Venäjän keskitys
Venäjän keskitys (Wenäjän keskitys) tarkoittaa kahta Suomen puolustusvoimien 1920-30-luvuilla Neuvostoliiton kanssa käytävän sodan varalle laadittua puolustussuunnitelmaa.
Venäjän keskitys -arvioita edelsivät Yleisesikunnan laatimat, 24. huhtikuuta 1919 joukoille lähetetyt kolme suunnitelmaa puolustussuunnitelma, puolustus-hyökkäys-suunnitelma ja hyökkäyssuunnitelma.
Puolustus-hyökkäys-suunnitelma edellytti pian suoritettavaa Suomen hyökkäystä Valkjärvi–Rautu suunnasta kohti todennäköisesti Viipuria etenevää vihollista kohti. Puolustussuunnitelmaa ajateltiin muuttaa siten, että se olisi taaempana, mikä olisi vaikuttanut siihen, ettei hyökkäys-puolustus-suunnitelmakaan olisi voinut olla entisensä.
17. lokakuuta 1919 yleisesikunta kirjoitti sotaväen päällikölle ja sotatoimiyhtymien komentajille, että hyökkäyssuuntaa voisi tarkistaa Petrogradin (Pietarin) suuntaan, koska vihollisen (neuvostovenäläisten) on keskitettävä joukkonsa Aleksandr Koltšakia, Anton Denikin ja Nikolai Judenitšia vastaan. Myöhemmin 28. lokakuuta Mannerheim vaati avoimessa kirjeessään K. J. Ståhlbergille, että Suomi osallistuisi hyökkäyksen Petrogradia vastaan yhdessä Judenitšin kanssa. Tarkoituksena oli jakaa suomalainen voima siten, että päävoimilla hyökättäisiin Rautu–Petrograd -linjalla ja vähäisemmin voimin samanaikaisesti Terjoelta. Alkuperäisessä suunnitelmassa oli odotettu reserviläisten liikekannallepanoa, mutta muutetussa suunnitelmassa olisi pitänyt ajan säästämiseksi hyökätä aluksi vain rauhanajan jo palveluksessa olevilla joukoilla odottamatta reservin liikekannallepanoa.
Rauhanajan joukkojen ryhmityksessä 2. divisioona olisi pitänyt miehittää raja-alue ja turvata joukkojen keskittäminen hyökkäykseen sekä suunniteltava 2. divisioonalle ja Jääkäriprikaatille majoitus Raudussa. 3. divisioonalle Kiviniemeen sekä 1. divisioonalle Terijoelle. Lisäksi majoitusalueiden rajat oli ilmoistettava Yleisesikunnalle 18. lokakuuta 1919 mennessä. Kun 2. divisioona ilmoitti kylät, käski Yleisesikunta tarkentamaan joukko-osastokohtaisen majoitussuunnitelman esikuntien paikkoineen. 19. joulukuuta 1919 käskettiin rannikkopuolustukselle osallistuminen hyökkäykseen maihinnousujen varalta ja hyökkäävien suomalaisten joukkojen sivustavarmistukseen.
Suomen puolustussuunnitelmat uusittiin vuonna 1921. Operaatiosuunnitelmiksi tulivat Venäjän keskitys, Venäjän keskitys 2 ja myöhäisin Venäjän keskitys 3, joita käytettiin nimikkeinä talvisotaan saakka. Lisäksi oli Ruotsin keskitys siltä varalta, että Ruotsi hyökkää Suomeen.
Venäjän keskitys 1 perustui siihen olettamukseen, että Suomi saa ennakkotiedon neuvostovenäläisten aikomuksista ja ehtii reagoida asiaan. Lisäksi hyökkäyksellisen Venäjän keskitys 1:n lisäolettamuksena oli se, että Suomi kanssasotii länsivaltojen kanssa Neuvosto-Venäjää vastaan ja on osa suurempaa kokonaisuutta.
Yleisesikunta kirjoitti 2. helmikuuta 1921 sotaministeri Bruno Jalanderille, että Venäjä on vaarallisin, koska se voi saada etulinjaan heti 7-8 divisioonaa sekä lisäksi runsaasti reserviä. Lisäksi Ruotsi voi saattaa liikkeelle 12 divisioonaa, kun taas Suomen A-joukot, rauhanajan joukot ja B-joukot, reserviläisjoukot eivät ole yhteensäkään kuin 7 divisioonaa, minkä vuoksi tavoitteeksi pitäisi asettaa 10 divisioonaa.
Ensimmäiseksi puolustuslinjaksi määriteltiin Humaljoen lahti–Muolaanjärvi–Vuoksi–Taipale. Toisena puolustuslinjana ensimmäisen tultua menetetyksi Viipurinlahti–Antrea–Saimaata ja kolmantena Kymijoki–Päijänne-linjaa.
