Matti Luostarinen
Matti Ilmari Luostarinen (s. 10. heinäkuuta 1951 Iisalmi) on filosofian (luonnontieteet) ja valtiotieteiden (yhteiskuntatieteet) tohtori, sosiologian dosentti ja maantieteen (sosiaali- ja suunnittelumaantiede) pitkäaikainen myös biologisen koulutuksen saanut opettaja hoitaen maantieteen professorin, sosiologian dosentin ja MTT:n (nykyinen LuKe) erikoistutkijan sekä Suomen Akatemian tutkijan tehtäviä (1).Tutkijan ja opettajan työn ohella Luostarinen tunnetaan myös kirjailijana, kuvataiteilijana, tieteen popularisoijana, luonnonvaratalouden ja maaseudun tutkijana, innovaattorina ja innovaatio- ja mediatutkijana, innovaatiopolitiikan kehittäjänä. Nykyisin Luostarinen työskentelee vapaana toimittajana, tutkijana sekä bloggaajana, yhteiskunnallisena keskustelijana sekä kriitikkona. Monialaisuuden rinnalla Luostarista luonnehtii poikkitieteisyys ja runsas kirjallinen tuotanto sekä tieteen popularisointi. Professorin pätevyyksiä Luostariselle on myönnetty Suomessa Helsingin, Turun ja Oulun yliopistojen ohella tutkimuslaitoksiin ja useaan eri tiedekuntaan. Yliopistojen ja tutkimuslaitosten rinnalla Luostarinen on työskennellyt myös yritysten, kuntien ja kuntaliittojen palveluksessa sekä lukuisissa asiantuntijatehtävissä etenkin Yhdysvalloissa mutta myös Etelä-Amerikassa, Aasiassa ja Afrikassa (lähteet 1, 3, 4, 5, 6).
Filosofian tohtorin tutkinnon Luostarinen suoritti Oulun yliopistossa vuonna 1982 sekä valtiotieteiden tohtorin tutkinnon Turun yliopistossa vuonna 2005. Oulun yliopistossa, jossa hän toimi myös opettajana biologisella opintosuunnalla maantieteessä, sekä luonnon-, kulttuuri- että suunnittelumaantieteessä, väitöskirjan aiheena oli monitieteinen Pohjois-Suomen kiisteltyjä jokirakennushankkeita (koskisodat) koskevat lukuisat tutkimusohjelmat Iijoen ja Kemijoen vesistöalueilla. Myöhemmin mukaan tuli Turun yliopiston yhteistyö ja samalla tutkijan ja opettajan tehtävät kahdessa yliopistossa ja tällöin myös uudessa ympäristötieteessä, ympäristösosiologiassa ja -taloudessa luonnontieteiden rinnalla ja niitä yhdistäen jo varhain 1970-luvulla, jolloin ympäristötutkimus oli Suomessa vasta käynnistymässä ja kokonaan vailla alan hallintoa. Tietotekniikka oli sekin kehittymätöntä ja poikkitieteinen innovaatiotutkimus tuntematonta ennen Oulun yliopiston Suomen ensimmäistä tiedepuistoa Oulun teknologiakylänä.
Ympäristöbiologian rinnalle ja suunnitteluvälineistön käyttöön ja kehittelyyn olivat vasta syntymässä käsitteet ympäristötaloudesta, ympäristösosiologiasta, ympäristöpsykologiasta, ympäristöjuridiikasta, ympäristölääketieteestä sekä luonnollisesti ympäristöteknologiasta. Ympäristöinstituutti (Iin kunta) näiden yhdistäjänä on yksi Luostarisen myös palkitusta tuon ajan ideoista ja tutkimus- ja suunnittelukohteista Iijokilaaksossa yhteistyössä Oulun yliopiston eri laitosten ja tiedekuntien välillä, kosket samalla suojellen, siinä missä Ylä-Savon Instituutti Pohjois-Savossa jalkautettaessa opiskelijoita maaseudulle tai kaupunkitutkimuksen pariin sekä haettaessa välineitä maaseutu- tai kaupunkimaantieteen osallistuvan tutkimusotteen kehittämiseen (suunnittelumaantiede) ja heräävän kylätoiminnan käyttöön samalla myös GIS (Geographical Information System) -teknologiaa kehittäen. Tämäkin toiminta käynnistyi pohjoisten jokien niin luonnon- kuin kulttuurimaantieteellisen tutkimuksen yhteydessä ja osana suunnittelumaantieteen kehittyvää metodiikkaa, haettaessa uusia aluepolitiikan toimintamalleja palvelemaan koskisodista vapautuvaa Lappia, sen kasvavaa matkailua ja kansainvälistymistä. Kaikki tämä tapahtui hyvin lyhyessä ajassa sotasukupolven suurten ikäluokkien aikuistuessa ja uusien yliopistojemme hakiessa paikkaansa tiedeyhteisömme uudessa verkostossa yhdyskuntarakenteiden valtavan murroksen aikana.
Yliopistojen ja Suomen Akatemian ympäristötoimikunnan ensimmäisen tutkijan vakanssin (lähde 2) ohella Luostarinen on työskennellyt yli kaksi vuosikymmentä Maa- ja elintarviketalouden (MTT) tutkimuskeskuksessa tutkimusjohtajana ja erikoistutkijana (nykyinen LuKe). Täällä aiheet liittyivät maaseudun kehittämisohjelmien rinnalla tutkimuskeskuksen uuden ympäristöntutkimuslaitoksen käynnistämiseen, Luostarisen ideoimaan agropolis- strategiaan (7) ja tätä kautta kansainväliseen tiedepuistotoimintaan Oulussa hankittuja kokemuksia laajentaen. Jokitutkimukset laajenivat Loimijoen ja Kokemäenjoen kautta Suomen liityttyä EU:n jäseneksi yleiseurooppalaiseksi jokiverkostoksi (European Rivers Network ERNIE)(8) ja myöhemmin mukaan tuli myös Kiina (Sustainable Development of China) (9). Klusterirakenteisiin tulivat hallinnon ja tiedeyhteisöjen rinnalle yrittäjät ja globaali tiedepuistotoiminta (AURP, IASP), jolloin samalla myös kansainvälisen rahoituksen ja osaamisen merkitys kasvoi. Turun yliopiston yhteiskuntatieteellisen tiedekunnan väitöskirja käsitteleekin jo yrittäjyyttä, ympäristöklusteria ja innovaatiopolitiikkaa (10).
Luostarisen uusin tutkimus ja julkaisut liittyvät muun muassa sosiaaliseen mediaan, mediayhteiskuntaan, hybridiyhteiskuntaan ja sen murrokseen, innovaatiopolitiikkaan ja sen paikallisiin, alueellisiin, kansallisiin sekä kansainvälisiin, globaaleihin ohjelmiin (11). Muuttuva maatalous ja maaseutu sekä ympäristökysymykset saivat näin jatkoa tiedepuistoiminnan hallinnossa ja EU:n ohjelmapolitiikassa kansallisen toiminnan rinnalla. Samalla mukaan tuli tehtäviä konsultoivana asiantuntijana kaikille mantereille suuntautuvissa kehityshankkeissa (1,2,4).
Toimittajana ja bloggaajana sekä tiedepuistotoiminnassa toimivana asiantuntijana Luostarinen otti käyttöön käsitteet sosiaalisen median strategiasta ja taloudesta osana globaalin hybridiyhteiskunnan murrosta. Käsite klusteritaide (cluster art) ja sen manifesti sisälsi symboli-innovaatioiden rinnalla teknisiä innovaatioita koskien kuvataiteen kieltä ja muun muassa antropologian strukturalismista lainattuja käsitteitä (12). Näin veistosten materiaali saattoi olla muun muassa Luostarisen tutkimusohjelmista (esim. kansallinen pellavaohjelma) lainattuja uusia tuotteita (pellavakomposiitti) (13). Yhdyskuntasuunnittelussa poikkitieteisyys näkyy muun muassa GIS (Geographical Information System) -teknologiassa ja ympäristöindikaattoreita hakevissa suunnitteluvälineissä sekä -kartastoissa. Luostarisen taiteessa tiede ja taide edustavat samaa asiaa ja osana yhteiskunnallisia mutta myös teknisiä innovaatioita, digikieltä, mutta myös niiden klustereita (klusteritaiteen manifesti) (15). Näin taide on elimellinen osa tiedettä ja sosiaalisen median kehittyvää strategiaa, tukimusta ja sen välineitä. Niitä yhdistetään poikkitieteisesti monialaiseen ja muuttuvaan, teknistyvään ympäristöömme ja yhteiskuntaan sekä sen paradigmaiseen hybridivaiheeseen (16). Samalla niillä on myös soveltavan tutkimuksen tehtävänsä perustieteitä siinä hyödyntäen. Tutkimuskohteena Luostarinen on käyttänyt etenkin lasten ja samalla alkuperäiskansojen kieltä samaan aikaan niiden viestintää tulkiten. Suurelle yleisölle Luostarisen taide ja puutarha, taidelasin kokoelmat, tulivat tutuksi muun muassa -ohjelmasarjasta sekä sosiaalisesta mediasta. Sosiaalisen median talous ja strategia liittyivät näin osaksi digiajan tutkimusta ja sen uusinta välineistöä, jossa taide määrittyi kulttuurien kautta.
Luostarisella on monialaisuudesta ja poikkitieteisyydestä johtuen runsaasti luottamustehtäviä muun muassa maailman kahdessa johtavassa tiedepuistojärjestössä (AURP, IASP) hallinnossa ja korkeakouluelämässä (laitoshallinnosta korkeakouluneuvostoon sekä tieteellisten seurojen luottamustehtäviä) mutta myös kansallisissa organisaatioissamme paikallishallinnossa (Forssan kunnanvaltuusto ja -hallitus), maakuntahallinnossa (Kanta-Häme) Kanta-Hämeen keskussairaalan hallinnossa jne. Hän on voittanut ideakilpailuja ja innovaatiopalkintoja. Hän sai Suomen Valkoisen Ruusun Ritarikunnan ritarimerkin vuonna 2004. Vuoden 2012 ja 2017 kunnallisvaaleissa Luostarinen valittiin Forssan kaupunginvaltuustoon (ps) ja myöhemmin 2015 Hämeen piirin eduskuntavaaliehdokkaaksi. Luostarinen on julkaissut noin sata monografista ja usein omalla taiteellaan kuvitettua kirjaa sekä tuhansia tieteellisiä ja kansantajuisia artikkeleja, blogeja ja esseekokoelmia.