Shunzhi
Qing Shunzhi (, ) (15. maaliskuuta 1638 – 5. helmikuuta 1661) oli mantšulaisen Qing-dynastian kolmas hallitsija ja ensimmäinen tähän sukuun kuuluva Kiinan keisari vuosina 1644–1661. Mantšu­ruhtinaiden asettama työryhmä valitsi hänet isänsä, Hong Taijin (1592–1643) seuraajaksi syyskuussa 1643, jolloin hän oli viisi­vuotias. Ruhtinaat nimittivät myös kaksi kanssa­hallitsijaa: Dorgonin (1612–1650), Qing-dynastian perustajan Nurhacin (1559–1626) neljännen­toista pojan, ja Jirgalangin (1599–1655), yhden Nurchacin veljen­pojista, jotka molemmat kuuluivat Qing-sukuun.
Vuosina 1643–1650 poliittinen valta oli pää­asiassa Dorgonin käsissä. Hänen hallitus­kaudellaan Qing-dynastia valloitti suurimman osan kukistuneelle Ming-dynastialle (1368–1644) kuuluneista alueista, karkotti Ming-dynastian lojaalit kannattajat pitkälle lounaisiin maa­kuntiin ja loi perustan Qing-dynastian vallalle Kiinassa huolimatta eräistä paljon suuttumusta herättäneistä toimen­piteistä kuten vuoden vuoden 1645 "hiusten­leikkuu­määräyksestä", jolla Qing-dynastian alamaiset pakotettiin ajamaan otsa­tukkansa pois ja sitomaan jäljelle jäänyt hiuksensa palmikoksi yhden­mukaisesti mantšulaisen hius­mallin kanssa. Dorgonin kuoltua vuoden 1650 viimeisenä päivänä nuori monarkki alkoi itse hallita. Hän yritti vaihtelevalla menestyksellä taistella korruptiota vastaan ja vähentää mantšu­aateliston poliittista vaikutus­valtaa. Vielä 1650-luvulla Ming-dynastialle uskolliset ryhmät tekivät hänelle vasta­rintaa, mutta vuoteen 1661 mennessä hänen armeijansa olivat voittaneet Qing-dynastian viimeiset viholliset kuten merikapteeni Koxingan (1624–1662) ja Guin prinssin (1623–1662), Eteläisen Ming-dynastian hallitsijan, jotka molemmat menehtyivät seuraavana vuonna. Keisari Shunzhi kuoli 22-vuotiaana isorokkoon, hyvin tarttuvaan tautiin, joka oli endeeminen Kiinassa mutta jota vastaan mantšuilla ei ollut immuniteettia. Hänen seuraajansa oli hänen kolmas poikansa Xuanye, joka oli jo selvinnyt hengissä iso­rokosta, ja joka hallitsi seuraavat 60 vuotta nimellä Kangxi. Koska Shunzhin valta­kaudelta on säilynyt vähemmän asiakirjoja kuin Qing-dynastian myöhempien keisarien ajoilta, Shunzhin valtakausi on jokseenkin huonosti tunnettu vaihe Kiinan historiassa.
"Shunzhi" oli tämän keisarin valtakauden kiinalainen nimi. Tällä nimellä on vastineensa mantšun ja mongolin kielissä, koska Qing-dynastia oli mantšulainen ja hallitsi myös monia mongoli­heimoja, mikä auttoi Qing-dynastiaa valloittaman Kiinan. Keisarin oma nimi oli Fulin, ja kuoltuaan hän sai temppeli­nimen Shizu (k-zh|世祖), jolla häntä palvottiin keisarilli­sessa esi-isien temppelissä.
Alkuperäinen kuvateksti selitti, että džurtšenit asuivat lähellä Changbain vuoristoa ja käyttivät peuran­nahkaisia kenkiä ja kalansuomuista tehtyjä vaatteita.
Vielä 1580-luvulla, kun Kiinaa hallitsi Ming-dynastia (1368–1644), džurtšen-kansat asuivat Kiinan koillispuolella alueella, jota nykyään sanotaan Koillis-Kiinaksi tai Mantšuriaksi. Taistelujen tuloksena, joita käytiin 1580-luvulta 1610-luvulle saakka, Nurhaci (1559–1626), Jianzhou-džurtšenien johtaja, yhdisti useimmat džurtšen-heimot valtansa alle. Yksi hänen huomattavimmista uudistuksistaan oli džurtšen-klaanien yhdistäminen neljän eri­värisen, keltaisen, valkoisen, punaisen ja sinisen sota­lipun alle; kukin näistä ryhmistä jaettiin edelleen kahteen ala­ryhmään, jotta saatiin aikaan Kahdeksana lippu­kuntana tunnettu yhteis­kunnallinen ja sotilaallinen järjestelmä, lippu­kunta-armeija. Nurhaci luovutti näiden lippukuntien johdon pojilleen ja pojan­pojilleen. Noin vuonna 1612 Nurhaci antoi omalle klaanilleen uuden nimen Aisin Gioro ("kultainen Gioro") toisaalta erottaakseen oman perheensä muista Gioro-suvun haaroista, toisaalta viitatakseen aikaisempaan džurtšenien perustamaan dynastiaan, Jin-dynastiaaan, "kultaiseen dynastiaan", joka oli hallinnut Kiinaa vuosina 1115–1234 Vuonna 1616 Nurhaci julisti perustetuksi "myöhemmän Jin-dynastian" ja julisti täten džurtšenit itsenäisiksi Ming-dynastian alaisuudesta. Muutaman seuraavan vuoden aikana hän valloitti Kiinalta useimmat Liaodongin suurimmat kaupungit. Hänen voitto­kulkunsa päättyi helmi­kuussa 1626 Ningyuanin taisteluun, jossa Ming-komentaja Yuan Chonghuan voitti hänet portugali­laisilta vastikään hankkimansa tykin avulla. Toden­näköisesti taistelussa haavoittuneena Nurhaci kuoli muutamaa kuu­kautta myöhemmin.
