Vilnan historia
Vilnan historian ("Vilnius") kirjallisia lähteitä sisältävä historiallinen aika alkaa lähteissä vuonna 1323. Liettuan suuriruhtinas Gediminas kehottaa eri maihin lähettämissään kirjeissään kauppiaita ja käsityöläisiä saapumaan Vilnaan.
Vilna mainitaan samana vuonna Liettuan suuriruhtinaskunnan pääkaupunkina. Vuonna 1387 Liettuan suuriruhtinas Vladislav II Jagello myönsi Vilnalle Magdeburgin kaupunginoikeudet. Arkeologiset jäänteet eri puolilta kaupunkia osoittavat, että alue on ollut asuttuna jo varhaiskeskiajalta lähtien.
Vuodesta 1569 Vilna oli osa Puola-Liettuaa ja kasvavan puolalaisen vaikutuksen alaisena Puolan viimeiseen jakoon 1795 asti. Siitä muodostui varsinkin 1597 perustetun yliopistonsa ansiosta valtakunnan johtava kulttuurikeskus.
Vuodesta 1795 kaupunki kuului Venäjän keisarikuntaan ensimmäiseen maailmansotaan saakka. Liettuan itsenäistyessä 1918 Vilnan asema jäi kiistanalaiseksi. Lopulta 1922 kaupunki liitettiin uudelleen itsenäistyneeseen Puolan tasavaltaan puolalaisten järjestämän sotilasoperaation seurauksena. Neuvostoliitto valtasi Vilnan seudun Puolalta syyskuussa 1939, kun se oli yhdessä natsi-Saksan kanssa hyökännyt Puolaan ja jakanut sen keskenään. Neuvostoliitto antoi Vilnan ja sen lähialueet Liettualle, joka teki Vilnasta pääkaupunkinsa. Neuvostoliitto miehitti ja liitti Liettuan itseensä kesällä 1940. Natsi-Saksa miehitti Vilnan kesällä 1941 ja piti sitä hallussaan siihen asti, kun puna-armeija valtasi sen uudelleen 1944. Sodan päätyttyä Vilnasta tuli Liettuan pääkaupunki Neuvostoliittoon kuuluneessa Liettuan neuvostotasavallassa. Vuodesta 1991 se on ollut itsenäisen Liettuan tasavallan pääkaupunki.
Liettuan tasavalta julistettiin itsenäiseksi 16. helmikuuta 1918. Saksalaisten joukkojen päätettyä osaltaan ensimmäisen maailmansodan 11. marraskuuta 1918 kaupunki jäi kenraalimajuri Władysław Wejtkon ja Stefan Mokrzeckin johtamien puolalaisten itsepuolustusjoukkojen (Samoobrona) haltuun. Neuvosto-Venäjää johtanut kansankomissarien neuvosto julisti 13. marraskuuta 1918 mitättömäksi Brest-Litovskin rauhansopimuksen, jonka perusteella se oli tunnustanut myös Liettualle itsenäisyyden. 8. joulukuuta 1918 muodostettiin Vilnan vallankumoushallitus, jonka jäsenet muodostuivat Liettuan kommunistisen puolueen jäsenistä. Puolueen johtajaksi valittiin Vincas Mickevičius-Kapsukas. Hänen johtamansa vallankumoushallitus julisti seuraavana päivänä ottaneensa kaupungin valtaansa. Myös heitä vastustavat Liettuan Augustīns Voldemārsin ensimmäinen hallitus ja puolalainen komitea julistivat ottaneensa kaupungin haltuunsa.
Vilnan alueelle perustettiin 21. joulukuuta 1918 saksalainen Freikorps-joukko "Rautaprikaati (Die Eiserne Brigade)", jonka tarkoituksena oli estää hyökkääviä neuvostovenäläisiä joukkoja ottamasta Kuurinmaata haltuunsa.
Kaupunkiin vielä jääneet saksalaiset joukot vetäytyivät Vilnasta 31. joulukuuta 1918. Liettualaiset bolševikit perustivat 1. tammikuuta 1919 noin tuhatmiehisen Samogitian rykmentin Šiauliaissa, noin kahdensadan kilometrin päässä Vilnasta. Alkaneessa Liettuan–Neuvosto-Venäjän sodassa Vilna ajautui bolševikkien haltuun 5. tammikuuta 1919. Kaupunkia yrittivät puolustaa viiden päivän ajan puolalaisen kenraalimajuri Władysław Wejtkon komentamat paikalliset puolalaiset joukot.
Neuvostovenäläisten joukkojen tultua kaupunkiin 15. tammikuuta 1919, oli kaupungissa jo vakiinnutettu neuvostovalta. 18. tammikuuta 1919 saksalaiset ja neuvostovenäläiset allekirjoittivat sopimuksen neuvostovenäläisten joukkojen demarkaatiolinjasta, mikä kielsi neuvostovenäläisiä hyökkäämästä Kaunasin. Niiden oli hyökättävä Alytusin tai Kėdainiain kautta.
