallankumous. Hyökkäys pääkaupungin keskustaan 24. helmikuuta kuitenkin epäonnistui ja hän jäi kapinallisten kansanjoukkojen vangiksi, joskin onnistui pakenemaan.
Vallankumouksen voiton jälkeen Saint Arnaud palasi Algeriaan ja johti vuonna 1851 menestyksekästä sotaretkeä kabyyleita vastaan. Hänet palkittiin divisioonankenraalin arvolla ja kutsuttiin heinäkuussa samana vuonna Pariisiin divisioonankomentajaksi. Presidentti Louis-Napoleon Bonaparte nimitti Saint Arnaudin 26. lokakuuta sotaministeriksi ja hän auttoi Bonapartea tämän 2. joulukuuta toteuttamassa vallankaappauksessa. Vuotta myöhemmin hän sai marsalkan, senaattorin ja hovitallimestarin arvot.
Krimin sodan sytyttyä Saint Arnaud jätti syyskuussa 1854 huonosta terveydestään huolimatta ministerintehtävänsä ryhtyäkseen Krimille lähtevien sotajoukkojen ylipäälliköksi. Hän sai komentoonsa 60 000 miestä. Hän suunnitteli Evpatorian maihinnousun 14. syyskuuta ja saavutti yhdessä englantilaisten komentajan lordi Raglanin kanssa voiton venäläisistä Alman taistelussa 20. syyskuuta. Saint Arnaudin terveys heikkeni taistelun jälkeen ja hän sairastui myös koleraan. Tämän vuoksi hän luovutti ylipäällikkyyden kenraali Canrobertille ja lähti itse takaisin Ranskaan. Hän nousi laivaan Konstantinopolissa, mutta menehtyi merimatkan aikana jo Mustallamerellä.
Ramón Buxarrais Ventura
Ramón Buxarrais Ventura (s. 12. joulukuuta 1929 Santa Perpètua de Moguda) on espanjalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 17. joulukuuta 1955 ja nimitettiin Zamoran hiippakunnan johtoon 16. elokuuta 1971. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Luigi Dadaglio, jota avustivat Felix Romero Menjibar ja Marcelo González Martín.
Buxarrais Ventura sai 13. huhtikuuta 1973 nimityksen Málagan piispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 11. syyskuuta 1991.
Goffredo Alessandrini
Goffredo Alessandrini (9. syyskuuta 1904 Kairo – 16. toukokuuta 1978 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja.
Ennen elokuvauraansa Alessandrini opiskeli tekniikkaa Cambridgen yliopistossa. Hän työskenteli Alessandro Blasettin avustajana ja teki vaikuttavan dokumenttielokuvan "La diga di Nag Hamadi" (”Nag Hamadin pato”, 1929). Alessandrinin ensimmäinen näytelmäelokuva oli "La segretaria privata" (”Yksityissihteeri”, 1931).
Työskenneltyään useita vuosia Hollywoodissa Alessandrini palasi Italiaan, jossa hän ohjasi elokuvat "Seconda B" (”Toinen B”, 1934), "Cavalleria" (”Ratsuväki”, 1936), "Lentäjä Luciano Serra" ("Luciano Serra pilota", 1938), "Abuna Messias" (1939), "Giarabub" (1941) ja "Noi vivi" (”Me elävät”, 1942). Yhteistyö fasistien kanssa johti siihen, että ohjaaja toimi toisen maailmansodan jälkeen etupäässä ulkomailla. Hänen italialaisesta myöhäistuotannostaan merkittävin on Giuseppe Garibaldista ja tämän ystävättärestä Anitasta kertova elokuva "Camicie Rosse" (”Punapaidat”, 1952), jonka viimeisteli Francesco Rosi. Sen naispääosaa näytteli Alessandrinin entinen vaimo Anna Magnani. Alessandrini ja Magnani avioituivat 1935. Aviolitto oli täysin epäonnistunut ja käytännössä, joskaan ei virallisesti, päättynyt jo 1942.
USS Midway (CVB-41)
USS Midway (CVB, CVA, CV-41) on syyskuussa 1945 palvelukseen otettu Yhdysvaltain laivaston Midway-luokan lentotukialus. Se ei ehtinyt osallistua toiseen maailmansotaan.