Nurhatšin poika ja seuraaja Hong Taiji (1592–1643) jatkoi isänsä toimia valtion rakentamiseksi: hän keskitti vallan omiin käsiinsä, muotoili myöhemmän Jinin hallinnon kiinalaisen mallin mukaiseksi, hankki mongolit liitto­laisiksiin ja värväsi kiinalaisia sotilaita Kahdeksaan lippukuntaan. Vuonna 1629 hän johti sota­retkeä Pekingin läheisyyteen, jossa hän vangitsi kiinalaisia mahti­miehiä, jotka osasivat valaa portugalil­aisen mallin mukaisia tykkejä. Vuonna 1635 Hong Taiji muutti džurtšen-kansan nimen mantšuiksi, ja vuonna 1636 hän antoi dynastialleen uuden nimen Qing. Vuonna 1643, Valloitettuaan loputkin Liadongin kaupungit, hän valmisteli taistelua Ming-dynastiaa vastaan, joka oli suurissa vaikeuksissa, koska valtio oli vararikossa, maassa esiintyi tuhoisia kulku­tauteja ja laajalle levinnyt nälän­hätä oli johtanut kansan­nousuihin.
Kun Hong Taiji kuoli 21. syyskuuta 1643 nimittämättä itselleen seuraajaa, nuori Qing-valtio uhkasi joutua vakavaan kriisiin. Useat vallan­tavoittelijat, joita Nurhacin toinen ja vanhin elossa ollut poika Daišan, Nurhacin neljästoista ja viidestoista poika Dorgon ja Dodo sekä Hong Taijin vanhin poika Hooge, alkoivat kiistellä keskenään valta­istuimesta. Veljiensä Dodon ja Ajigen ohella 31-vuotias Dorgon johti Valkoisia lippu­kuntia, 60-vuotias Daišan molempia Punaisia, kun taas 34-vuotias Hooge oli lojaali isänsä kahdelle Keltaiselle lippu­kunnalle.
Päätös siitä, kenestä tuli uusi Qing-keisari, annettiin tehtäväksi prinssien ja ministerien neuvostolle, joka oli mantšujen tärkein päättävä elin, kunnes 1720-luvulla perustettiin Qing-dynastian suuri neuvosto. Monet mantšu­prinssit suosittelivat keisariksi Dorgonia, joka oli jo ansioitunut sotilas­johtaja, mutta Dorgon kieltäytyi ja vaati, että yhden Hong Taijin pojista tuli seurata isäänsä. Tunnustaakseen Dorgonin arvo­aseman kruunun pysyessä Hong Taijin jälkeläisten suku­linjassa neuvoston jäsenet valitsivat Hong Taijin yhdeksännen pojan, Fulinin, uudeksi keisariksi, mutta päättivät, että Dorgonin ja Nurhatšin veljen­poika Jirgalangin oli käytettävä valtaa niin kauan kuin silloin vasta viisi­vuotias Fulin oli alaikäinen. Fulin kruunattiin virallisesti Kiinan keisariksi 8. marras­kuuta 1643, jolloin hänelle samalla annettiin kiinalainen hallitsija­nimi Shunzhi.. Koska Shunzhin valta­kaudelta on säilynyt niukasti asia­kirjoja, se on jokseenkin huonosti tunnettu vaihe Qing-dynastian historiassa.
Helmikuun 17. päivänä 1644 Jirgalang, joka oli kyvykäs sotilas­johtaja mutta jota valtion asioiden hoito ei näyttänyt kiinnostavan, luovutti mielihyvin vallan kaikkiin virallisiin asioihin nähden Dorgonille. Sen jälkeen kun saman vuoden toukokuun 6. päivänä paljastui, että Hooge oli juonitellut Dorgonin hallitusta vastaan, Hooge menetti keisarillisen prinssin arvo­nimensä ja muut juonessa mukana olleet teloitettiin
Dorgonin valta­kaudella mantšut valloittivat melkein koko Kiinan lyhyessä ajassa sen jälkeen, kun maassa oli puhjennut laajoja talon­poikais­kapinoita ja Ming-dynastian viimeinen keisari Chongzhen oli 25. huhti­kuuta 1644 tehnyt itsemurhan.
Dorgon kuoli odottomatta metsästysmatkalla 31. joulukuuta 1650. Tämä johti kiihkeisiin valta­taisteluun ja antoi aihetta syvällisille poliittisille uudistuksille. Koska Dorgonin kannattajilla oli hovissa yhä suuri vaikutus­valta, Dorgon sai keisarillisen hautauksen ja postuumisesti keisarillisen arvonimen "Oikeamielinen keisari ("yi huangdi" 義皇帝).. Samana päivänä tammikuun puoli­välissä 1651 kuitenkin muutamat Dorgonin kannattajan Ubain johtamat Valkoisten lippu­kuntien upseerit vangitsivat Dorgonin veljen Ajigen peläten, että hän saattaisi julistautua uudeksi hallitsijaksi; Ubai ja hänen upseerinsa nimittivät sen sijaan itsensä useiden ministeriöiden puheen­johtajiksi ja valmistautuivat hallitsemaan valta­kuntaa.