Puolan–Neuvosto-Venäjän sodan jatkuttua puolalaisten 16. huhtikuuta 1919 alkaneessa hyökkäyksessä Vilnaan kaupunki siirtyi puolalaisten joukkojen valtaan 19. huhtikuuta – 21. huhtikuuta 1919 kestäneiden Vilnan katutaisteluiden jälkeen. Puolalaiset joukot onnistuivat hyökkäyksen ansiosta varmistamaan itselleen Vilnan lisäksi myös Lidan, Pinskin, Navahrudakin ja Baranovichi hyökkäyksensä aikana.
9. lokakuuta 1920 puolalaiset valtasivat Vilnan. Puolan johtaja Józef Piłsudski tunnusti 24. elokuuta 1923 Vilnan yliopistossa pitämässään puheessa, ettei Keski-Liettuan tasavallan perustanut kenraaliluutnantti Lucjan Żeligowski ollut vallannut kaupunkia luvatta kapinoidakseen, vaan hänen erityismääräyksestään. Paljastus nöyryytti liettualaisia, mutta toisaalta teki myös Puolan diplomatian kyseenalaiseksi.
Lucjan Żeligowski itsenäiseksi julistamassa Keski-Liettuan tasavallassa, jota hallitsi Keski-Liettuan hallitseva komissio, järjestettiin Vilnan sejmin vaalit. Vilnan sejm hyväksyi 20. helmikuuta 1922 liittymisen Puolan tasavaltaan Vilnan maana, jonka Puolan tasavalta järjesti osakseen, Vilnan voivodikunnaksi 20. tammikuuta 1926. Vilnan voivodikunnan jakoi Neuvostoliitto Puolan tasavallan lakkauduttua 1939 Valko-Venäjän sosialistisen neuvostotasavallan Vileikan alueeksi ja Liettuan tasavallalle palautettavaksi alueeksi, johon myös Vilnan kaupunki sisältyi.
Vilna liitettiin Puolan tasavaltaan 24. maaliskuuta 1922. Länsivallat hyväksyivät Vilnan Puolalle kuulumisen maaliskuussa 1923. Liettuan tasavallan hallitus kieltäytyi hyväksymästä päätöstä. Vilnan menettämisestä Puolalle tuli Liettuassa jatkuvasti esillä oleva sisäpoliittinen kysymys eikä status quon hyväksyminen tullut kysymykseen ainoallekaan vallassa pysymään aikovalle hallitukselle. Koska Vilnan menetys oli länsivaltojen takaama, tuli liettualaisista kriittisiä Versailles'n rauhansopimuksen suhteen, mikä eristi maata voittajavalloista diplomaattisesti.
Vilnan kysymystä käsiteltiin Kansainliiton neuvostossa. Puolan tasavallan suosituksen mukaisesti Vilnan asemasta päätettiin, että sitä käsitellään 28. kesäkuuta 1919 solmitun vähemmistöjen sopimuksen perusteella eikä kysymyksenä alueesta, jolla vallitsi kiista itsenäisyydestä. Kansainliiton neuvosto päätti 3. helmikuuta 1923, että alueelle perustetaan neutraali demarkaatiolinja. Päätös astui voimaan 15. helmikuuta 1923, minkä vuoksi puolalaiset pitivät alueella ainoastaan poliisia omalla puolellaan toivoen välttävänsä vastustusta, jota liettualaiset vapaaehtoisjoukot aiheuttivat. Puolalaiset vetosivat suurlähettiläiden konferenssiin, jotta itärajasta tehtäisiin päätös mahdollisimman nopeasti. Suurlähettiläiden konferenssi ilmoitti, että se voisi myöntää Liettualle oikeuden Memelin alueeseen seuraavilla ehdoilla: alueelle on myönnettävä autonomia, on hyväksyttävä liittoutuneiden kustannukset alueen hallinnassa, hyväksyttävä Memel suoritukseksi Saksan valtakunnalle määrätyistä sotakorvauksista sekä hyväksyttävä Niemenjoen kansainvälistäminen Versailles'n rauhansopimuksen mukaisesti. Kansainliittoa edustavat ranskalaisjoukot poistuivat Memelistä odottamatta Liettuan hallituksen vastausta aamulla 17. helmikuuta 1923, minkä seurauksena liettualaiset nostivat iltapäivällä Liettuan lipun sataman lipputankoon.
Liettuan Ernestas Galvanauskasin toinen hallitus valitti 18. helmikuuta 1923 Kansainliiton pääsihteerille puolalaisten aiheuttamasta aggressiosta Oranin alueella, minkä puolalaiset torjuivat väittämällä tapahtunutta liettualaisten vapaaehtoisjoukkojen aikaansaamaksi.