Alus tilattiin Newport News Shipbuilding and Drydock Companyltä Newport Newsistä Virginiasta. Sen köli laskettiin 27. lokakuuta 1943 ja alus laskettiin vesille 20. maaliskuuta 1945 kumminaan Bradford William Ripley Jr:n puoliso. Se otettiin palvelukseen 10. syyskuuta 1945 ensimmäisenä päällikkönään Joseph F. Bolger.
Karibialla pidetyn koeajon päätyttyä alus siirtyi Norfolkiin, jossa se liittyi Atlantin laivastoon koulutusta varten. Alus oli 20. helmikuuta 1946 alkaen 1. lentotukialusviirikön lippulaiva ja maaliskuussa se oli kylmän alueen järjestelmätesteissä Pohjois-Atlantilla. Yhdysvaltain itärannikon ja Karibian koulutusjakson kruunasi operaatio Sandy, jossa sen lentokannelta laukaistiin syyskuussa 1947 saksalainen V-2 ohjus.
Elokuussa 1991 "USS Midway" lähti Jokosukasta Pearl Harboriin Havaijille, jossa se luovutti tehtävänsä Jokosukassa "USS Independencelle". "Midway" jatkoi tehtävänvaihdon päätyttyä matkaansa San Diegoon, jossa se poistettiin palveluksesta 11. huhtikuuta 1992 North Islandin laivaston lentotukikohdassa. Alus poistettiin laivaston alusluettelosta 17. maaliskuuta 1997 ja se sijoitettiin laivaston käytöstäpoistettujen alusten osastoon () Bremertoniin Washingtoniin, jossa sitä pidettiin museoksi tai muistomerkiksi siirrettävänä.
Käytöstä poistettu lentotukialus ankkuroitiin 10. tammikuuta 2004 laivastonlaituriin San Diegossa.
Marco Bellocchio
Marco Bellocchio (9. marraskuuta 1939 Bobbio) on italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Häntä pidetään sodanjälkeisen ”nuorten vihaisten miesten” sukupolven tärkeimpänä edustajana.
Bellocchio valmistui Milanon katolisesta yliopistosta ja opiskeli näyttelemistä ja ohjaamista Rooman Kokeellisessa elokuvakeskuksessa sekä Lontoossa. Vuonna 1965 hän ohjasi porvarillisia perhearvoja groteskisti arvostelevan elokuvan "Nyrkit taskussa" ("I pugni in tasca"), joka sai paljon jäljittelijöitä. Samaa provokatiivista linjaa jatkoivat "La Cina è vicina" ( 1967) sekä poliittiset dokumentit "Paola" (1969) ja "Viva il Primo Maggio rosso e proletario" (1969). Elokuva "Isän nimeen" ("Nel nome del padre", 1972) hyökkäsi katolista sisäoppilaitosjärjestelmää vastaan, "Sbatti il mostro in prima pagina" (1972) arvosteli konservatiivista lehdistöä ja "Matti da slegare" (1974) tarkasteli kriittisesti mielisairaiden kohtelua.
Armeijaa voimakkaasti arvostelevan "Voittoisan marssin" ("Marcia trionfale", 1976) jälkeen Bellocchio siirtyi televisioon, jossa hän ohjasi muun muassa hyvät arvostelut saaneet versiot Tšehovin "Lokista" ("Il gabbiano", 1977) sekä Luigi Pirandellon "Henrik neljännestä" ("Enrico IV", 1984). Samaan aikaan Bellocchio teki teatterielokuvia, kuten keskiluokkaista perhettä arvostelevan "Salto nel vuoto" (1980) ja psykoanalysti Massimo Fagiolin innoittamat "Paholainen ruumiissa" ("Il diavolo in corpo", 1986) ja "La condanna" (1991). Vaikenevaa näyttelijää kuvaava "Il sogno della farfalla" (1994) sai Venetsian elokuvajuhlien hopeisen leijonan ja armoton perhekuvaus "L’ora di religione – il sorriso di mia madre" (2002) kuusi David di Donatello -ehdokkuutta sekä Cannesin elokuvajuhlien erikoismaininnan. "Huomenta, yö" ("Buongiorno notte", 2003) kuvaa Aldo Moron kaappausta ja murhaa. "Mussolinin salattu rakkaus" vuodelta 2009 kertoo surullisen tarinan Italian fasistidiktaattori Mussolini ensimmäisen maailmansodan aikaisesta rakastajattaresta Ida Dalserista.