Sillä välin Jirgalang, jolta vuonna 1647 oli riistetty hallitsijan arvo, sai kannatusta lippu­kunta-armeijan upseereilta, jotka olivat olleet tyytymättömiä Dorgonin valta­kautena. Saadakseen keisarille tukea Keltaisten lippu­kuntien keskuudesta, jotka olivat kuuluneet Qing-monarkille Hong Taijin ajoista saakka, ja voittaakseen puolelleen seuraajia Dorgonin Täysin Valkoisesta lippu­kunnasta, Jirgalang antoi näille nimen "Ylimmät kolme lippu­kuntaa" ("shang san qi" 上三旗; Manchu: "dergi ilan gūsa"), ja siitä lähtien he nämä olivat keisarin hallinnassa ja valvonnassa. Oboi ja Suksaha, joista vuonna 1661 keisari Kangxin aikana tuli sijais­hallitsijoita, kuuluivat niihin lippu­kunta-armeijan upseereihin, jotka tukivat Jirgalangia, ja Jirgalang kutsui koolle Neuvottelevien Prinssien Neuvoston palkitakseen heidät.
Jirgalang ilmoitti 1. helmikuuta, että tuolloin 13-vuotias Shinzhi saisi nyt haltuunsa täyden keisarillisen vallan. Holhoojahallitus siis lakkautettiin kokonaan. Helmikuun lopulla tai maaliskuun alussa hän syytti Dorgonia keisarin vallan tavoittelusta: Dorgonia pidettiin syyllisenä, ja häneltä riistettiin postuumisti kaikki hänelle postuumisti myönnetyt arvo- ja kunnia­nimet. Jirgalang jatkoi hallinnon puhdistamista Dorgonin klikin entisistä jäsenistä ja myönsi korkeita arvo­asemia ja aatelis­arvoja kasvavalle joukolle Kolmen Keisarillisen Lippu­kunnan seuraajia, niin että vuonna 1652 kaikki Dorgonin entiset kannattajat oli joko tapettu tai tehokkaasti erotettu viroistaan.
Vain hieman yli kahden kuukauden kuluttua valtaan­tulostaan, 7. huhtikuuta 1651, Shunzhi antoi julistuksen, jonka mukaan hän tulisi kitkemään korruption virka­mies­kunnasta. Tämä julistus sai aikaan paljon kiistoja oppineiden välillä, jotka antoivat hänelle paljon huolta hänen kuolemaansa saakka. Yhtenä ensimmäisistä toimistaan hän erotti suuren akateemikko Feng Quanin (馮銓; 1595–1672), pohjois­kiinalaisen, joka asetettu syytteeseen valtio­rikoksesta jo vuonna 1645 muuta jonka sijaishallitsijana toiminut Dorgon oli sallinut jäädä virkaansa. Fengin tilalle Shunzhi nimitti Chen Mingxian (陳名夏; n. 1601–1654), vaikutus­valtaisen etelä­kiinalaisen, jolla tunnettiin hyvin Jiangnanin kirjallisissa piireissä. Vaikka myös Chen joutui vuoden 1651 lopulla erotetuksi syytettynä vaikutusvaltansa väärinkäytöstä, hänet palautettiin virkaansa vuonna 1653, ja pian hänestä tuli Chunzhin läheinen henkilö­kohtainen neuvon­antaja. Hänen sallittiin jopa luonnostella keisarillisia käsky­kirjeitä, kuten Ming-dynastian aikaiset "suuret sihteerit" olivat tehneet. Vielä vuonna 1653 Shunzhi päätti kutsua erotetun Feng Quanin takaisin, mutta sen sijaan että olisi tasa­painottanut etelä- ja pohjois­kiinalaisten virka­miesten määrät hovissa, niin kuin keisari oli tarkoittanut, Fengin paluu vain kiihdytti virka­mies­kunnan sisäisiä riitaisuuksia. Useissa kiistoissa, joita hovissa käytiin vuosina 1653–1654, etelä­kiinalaiset muodostivat oman ryhmittymänsä, joka vastusti pohjois­kiinalaisia ja mantšuja. Huhtikuussa 1654, kun Chen Mingxia puhui pohjoiskiinalaiselle virkamiehelle Ning Wanwolle (寧完我; d. 1665) Ming-dynastian aikaisten hovi­asujen palauttamisesta, Ning antoi Chenin heti ilmi keisarille ja syytti häntä monista rikoksista kuten lahjusten ottamisesta, nepotismista, nurkka­kuntaisuudesta ja keisarillisten eri­oikeuksien uhmaamisesta. Chen teloitettiin kuristamalla 27. huhtikuuta 1654.
Marraskuussa 1657 syntyi suuri lahjus­skandaali Shunzhin maa­kunta­tasoisessa virka­mies­tutkinnossa Pekingissä. Kahdeksan jiangnanilaista kokelasta, jotka olivat Pekingin virka­miesten sukulaisia, lahjoivat kokeen järjestäjiä siinä toivossa, että olisivat saaneet paremmat arvo­sanat tutkinnossa. Seitsemän tutkinnon valvjojaa, jotka todettiin syyllisiksi lahjusten vastaanottoon, teloitettiin, ja useita satoja tuomittiin muihin rangaistuksiin kuten maasta­karkotukseen tai omaisuuden taka­varikointiin. Skandaali, joka pian levisi Nankingin tutkinto­piireihin, paljasti virka­mies­kunnassa laajalle levinneen korruption ja vaikutusvallan väärinkäytön, ja pian monet pohjois­kiinalaiset moralistiset virkamiehet pitivät asiaan syynä sitä, että etelässä oli kirjallisia kerhoja ja että klassinen oppineisuus oli rappeutunut.
