Haysin ohjeisto
Haysin ohjeisto, viralliselta nimeltään "elokuvien tuotantosäännöstö" (engl. "Motion Picture Production Code") oli vuosien 1930–1968 aikana yhdysvaltalaisia elokuvia säädellyt ohjeisto, joka määräsi elokuvayhtiöt itsesensuuriin. Se kielsi elokuvista muun muassa alastomuuden, monenlaiset viittaukset seksuaalisuuteen, rikollisuuden ihannoinnin, huumeet ja ylenmääräisen juopottelun, uskonnon rienaamisen, sekä rotujen väliset sukupuolisuhteet ja seka-avioliitot. Haysin ohjeisto sai nimensä Will H. Haysista, joka johti ohjeiston määrittelyä vuodesta 1922 lähtien. Haysin ohjeiston merkitys alkoi vähentyä 1950-luvulla, ja se korvattiin vuonna 1968 nykyisellä elokuvien luokittelujärjestelmällä.
Yhdysvaltain elokuvatuotanto taisteli 1920-luvun alussa huonoa julkisuuskuvaansa vastaan. Elokuvien suorasukaisuus ja joidenkin tunnettujen elokuvantekijöiden elämäntyyli herättivät moraalista närkästystä osassa yleisöä. Monissa kaupungeissa ja osavaltioissa oli myös säädetty lakeja, joiden tavoitteena oli elokuvien ennakkosensurointi. Kongressissakin suunniteltiin liittovaltion lakia, joka säätelisi elokuvien sisältöä. Elokuvatuottajat perustivat siksi Motion Picture Producers and Distributors of America -järjestön (MPDDA) ja lupasivat tuoda moraalin elokuviin. Järjestön tehtävänä oli varmistaa elokuvien sopivuus, jotta ne eivät joutuisi valtion viranomaisten tai osavaltioiden sensuurin kynsiin.
Järjestön ensimmäiseksi johtajaksi palkattiin vuonna 1922 Will H. Hays. Absolutistina ja presbyteeriseurakunnan vanhimpana tunnettu Hays nähtiin sopivana ulkopuolisena, joka pystyisi tuomaan yhteiskunnan luottamuksen elokuvateollisuuden moraaliin.
Hays loi 36 kohdan listan aiheista, joita elokuvissa ei tulisi esiintyä, tai joita tulisi käsitellä varoen. Ohjeistusta ei kuitenkaan noudatettu, sillä sitä ei valvottu eikä sen rikkomisesta ollut määrätty minkäänlaisia rangaistuksia. Haysin toimisto julkaisi myös mustan listan näyttelijöistä ja muista elokuva-alan työntekijöistä, joita ei tulisi palkata, sekä lisäsi näyttelijöiden sopimuksiin moraalisia lisäehtoja. Tämän seurauksena monen juhlimiseen mieltyneen näyttelijän ura hiipui, mutta elokuvien moraalittomuudet keräsivät edelleen valituksia.
Vuonna 1930 Hays julkaisi tuotantosäännöstön "Production Code", joka tunnettiin myös "Haysin ohjeistona" ("Hays Code"). Samalla MPPDA perusti Studio Relations Committee -komitean, joka nimettiin vuonna 1934 uudestaan Production Code Administrationiksi. Komitean vastuulla oli säännöstön toteutuksen valvominen. Komitealla ei kuitenkaan edelleen ollut minkäänlaista pakottamismekanismia, vaan se perustui elokuva-alan itsesäätelyyn.
Vuoden 1930 ohjeisto antoi lisäksi aikaisempaa yksityiskohtaisempia ohjeita siitä, kuinka tarkasti rikoksia, väkivaltaa, huumeita, alkoholia, seksiä, alastomuutta, rivouksia, kiroamista, pukeutumista, tanssimista, uskontoa, muita kansoja, sekä muita sopimattomia tai herkkiä aiheita tulee välttää esittämästä, jotta elokuva saisi hyväksynnän.
National Legion of Decency -järjestö uhkasi vuonna 1934 elokuvatuottajia maanlaajuisella boikotilla, jos elokuvien moraali ei kehittyisi. Hays määräsi samana vuonna uuden säädöstön, johon tuli sakkorangaistuksia ja jonka mukaan jokainen elokuva olisi tarkistettava Haysin toimistolla. Lisäksi yksikään elokuva ei pääsisi laajaan teatterilevitykseen, jos siltä puuttuisi Haysin toimiston hyväksyntä. Tällöin elokuva-alan itsesensuuri varsinaisesti alkoi.
