Anatoli Golitsyn
Anatoli Mihailovitš Golitsyn (; 25. elokuuta 1926 Pyrjatyn, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto – 29. joulukuuta 2008 Yhdysvallat) oli entinen neuvostotiedustelupalvelu KGB:n majuri, joka loikkasi länteen Suomen kautta vuonna 1961. Sittemmin hän julkaisi Yhdysvalloissa KGB:n pitkäaikaista huiputusstrategiaa käsitteleviä teoksia. Golitsyn sai Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1984. Hänet on palkittu Brittiläisen imperiumin ritarikunnan jäsenyydellä.
Golitsyn liittyi KGB:hen heti valmistuttuaan ja työskenteli siellä strategisen suunnittelun osastolla. Hän oli lupaavassa uraputkessa Stalinin viimeisinä vuosina, mutta menetti päällikkövirkansa Stalinin kuoltua. Golitsyn yleni majuriksi asti ennen loikkaustaan. Oltuaan viimeiset kuusi vuotta asiakirjojen tarkastajana Moskovassa hänet määrättiin vuonna 1961 varakonsuliksi ja attaseaksi Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystöön. Virallisesti hän hoiti lähetystössä viisumiasioita, mutta oli todellisuudessa Nato-maiden vastavakoilun asiantuntija. Golitsyn palveli Suomessa salanimellä ”Anatoli Klimov”, sillä hänen oikea nimensä oli paljastunut lännen tiedustelulle vuonna 1954 Wienissä.
Golitsyn ilmaantui yllättäen perheineen perjantai-iltana 15. joulukuuta 1961 Yhdysvaltojen Helsingin-suurlähetystön 1. lähetystösihteerin ja CIA:n Suomen-päällikön Frank Fribergin kotiovelle Espoon Westendissä, ilmoittaen hakevansa turvapaikkaa Yhdysvalloista. Friberg järjesti hänelle lennon vajaassa kahdessa tunnissa Malmin lentokentältä Tukholmaan. Golitsynit saivat amerikkalaisnimillä uudet passit ja viisumit Tukholmassa. Heidät sekä saattaja Friberg siirrettiin Yhdysvaltain ilmavoimien koneella Länsi-Saksan Wiesbadenin tukikohtaan, josta he lensivät monien mutkien kautta CIA:n rahtikoneella New Yorkiin. Sieltä he matkustivat junalla Washingtoniin, jossa loikkarin kuulustelut aloitettiin turvatalossa. Golitsynin omasta vaatimuksesta hänen kuulustelunsa suoritti Yhdysvaltain vastavakoilun päällikkö James Jesus Angleton. Lisäksi Golitsyn pääsi keskustelemaan oikeusministeri Robert Kennedyn ja CIA:n varajohtaja Richard Helmsin kanssa. Neuvostoliiton suurlähettiläs Aleksei Zaharov vaati Suomen rajat suljettavaksi loikkauksen vuoksi.
Golitsynin loikan syyksi on arveltu muun muassa turhautuminen huonoon urakehitykseen ja huonot välit hänen esimieheensä, KGB:n Helsingin-päällikkö Vladimir Ženihoviin. Golitsynin loikkaus myös tärveli Ženihovin uran. Kertomansa mukaan Golitsyn oli harkinnut loikkausta vuodesta 1955 alkaen.
Neuvostoliiton korkeimman oikeuden sotilaskollegio tuomitsi heinäkuussa 1962 Golitsynin ja hänen vaimonsa poissaolevina kuolemaan. KGB:llä oli suunnitelma salamurhata Golitsyn vuonna 1967 Montrealin maailmannäyttelyssä Kanadassa. Uskotaan, että vastuu operaatiosta kuului Viktor Vladimiroville, joka operoi tuolloin KGB:n sabotaasin ja salamurhaosasto Osasto 13:n päällikkönä. Yritys kuitenkin epäonnistui, koska Golitsyn ei mennyt koko näyttelyyn.
Golitsyn kertoi kuulusteluissaan CIA:lle runsaasti näkemyksiään Neuvostoliiton ja KGB:n asioista. Kokonaiset agenttiverkostot tulivat hänen antamiensa tietojen avulla läntisten tiedustelupalveluiden tietoon. MI6:n kuulustelussa maaliskuussa 1962 Golitsyn paljasti muun muassa brittiläisten Kim Philbyn, Donald Macleanin ja Guy Burgessin kuuluvan viiden henkilön vakoojarenkaaseen. Golitsynin antamat tiedot vahvistivat myös brittien aiemmat epäilyt George Blaken ja John Vassallin syyllisyydestä vakoiluun. Golitsyn kertoi CIA:lle myös paljon yleistä asiaa KGB:n senhetkisestä organisaatiosta, toimintatavoista ja suhteesta Neuvostoliiton puoluejohtoon sekä eri KGB-johtajien asemasta. Hän väitti muun muassa myös, että YK:n pääsihteeri Dag Hammarskjöldin kuolema lento-onnettomuudessa vuonna 1961 saattoi olla KGB:n Osasto 13:n järjestämä. Golitsynin mukaan hänen antamansa tiedot olivat niin kallisarvoisia, että KGB tulisi lähettämään hänen jälkeensä valeloikkareita, jotka antaisivat niiden kanssa ristiriidassa olevaa tietoa.