Louis Mathieu Molé
Louis Mathieu Molé (24. tammikuuta 1781 Pariisi – 23. marraskuuta 1855 Champlâtreux) oli ranskalainen kreivi ja monarkistinen poliitikko, joka toimi Ranskan pääministerinä vuosina 1836–1839.
Louis Mathieu Molé oli 1600-luvulla eläneen valtiomies Mathieu Molén jälkeläinen. Hänen isänsä Molé de Champlatreux oli Pariisin parlamentin puheenjohtaja, joka teloitettiin giljotiinissa Ranskan suuren vallankumouksen aikana. Molé itse pakeni vallankumouksen aikana maasta, mutta palasi takaisin vuonna 1796. Hän julkaisi 1806 poliittisen kirjoituksen "Essais de morale et de politique", jossa puolustettiin monarkistista valtiomuotoa. Julkaisu sai itsensä Napoleonin hyväksynnän, ja Molé nimitettiin samana vuonna Ranskan valtioneuvoston jäseneksi, minkä jälkeen hänen virkauransa eteni nopeasti. Hänestä tuli 1807 Côte-d'Orin departementin prefekti, 1809 tie- ja siltarakennushallinnon pääjohtaja ("directeur les ponts et chaussées") ja 1813 oikeusministeri. Hänet myös korotettiin kreiviksi 1809. Napoleonin kukistuttua Molé vetäytyi vähäksi aikaa politiikasta, mutta hänet kutsuttiin takaisin tie- ja siltahallinnon johtoon satapäiväisen keisarikunnan aikana vuonna 1815 ja hän sai pitää tämän viran myös restauraation alettua. Hänestä tuli elokuussa 1815 parlamentin ylähuoneen eli päärien kamarin jäsen ja hän toimi 1817–1818 laivastoministerinä, mutta menetti virkansa Richeliun hallituksen kaaduttua.
Molé liittyi tämän jälkeen hän opposition riveihin ja hänen katsottiin kuuluvan päärien kamarissa niin sanottuun perustuslaillis-monarkistiseen puolueeseen, joka saavutti vallan vuoden 1830 heinäkuun vallankumouksen jälkeen. Molésta tuli yksi Ranskan johtavista poliitikoista heinäkuun monarkian aikana. Hän toimi ulkoministerinä elokuusta marraskuuhun 1830 sekä samanaikaisesti pää- ja ulkoministerinä huhtikuusta 1836 maaliskuuhun 1839. Hänen hallituksensa vahvisti Ranskan valtaa Algeriassa ja normalisoi suhteet Belgiaan, mutta joutui kotimaassa arvostelun kohteeksi. Erottuaan pääministerin tehtävistä Molé jatkoi edustajainkamarin jäsenenä. Hänet valittiin vuonna 1840 Ranskan akatemian jäseneksi. Helmikuun vallankumouksen puhjettua vuonna 1848 kukistumassa ollut Ludvig Filip I pyysi Moléta muodostamaan uuden hallituksen 23. helmikuuta, mutta yritys osoittautui mahdottomaksi. Toisen tasavallan aikana Molé oli lakiasäätävän kansalliskokouksen jäsenenä 1848–1851, mutta vetäytyi lopullisesti politiikasta Louis-Napoleon Bonaparten joulukuussa 1851 toteuttaman vallankaappauksen jälkeen.
Alessandro Blasetti
Alessandro Blasetti (3. heinäkuuta 1900 Rooma – 1. helmikuuta 1987 Rooma) oli italialainen elokuvakriitikko, käsikirjoittaja ja ohjaaja. Häntä pidetään yhtenä Italian elokuvahistorian merkittävimmistä hahmoista.
