Yrjönyön kapina
Yrjönyön kapina () oli virolaisten vuonna 1343 puhjennut kapina, jonka keskuksena oli tuolloin Tanskan hallinnassa ollut Harjumaa. Kapina kukistettiin tanskalaisten ja saksalaisten ritarien voimin. Kapina johti lopulta saksalaisen vallan vakiintumiseen suurimmassa osassa nykyistä Viroa. Yksi harvoista yrjönyön kapinan lähteistä on Liivinmaan nuorempi riimikronikka.
Kapinan syynä on pidetty Tanskan heikkoa otetta sen Viron-alueista, mikä taas johtui Tanskan sisäisistä ristiriidoista. Tallinnan piispalla ei ollut lainkaan maallista valtaa. Tanskan hallitsemien Harjumaan ja Virumaan vasallisto koostui pääasiassa saksalaisista, jotka olivat järjestäytyneet omaksi korporaatiokseen vuonna 1259. Tämä taas johti siihen, että saksalaiset alkoivat toteuttaa mielivaltaisuuksia virolaisia kohtaan. Kapinalla voidaan nähdä olleen myös useita muitakin taloudellisia, uskonnollisia ja poliittisia syitä.
Yrjönyön kapina puhkesi huhtikuussa 1343 yrjönpäivän eli huhtikuun 23. päivän vastaisena yönä. Harjumaalla kapinalliset surmasivat saksalaisia ja polttivat näiden omaisuutta. He myös polttivat Padisen linnoitusluostarin ja tappoivat 28 munkkia. Tämän jälkeen he piirittivät Tallinnan. Harjumaalta yrjönyön kapina levisi Läänemaalle, jossa kapinalliset piirittivät Haapsalun kaupungin.
Saksalaiset järjestivät toukokuussa neuvottelun Paiden ritarikuntalinnassa neljän virolaisten johtajan kanssa, joita kutsuttiin kuninkaiksi. Antamastaan turvaluvasta huolimatta saksalaiset surmasivat neuvotteluihin osallistuneet virolaiset. Tämän jälkeen tanskalaiset pyysivät ritarikunnan joukkoja etenemään Harjumaalle. Ritarikunnan joukot taistelivat kapinallisia vastaan lähellä Tallinnaa ja taistelu päättyi virolaisten tappioon.
Toukokuun puolivälissä ritarikunta oli ottanut Tallinnan haltuunsa sen jälkeen, kun Harju- ja Virumaan vasallit olivat pyytäneet näiden suojelusta. Kapinan ensimmäisen vaiheen jälkeen saksalaiset hallitsivat koko Pohjois-Viroa. Virolaiset olivat pyytäneet apua Turun ja Viipurin voudeilta, jotka saapuivat joukkoineen Tallinnaan kapinan kannalta liian myöhään 18. ja 19. toukokuuta. Koska kapinallisten vastarinta oli jo kukistettu, voudit lähtivät joukkoineen takaisin tehtyään sovinnon saksalaisten kanssa 21. toukokuuta.
Kapinan toinen vaihe alkoi vuoden 1343 heinä-elokuun vaihteessa. Kapinan keskus oli jälleen Harjumaa. Tällä kertaa kapinallisten tavoitteena oli Harjumaan ja Saarenmaan välinen liitto. Ritarikunta sai apua kapinan kukistamiseen Preussista, josta saapunut Burchad von Dreileben johti vastaiskua kapinallisten kimppuun vuoden 1343 marraskuussa. Saarenmaalla virolaiset olivat piirittäneet ja pakottaneet Pöiden linnan antautumaan. Voitokkaan Harjumaan vastaiskun jälkeen seurasi hyökkäys Saarenmaalle jäiden yli vuoden 1344 helmikuussa. Saksalaiset kukistivat kapinan näin myös Saarenmaalla. Kun Liettuan suuriruhtinaskunta hyökkäsi ritarikunnan hallitseman Baltian eteläosiin, virolaiset aloittivat uuden kapinan Saarenmaalla vuonna 1345. Kapina päättyi saksalaisten kanssa solmittuun rauhansopimukseen. Rangaistukseksi kapinoinnista virolaiset velvoitettiin rakentamaan Pöiden linnan tilalle uusi varustus nimeltä Soneburg eli Maasilinn.
Yrjönyön kapinan seurauksena Pohjois-Viron omistajasuhteet muuttuivat. Tanska oli kyllästynyt kaukaiseen hankalasti hallittavaan siirtokuntaansa, joka oli kapinan seurauksena päätynyt käytännössä ritarikunnan hallintaan. Tanskan kuningas Valdemar IV Atterdag myikin Harju- ja Virumaan Saksalaiselle ritarikunnalle 19 000 Kölnin kultarahan hintaan vuonna 1346. Hinta vastasi 4 443 kiloa hopeaa. Saksalaisen ritarikunnan suurmestari siirsi ostetun alueen Liivinmaan ritarikunnan alaisuuteen seuraavana vuonna, vaikka hän säilyttikin alueen yliherruuden itsellään. Kapinan jälkeen saksalaisten voidaan katsoa vakiinnuttaneen asemansa Baltiassa.