Hait
Hait ("Selachimorpha") ovat rustokaloja. Eri lajeja tunnetaan 368.
Haiden koko vaihtelee suuresti lajista riippuen. Pienin laji on kääpiöhai, joka kasvaa vain parikymmensenttiseksi. Suurin hailaji, valashai, voi kasvaa yli 15 metrin pituiseksi. Kaikista lajeista puolet on kooltaan alle metrin pituisia. Erot ulkonäössä ja elintavoissa ovat eri lajeilla varsin suuret. Yhteisiä piirteitä ovat mm. avonaiset kidukset, pariton selkäevä, parilliset rintaevät ja useimmilla lajeilla voimakkaat leuat ja terävät repimiseen soveltuvat hampaat.
Suurimmat lajit ovat valashai, valkohai, jättiläishai, tiikerihai, holkeri, härkähai ja vasarahai. Erikoisimpia lienevät enkelihai, partahai, sitruunahai, piikikäs kääpiöhai ja peikkohai.
Haikalojen lisääntyminen on varsin monimutkaista. Kaikki hait parittelevat, toisin sanoen hedelmöitys tapahtuu sisäisesti. Sen jälkeen kun muna on hedelmöittynyt naaraan ruumiissa, on olemassa kolme kehitysvaihtoehtoa:
Poikasten määrä vaihtelee lajeittain. Haikaloilla on todettu tapahtuneen myös neitseellistä sikiämistä.
Ovipaarisista lajeista valashai munii kaikkein suurimman munan. Itse asiassa valashain munia on löydetty vain yksi kappale: tämä tapahtui Meksikonlahdella vuonna 1953. Muna oli 30,4 cm pitkä, 14 cm leveä ja 9 cm paksu. Sen sisällä oleva alkio oli 37 cm:n mittainen ja se oli aivan aikuisen yksilön näköinen.
Suurin osa haista elää valtamerissä, mutta joitakin lajeja tavataan joissa ja järvissä, kuten Mississipissä Amerikassa ja Amazonjoessa Brasiliassa. Esimerkiksi härkähai "Carcharhinus leucas" uskaltautuu joskus jokiin, vaikka se elääkin pääasiallisesti meressä.
Hengittääkseen useimpien haiden on uitava koko ajan, jotta vesi virtaisi niiden kidusten läpi. Tästä syystä hait eivät nuku samalla tavalla kuin ihminen, vaan niillä on aktiivisia ja ei-aktiivisia ajanjaksoja. Jotkut lajit kuten partahai sekä härkähai pystyvät kuitenkin hengittämään paikalla ollessaan. Jotkut lajit liikkuvat parvissa.
Suomen vesillä on tavattu kaksi hailajia, sillihai ja piikkihai. Sillihain tapaus koskee vuonna 1871 Ahvenanmaalla kuolleena rannalta löydettyä yksilöä, mutta piikkihai on tavattu elävänä sekä Saaristomerellä että Selkämerellä ja se on luokiteltu maan kalalajistossa vierailijaksi.
Suurin osa hailajeista on petokaloja, jotka syövät pääasiassa kaloja, merikilpikonnia ja hylkeitä. Hailla on kehittynyt värinäkö ja erittäin hyvä haju- ja makuaisti. Niillä on tarkan kylkiviiva-aistin lisäksi sähköaisti, jolla ne pystyvät tuntemaan muiden eläinten aiheuttamat sähkökentät ja löytämään siten esimerkiksi pohjaan kaivautuneen saaliseläimen.
Haiden ruokavaliot vaihtelevat lajeittain, mutta lähes kaikki hait ovat lihansyöjiä. Jotkut hait, kuten valkohai, makrillihai, tiikerihai ja vasarahai, ovat petokaloja, jotka syövät kalaa, kalmareita, muita haita ja nisäkkäitä kuten hylkeitä. Suurimmat hait syövät jopa pieniä valaita. Toiset, kuten seepransarvihai, enkelihai ja partahait, ovat hidasliikkeisiä suuria lihansyöjiä, jotka murskaavat ja syövät merenpohjan nilviäisiä ja äyriäisiä kuten taskurapuja. Hait purevat myös merenpohjassa olevia kaapeleita, joiden sähkömagneettinen kenttä kiehtoo niitä.