Ohjeistoon tehtiin useita muutoksia, tarkennuksia, poistoja ja lisäyksiä myöhempinä vuosikymmeninä. Esimerkiksi armomurhan esittäminen hyväksyttävänä tuli kielletyksi 1950-luvun puolivälissä. Toisaalta valkoisen orjakaupan esittämisestä tuli samaan aikaan hyväksyttävää, kunhan sitä ei näytetty yksityiskohtaisesti.
Elokuvayhtiöt alkoivat noudattaa Haysin ohjeistoa vapaaehtoisesti, minkä ansiosta niiden ei enää tarvinnut pelätä viranomaisten sensuuria. Romaanien ja näytelmien rankkoja ja väkivaltaisia kohtauksia siistittiin elokuvaversioihin. "Tuulen viemää" -elokuvan (1939) synnytyskohtaus näytettiin varjokuvina seinällä. Jotkin kielteiset pappihahmot siirrettiin muihin ammatteihin, kuten kyttyräselkäinen nimihahmo elokuvassa "Notre Damen kellonsoittaja" (1939). Koviksetkin joutuivat kiroilun sijaan sanomaan "Voi pojat!", sillä jopa sana "hitto" (engl. "damn") oli kielletty; tunnettu esimerkki sen käytöstä on Rhett Butlerin loppurepliikki elokuvassa "Tuulen viemää", mikä toi elokuvan tuottajalle 5 000 dollarin sakon.
Sensuurin ulkopuolelle jäivät usein taiteellisina pidetyt William Shakespearen näytelmistä tehdyt elokuvat. Jotkin piirroselokuvat, kuten Tex Averyn "Red Hot Riding Hood" (1943) saivat myös sellaisia vapauksia niin kielenkäytön kuin väkivallankin suhteen, joita näytellyt elokuvat eivät saaneet. Toisaalta "Betty Boop" -animaatioiden seksuaalisuus vesitettiin kokonaan.
Elokuvantekijät oppivat myös kiertämään ohjeistusta. Alfred Hitchcock kertoi ottaneensa Haysin ohjeistuksen haasteena ja halusi rakentaa suutelukohtauksen, joka olisi teknisesti sääntöjen mukainen mutta niiden hengen vastainen. Elokuvasuudelman sallittu enimmäiskesto oli vain kolme sekuntia, mutta Hitchcockin elokuvassa "Notorious – kohtalon avain" (1946) on peräti kolmeminuuttinen suutelujakso, koska tähtien huulet irtoavat välillä toisistaan. Seksin näyttämisen kielto kasvatti muutenkin elokuvasuudelman merkitystä amerikkalaisessa elokuvassa.
Haysin ohjeiston on arveltu vaikuttaneen siihen, että yhdysvaltalaisiin elokuviin syntyi jyrkkä kahtiajako hyvän ja pahan välille. Myös helppojen onnellisten loppujen yleistymisen on arveltu olleen seurausta ohjeistosta.
1950-luvulla Haysin ohjeiston vaikutus elokuviin alkoi höltyä, sillä televisio ja ulkomaiset elokuvat kilpailivat yhdysvaltalaisen teatterielokuvan kanssa suosiosta kotimarkkinoilla. Jotkin elokuvat kuten "Kultainen käsivarsi" (1955) ja "Piukat paikat" (1959) olivatkin jo monin tavoin ohjeiston vastaisia. 1960-luvun "Kuka pelkää Virginia Woolfia?" (1966) ja "Blow-Up – erään suudelman jälkeen" (1966) olivat esimerkkejä yhä selvemmin ohjeistuksenvastaisista elokuvista, kun elokuvayhtiöt lakkasivat kokonaan välittämättä ennakkosensuurista, jota ei enää pystytty valvomaankaan.
Vuonna 1968 Haysin ohjeisto korvattiin lopullisesti nykyisellä katsojien ikään perustuvalla luokittelujärjestelmällä. Sen myötä aikuisten elokuvista tuli nopeasti vielä paljon entistä uskaliaampia.
Vuoden 1927 Haysin listan sisältö:
Vuonna 1930 julkaistu Haysin ohjeisto: