GMO-lainsäädäntö
GMO-lainsäädäntö eli geenimuunneltuja organismeja koskeva lainsäädäntö vaihtelee suuresti eri puolella maailmaa.
Yksi keskeisistä kysymyksistä on GM-tuotteiden merkitseminen. Merkitseminen voi olla pakollista tiettyyn GM-pitoisuusrajaan asti (joka vaihtelee eri maissa) tai vapaaehtoista. Kanadassa ja Yhdysvalloissa merkitseminen on vapaaehtoista, kun taas Euroopassa kaikki ruoka tai rehu, joka sisältää yli 0,9 % hyväksyttyä GMO:ta, täytyy merkitä.
On laaja tieteellinen konsensus siitä, että tarjolla olevasta GM-peräisestä ruoasta ei koidu suurempaa vaaraa kuin perinteisestä. Ei ole todisteita siitä, että markkinoille hyväksytyn GM-ruoan kuluttamisesta olisi haittoja terveydelle.
1960-luvulta 1980-luvun puoleenväliin saakka GMO:iden turvallisuutta ja ympäristövaikutuksia koskeva lainsäädäntö oli tiukempi Yhdysvalloissa kuin Euroopassa. 1980-luvun puolivälin jälkeen asiat ovat olleet päinvastoin. EU:ssa on nykyisin todennäköisesti maailman tiukimmat säädökset GMO-sisällölle ruoassa ja rehussa. Tuotteet, joissa hyväksytyn GMO-aineksen osuus ylittää 0,9%, täytyy merkitä. Ei-hyväksytylle GMO-materiaalille on nollatoleranssi, mikä tarkoittaa sitä, että lastit, jotka sisältävät ei-hyväksyttyä GMO:ta käännytetään alkuperämaahan tai tuhotaan. EU:ssa GMO:iden hyväksymisprosessi on hidas ja altis poliittiselle väliintulolle. Tämä on johtanut erikoiseen tilanteeseen, jossa EU on riippuvainen erityisesti GM-soijapavun tuonnista eläinten rehuksi, mutta lain takia joutuu torjumaan nämä, jos ne sisältävät pieniäkin määriä ei-hyväksyttyjä geenimuunneltuja organismeja. Yhdysvallat on usein kritisoinut EU:ta sen epätieteellisistä GMO-säädöksistä, joiden se katsoo olevan taloudellista protektionismia.
Kun kansallinen GMO-bioturvakomitea perustettiin vuonna 1997, se hyväksyi heti kahtatoista GM-viljelykasvia käsittävät 46 hakemusta koeviljelmille, ympäristöön levittämiseen ja kaupallistamiseen. Kiinasta tuli yksi maailman johtavia bioteknologian kehittäjämaita. Kuitenkin toukokuussa Kiinan hallitus asetti uuden GMO-lain ja alkuvuodesta 2002 maatalousministeriö julkaisi kolme yksityiskohtaista bioturvallisuutta, kaupankäyntiä ja GM-lajikkeiden merkitsemistä koskevaa säännöstä. Tämän jälkeen biotutkijat ja bioteknologiateollisuus kritisoivat säännöksiä liikaa biotekniikan kehittämistä rajoittaviksi.
Euroopan unionin säännösten mukaan geenimuunneltuja organismeja sisältävien tuotteiden pakkauksissa ja mainoksissa on luettava: ”tämä tuote sisältää geneettisesti muunnettuja organismeja”. Merkintä vaaditaan muuntogeenisestä eliöstä tehtyyn elintarvikkeeseen, vaikka siitä ei voisi löytää muunnettua DNA:ta tai proteiinia. Merkintää ei tarvitse olla tuotteessa, joka sisältää satunnaisesti tai teknisesti välttämättömistä syistä alle 0,9 % muuntogeenisiä ainesosia.
WHO, FDA, USDA, AMA ja AAAS ovat ilmoittaneet, että GMO-merkinnöille ei ole tieteellisiä perusteluja.