Eräät hait kuten jättimäinen valashai syövät planktonia.
Hait kuuluvat rustokalojen luokan leveäsuisten alaluokkaan ("Elasmobranchii") yhdessä rauskujen kanssa. Käsitykset leveäsuisten sisäisestä systematiikasta ovat olleet horjuvia. Perinteisesti rauskuja ("Batoidea") ja haita ("Selachimorpha") on pidetty rinnakkaisina ylälahkoina. Rakennetuntomerkkien perusteella on kuitenkin esitetty toisenlaista luokitusta, jossa pääjako on ulappaveden haiden ("Galea") ja lähinnä pohjan läheisyydessä elävien lajien ("Squalea") välillä. Jälkimmäinen ryhmä käsittäisi sekä perinteiset rauskuryhmät että joukon perinteisiä hailahkoja. Tässä luokituksessa perinteiset hait eivät olisi luonnollinen (monofyleettinen) taksoni vaan parafyleettinen ryhmä. Toisaalla jotkut molekyylisystemaattiset tutkimukset taas ovat puoltaneet haiden ja rauskujen asemaa luonnollisina sisarryhminä. Tällöin haiden sisällä olisi jako kahteen ylälahkoon "Galeomorphi" ja "Squalomorphi" (ks. Leveäsuiset).
Varhaisimmat haifossiilit ovat myöhäissiluurilta, noin 420 miljoonaa vuotta vanhoja. Varhaisista haista jääneet fossiilit ovat lähinnä hampaita, koska haiden luuranko koostuu rustosta. Varhaisilla hailla oli suipot hampaat ja ne olivat yli metrin pituisia kalansyöjiä.
"Stethacanthus" kuului Symmoriida-ryhmän haihin, jotka elivät 370-70 miljoonaa vuotta sitten. Jotkut "Stethacanthuksen" fossiilit ovat kokonaisia ja niistä näkyy yksityiskohtia. Nykyiset hait eivät ole muuttuneet paljoa muinaisista esi-isistään.
"Hybodus" joka eli myöhäiseltä permikaudelta myöhäisliitukaudelle kuului hybodontteihin, erittäin vanhaan haikalojen ryhmään joka kehittyi myöhäisdevonikaudella noin 370 miljoonaa vuotta sitten.Ne menestyivät hyvin mesotsooisella maailmankaudella.
"Neoselachii"-ryhmä, johon kaikki nykyiset hait ja rauskut kuuluvat, ilmestyi kivihiilikaudella. Ne elivät aluksi hybodonttien ja muiden alkeellisten luukalojen kanssa.
Jura- ja liitukaudella noin 150 miljoonaa vuotta sitten niistä muodostui ihmishait ja sillihait. Ne olivat nopeita ja vahvoja petoja ja pystyivät avaamaan kitansa suuremmaksi kuin muut hait, ja syömään suurempia saaliita. Kun suuret merimatelijat kuolivat sukupuuttoon, valtasivat sillihait niiden paikan. Niistä kehittyi megalodonin kaltaisia valkohaita suurempia petoja.
"Notorynchus"-suku kehittyi 56 miljoonaa vuotta sitten, ja siihen kuuluva täpläkidushai löytyy vielä nykyään.
"Carcharodon megalodon" eli megalodon oli varhainen jättimäinen lihansyöjähai. Se oli yli 16 metriä pitkä ja sen hampaat 18 cm pitkät. Sen ravinto koostui pääasiallisesti valaista.
Hailla ei ole muita luonnollisia vihollisia kuin toiset hait ja ihminen, sekä jotkin delfiinilajit kuten miekkavalaat. Saasteet vähentävät haikantoja. Joka vuosi yli 100 miljoonaa haita kuolee kalaverkkoihin ja laivan potkureihin jääneinä. Niitä myös kalastetaan ruuaksi; esimerkiksi Aasiassa valmistetaan haineväkeittoa, jota varten pyydystettävistä haista osasta käytetään koko hai, mutta joskus hai nostetaan laivaan, siltä katkaistaan evät ja se heitetään elävänä takaisin mereen. Tällöin hai uppoaa merenpohjaan, jossa se kuolee kituen. Hain liha on ihmiselle myrkyllistä, sillä se pitää sisällään suuria määriä metyylielohopeaa.