Myöhemmin Golitsyn esitti vielä lisää entistä hurjempia väitteitä, joita CIA:kin piti fantasioina. Hän esimerkiksi väitti brittien agenttina teloitetun neuvostoliittolaisen eversti Oleg Penkovskin olleen koko ajan neuvostotiedustelun ohjauksessa ja KGB:n myrkyttäneen vuonna 1963 äkisti kuolleen Ison-Britannian Labour-puolueen johtajan Hugh Gaitskellin saadakseen tämän tilalle Harold Wilsonin, joka olisi ollut KGB:n agentti. Angleton uskoi tähän tarinaan, mutta useimmat CIA:n johtajat eivät, sillä Gaitskellin kuolema tapahtui kaksi vuotta Golitsynin loikkauksen jälkeen. Angleton uskoi myös Golitsynin väitteen, että sodan aikana Yhdysvaltain suurlähettiläänä Moskovassa toiminut demokraattipoliitikko W. Averell Harriman olisi vakoillut Neuvostoliiton hyväksi. Golitsyn sai CIA:n myös uskomaan virheellisesti, että hänen jälkeensä vuonna 1964 länteen loikannut KGB-upseeri Juri Nosenko olisi ollut KGB:n lähettämä kaksoisagentti, minkä seurauksena Nosenko joutui Yhdysvalloissa vankilaan. Muun muassa Länsi-Saksan ja Ranskan tiedustelupalvelut epäilivät Golitsyniä itseään KGB:n lähettämäksi harhauttajaksi, koska useat hänen väitteistään olivat niin selvästi virheellisiä. Myös Richard Helms ja FBI:n johtaja J. Edgar Hoover arvelivat Golitsynin loikkauksen olleen KGB:n juoni, mutta Nosenkon olevan aito loikkari.
Golitsyn valmisteli vuodesta 1968 alkaen Neuvostoliittoa käsittelevää kirjaa, joka ilmestyi viimein vuonna 1984 nimellä "New Lies for Old: The Communist Strategy of Deception and Disinformation". Siinä hän ennusti, että Neuvostoliitossa tulisi käynnistymään sisäinen liberalisoituminen, joka olisi kuitenkin vain lännen hämäämiseksi tarkoitettu savuverho. Yhdysvaltalainen historiantutkija Mark Riebling väitti myöhemmin, että 94 % Golitsynin tässä teoksessa esittämistä yli sadasta ennustuksesta olisi toteutunut vuosikymmenen kuluessa kirjan ilmestymisestä. Vuonna 1995 Golitsyn julkaisi teokselleen jatko-osan "The Perestroika Deception", jossa hän väitti jopa Neuvostoliiton hajoamisen olleen vain hämäystä.
Golitsynin väitteiden mukaan useat merkittävissä asemissa olleet suomalaiset poliitikot, virkamiehet ja sotilaat olisivat olleet KGB:n salaisia yhdysmiehiä. Golitsynin nimeämiä vaikuttaja-agentteja olivat muun muassa presidentti Urho Kekkonen, akateemikko Kustaa Vilkuna, suurlähettiläs Eero A. Wuori, TPSL:n poliitikot Emil Skog ja Aarre Simonen, Maalaisliiton Arvo Korsimo, poliisiylijohtaja Erik Gabrielsson sekä eversti Kalle Lehmus. Kekkonen oli Golitsynin mukaan juoninut syksyn 1961 noottikriisin yhdessä Neuvostoliiton kanssa. Nämä väitteet olivat toisen käden tietoa ja kuulopuhetta Helsingin-suurlähetystön muulta henkilökunnalta, sillä Golitsyn ei itse ollut Suomessa KGB:n poliittisella linjalla eikä siten vastannut yhteyksistä suomalaisiin vaikuttajiin.
Myöhemmin "Valittujen Palojen" eri kielissä painoksissa julkaistiin Golitsynin väitteisiin perustunut kertomus, jonka mukaan Urho Kekkonen olisi vuodesta 1947 lähtien vuorovaikuttanut KGB:n kanssa koodinimellä ”Timo”. Kiistelty historiantutkija Hannu Rautkallio käsittelee asiaa teoksessaan "Laboratorio Suomi. Kekkonen ja KGB 1944-1962" (1996) ja esittää siitä oman tulkintansa. Hänen mukaansa Kekkonen pelkäsi Golitsyn paljastavan noottikriisin olleen pelkästään lavastus, jonka tarkoituksena oli turvata Kekkosen uudelleenvalinta, joten Kekkonen ja KGB käynnistivät mittavan peittelyoperaation. Siksi Suojelupoliisia estettiin tutkimasta asiaa, joka salattiin myös samalla ulkoministeriön virkamiehiltä ja jopa ulkoministeri Ahti Karjalaiselta.
Golitsyn tuli Suomessa tunnetuksi vasta vuonna 1984 julkaistessaan teoksensa "New Lies for Old".