Lyhyen valta­kautensa aikana keisari Shunzhi rohkaisi Han-kiinalaisia osallistumaan hallitus­toimiin ja palautti monia vanhoja kiinalaisia instituutioita, jotka Dorgonin sijais­hallituksen aikana oli poistettu tai menettäneet merkityksensä. Hän keskusteli historiasta, Kiinan klassisesta kirjallisuudesta ja politiikoista suurten akateemikoiden kuten edellä mainitun Chen Mingxian kanssa, jan hänen hoviinsa asettui uusia miehiä kuten Wang Xi (王熙; 1628–1703), nuori pohjois­kiinalainen, joka osasi sujuvasti mantšua. "Kuusi asetusta" ("Liu yu" 六諭), jotka Shunzhi antoi vuonna 1652, edelsivät Kangxin "pyhiä asetuksia" ("Shengyu" 聖諭) vuodelta 1670: ne olivat kungfutse­laisen ortodoksian paljaat luut", jotka vaativat maan asukkaita kunnioittamaan vanhempiaan ja esi­vanhempiaan sekä noudattamaan lakeja. Toisena askelena kohti kiinalais­mallista hallintoa keisari palautti Hanlinin akatemian ja Suuren kanslian vuonna 1658. Nämä kaksi palautettua Mingin aikaista instituutiota vähensivät vielä mantšulaisen ylä­luokan valtaa ja uhkasivat herättää henkiin oppineiden politikoinnin, joka oli ollut Ming-dynastian loppu­aikojen vaivana, kun keskinään eri­puraiset ryhmittymät yrittivät kilvan vaikuttaa suuren kanslian toimiin.
Vähentääkseen Keisarillisen hovi­viraston ja mantšu­aateliston vaikutus­valtaa Shunzhi perusti heinäkuussa 1653 Kolmetoista Virastoa (十三衙門) eli Kolmentoista Eunukin Toimistot, jotka olivat mantšujen valvonnassa mutta joiden jäsenet eivät olleet mantšuja vaan kiinalaisia eunukkeja. Dorgonin aikana eunukit olivat olleet ankarassa valvonnassa, mutta nuori keisari käytti heitä hyväkseen vastus­taakseen muita valta­keskuksia, samoin kuin olivat tehneet hänen äisinsä Dowager Ziaozhuang ja aikaisempi sijais­hallitsija Jirgalang. Eunukit saivatkin 1650-luvun lopulla jälleen suuren vaikutus­vallan: he antoivat neuvoja virka­nimitys­asioissa ja jopa kirjoittivat säädöksiä. Koska eunukit eristivät keisarin virka­mies­kunnasta, sekä mantšulaiset että kiinalaiset virka­miehet pelkäsivät sen eunukkien vaikutus­vallan paluuta, joka oli ollut vitsauksena Ming-dynastian loppu­aikoina. Vaikka keisari arvostelikin ankarasti eunukkien toimia, Shunzhin suosikki­eunukki Wu Liangfu (吳良輔; k. 1661), joka 1650-luvun alussa oli auttanut häntä voittamaan Dorgonin kannattajat, todettiin syylliseksi korruptio­skandaaliin vuonna 1658. Koska Wu sai lahjusten vastaan­otosta vain moitteita, mantšu­ylä­luokka alkoi pitää eunukkien kasvavaa vaikutus­valtaa uhkana omalle asemalleen. Pian Shunzhin kuolman jälkeen, maaliskuussa 1661, Oboi ja muut Kanxhin sijais­hallitsijat lakkauttivatkin Kolme­toista virastoa ja määräsivät Wu Liangfun teloitettavaksi.
Vuonna 1646, kun Bolon johtamat Qing-armeijat etenivät Fuzhoun kaupunkiin, he olivat kohdanneet Riukiu­saarten ja Annamin kuningaskunnan lähettiläitä sekä Manilan espanjalaisia. Nämä lähetystöt olivat tulleet tapaamaan Eteläisen Mingin jo kukistunutta keisari Longwua, mutta heidät lähetettiin kotiin ja heitä kehotettiin alistumaan Qingin valtaan. Riukiu­saarten kuningas lähetti ensimmäisen Qingin vaatimat verot vuonna 1649, Siam vuonna 1652 ja Annam 1661, sen jälkeen kun viimeiset Mingin vasta­rinnan pesäkkeet oli saatu poistetuksi Yannanista, joka rajoittui suoraan Annamiin.
Myös sulttaani Abu Al-Muhammad Haiji Khan, Mughal-valta­kunnan ruhtinas, joka hallitsi Turfanissa, oli lähettänyt edustajansa pyytämään Kiinan ja Mughal-valta­kunnan välisten kauppa­suhteiden palauttamista, jotka olivat olleet poikki Ming-dynastian kukistuttua. Edustajat oli lähetetty pyytämättä, mutta Qing suostui ottamaan sen vastaan ja salli sen harjoittaa kauppaa Qingin asettamin ehdoin Pekingissä ja Lanzhoussa. Tämä sopimus ei kuitenkaan kestäny kauan, vaan sen lopetti luoteis-Kiinassa 1646 puhjennut muslimikapina. Hamin ja Turfanin maksamat verot ja kaupan­käynti niiden kanssa aloitettiin uudestaan vuonna 1656. Vuonna 1655 Qin-hovi kuitenkin päätti, että Turfanin lähetystöjen sallit­taisiin käydä Pekingissä vain joka viides vuosi.