Monien hailajien kanta on muuttunut vaarantuneeksi tai erittäin uhanalaiseksi ihmisen toimien vuoksi. Laiton salakalastus uhkaa haikantoja, sillä evistä saatetaan maksaa jopa 1 100 dollaria kilolta. Uhanalaisimpia ovat sillihai, jättiläishai, valkopilkkahai, vasarahai ja isovasarahai. Kalastus yleensäkin uhkaa haita myös silloin, kun nimenomaan hai ei ole tavoiteltu laji: haikaloja päätyy sivusaaliiksi. Kun hai takertuu verkkoon eikä pysty liikkumaan, se hukkuu, koska vesi ei pääse virtaamaan sen kidusten läpi. Haipopulaatioiden määrän arviointi on vaikeaa salakalastuksen vuoksi sekä siksi, että sivusaaliiksi jääneistä haista ei vaivauduta ilmoittamaan. Kalastuksen uhriksi joutuu jatkuvasti haita, jotka eivät ole saavuttaneet vielä sukukypsyyttä, minkä seurauksena vesistä katoaa myös seuraavia haisukupolvia. Jättiläishai kasvaa hitaasti ja lisääntyy satunnaisesti. Tällaisen lajin kanta on erityisen haavoittuvainen. Valtamerten ekosysteemi muuttuu, kun ravintoketjusta puuttuu joku linkki. Kun haiden määrä vähenee, niiden saaliiksi yleensä joutuvien kalojen määrä kasvaa liiaksi ja ne taas metsästävät runsaasti keskikoisia ja pieniä kaloja. Haiden suojelua edistävät muun muassa WWF:n Global Shark and Ray Initiative, Bite-Back Shark and Marine Conservation sekä WCS Wildlife Conservation Society -järjestöt. Vastuunalainen haiturismi on tärkeää, jotta haiden uhanalainen tilanne huomataan.
Vuosittain tapahtuu noin 50 hain hyökkäystä ihmisen kimppuun. Näistä suurin osa tapahtuu Australian koillisrannikolla ja Floridassa, joissa vesiurheilu, kuten sukellus ja surffaus, on suosittua. On tutkittu että hait käyttävät ilmeisesti nukkumiseen matalikkoja missä veden liike on jatkuvaa jottei näiden tarvitsisi uida pysyäkseen hengissä ja nämä paikat ovat ihmisenkin suosiossa.
Australian Shark Attack File -tietokannan mukaan hait ovat Australiassa hyökänneet vuosien 1791–2017 välillä ihmisen kimppuun 1045 kertaa, joista 691 oli provosoimattomia. Hyökkäyksistä 236 johti kuolemaan ja 184:ssä tapauksessa uhri selvisi vahingoittumattomana. Vuosien 1917–2017 aikana eniten provosoimattomia hyökkäyksiä on sattunut Uuden Etelä-Walesin osavaltiossa (218 kertaa, 47 kuolemantapausta) ja toiseksi eniten Queenslandissa (159 kertaa, 52 kuolemantapausta). Australiassa suunniteltiin 1960-luvulla koko haikannan hävittämistä. Asialla oli Australian haintutkimusseura. Ajatuksena oli sellaisen tarttuvan taudin löytäminen, joka tappaisi vain hait.
Ihmisillä on ennakkoluuloja haita kohtaan, vaikka ne hyökkäävät harvoin ihmisen kimppuun. Ennakkoluulojen syynä ovat sekä hain hyökkäyksen kohteeksi joutuneiden kertomukset että hyökkäyksistä kertovat elokuvat. 11 ihmistä kuoli hain puremiin Australiassa vuosien 1980 ja 1990 välillä. Samalla aikavälillä 20 ihmistä kuoli Australiassa ampiaisenpistoihin ja 19 salamaniskuihin. Hait eivät tutkitusti pidä ihmisten lihasta.