Blasetti valmistui juristiksi, mutta työskenteli toimittajana ja elokuva-arvostelijana perustaen useita alan lehtiä. Vuonna 1929 hän ohjasi ensimmäisen elokuvansa, Pontisten soiden ankaraa talonpoikaiselämää voimakkaasti kuvaavan "Solen" (”Aurinko, 1929), jossa on havaittavissa uuden neuvostoelokuvan vaikutusta. Vuonna 1930 Blasetti teki Stefano Pittalugan Cines-studiolle äänielokuvan "Resurrectio" (”Ylösnousemus”). Seuraavia ohjaustöitä olivat maaseutukuvaus "Terra madre" (”Maaäiti”, 1932), Cesare Vivianin napolilaiskomedia "La tavola dei poveri" (”Köyhien pöytä”, 1932) sekä ohjaajan parhaana pidetty elokuva "1860" (1933), joka kertoo realistisesti Giuseppe Garibaldin sotaretkestä Sisiliaan. Vuonna 1934 Blassetti kuvasi Mussolinin vallankaappausta ihannoivan elokuvan "Vecchia guardia" (”Vanha kaarti”, 1934), mutta luopui uskostaan fasismiin Italian hyökättyä Etiopiaan.
1930-luvun loppupuolella Blasetti teki joukon kaupallisia melodraamoja, salonkikomedioita ja historiallisia pukudraamoja. Historiallista fantasiaa, toimintaseikkailua ja romantiikkaa yhdistelevä "Rautakruunu" ("La corona di ferro", 1941) sai sodanvastaisuudestaan huolimatta Venetsian elokuvajuhlien Mussolini-palkinnon. Kauppamatkustajan päivää kuvaavaa elokuvaa "Quattro passi fra le nuvole" (”Neljä askelta pilvissä”, 1942) pidetään yhtenä neorealismin edeltäjistä.
Toisen maailmansodan jälkeen Blasetti ohjasi vastarintaliikettä kuvaavan elokuvan "Un giorno nella vita" (”Päivä elämästä”, 1946) sekä joukon hyvin erilaisia filmejä kuten historiallisen spektaakkelin "Fabiola" (1948) ja pienen neorealistisen komedian "Prima comunione" (”Konfirmaatio”, 1950). Ohjaaja pani alulle italialaisen episodielokuvan, italialaisena komediana tunnetun lajityypin sekä saattoi yhteen Sophia Lorenin ja Marcello Mastroianni komedioissa "Vahinko, että olet lurjus" ("Peccato che sia una canaglia", 1955) ja "On ihanaa olla nainen" ("La fortuna di essere donna", 1956). Vaurastuvaa italialaista yhteiskuntaa arvostelevan elokuvan "Io, io, io … e gli altri" (”Minä, minä, minä ja muut”, 1965) jälkeen Blasetti työskenteli lähinnä televisioissa.
Etelä-Sudanin punta
Etelä-Sudanin punta ("SSP") on Etelä-Sudanin rahayksikkö, joka on ollut käytössä vuodesta 2011 lähtien. Se luotiin korvaamaan Sudanin puntaa Etelä-Sudanin itsenäistyttyä vuonna 2011. Etelä-Sudanin punta jakaantuu 100 piasteriin.
Sambian kwacha
Sambian kwacha ("ZMV") on Sambian rahayksikkö, joka on ollut käytössä vuodesta 1968 lähtien. Uudentyyppiset kolikot ja setelit Sambiassa kehiteltiin vuoden 2012 aikana ja otettiin käyttöön 1. tammikuuta 2013. Sambian kwacha jakaantuu 100 "ngwee"hen.
Guinean frangi
Guinean frangi ("GNF") on Guinean rahayksikkö. Ensimmäinen versio Guinean frangista otettiin käyttöön vuonna 1959 ja nykyinen uusittu valuutta on ollut käytössä vuodesta 1985 lähtien. Guinean frangi jakautui alun perin 100 centimeen, mutta nykyään pieninkin kierrossa oleva maksuväine on 500 frangin arvoinen.
Malawin kwacha
Malawin kwacha ("MWK") on Malawin rahayksikkö, joka on ollut käytössä vuodesta 1971 lähtien. Viimeisimmän kerran Malawissa on tehty valuutan uudistus vuoden 2012 aikana, jolloin kiertoon tuli sekä uusia seteleitä että kolikoita. Malawin kwacha jakaantuu 100 tambalaan.