Vuonna 1651 nuori keisari kutsui vierailulle Lozang Gyatson, viidennen Dalai-laman, 
Tiibetin buddha­laisten uskon­nollisen johtajan, joka oli Khoshot-mongolien hallitsijan Gushri Khanin avustuksella äsekttäin yhdistänyt uskon­nollisen ja maallisen vallan Tiibetissä. Qing-keisarit olivat toimineet Tiibetin buddha­laisten suojelijoina ainakin jo vuodesta 1621, Nurhacin ajoista lähtien, mutta kutsun takana oli myös poliittisia syitä. Tiibet oli nimittäin tulossa mahtavaksi valta­kunnaksi Kiinan länsipuolella, ja Dalai Lamalla oli yhä suuri vaikutus­valta mongoli­heimojen keskuudessa, joista monet eivät olleet alistuneet Qingin valtaan. Valmistautuakseen tämä "elävän Buddhan" kohtaamiseen Shunzhi määräsi eräälle järven saareen Kielletyn kaupungin luoteis­puolelle, entisen Kublai-kaanin palatsin paikalle raken­netta­vaksi valkoisen Dabogan. Uusittujen kutsujen ja diplo­maatti­sen kirjeen­vaihdon jälkeen, jossa keskustel­tiin siitä, missä Tiibetin johtajan pitäisi tavata Qing-keisari, Dalai Lama saapui Pekingiin tammikuussa 1653, tai toisten lähteiden mukaan jo aikaisemmin. Myöhemmin Dalai Lama sijoitti tätä vierailua esittävän maalauksen Potalan palatsiin Lhasaan.
Samoihin aikoihin mantšujen kotimaan pohjois­puolella venäläiset Vasili Pojarkov (1643–1646) ja Jerofei Khabarov (1649–1653) olivat alkaneet tutkia Amurin laaksoa Venäjän tsaarin toimeksi­annosta. Vuonna 1653 Khabarov kutsuttiin takaisin Moskovaan, ja hänen tilalleen lähetettiin Onufriy Stepanov, joka otti komentoonsa Khabarovin kasakkajoukot. Stepanov jatkoi matkaa etelään Sungari-joelle saakka, jonka varsilla hän peri veroja paikallisilta asukkailta kuten daguureilta ja dutšereilta, mutta nämä heimot tekivät vastarintaa, koska he olivat jo joutuneet maksamaan veroa keisari Shunzhille (venäläisissä lähteissä "Shamshakanille"). Vuonna 1654 Stepanov voitti pienen mantšusitajoukon, joka oli lähetetty Ninggutasta ottamaan selvää venä­läisten etenemi­sestä. Vuonna 1655 toinen Qing-komentaja, mongoli Minggadari (k. 1669), voitti Stepanovin joukot Kumarskin linnoi­tuksessa Amurin varrella, mutta tämä ei riittänyt venäläisten karkot­tamiseksi alueelta. Vuonna 1659 kuitenkin mantšu­kenraali Šarhūda (1599–1659) hyökkäsi Stepanovia vastaan ainakin 40 sotalaivalla, jotka surmasivat tai vangitsivat useimmat alueelle saapuneet venäläiset. Tämä Qingin voiton jälkeen kasakat pysyivät jonkin aikaa poissa Amurin laaksosta, mutta venä­läisten ja mantšujen väliset raja­kahakat jatkuivat vuoteen 1689 saakka, jolloin alle­kirjoitettu Nertšinskin rauhansopimus vahvisti Venäjän ja Kiinan välisen rajan.
Vaikka Qing oli Dorgonin johdolla onnistunut työntämään Eteläisen Mingin Etelä-Kiinaan, Ming-lojalismi ei ollut vielä kuollut. Elokuun alussa 1652 Li Dingguo, joka oli toiminut kenraalina Sichianissa rosvo­kuningas Zhang Zianzhongin alaisuudessa (k. 1647) ja suojeli nyt Eteläisen Mingin keisari Yonglia, valloitti Guilinin takaisin Qingiltä. Kuukauden kuluessa useimmat Qingiä Guangxissa tukeneet sotilas­johtajat siirtyivät Mingin puolelle. Vaikka Li seuraavien kahden vuoden aikana saavuttikin menestystä joissakin sotilaallisissa yhteen­otoissa Huguanissa ja Guangdongissa, hän ei onnistunut valtaamaan tärkeitä kaupunkeja takaisin. Vuonna Qing-hovi antoi Hong Chengchoulle tehtäväksi valloittaa maan lounais­osat. Hän piti päämajaansa Changshassa, joka nykyisin kuuluu Hunanin maakuntaan. Hän kokosi kärsivällisesti sotavoimat, mutta vasta vuoden 1658 lopulla Qing-joukot pystyivät pitkälli­sissä taisteluissa valtaamaan Guizhoun ja Yunnanin. Tammikuun lopulla 1659 mantšu­prinssi Donin johtama Qing-sota­väen­osasto valtasi Yunnanin pää­kaupungin ja karkotti keisari Yonglin maanpakoon Burmaan, jota silloin hallitsi Toungoo-dynastian kuningas Pindale Min. Viimeinen Eteläisen Mingin hallitsija pysyi siellä vuoteen 1662 saakka, jolloin hänet vangitsi ja teloitti Wu Sangui, entinen Ming-kenraali, jonka antautuminen mantšuille oli tehnyt Dorgonille mahdolliseksi Kiinan valloit­tamisen.
