Taru sormusten herrasta -romaanin ruotsinnokset
J.R.R. Tolkienin Taru sormusten herrasta -teoksen ruotsinkieliset käännökset ovat kiistanalaisia osittain Åke Ohlmarksin tekemän käännöksen puutteellisuuden vuoksi ja osittain siitä syystä, että vuodesta 2005 alkaen käännöksiä on ollut kaksi, jotka ovat keskenään hyvin erilaisia.
Teoksesta on kaksi ruotsinkielistä käännöstä:
Kustannusyhtiö AWE-Gebers osti 1958 ruotsin oikeudet "Taru sormusten herrasta" -teokseen englantilaiselta Allen & Unwin -kustantamolta. Kustantaja Disa Törngren otti yhteyttä Åke Ohlmarksiin ja pyysi tätä ensimmäisen ruotsalaisen laitoksen kääntäjäksi. Ohlmarks oli alkujaan uskontohistorioitsija mutta myös ahkera kääntäjä, joka oli tuottanut uudet käännökset muun muassa Eddasta ja Koraanista. Ohlmarksin ruotsinnos oli yksi ensimmäisistä "Lord of the Rings" -teoksen käännöksistä. Näin ollen Ohlmarksilla oli vapaus tulkita tekstiä itsenäisesti ja mielikuvituksekkaasti. Aikalaiskriitikot kehuivatkin hänen työtään, nerokkuuttaan, kirjailijastatustaan ja teoksen ruotsalaistamista, vaikka käännöstä on sittemmin jo pitkään kritisoitu.
Julkaisuajankohtana moni kehui Ohlmarksin käännöstyötä. Eniten kiitoksia satoi Aftonbladetin kriitikko Sven Stolpelta, joka kehui Ohlmarksin tehneen Tolkienin teoksesta ”aidosti ruotsalaisen, sisältäen mahtavia ja monimutkaisia ruotsin sanoja sekä kääntäen runot runoiksi, niin että jokainen sivu vaikuttaa nerokkaan ruotsalaisrunoilijan tekemältä”. Dagens Nyheterille kirjoittamassaan kirja-arviossa Staffan Björk nostaa esille joitakin huomautuksen aiheita mutta päätyy kuitenkin lopulta arvottamaan Ohlmarksin kokonaistyön hyvin korkealle.
Sydsvenska Dagbladetin arviossa (2004) Andreas Brunner esittää myös varovaisia kehuja Ohlmarksin käännökselle: ”Tolkien halusi luoda tekstiin vanhanaikaisuuden tunteen karsimalla kieltä. Ohlmarks sen sijaan toimi päinvastoin, lisäämällä adjektiiveja ja täydentämällä dialogia. Tuloksena on kerrassaan lumoava kirja, mutta samalla myös täysin toinen kirja kuin minkä Tolkien kirjoitti.” Paljon myöhemmin Ohlmarksin käännös on kerännyt voimakasta kritiikkiä. Vuonna 2004 Malte Persson kirjoitti Göteborgs-Posteniin ensimmäisen käännöksen olevan täynnä ”väärinymmärryksiä, harhakäsityksiä, epäjohdonmukaisuuksia ja mielivaltaisia lisäyksiä”, mikä hänen mukaansa johtuu siitä, että Ohlmarksin englannin kielen taito ei ollut erityisen hyvä tai tämä ei ottanut käännöstyötä tosissaan.
Leif Jacobsen on tutkinut Ohlmarksin käännöstä ja esittää paljon kritiikkiä kirjoittaen: ”Ei ole epäilystäkään, etteikö käännös ole puutteellinen ja monilta osin epäonnistunut.” Jacobsenin mukaan Ohlmarks aliarvioi lukijansa ja suuntaa tekstin erittäin nuorelle lukijakunnalle. Tästä syystä Ohlmarks on kauttaaltaan koristellut tekstiä ja lisännyt informaatiota, jota alkutekstistä ei löydy. Jacobsen mainitsee muun muassa esimerkin, jossa ”kuusia ateriaa päivässä” on käännetty ”kuudeksi erinomaisesti valmistetuksi ateriaksi päivässä”. Alta löytyvässä taulukossa havainnollistetaan alkuperäisen tekstin, Ohlmarksin käännöksen ja Erik Anderssonin käännöksen välisiä eroja. Taulukkoon on myös lisätty Kersti Juvan ja Eila Pennasen suomentamat kohdat.
Ohlmarks on ollut huolimaton käännöksensä kanssa, sillä jotkin nimet on käännetty epäjohdonmukaisesti. Prologissa mainitaan Briin majatalon "Den dansande ponnyn" (Tanssiva poni) kuuluvan Byttessonin perheelle, mutta kun majatalo nousee myöhemmin tarinassa esille, on omistajan nimeksi vaihtunut Barliman Smörblomma ja majatalon nimeksi "Den stegrande ponnyn" (Nouseva poni). Kersti Juvan ja Eila Pennasen suomennoksessa majatalo kulkee nimellä "Pomppiva poni".