27. kesäkuuta 1921 laaditun arvion mukaan päähyökkäys Suomea vastaan olisi tapahtunut Karjalankannaksella, mutta vihollisen eteneminen Laatokan Karjalassa olisi voinut aiheuttaa sivusta- ja selustauhan. Karjalankannaksen menetys puolustaan olisi voinut aiheuttaa vetäytymistarpeen myös Laatokan Karjalasta.
Aikaisempien ajatusten mukaan Suomi olisi voinut hyökätä Karjalankannaksella hyökkäävien neuvostojoukkojen kylkeen Raudusta, mutta uuden suunnitelman mukaan tämä olisi toteutettu edullisemmin Humaljoen, Kelkkalan ja Summan alueelta.
Suojajoukoksi keskittämiselle oli ajateltu ratsuväkiprikaatia, kahta "pyöräilijäpataljoonaa", kahta panssarijunaa sekä paikallisia suojeluskuntia. Rauhanajan A-joukoista 1. divisioona ja 2. divisioona olisi osoitettu Karjalankannakselle, kun taas 3. divisioona olisi mennyt Laatokan Karjalaan. Lisäksi ajateltiin, että Vuoksen puolustusta olisi voinut vastuuttaa 3. divisioonalle, jolloin 1. ja 2. divisioona olisivat olleet aikaisempaa voimakkaampia Karjalankannaksen suunnassa.
Venäjän keskitys 1:een liittyi 28. helmikuuta 1934 käsketty Pohjois-Suomea koskeva suunnitelma, jonka mukaan Neuvostoliitolla olisi ollut vain 1000 sotilasta jaettuna 100-200 sotilaan yksiköihin. Koska neuvostoliittolaisilla olisi tämän arvion mukaan ollut vain heikko suojajoukko, olisivat suomalaiset voineet iskeä näihin suojajoukkoihin ja jatkaa hyökkäystä Vuokkiniemeen ja Kontokin suuntaan sekä jatkaa Vuokkiniemestä Kostamukseen. Tätä varten Suomussalmelle perustettiin erillinen pataljoona 15.
Kostamukseen hyökkäämisen tarkoituksena oli aiheuttaa neuvostoliittolaisille oikean sivustan vaara ja tukea etelämpänä taistelevien suomalaisjoukkojen taistelua Vienan Karjalasta sekä sitoa joukkoja pois Laatokan Karjalasta.
Yleisesikunnan operatiivisen osaston maavoimatoimiston päällikön, everstiluutnantti Valo Nihtilän syksyllä 1939 laatimien muistioiden "Laskelmat venäläisten toimintamahdollisuuksista Suomea vastaan" ja "Suomen puolustusmahdollisuudet venäläisten hyökätessä" Pohjois-Suomen ryhmän tehtäväksi jäi Pohjois-Suomen suojaaminen ja Repolan valtaaminen, minkä lisäksi Muurmannin radan toimintaa tuli häiritä sissisodalla.
Koska Yleisesikunnassa ajateltiin, että valtioneuvosto ei olisi sallinut valmistautumista puolustukseen, koska Neuvosto-Venäjä olisi suhtautunut siihen varusteluna ja mitätöinyt tulokset vastavarustelulla, laadittiin Venäjän keskitys 1:n epäonnistumisen varalle toinen suunnitelma, Venäjän keskitys 2, joka perustui puolustulinjan vetämiseen Viipurin itäpuolelta Saimaan vesistölinjalle. Tämä olisi toteutunut siinä tapauksessa, että Neuvosto-Venäjä olisi saanut työläisten ja talonpoikien puna-armeijan liikkeelle salaa ja että se olisi tullut Suomen rajan lävitse melko helposti suomalaisten valmistautumattomuuden vuoksi. Venäjän keskitys 2:a Suomi olisi voinut toimeenpanna taistellessaan itsenäisesti yksinkin Neuvosto-Venäjää vastaan.
Ruotsin keskitys -suunnitelman, myöhemmin nimeltään R.K.1, laati Oscar Enckell, tuolloin everstiluutnanttina, kesällä 1919. Suunnitelma lähti oletuksesta, että Ruotsi valtaisi aluksi Ahvenanmaan ja tekisi maihinnousun ensin Uudenkaarlepyyn tienoille ja seuraavaksi usean divisioonan voimin Hangosta Naantaliin ulottuvalle rannikkokaistalle. Suomen joukkojen tuli kyetä pysäyttämään vihollisen eteneminen ennen tasaa Haapamäki - Tampere - Hämeenlinna - Riihimäki - Hyvinkää. Suunnitelma ei ottanut kantaa joukkojen tehtäviin liikekannallepanon ja ryhmittymisen jälkeen.