Zheng Chenggong ("Koxinga"), jonka keisari Longwu oli vuonna 1646 adoptoinut ja Yongli vuonna 1655 aateloinut, jatkoi myös Eteläisen Mingin puolustamista.. Vuonna 1659, Shunzhin valmis­tautuessa järjestämään erityisen tutkinnon valta­kautensa suurten tekojen ja lounaisilla seuduilla suoritettujen onnistuneiden sota­retkien kunniaksi, Zheng purjehti ylös Jangtse-jokea hyvin aseistetulla laivastolla, valloitti muutamia kaupunkeja Qingiltä ja uhkasi Nankingiakin. Kun keisari kuuli tästä äkillisestä hyökkäyksestä, hänen kerrotaan raivoissaan rikkoneen valta­istuimensa miekalla. Zheng ei kuitenkaan onnistunut valtaamaan Nankingia, ja hän joutui pakenemaan Fujianin maakuntaan Kiinan kaakkois­rannikolle. Qingin laivastojen ahdistamana hän joutui pakenemaan sieltä Taiwaniin huhti­kuussa 1661, mutta hän kuoli jo saman vuoden kesänä. Hänen jälkeläisensä tekivät Qing-hallinnolle vasta­rintaa vuoteen 1683 saakka, jolloin keisari Kangxi onnistui valloit­tamaan saaren.
Sen jälkeen kun Shunzhi vuonna 1651 alkoi itse hallita, hänen äitinsä leskikeisarinna Xiaozhuang järjesti hänelle puolisoksi veljentyttärensä Borjigitin, mutta nuori monarkki hylkäsi uuden keisarinnan vuonna 1653. Seuraavana vuonna Xiaozhuang järjesti toisen keisarillisen avioliiton, ja tällä kertaa hänen poikansa sai puolisokseen äitinsä veljen tyttärenpojan. Vaikka Shunzhi ei pitänyt toisestakaan keisarinnasta, joka postuumisti sai nimen Keisarinna Xiaohuizhang, hänellä ei ollut oikeutta hylätä tätä. Keisarinna ei synnyttänyt yhtään lasta. Vuodesta 1656 lähtien Shunzhi otti toisen puolison, Donggon, joka jesuittojen kertomuksen mukaan oli sitä ennen ollut erään mantšuaatelismiehen vaimo. Hän synnytti Shunzhin neljännen pojan marraskuussa 1657. Keisari olisi halunnut tehdä tästä vallanperijän, mutta tämä kuoli vuoden 1658 alussa, ennen kuin hänelle oli annettu nimeäkään.
Keisari Shunzhi oli mieleltään avoin ja luotti kölniläisen jesuiittalähetyssaarnaajan Johan Adam Schall von Bellin neuvoihin niin tähtitiedettä ja teknologiaa kuin uskontoa ja hallitustakin koskevissa asioissa. Vuoden 1644 lopulla Dorgon oli antanut Schallille tehtäväksi laatia uusi kalenteri, koska tämä oli onnistunut ennustamaan pimennykset luotettavammin kuin viralliset kiinalaiset tähtitieteilijät. Dorgonin kuoleman jälkeen Schall pääsi läheisiin väleihin nuoren keisarin kanssa, joka kutsui häntä "isoisäksi" (mantšun kielellä "mafa"). Schallin vaikutus oli suurimmillaan vuosina 1656–1657, ja silloin Shunzhi vieraili usein hänen kotonaan ja keskusteli hänen kanssaan myöhäiseen iltaan saakka. Hän sai erivapauden olla kumartumatta maahan saakka keisarin läsnä ­ollessa, hänelle luovutettiin tontti kirkon rakentamiseksi Pekingiin, ja hän sai keisarilta jopa luvan adoptoida pojan, sillä Shunzhia vaivasi se, ettei Schallilla ollut perillistä. Castoin toiveitaan Schall ei onnistunut käännyttämään Qing-hallitsijaa kristinuskoin, vaan vuonna 1657 keisarista tuli Zen-buddhalaisuuden vannoutunut kannattaja.
Keisari oppi hyvin kiinan kieltä, mikä teki hänelle mahdolliseksi hallita valtiollisia asioita ja arvostaa kiinalaisia taiteita kuten kaunokirjoitusta ja draamaa.. Yksi hänen suosikkiteoksistaan oli Gui Zhuangin (歸莊; 1613–1673) "Lukemattomien murheiden rapsodia" ("Wan chou qu" 萬愁曲), vaikka tämän kirjoittaja olikin Qingin vastustajien Gu Yanwun ja Wan Shouqin läheinen ystävä. Hän osasi myös ulkoa pitkiä osuuksia suositusta "Läntisen kamarin romanssista".
Syyskuussa 1660 Shunzhin mielivaimo Donggo kuoli äkillisesti surressaan lapsensa menetystä. Syvän surun valtaamana keisari vaipui masennukseen usean kuukauden ajaksi, kunnes hän 2. helmikuuta 1661 sairastui isorokkoon. Kaksi päivää myöhemmin keisarin uskotut virkamiehet Wang Xi (王熙, 1628–1703) ja Margi kutsuttiin keisarin sairas­vuoteen äärelle merkitsemään muistiin hänen viimeisen tahtonsa. Sanama päivänä, 4. helmikuuta, hänen kolmas poikansa Kangxi valittiin hänen seuraajakseen toden­näköisesti siksi, koska hän oli jo selvinnyt hengissä isorokosta. Keisari kuoli Kielletyssä kaupungissa 22-vuotiaana 5. helmikuuta 1661.
