David Woodard
David Woodard (s. 6. huhtikuuta 1964) on yhdysvaltalainen kirjailija ja kapellimestari. 1990-luvulla hän kehitti termin prequiem, yhdistelmä sanoista ”preemptive” ja ”requiem”—ennakoiva ja sielunmessu, kuvaamaan buddhalaista tapaansa säveltää harrasta musiikkia esitettäväksi kohteen kuoleman aikana tai hieman sitä ennen.
Los Angelesin muistotilaisuuksiin, joissa Woodard on toiminut kapellimestarina tai musiikillisena johtajana, kuuluu mm. vuonna 2001 nykyään puretulla Angels Flight köysiradalla pidetty siviiliseremonia, jossa kunnioitettiin onnettomuuden uhri Leon Praportia ja hänen loukkaantunutta leskeään, Lolaa. Hän on johtanut luonnon sielunmessuja, mukaan lukien tilaisuuden, joka järjestettiin kalifornian ruskopelikaanille rantavallilla, eläimen putoamispaikalla.
Woodard on tunnettu Dreamachine-jäljennöksistään, miedosti psykoaktiivinen lamppu, joita on ollut näytteillä taidemuseoissa ympäri maailman. Hänet tunnetaan Saksassa ja Nepalissa panoksestaan "Der Freund" kirjallisuuslehteen, mukaan lukien kirjoitukset lajien välisestä karmasta, kasvien tietoisuudesta ja paraguailaisesta siirtokunnasta, Nueva Germaniasta.
Woodard sai koulutuksensa The New School for Social Research ja Kalifornian yliopisto, Santa Barbara.
Vuonna 2003 Woodard valittiin Juniper Hillsin (kunta Los Angelesissa) kunnanvaltuutetuksi Kaliforniassa. Tässä asemassa hän ehdotti Nueva Germaniaa Paraguaissa sisarkaupungiksi. Edistääkseen suunnitelmaansa, Woodard matkusti silloiseen kasvissyöjä/feministi-utopiaan ja tapasi sen kunnanjohtoa. Ensivierailun jälkeen, hän päätti olla edistämättä suhdetta, mutta piti yhteisöä tutkimuskohteenaan myöhemmille kirjoituksilleen. Häntä kiinnostivat erityisesti pohdiskelevan suunnittelijan, Richard Wagnerin ja Elisabeth Förster-Nietzschen, kanta-transhumanistiset ideat. Förster-Nietzsche perusti siirtokunnan miehensä, Bernhard Försterin kanssa, ja asuivat siellä vuodesta 1886, vuoteen 1889.
Vuosina 2004–2006 Woodard johti useita tutkimusmatkoja Nueva Germaniaan, saaden puolelleen silloisen Yhdysvaltain varapresidentin, Dick Cheneyn tuen. Vuonna 2011 Woodard myönsi sveitsiläiselle novelistille, Christian Krachtille luvan julkaista heidän mittavan, keskinäisen, pitkälti Nueva Germaniaa koskevan kirjeenvaihtonsa kahdessa osassa, Hanoverin yliopiston Wehrhahn Verlag -painossa.  "Frankfurter Allgemeine Zeitung" sanoi , että "[Woodard ja Kracht] hävittivät rajat elämän ja taiteen väliltä.” "Der Spiegel" esitti, että ensimmäinen osa, "Five Years", Vol. 1, on "hengellistä valmistautumista" Krachtin jälkeenpäin julkaisemaan romaaniin "Imperiumi".
Andrew McCannin mukaan, "Kracht seurasi Woodardia matkalle sinne, mitä on jäljellä paikasta, jossa alkuperäisten asukkaiden jälkeläiset asuvat radikaalisti huonommissa olosuhteissa. Kuten kirjeenvaihto paljastaa, Kracht edesauttoi Woodardin unelmaa edistää yhteisön kulttuuriprofiilia ja rakentaa pienoisversio Bayreuthin oopperatalosta Elisabeth Förster-Nietzschen perheen kodin entiselle paikalle.” Viime vuosina Nueva Germania on tasaantunut mukavammaksi kohteeksi, josta löytyy majoitusta ja väliaikainen, historiallinen museo.
Vuosina 1989–2007 Woodard rakensi jäljennöksiä Dreamachinesta, Brion Glysinin ja Ian Sommervillen kehittämästä stroboskooppisesta vempeleestä, joka on kuparista tai paperista tehty, sähkölampun ympärillä pyörivä sylinteri, jossa on aukkoja. Kun sitä seuraa silmät suljettuina, laite voi laukaista huumeiden vaikutukseen tai uneen verrattavia mielentiloja. Lahjoitettuaan Dreamachinen William S. Burroughsin vuoden 1996 LACMAssa pidettyyn visuaaliseen retrospektiin, "Ports of Entry", Woodard ystävystyi kirjailijan kanssa ja antoi hänelle "Bohemian model" (paperi) Dreamachinen 83-vuotissyntymäpäiväjahjaksi. Sotheby's huutokauppasi ensimmäisen laitteen yksityiselle keräilijälle vuonna 2002 ja jälkimmäinen on Spencer Museum of Artissa, pidennetyssä lainassa Burroughsin perikunnalta.