Ritarisaagat
Ritarisaagat (isl. "riddarasögur") ovat keskiajan islantilaista ja norjalaista saagakirjallisuutta. Termiä käytettiin jo keskiajalla. Sillä viitataan nykyään sekä käännettyihin että kotoperäisiin ritarisaagoihin. Käännetyillä ritarisaagoilla tarkoitetaan Norjan kuninkaan hovissa 1200-luvun alkupuolella tehtyjä proosamuotoisia käännöksiä eurooppalaisista ritariromansseista, eeppisistä sankarirunoelmista ja arturiaanisesta eli kuningas Arthurista ja tämän ritareista kertovasta kirjallisuudesta. Kotoperäisillä ritarisaagoilla viitataan niihin Islannissa 1200-luvun lopun jälkeen sepitettyihin fiktiivisiin saagoihin, jotka syntyivät käännettyjen ritarisaagojen esimerkin innoittamina ja sijoittuivat niiden tavoin eurooppalaisiin ja eksoottisiin hoviympäristöihin. Molemmista puhutaan yleisesti ritarisaagoina. Ritarisaagoja ei ole suomennettu.
Eurooppalaisia ritariromansseja ja arturiaanisia tekstejä alettiin kääntää kuningas Haakon IV Haakoninpojan toimeksiannosta 1200-luvun alkupuolen Norjassa. Suurin osa käännettyjen ritarisaagojen käsikirjoituksia on kuitenkin säilynyt vain Islannissa. Ensimmäinen Norjassa käännetty ritariromanssi oli Thomas de Bretagnen teos Tristan. Sen käännös tunnetaan nimellä "Tristrams saga ok Ísöndar". Myöhemmin kuninkaan hovissa käännettiin arturiaanisesta kirjallisuudesta myös Chrétien de Troyes’n teokset "Yvain" (isl. "Ívens saga"), "Erec et Enide" (isl. "Erex saga") ja "Perceval"/"Le Conte du Graal" (isl. "Parcevals saga" ja "Valvens Þáttr") sekä "Möttuls saga", joka pohjautuu ranskalaiseen runoelmaan "Le Lai du cort mantel"/"Le Mantel mautaillié". Arturiaanisen kirjallisuuden yhteydessä mainitaan yleensä myös laulukokoelma "Strengleikar", joka sisälsi muun muassa Marie de Francen (aktiivisena 1160–1215) arturiaaniseen perinteeseen kuuluvat runot "Chèvrefeuil" ja "Lanval". Näiden käännökset tunnetaan nimellä "Geitarlauf" ja "Januals ljóð". 
Vanhin arturiaaniselle tarinaperinteelle pohjautuva käännös on kuitenkin islantilaisen benediktiinimunkin, Gunnlaugr Leifssonin teksti "Merlínússpá" (”Merlinin ennustus”, ei suom.). Se on Geoffrey Monmouthilaisen teoksen "Historia regum Britanniae" osan "Prophetiae Merlini" käännös. Geoffreyn koko teos käännettiin Islannissa todennäköisesti samaan aikaan kuin "Merlínússpá", tai hieman sen jälkeen, ja se tunnetaan nimellä "Breta sögur". Sisältämästään arturiaanisesta tarinaperinteestä huolimatta "Breta sögur" luetaan yleensä latinakielisten historiateosten pohjalta laadittuihin antiikkisaagoihin. Käännetyistä ritarisaagoista myös ranskalaiselle chanson de geste -runoelmalle pohjautuva "Elis saga ok Rósamundu" ja ranskalaisen ritariromanssin käännös "Flóres saga ok Blankiflúr" on yhdistetty kuningas Haakoniin. Niiden lisäksi ranskalaiseen tarinaperinteeseen pohjautuvia käännöksiä tehtiin frankkien kuninkaasta Kaarle Suuresta ja hänen miehistään kertovista sankarirunoelmista. Tälle tarinamateriaalille pohjautuvia saagoja olivat esimerkiksi "Karlamagnús saga" ja "Bevers saga". Ranskalaiselle tarinaperinteelle perustui myös "Partalopa saga", joka pohjautui 1100-luvulta peräisin olevalle eepokselle "Partenopeus de Blois".
Käännetyihin ritarisaagoihin luetaan yleensä myös latinakielisiin alkuperäisteksteihin pohjautuva "Amícus saga ok Amilíus" sekä "Pamphilus saga". "Amícus saga ok Amilíus" pohjautuu Vincent Beauvais’laisen teoksessaan "Speculum historiale" kertomaan tarinaan. "Pamphilus saga" taas perustuu 1100-luvulta peräisin olevalle runoelmalle "Pamphilus de amore", joka oli keskiajalla hyvin suosittu muuallakin Euroopassa.
Arturiaanista kirjallisuutta käännettiin jonkin verran myös Ruotsin kuninkaan hovissa 1300-luvun tietämillä. Käännökset toimeenpani Ruotsin kuninkaan puolison, Ingeborg Norjalaisen äiti, kuningatar Eufemia Rügeniläinen (k. 1312). Käännetyt teokset tunnetaan hänen nimensä mukaisesti yhteisnimellä "Eufemiavisor". Niihin kuuluu muinaisruotsinkielinen käännös arturiaanisesta runoelmasta "Yvain", ritariromanssista "Floire et Blanchefort" sekä saksalaisesta teoksesta "Herzog Ernst".
Kotoperäisille ritarisaagoille on tyypillistä, että ne ovat Islannin ulkopuolelle sijoittuvia fiktiivisiä ritariseikkailuja, jotka eivät pohjaudu millekään eurooppalaiselle alkuperäistekstille mutta olivat ammentaneet vaikutteita ritariromansseista tai niiden käännöksistä. Niiden tapahtumapaikkana on usein hoviympäristö, mutta joskus tapahtumat sijoittuivat myös viikinkimiljööhön. Islantilaiset alkoivat kirjoittaa kotoperäisiä ritarisaagoja todennäköisesti jo 1200-luvun lopulla, ja niiden kirjoittaminen jatkui pitkään myös reformaation jälkeen. Kotoperäiset ritarisaagat nauttivat keskiajan Islannissa suurta suosiota. Ne eivät kuitenkaan ole yhtenäinen genre. Osa kotoperäisistä ritarisaagoista muistuttaa muinaissaagoja. Keskiajalla sekä muinaissaagoja että kotoperäisiä ritarisaagoja sisällytettiinkin usein samoihin kokoelmakäsikirjoituksiin. Keskiaikaista alkuperää olevia saagoja on tutkijasta riippuen määritelty olevan 27–38 kappaletta. Muita kotoperäisiä ritarisaagoja, joiden keskiaikaisuutta ei ole pystytty osoittamaan, on yli 100. Verrattuna käännettyihin ritarisaagoihin, joissa sankareiden käytös oli ritarillista, kotoperäiset ritarisaagat ovat avoimen naisvihamielisiä. Ne keskittyvät miespuolisten sankareidensa kunnian, omaisuuden ja vallan hankkimiseen. Niille on tyypillistä keskiaikaisessa romanssikirjallisuudessakin tunnettu morsiamen etsintä -teema. Tavoitellut morsiamet saattavat kuitenkin olla vastahakoisia ja nöyryyttää kosijoitaan (ns. neitsythallitsija-motiivi, eng. "maiden king"). Siinä missä muiden islantilaisten saagojen rakkaustarinat ovat yleensä traagisia, kotoperäisissä ritarisaagoissa on kuitenkin yleensä aina onnellinen loppu.