Einarr Skúlason
Einarr Skúlason oli 1100-luvulla vaikuttanut islantilainen skaldi-runoilija ja kirkonmies, joka mainitaan mm. "Morkinskinnassa" sekä Snorri Sturluson Proosa-Eddassa ja "Heimskringlassa".
Tiedot Einarr Skúlasonista ovat vähäiset. Hän syntyi mahdollisesti noin v. 1090 Borgarfjörður-vuonon alueella. Pidetään todennäköisenä, että hän kuului Myrar-sukuun, jonka varhaisimpia edustajia "Egillin, Kalju-Grímrinpojan saagan" mukaan oli Egill Skalla-Grímsson. Einarrin epäilläänkin olleen Egillin pojan, Þorsteinn Egilssonin jälkeläinen, ja saagakirjoittajana tunnetun Snorri Sturlusonin äidinpuoleisen isoisän veli. "Morkinskinnan" Sigurðr Jerusaleminkävijästä kertovassa osiossa (ns. "Þinga saga") Einarrin kerrotaan toimineen viestinviejänä kuninkaan ja Sigurðr Hranasonin välillä vuosina 1112–1114. Hän on oletettavasti ollut Norjassa myös Haraldr (Maununpoika) "gillin" valtakaudella joskus vuosien 1130–1136 välisenä aikana.
Einarrin tarkkaa kuolinvuotta ei tunneta. Einarr mainitaan eräässä noin v. 1220 peräisin olevassa pappisluettelossa, jossa listattiin vuonna 1143 Islannissa elossa olleita pappeja. Vuonna 1153 hänen kerrotaan "Morkinskinnan" mukaan esittäneen pyhän Olavin kunniaksi laatimansa runon "Geisli" (suom. ”valonsäde”) Nidarosin tuomiokirkossa Trondheimissa ("Kristkirken"). On oletettu, että Einarr viipyi myöhemmin Norjassa kuningas Eysteinn Haraldrinpojan kuolemaan vuonna 1157 saakka. "Morkinskinnan" mukaan kuningas Eysteinn oli myöntänyt Einarrille "stallarin" (”marsalkka”) arvonimen. Tämän jälkeen Einarr mahdollisesti matkusti Tanskaan ja Ruotsiin, mutta palasi vielä myöhemmin Norjaan. Einarrin oletettavasti nuorin tunnettu runo "Elfarvísur" on mahdollisesti syntynyt joskus vuosien 1159–1161 välisenä aikana.
Einarrin nimiin on luettu useita skaldirunoja, jotka muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta kuuluvat kuninkaiden kunniaksi laadittujen ylistysrunojen perinteeseen. Einarria on kuitenkin pidetty ensimmäisenä merkittävänä kristillisenä skaldi-runoilijana. On katsottu, että Einarr vältteli käyttämästä pakanallista kuvastoa runoudessaan, muttei silti suhtautunut kielteisesti vanhempaan runouteen vaan hyödynsi sitäkin. Nykytutkimuksessa hänen runonsa tunnetaan seuraavilla, tutkijoiden myöhemmin antamilla nimillä:
Näiden runojen lisäksi Einarrilta on säilynyt eri lähteissä, kuten Proosa-Eddassa, myös yksittäisiä runojen säkeistöjä. Toisaalta vasta myöhemmät tutkijat ovat liittäneet osan edellä mainittujen runojen säkeistöistä kyseisiin runoihin esimerkiksi runomitan tai sisällön perusteella. 
Einarr Skúlasonia pidetään yhtenä tuotteliaimmista 1100-luvulla eläneistä skaldi-runoilijoista. Säilyneitten lähteiden perusteella vain skaldi Sighvatr Þórðarsonilta on säilynyt enemmän runoutta. Esimerkiksi Snorri siteeraa teoksessaan "Heimskringla" Einarrin nimissä olevia runoja suhteessa enemmän kuin kenenkään muun skaldin.
Proosa-Eddan käsikirjoituksessa DG 11 ja "Heimskringlan" käsikirjoituksessa AM 761 4to on skaldien luettelo ("Skáldatal"), jossa Einarr mainitaan seuraavien kuninkaitten hovirunoilijana: Sigurðr Jerusaleminkävijä (isl. "Jórsalafari"), Eysteinn Magnusson, Magnus blindi, Haraldr Gilli, sekä Haraldr gillin pojat Sigurðr, Eysteinn ja Ingi. Lisäksi Einarr ylisti runoudessaan "Skáldatalin" mukaan norjalaista merkkimiestä Eindriði Nuorta ("ungi" Jónsson) sekä oletettavasti Sverkerin sukua edustanutta kuningas Sverker Vanhempaa (isl. Sörkvir Kolsson) ja tämän poikaa Jonia (Jón jarl Sörkvisson) kuten myös Tanskan kuningasta Sveinn III Eiríkssonia (isl. Sveinn "svífandi", tansk. Svend Grathe, hallitsi 1146–1157). Einarrin runo "Elfarvísur" taas on laadittu norjalaisen päällikön Grégóríus Dagssonin kunniaksi.