Päätös Vilnan jättämisestä Puolan haltuun aiheutti Liettuassa poliittista kuohuntaa. Vaikkei Liettuan ulkoasiainministeriössä esittänyt Neuvostoliiton ottamista mukaan asian ratkaisuun, muodostui vaikutusvaltainen liettualainen liike, jonka mukaan "Euroopan valtioiden ei pidä ratkaista Vilnan kysymystä ilman Venäjää". Antanas Smetona puhui jopa siitä, että Vilna pitäisi ottaa takaisin Puolalta Venäjän tuella.
Neuvostoliitto valtasi Vilnan Puolalta 19. syyskuuta 1939 ryhdyttyään 17. syyskuuta alkaen Saksan kanssa jakamaan Puolan tasavaltaa. Puolalaiset ja neuvostoliittolaiset joukot kävivät kaupungin hallinnasta Vilnan taistelun 18.–19. syyskuuta 1939. Vilnan sotilaskomentaja, eversti Jarosław Okulicz-Kozaryn, kokosi noin kymmenen jalkaväkipataljoonan vahvuisen joukon, joka oli kuitenkin aseistettu vain kevyesti noin 40 konekiväärillä, 15 kenttätykillä tai panssarintorjuntatykillä sekä viidellä ilmatorjuntatykillä. Vakinaisen sotaväen ohella puolustajiin kuului vapaaehtoisia.
10. lokakuuta 1939 Neuvostoliitto ilmoitti siirtävänsä kaupungin Liettuan tasavallalle noin kahden viikon kuluessa. Vilnan hallinta annettiin 28. lokakuuta 1939 liettualaisille.
Neuvostoliitto otti 15. kesäkuuta 1940 Vilnan toisen kerran haltuunsa sotilaallisesti osana hanketta liittää Liettuan tasavalta Liettuan sosialistisena tasavaltana Neuvostoliittoon. 21. heinäkuuta 1940 Liettuan tasavallasta tulee Liettuan sosialistinen neuvostotasavalta, joka liitetään Neuvostoliittoon 3. elokuuta 1940. Vilna näin menettää itsenäisen valtion pääkaupungin aseman muuttuen neuvostotasavallan pääkaupungiksi.
Saksan aloitettua sotatoimet Neuvostoliittoa vastaan 22. kesäkuuta 1941 joutui Vilna saksalaisten miehittämäksi jo sodan kolmantena päivänä 24. kesäkuuta 1941. Jotkut juutalaiset pakenivat itään, mutta pääosa heistä jäi saksalaisten miehittämälle alueelle. Saksalaiset perustivat 5. syyskuuta 1941 kaksi ghettoa juutalaisten asuttamista varten. Ensimmäiseen koottiin noin 30 000 juutalaista ja toiseen noin 9 000–11 000 juutalaista. Saksalainen Einsatzgruppe yhdessä liettualaisen täydennyspoliisin kanssa surmasi noin 8 000 juutalaista Vilnan lounaispuolella, Paneriaissa.
Neuvostoliitto otti Vilnan haltuunsa saksalaisilta 13. heinäkuuta 1944 ja se julistettiin neuvostotasavallan pääkaupungiksi. Juutalaisvainoilta säästyneitä juutalaisia oli noin 2 000–3 000. Puolalaisia siirrettiin Valko-Venäjälle, joten kaupunki muuttui väestöltään liettualaiseksi, kun se oli ennen sotaa ollut puolalais-juutalainen. Neuvostoliiton kaudella väestö osittain venäläistyi.
Neuvostoliiton vastaiset protestit alkoivat Vilnassa vuonna 1987 ja Sąjūdis-uudistusliike alkoi vaatia muutoksia Vytautas Landsbergisin johtamana. Suurin mielenosoitus pidettiin elokuussa 1988, jolloin noin satatuhatta ihmistä protestoi Saksan ja Neuvostoliiton hyökkäämättömyyssopimuksen vuosipäivänä. Mielenosoittajat hajotettiin, vaikka he eivät esittäneet varsinaisia uudistusvaatimuksia. Maaliskuussa 1990 uudistusliike julisti Liettuan itsenäiseksi. Vastavetona Neuvostoliitto alkoi tukea Liettuassa asuvien venäläisten Inter-liikettä, mutta varsin pian myös he alkoivat vaatia uudistuksia. Tammikuussa 1991 neuvostoarmeijan OMON-joukot hyökkäsivät raskain asein Vilnan TV-tornia puolustaneita mielenosoittajia vastaan ja 13 mielenosoittajaa sai surmansa. Lopullinen irrottautuminen Neuvostoliitosta tapahtui Neuvostoliiton vallankaappausyrityksen aikana elokuussa 1991.
Vilna modernisoitui 1990-luvulla nopeasti. Elokuussa 1991 Vilna toimi Euroopan kulttuuripääkaupunkina vuonna 2009.