Mantšut pelkäsivät isorokkoa enemmän kuin mitään muuta tautia, koska heillä ei ollut sitä vastaan immuniteettia ja jopa 80 prosenttia isorokkoon sairastuneista mantšuista kuoli siihen. Viimeistään vuodesta 122 saakka he olivat ylläpitäneet virastoa iso­rokko­tapausten tutkimiseksi ja eristäneet siihen sairastuneet tartunnan välttämiseksi. Epidemioiden sattuessa hallitsija­perheen jäsenet oli totuttu lähettämään "isorokon välttämis­keskuksiin" ("bidousuo" 避痘所) heidän suojaamiseksi tartunnalta. Keisari Shunzhi pelkäsi tautia erityisesti, koska hän oli nuori ja asui suuressa kaupungissa lähellä tartunnanlähteitä. Hänen valta­kautenaankin isorokkoa oli esiintynyt Pekingissä ainakin yhdeksän kertaa, ja joka kerta keisarin oli ollut pakko mennä suojatulle alueelle kuten "Eteläiseen puistoon" (Nanyuan 南苑), metsästysmaalle Pekingin etelä­puolelle, mihin Dorgon oli 1640-luvulla rakentanut "isorokon välttämiskeskuksen". Lisäksi oli säädetty, että kaupungin kiinalaisten asukkaiden oli muutettava sieltä pois, jos he sairastuivat iso­rokkoon. Tästä ja muista varo­toimen­piteistä huolimatta nuori keisari kuitenkin sairastui siihen.
Keisarin viimeinen tahto, joka julkistettiin illalla 5. helmikuuta, oli että hänen nuoren poikansa ollessa alaikäinen oli maata hallitseva neljä sijais­hallitsijaa. Oboi, Sonin, Suksaha ja Ebilun, jotka kaikki olivat auttaneet Jirganangia puhdistamaan hovin Dorgonin kannattajista tämän kuoltua vuoden 1650 lopussa. On vaikea päätellä, oliko Shunzhi todella nimittänyt nämä neljä sijais­hallitsijoiksi, sillä he ja leski­keisarinna Xiaozhuang selvästikin muuttelivat keisarin testamenttia ennen kuin vahvistivat sen; eräät tutkijat ovat jopa väittäneet sitä kokonaan väärennetyksi. Keisarin testamentin mukaan, sellaisena kuin se julkaistiin, hän olisi myös valitellut alullepanemaansa kiinalaisen mallin mukaista hallintoa, erityisesti eunukkien vaikutusvaltaa ja kiinalaisten virka­miesten suosimista, mantšu­ylimystön ja mantšu­perinteiden laimin­lyömistä sekä ihastumistaan vaimoonsa äitinsä sijasta. Vaikka keisari oli usein kumonnut itse aikaisemmin antamiaan määräyksiä, käytännöt, jotka hän testamentissaan ilmaisi hylänneensä, olivat olleet keskeisellä sijalla hänen hallinnossaan siitä lähtien, kun hän oli 1650-luvun alussa alkanut itse hallita. Testamentti, sellaisena kuin se julkaistiin, myönsi "keisarillisen arvovallan manttelin" neljälle sijais­hallitsijalle, jotka käyttivät sitä tukena mantšuja suosivalle politiikalleen Oboin sijais­hallituksena tunnettuna ajanjaksona 1661–1669
Koska hovin lausunnot eivät selvästi ilmaisseet keisarin kuolinsyytä, alkoi pian levitä huhuja, ettei hän ollutkaan kuollut vaan vetäytynyt buddhalaiseen luostariin elääkseen anonyyminä munkkina, joko rakastetun vaimonsa kuoleman aiheuttaman surun vuoksi tai ne mantšuylimykset, jotka hän oli testamentissaan nimennyt sijaishallitsijoiksi, olisivat tehneet vallan­kaappauksen.. Nämä huhut saivat uskottavuutta siitäkin, että keisari oli 1650-luvun lopulla tullut Zen-buddha­laisuuden innokkaaksi kannattajaksi ja jopa antanut buddha­laisten munkkien asua keisarin palatsissa. Ennen pitkää monet seikat kuten erään munkin kertomus keisarin sairastumisesta isorokkoon ja se, että yksi hänen jalka­vaimoistaan ja myös yksi hänen henki­vartijoistaan oli tehnyt itse­murhan seuratakseen keisaria hautaan, viittaavat siihen, että Shunzhi todella oli kuollut.
Keisarin ruumista pidettiin surun­valitteluja varten Kielletyssä kaupungissa 27 päivää, kunnes se 3. maaliskuuta kuljetettiin ylenpalttisessa juhla­kulkueessa Jingshaniin, kukkulalle juuri Kielletyn kaupungin pohjois­puolella, minkän jälkeen suuri määrä arvo­esineitä poltettiin hautajais­uhreina. Vasta kaksi vuotta myöhemmin, 1663, ruumis kuljettiin lopulliseen lepo­sijaansa. Toisin kuin mantšuilla tuohon aikaan oli tapana, ruumista ei poltettu vaan Shunzhi haudattiin maahan. Hänen haudattiin paikkaan, joka myöhemmin tuli tunnetuksi Itäisinä Qing-hautoina, 125 kilometriä koilliseen Pekingistä, toisena Qing-dynastian keisarillisista hautaus­maista.. Hänen hautansa on osa Xiaolingin mausoleumikompleksia, joka tunnetaan mantšun­kielisellä nimellä Hiyoošungga Munggan ja on ensimmäinen kyseiselle alueelle pystytetty mauseoleumi.