Myös John-Henri Holmberg on esittänyt kritiikkiä Ohlmarksin käännöstä vastaan ja kirjoittaa teoksessaan "Fantasy, fantasylitteraturens historia, motiv och författare":
Ohlmarks kirjoitti teoksessaan "Tolkiens arv" (Tolkienin perintö) pyrkineensä ennen kaikkea tekemään oman tulkintansa Tolkienin teoksesta eikä pelkästään kääntämään teosta.
Ohlmarksin käännös noudattaa vanhoja perinteitä, joiden mukaan käännösideaalina oli tulkita alkuteksti tyylille, joka oli kääntäjälle itselleen ja tämän ajalle luonteva. Ohlmarksin muille käännöstöille, kuten Dante- ja Shakespeare-käännöksille, on ominaista myös se, että hän käänsi ”hyvin vapaasti”.
Postuumisti julkaistun "The Silmarillion" -teoksen (Silmarillion, suom. Kersti Juva ja Panu Pekkanen) käänsi Roland Adlerberth. Åke Ohlmarksin mukaan kyseessä oli Christopher Tolkienin päätös. Taustalla oli väärinymmärrys, joka oli syntynyt Ohlmarksin vieraillessa Christopher Tolkienin luona Oxfordin lähistöllä uutenavuotena 1974. Helmikuussa 1977 Christopher Tolkien kirjoitti kustantamo AWE-Gebersille kirjeen, jossa hän ilmoitti, ettei Ohlmarks saisi kääntää Silmarillionia.
Ohlmarks teki käännöksensä ennen kuin alkuperäisteoksen toinen, korjattu laitos julkaistiin 1965.
Lisäksi ruotsalaisen "The Return of the King" -teoksen lopusta poistettiin kokonaan liitteet, sillä niiden todennäköisesti katsottiin olevan ylimääräisiä. Tässä kohdin on hyvä erottaa toisistaan kritiikki Ohlmarksia ja kustantamoa kohtaan, sillä kustantamolla oli lopullinen päätösvalta siitä, mikä oli myyntiä edistävää ja mitä oli varaa painattaa. Liitteet julkaistiin myöhemmin erillisessä "Ringens värld" (Sormuksen maailma) -teoksessa, mutta tuolloinkin lyhennettynä ja uudelleentulkittuna.
Nykyään kääntäjillä on apunaan Tolkienin "Guide to the Names in Lord of the Rings", joka julkaistiin vasta Ohlmarksin käännöksen jälkeen (ja kenties myös ruotsinkielisen käännöksen seurauksena.)
Suurimmassa osassa Åke Ohlmarksin käännöksen laitoksista Angmarin Noitakuninkaan kuolema on virheellisesti laitettu hobitti Meriadocin ansioksi, kun tosiasiassa kuolettavan iskun antaa Éowyn, Rohanin kuningas Theodenin sisarentytär. Virhe on korjattu muutamiin myöhempiin laitoksiin.
"The Fellowship of the Ring" -teoksen 50-vuotisjuhlan kunniaksi Norstedts päätti julkaista teoksesta uuden käännöksen. Käännöstyö jaettiin kahden kääntäjän kesken: Erik Andersson käänsi proosa-osuuden ja Lotta Olsson runot. Koko teoksen nimeksi annettiin "Ringarnas herre" (Sormusten herra). Teoksen kolme osaa nimettiin "Ringens brödraskap" (Sormuksen veljeskunta), "De två tornen" (Kaksi tornia) ja "Konungens återkomst" (Kuninkaan paluu).
"Sormusten herra" pohjautuu viimeisimpään vahvistettuun versioon, joka on siis toinen, Tolkienin korjaama laitos, toisin kuin Ohlmarksin käännös, joka pohjautuu ensimmäiseen versioon. Tämän seurauksena Anderssonin käännöksessä on myös uudempi esipuhe sekä uudempi versio prologista.
Sormusten herrassa on käytetty myös hyväksi Christopher Tolkienin piirtämiä karttoja, joihin on aseteltu ruotsalaiset tekstit, kun taas Ohlmarksin käännökseen kustantamo piirsi omat kartat.
Kun uuden ruotsinnoksen ensimmäinen osa julkaistiin vuonna 2004, Erik Anderssonin ja Lotta Olssonin käännös sai kriitikoilta positiivisia arvioita.
Dagens Nyheter kirjoitti: ”Voinen vielä kertaalleen todeta, että Andersson ja Olsson ovat tuottaneet luettavan, varman ja monilla tavoin oikean käännöksen, mikä kertoo perusteellisesta työstä, joka ansaitsee paljon kiitosta mutta myös tarkempaa tarkastelua.” Aftonbladet kirjoitti käännöksen runoista: ”Lotta Olssonilla on ollut epäkiitollisena työnään kääntää teoksen harvalukuiset runot, joiden ohi monet lukijat tapaavat hyppiä, vaikkakin hän tekee sen hyvin ja energiaa säästäen.”
Monet kriitikot vertailivat Anderssonin käännöksen lyhyen ytimekästä kieltä Ohlmarksin vuolassanaiseen käännökseen. Petter Lindgren kirjoitti Aftonbladetissa lukeneensa käännöksiä vieretysten ja koukuttuneensa Ohlmarksin eläväiseen kerrontaan.
Dagens Nyheterin Henrik Williams nosti esiin Tolkienin toiveen englanninkielisten nimien kääntämisestä kirjoittaen: ”Tolkienin ohjeita orjallisesti noudattaen luodaan mielestäni koko joukko rumia tai naurettavia nimiä, kuten Möcklegräva (Michael Delving) ja Kofferdi-Secker (Sackville-Baggins)”. Williams kritisoi myös Anderssonin kylmältä kalskahtavaa käännöstä Klonkun toistuvalle ”precious”-fraasille. Anderssonin ”Min dyrgrip” (Kalleuteni) -käännöksestä puuttui Williamsin mukaan se rakkauden palo, jonka Ohlmarksin ”älskade” (rakas) -käännös välitti.
Teoksen nimi, "The Lord of the Rings", ei viittaa itse sormukseen vaan Sauroniin, joka on sormusten todellinen herra. Tätä käsitystä tukevat monet kohdat tekstissä sekä fraasin sanajärjestys, ja se on myös Tolkienin itse tarkoittama tulkinta. Erik Andersson, joka viimeisimpänä käänsi teoksen ruotsiksi, oli pitkään siinä uskossa, että teoksen nimi viittasi itse hallitsijasormukseen, joka oli muiden sormusten herra. Vasta TV4:n suorassa lähetyksessä Andersson tuli tietoiseksi nimen todellisesta merkityksestä.
Seuraavissa taulukoissa on muutamia esimerkkejä J.R.R. Tolkienin "Lord of the Rings" -teoksen kahden ruotsinnoksen eroista: Åke Ohlmarksin "Härskarringen" (julkaistu 1959–1961) ja Erik Anderssonin "Ringarnas Herre" (julkaistu 2004–2005). Lisäksi taulukkoon on lisätty vertailtavaksi Kersti Juvan ja Eila Pennasen suomennoksessa käyttämät nimitykset. Osa Ohlmarksin tekemistä käännöksistä on kuitenkin pysynyt samoina myös Anderssonin käännöksessä, kuten ”Fylke” (alk. The Shire, suom. Kontu), ”Vidstrige” (alk. Strider, suom. Konkari) ja ”Väderklint” (alk. Weathertop, suom. Viimapää).
1 Hahmoon viitataan tekstissä myös nimillä ’gubbtjyven’, gubben, ”Gubbtjyven”, Gubbtjuven, gammelfar, gamle ’tjyvgubben’, ’tjyvgubben’ ja ’gubben Ham’. Bilbo kutsuu häntä nimellä ”Mäster Tjyvkung” (Mestari Varaskuningas) ensimmäisen kirjan ensimmäisessä luvussa.
Charlotte Strömbom tutki teoksen kahta ruotsinnosta Göteborgin yliopistossa tekemässään kandidaatintutkielmassa. Tutkielmansa alussa Strömbom kuvaa ensireaktiotaan Anderssonin käännökseen: ”Muistikuvani trilogiasta oli koristeellinen ja vaativa, mutta nyt se näyttäytyy helppona ja pidättyväisenä – aivan kuin vanhoista klassikoista tehdyt helppolukuiset versiot, joita joskus löytää kirjakauppojen lastenosastoilta.”
Strömbom torjuu Ohlmarksin monisanaista käännöstä kohdanneen kritiikin:
Strömbomin lopputuloksena on, että Andersson vie kielen lukijaystävällisyyden ja yksinkertaisuuden pidemmälle kuin Tolkien lähtötekstissään. ”Toisinaan huomaan Anderssonin viljelevän vielä yksinkertaisempaa ja arkisempaa kieltä kuin Tolkien…” Störmbom toteaa. Hän osoittaa väitteensä monilla esimerkeillä teoksen prologin käännöksistä, tunteellisista sanavalinnoista ja leipätekstin arkisuudesta. Strömbom jatkaa keskustelemalla käännöskulttuureista ja mukailtujen ja uskollisten käännösten vastakkainasettelusta. Käymällä läpi Anderssonin käännöksen lehdistöarviot hän osoittaa, jälkimmäisen kulttuurin olevan tällä hetkellä vallalla, mutta vastustaa käsitystä Tolkienin käännösohjeiden eettisestä sitovuudesta. Strömbom myös osoittaa kriitikoiden kokeneen uudemman käännöksen kuivaksi ja pitkäveteiseksi.