American Society of Cell Biology vastustaa GMO-merkintöjä ja sanoo niiden johtaneen Euroopassa valinnanvaran kapenemiseen: GMO-tuotteita haluavat eivät enää pysty ostamaan niitä.
Vuonna 2003 Ylä-Itävalta halusi julistautua geenimuunnelluista organismeista vapaaksi alueeksi. Euroopan komissio teki päätöksen, jonka mukaan Ylä-Itävalta ei voi poiketa EU:n säännöistä ja kieltää GMO-viljelyä. Komissio huomautti, ettei Itävalta ollut tuonut esiin uutta tutkimusta, joka tukisi sellaista päätöstä. Myös Puolan GMO-vastaisen hallituksen oli sallittava viljely EU:n päätöksellä. Lisäksi esimerkiksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa on haluttu julistaa alueita GMO-vapaiksi.
EU-parlamentti päätti tammikuussa 2015, että yksittäisen jäsenmaan on mahdollista kieltää muuntogeenisten kasvien viljely alueellaan. Säännökseen vedoten Saksa ja Italia ilmoittivat syys- ja lokakuussa 2015 kieltävänsä geenimuunneltujen kasvien viljelyn.
Eviran kotisivujen ilmoituksen mukaan Suomen markkinoilla ei ole muuntogeenisiä ainesosia sisältäviä elintarvikkeita (2011). Tosiasiassa muuntogeenisiä elintarvikkeita Suomessa kuitenkin syödään, vaikkakin suurimmassa osassa tutkituista GM-elintarvikkeista Suomessa GM-aineksen osuus on alle ehdottoman merkintärajan 0,9 %. Tullilaboratorion vuonna 2004 ottamissa valvontanäytteissä sadasta soijan ja maissin jatkojalosteesta kolmasosasta löytyi geenimanipulaatiota. Näistä viidessä pitoisuus ylitti myös 1 %:n merkintävelvollisuuden.
Suomen laki ei velvoita kertomaan muuntogeenistä raaka-ainetta, mikäli tuote ei sisällä jälkiä geenimuuntelusta, eli esimerkiksi GM-rehua syöneen lehmän maidon tai jauhelihan pakkausselosteessa ei geenimuuntelusta tarvitse kertoa.
Tuottaja voi halutessaan lisätä ”gm-vapaa”- tai ”tuotettu ilman geenitekniikkaa” -merkinnän muuntelemattomaan elintarvikkeeseen. Lihatuotteeseen sen voi lisätä, jos eläintä ei ole ruokittu geenimuunnellulla rehulla. Merkintää ei Eviran mukaan saa käyttää tuotteissa, jotka eivät edes voisi sisältää geenimuunneltuja ainesosia.
FDA:n politiikka on vaatia ruokiin merkintöjä asioista, jotka voivat aiheuttaa terveys- tai ympäristöriskejä. Geenimuuntelun merkitsemiselle ei siksi AAAS:n mukaan ole perusteita, vaan se voi ainoastaan johtaa kuluttajia harhaan.
AAAS:n mukaan GMO-merkinnät olisivat vaarallisia. Tieteen perusteella geenimuuntelu on turvallista, ja merkintöjä vaativien motiivina ovatkin pelko "luonnottomuudesta" ja halu saada kilpailuetua siitä, että merkinnät pelottaisivat kuluttajia.
Marraskuussa 2012 Kalifornian osavaltiossa järjestettiin kansanäänestys ehdotuksesta laiksi, jonka mukaan GMO-ruoan merkitseminen tulisi pakolliseksi. Äänestäjät hylkäsivät ehdotetuksen kuuden prosenttiyksikön erolla.
Kanadassa GM-tuotteiden merkitseminen on vapaaehtoista.
Geenimuunneltujen viljelykasvien kasvattamisen mahdollistava laki hyväksyttiin Meksikossa vuonna 2005. Laki vaatii, että GM-tuotteet merkitään terveysministeriön ohjeiden mukaisesti.