Eritrean nakfa
Eritrean nakfa ("ERN") on Eritrean rahayksikkö, joka on ollut käytössä vuodesta 1997 lähtien. Tuolloin se korvasi aiemmin Eritreassa käytössä olleen Etiopian birrin. Eritrean nakfa jakaantuu 100 centiin.
Rahayksikkö on saanut nimensä Nakfan kaupungin mukaan.
Kap Verden escudo
Kap Verden escudo ("CVE") on Kap Verden rahayksikkö, joka on ollut käytössä vuodesta 1914 lähtien. Lopullisesti virallisen aseman valuutta sai Kap Verden itsenäistyttyä vuonna 1975. Tuolloin escudo ei ollut enää sidoksissa Portugalin escudoon. Kap Verden escudo jakaantuu 100 centavoon.
Stanniini
Stanniini on kuparin, raudan ja tinan muodostama sulfidimineraali. Se sisältää usein myös vähän sinkkiä. Se saattaa sisältää germaniumia hivenaineena. Se on tärkeä tinamalmimineraali. Se esiintyy usein kassiteriitin ja muiden rauta-, kupari-, hopea- ja arseenimineraalien kanssa.
Stanniinin nimi tulee latinan kielen tinaa tarkoittavasta sanasta "stannum".
WOH G64
WOH G64 on punainen hyperjättiläistähti, joka sijaitsee Suuressa Magellanin pilvessä, Kultakalan tähdistön suunnalla. Tähti on yksi suurimmista tunnetuista tähdistä, ja sen säde vastaa jopa 1540 Auringon sädettä. Tähden fyysiset ominaisuudet tunnetaan huonosti etäisyyden, huonon näkyvyyden, tähtipölyn ja mahdollisen kaksoistähden takia.
Antimonihohde
Antimonihohde eli stibniitti (< "antimoni") eli antimoniitti (SbS) on antimonisulfidimineraali. Se on muodostunut kiteytymällä vesiliuoksista alhaisessa lämpötilassa. Se esiintyy usein kvartsin, dolomiitin, kalsiitin ja baryytin kanssa "valkoisissa" antimoni- ja hopeamineraalijuonissa. Antimonihohde on tärkein antimonimalmimineraali.
Itä­maiden naiset käyttivät antimonihohdetta kulma­karvojen maalaamiseen, jotta silmät näyttäisivät suuremmilta. Antimonihohdetta on käytetty myös koruissa ja rahametallina.
Nykyään antimonia käytetään raudan ruosteenestoon, maalien ja lakkojen valmistuksessa sekä suojautumisvärinä.
Felice Orsini
Felice Orsini (10. joulukuuta 1819 Meldola – 13. maaliskuuta 1858 Pariisi, Ranska) oli italialainen kreivi ja kansallismielinen vallankumouksellinen, joka muistetaan epäonnistuneesta yrityksestään salamurhata Ranskan keisari Napoleon III pommiattentaatilla vuonna 1858. Orsini tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin, mutta hänen tekonsa sai mahdollisesti Napoleon III:n tukemaan aktiivisesti Italian yhdistymistä.
Orsini sai vallankumouksellisen toimintansa vuoksi jo vuonna 1844 Kirkkovaltiossa elinkautisen pakkotyörangaistuksen, mutta hän vapautui paavi Pius IX:n 1846 antamalla yleisellä armahduksella. Vuonna 1849 hän oli lyhytikäisen vallankumouksellisen Rooman tasavallan perustuslakia säätävän kansalliskokouksen jäsenenä. Sen jälkeen hän toimi kumousjohtaja Giuseppe Mazzinin salaisena edustajana Sveitsissä, Unkarissa ja Englannissa. Orsini vangittiin Transylvaniassa joulukuussa 1854, mutta onnistui pakenemaan seuraavana vuonna itävaltalaisesta vankilasta Mantovassa ja siirtyi Lontooseen. Siellä hän julkaisi kaksi suosituiksi muodostunutta englanninkielistä kirjaa: "The Austrian Dungeons in Italy" (1856) ja "Memoirs and Adventures of F. Orsini Written by Himself" (1857).
Vuonna 1857 Orsini rikkoi välinsä Mazzinin kanssa ja ryhtyi samoihin aikoihin suunnittelemaan Ranskan keisari Napoleon III:n murhaa, minkä hän uskoi tehokkaimmin edistävän Italian yhdistymistä. Hän sai mukaan hankkeeseen muutamia muita italialaisia vallankumouksellisia emigrantteja. Illalla 14. tammikuuta 1858 Orsini kahden avustajansa kanssa heitti kaksi pommia kohti vaunuja, joissa keisari yhdessä keisarinna Eugénien kanssa oli matkustamassa Pariisin oopperaan. Räjähdyksessä kuoli useita ohikulkijoita ja 141 ihmistä loukkaantui lentävistä sirpaleista – mukaan lukien Orsini itse – mutta keisaripari säilyi vahingoittumattomina. Yksi attentaatin tekijöistä saatiin kiinni verekseltään ja pian myös Orsini vangittiin. Vankeudesta hän kirjoitti 11. helmikuuta keisari Napoleonille paljon huomiota herättäneen avoimen kirjeen, jossa toivoi tämän tukevan Italian vapaustaistelua. Orsini tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin 13. maaliskuuta.
Yleisen näkemyksen mukaan Orsinin attentaatti todellakin vaikutti siihen, että Napoleon III – joka oli nuoruudessaan tukenut italialaisten vapaustaistelua – päätti vuonna 1859 ryhtyä tukemaan Sardiniaa sodassa Itävaltaa vastaan, mikä johti myöhemmin Italian yhdistymiseen.
Orsinin attentaattiaan varten kehittämää kosketuksesta räjähtävää pommityyppiä ryhdyttiin sittemmin kutsumaan ”Orsini-pommiksi”. Myös eräät muut vallankumoukselliset käyttivät sitä salamurhaiskuissaan.
124 Alkeste
124 Alkeste on päävyöhykkeen asteroidi, joka löydettiin 23. elokuuta 1872. Asteroidin löysi Christian Heinrich Friedrich Peters, ja se on nimetty Alkestiin, kreikkalaisen mytologian hahmon, mukaan. Asteroidi voidaan luokitella S-tyypin asteroidiksi.
Hanhisuo (suo Urjalassa)
Hanhisuo on suo Urjalassa, lähellä saman nimistä kulmakuntaa ja rautatieasemaa. Hanhisuolla on turvetuotantoa ja siellä on aikaisemmin ollut turverata. Turvesuon pinta-ala on 90,4 ha, josta tuotannossa 80,4 ha. Maapohjan omistaa Finsilva Oyj, joka vuokraili sitä turvetuotantoon Hanhisuon kasvuturve Keskimaa Oy:lle. Vuonna 2014 omistaja vaihtui Vapoksi.
Hanhisuolle perustettiin vuonna 1919 Oy Hanhisuon turvepehku- ja polttoturvetehdas. Yhtiön perusti ja rakensi Konepaja Lokomo Tampereelta. Turvetuotannon aloittamiseen vaikutti 1. maailmansodanaikainen pula hiilestä sekä tarve käyttää pehkua kotieläinten kuivikkeena ja talojen lämmöneristeenä, joilla oli suuri menekki siihen aikaan. Suo työllisti kausiluonteisesti parhaimmillaan 200 henkilöä. Turpeen kaivaminen suosta oli alussa lapiotyötä.
Suolta oli rakennettu rautatieasemalle kapea 600 millimetrin rata ja siihen kuusi pientä vaunua, joilla hevoset vetivät turpeen asemalle. Myöhemmin hevoset yritettiin korvata veturilla, joka kuitenkin rikkoutui usein. Asemalla sijainnut turvepehkutehdas oli kaksikerroksinen ja siinä oli vaijerirata, jolla suolta tuodut täydet kuormat nostettiin tehtaan sisäpuolelle. Tehtaan sisällä oli turvemylly, paalauskone ja prässi, joilla raakaturve jalostettiin valmiiksi tuotteiksi ja siirrettiin lopuksi junanvaunuihin. Turvepehkupaalit olit sidottu rautalangoilla ja rimoilla, joita mahtui yhteen junan avovaunuun 200 kpl.
Suolla oli 1930-luvulla Anper merkkinen polttoturvekone, jolla märkä turve puristettiin paloiteltavaksi ja sen jälkeen kuivattiin suon pinnalla priketiksi. Vaunuilla kuivattu priketti siirrettin asemalle ja kuormattiin varovasti käsin junaan.
Turverata suljettiin 1950-luvulla. Radalla oli koekäytössä vuodesta 1945 Windhoff 647/1940, 0-4-0dm merkkinen veturi. Käytön jälkeen se oli varastoituna Jokioisten museorautatien kapearaidemuseossa vuodesta 1983 syyskuuhun 1998, jolloin se myytiin Saksalaiseen museoon.
Nauha (täsmennyssivu)
Nauha voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Rusetti (solmu)
Rusetti on tyypillisesti kengännauhoissa ja lahjapakettien päällä käytettävä koristeellinen vetosolmu. Se ei ole erityisen varmatoiminen solmu, mutta suosittu sen helpon ja nopean tekemisen sekä purkamisen vuoksi.
Hanhisuo
Hanhisuo voi tarkoittaa seuraavia paikkoja:Urjalan ja Oriveden Hanhisuon lisäksi Suomessa on useita muitakin "Hanhisuo"-nimisiä soita.
Vetosolmu
Vetosolmu on solmu, joka kestää kohtuullisesti vetoa toiselta puolelta, mutta aukeaa yhdestä tai kahdesta päästä vedettäessä. Vetosolmut ovat käyttökelpoisia silloin, kun solmun pitää kestää kohtuullista kuormitusta, mutta olla myös nopeasti avattavissa.
Jules Armand Dufaure
Jules Armand Dufaure (4. joulukuuta 1798 Saujon – 28. kesäkuuta 1881 Rueil) oli ranskalainen valtiomies, joka toimi Ranskan pääministerinä kolmannen tasavallan alkuaikoina 1871–1873, 1876 ja 1877–1879. Hän oli poliittiselta linjaltaan konservatiivinen tasavaltalainen.
Dufaure aloitti uransa asianajajana Bordeaux’ssa. Hänet valittiin Ranskan edustajainkamariin vuonna 1834 ja edistettyään Molén hallituksen kaatumista toukokuussa 1839 hänestä tuli yleisten töiden ministeri uuteen Jean-de-Dieu Soultin hallitukseen, joka tosin kaatui jo seuraavan vuoden maaliskuussa. Ministerinä Dufaure vaikutti Ranskan rautatieverkon varhaiseen kehittämiseen. Vuodesta 1840 hän kuului kuningas Ludvig Filipiä vastustaneeseen oppositioon. Dufaure oli edustajainkamarin varapuhemiehenä 1841–1845. Helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1848 hän ryhtyi tasavallan tukijaksi, oli perustuslakia säätävän kansalliskokouksen jäsenenä ja toimi Ranskan sisäministerinä lokakuusta joulukuuhun 1848 sekä kesäkuusta lokakuuhun 1849. Toisen tasavallan päätyttyä Napoleon III:n valtaantuloon Dufaure vetäytyi politiikasta ja palasi lakimiehen ammattiinsa. Hänet valittiin 1863 Ranskan akatemian jäseneksi.
Toisen keisarikunnan romahdettua syksyllä 1870 Dufaure osallistui kolmannen tasavallan perustamiseen. Helmikuussa 1871 hänet valittiin uuteen kansalliskokoukseen, jossa hän kohosi keskustavasemmistoryhmän johtajaksi. Samassa kuussa hänet nimitettiin oikeusministeriksi sekä varakonseljipresidentiksi Adolphe Thiersin hallitukseen. Sekä Thiers että Dufaure joutuivat eroamaan toukokuussa 1873, minkä jälkeen Dufaure asettui oppositioon Albert de Broglien hallitusta vastaan. Hän palasi oikeusministeriksi maaliskuussa 1875 Louis Buffetin hallitukseen. Seuraavana vuonna Dufaure valittiin helmikuussa uuteen edustajainkamariin, maaliskuussa pääministeriksi Buffetin jälkeen ja elokuussa elinikäiseksi senaattoriksi. Hänen keskiryhmää edustanut hallituksensa joutui kuitenkin eroamaan jo joulukuussa, sillä sen tuki parlamentissa jäi liian kapeaksi monarkistien ja radikaalien välissä. Joulukuussa 1877 hän kuitenkin kokosi vielä uuden hallituksen. Dufaure vaikutti merkittävästi tapahtumiin, jotka johtivat tammi–helmikuussa tasavallan vastustajana tunnetun presidentin, marsalkka Patrice de Mac-Mahonin eroon. Pian sen jälkeen Dufaure erosi itsekin ja vetäytyi eläkkeelle.
De Broglie
De Broglie on vanha ranskalainen aatelissuku, alkujaan Piemontesta Italiasta. Suvusta on tullut monia merkittäviä yhteiskunnallisia vaikuttajia. Suvun nimi oli alkujaan Broglio tai Broglia. Se tuli Ranskaan vuonna 1643 ja hallitsi vuodesta 1660 Dormansia, joka korotettiin 1671 markiisikunnaksi. Sukuun kuulunut marsalkka François Marie de Broglie korotettiin vuonna 1742 herttuaksi.
Craig Wolanin
Craig Wolanin (s. 27. heinäkuuta 1967 Grosse Pointe, Michigan) on yhdysvaltalainen entinen ammattilaisjääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja.
Wolanin aloitti NHL-uransa vuonna 1985 New Jersey Devilsissä, joka varasi hänet ensimmäisen kierroksen kolmannella vuorolla. Tätä ennen hän oli pelannut muun muassa Kitchener Rangersissä juniorisarja OHL:ssä. Hänen paras kautensa Devilsissä oli kausi 1987–1988, jolla hän ylsi NHL-vuosiensa parhaaseen pistemäärään (31 tehopistettä, kuusi maalia ja 25 syöttöpistettä, 78:ssa runkosarjaottelussa). Kausi oli myös ainoa, jolla Devils pääsi pudotuspeleihin hänen siellä pelatessaan. Maaliskuussa 1990 hän siirtyi Quebec Nordiquesiin osana pelaajakauppaa, jossa Devils hankki Peter Šťastnýn.
Vuonna 1995 Nordiquesista tuli Colorado Avalanche ja Wolanin oli voittamassa joukkueessa Stanley Cupia kaudella 1995–1996. Heinäkuussa 1996 hän siirtyi Tampa Bay Lightningiin vaihdossa toisen kierroksen varausvuoroon ja tammikuussa 1997 Toronto Maple Leafsiin vaihdossa kolmannen kierroksen varausvuoroon. Hänen viimeiseksi NHL-kaudekseen jäi kausi 1997–1998, jolla hän pystyi pelaamaan vain kymmenen ottelua polvivamman vuoksi. Tämän jälkeen hän pelasi vielä Detroit Vipersissa IHL:ssä vuonna 1999.
Wolanin pelasi 13 kautta kestäneellä NHL-urallaan 695 runkosarjaottelua ja teki niissä 173 tehopistettä, 40 maalia ja 133 syöttöpistettä. Pudotuspeliotteluja hän pelasi 35 ja teki niissä kymmenen tehopistettä, neljä maalia ja kuusi syöttöpistettä.
Wolanin edusti maataan vuosien 1991 ja 1994 jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa, vuoden 1991 Kanada-cupissa sekä vuoden 1987 jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa.
Salvador Cristau Coll
Salvador Cristau Coll (s. 15. huhtikuuta 1950 Barcelona) on espanjalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Toledon arkkihiippakuntaan Marcelo González Martín 12. lokakuuta 1980. Hänet inkardinoitiin 14. tammikuuta 1985 Barcelonan arkkihiippakuntaan ja 15. kesäkuuta 2004 Terrassan hiippakuntaan.
Cristau Coll sai 18. toukokuuta 2010 nimityksen Terrassan vihkipiispaksi ja Alieziran titulaaripiispaksi. Piispaksi vihkiminen seurasi 26. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Josep Ángel Sáiz Meneses, jota avustivat Lluís Martínez Sistach ja Renzo Fratini.