Väärennetty testamentti, jossa Shunzhi muka pahoitteli mantšu­perinteiden hylkäämistä, näytti tukevan keisari Kangxin aikaisten neljän sijais­hallitsijan nativistista politiikkaa. Siihen vedoten Oboi ja muut sijais­hallitsijat pian lakkauttivat Kolmen­toista eunukin toimistot. Muutaman seuraavan vuoden aikana he vahvistivat keisarllisen hovi­viraston asemaa, jota johtivat mantšut ja heidän palvelijansa. He lakkauttivat myös Hanlinin akatemian ja rajoittivat prinssien ja ministerien päättävän neuvoston jäsenyyden mantšuille ja mongoleille. Sijais­hallitsijat harjoittivat myös hyökkäävää politiikkaa Qingin kiinalaisia alamaisia kohtaan: he teloittivat tusinoittain ihmisiä ja rankaisivat tuhansia muita Jiangnanin seudulla, jossa kirjailijat olivat esittäneet poikkeavia mieli­piteitä ja verot viivästyivät, ja pakottivat Kaakkois-Kiinan rannikko­seudun väestön muuttamaan sisä­maahan näännyt­tääkseen Taiwanista käsin johdetun Tungningin kuningas­kunnan, jota hallitsivat Koxingan jälkeläiset.
Sen jälkeen kun Kangxi vuonna 1669 vangitsi Oboin, hän palasi monessa asiassa Shunzhin politiikkaan. Hän palautti isänsä suosimat instituutiot kuten Suuren kanslian, jossa kiinalaiset virkamiehet saivat suuren vaikutusvallan valtiollisiin asioihin. Hän kukisti myös Kolmen lääninherran kapinan, jonka olivat aloittaneet kolme kiinalaista sotilasjohtajaa, joilla oli ollut tärkeä osuus mantšujen valloittaessa Kiinan, mutta joista oli tullut kapinallisjohtajia laajoilla alueilla Etelä-Kiinassa. Sisällissota vuosina 1673–1681 koetteli uuden Qing-dynastian alamaisten uskollisuutta, mutta Qing-armeijat selvisivät voittajina. Kun Qingin voitto oli varmistettu, pantiin vuonna 1679 toimeen erityinen tutkinto "korkea-arvoisille monipuolisesti oppineille" laaja-alaisesti oppineille (博學鴻儒 "Boxue hongru") kiinalaisten oppineiden houkuttelemiseksi, jotka olivat kieltäytyneet palvelemasta uutta dynastiaa. Tutkinnon onnistuneesti suorittaneet saivat tehtäväkseen laatia kukistuneen Ming-dynastian virallisen historia­teoksen. Kapinat kukistettiin vuonna 1681, samana vuonna, jolloin Kangxi pani alulle inokulaatiot keisari­perheen lasten suojaamiseksi isorokolta. Kun Gungningin kuningas­kunta vuonna 1683 lopullisesti kukistui, Qing-hallinnon sotilaallinen ylivoima oli täydellinen. Dorgonin, Shiunzhin ja Kangxin luoma insti­tutio­naalinen perusta teki Qing-dynastialle mahdolliseksi pystyttää kunnioitettavan suuri ja vakaa keisarihuone ja muuttaa sen "yhdeksi onnis­tuneim­mista keisari­kunnista, jotka maailma on tuntenut." Kohtalon ivaa kuitenkin oli, että Kangxin alkuun­panema pitkä­aikainen "Pax Manchurica" sai aikaan, että Qing-dynastian Kiina oli kohta­lokkaalla tavalla valmis­tautu­ma­ton kohtaamaan 1800-luvulla aggres­siivi­sia ja hyvin aseistettuja eurooppa­laisia suur­valtoja.
Keisari Shunzhi (alkuperäiseltä nimeltään Fulin) syntyi mantšulaiseen Aisin Goron klaaniin, Qingin keisarisukuun.Vaikka Aisin Goron virallisessa suku­luettelossa mainitaan vain 19 Shunzhin vaimoa, hautajaisten yhteydessä laaditut asia­kirjat osoittavat, että heitä oli ainakin 23. Heistä 11 synnytti lapsia. Hänen valtakaudellaan kaksi näistä sai keisarinnan arvon, ja he molemmat olivat sukua Shunzhin äidille. Vuoden 1644 valloituksen jälkeen keisarinnat ja muut keisarin vaimot tunnettiin yleensä vain arvo­nimillään ja niiden patri­lineaaristen klaanien nimillä, joihin he olivat syntyneet.
Shunzhin 22 puolisosta 11 synnytti hänelle kaikkiaan 14 lasta, joista kuitenkin vain neljä poikaa (Fuquan, Xuanye, Changning ja Longxi) sekä yksi tytär (Gongyi Chang) elivät tarpeeksi kauan avioituakseen.
Ennen kuin Qing-hovi muutti Pekingiin vuonna 1644, mantšunaiset käyttivät omia nimiään, mutta vuoden 1644 jälkeen nämä nimet "häviävät sukutauluista ja arkistoiduista asiakirjoista." Vasta kihlattuina keisarin tyttäret saivat arvonimet, joilla heidät siitä lähtien paremmin tunnettiin. Vaikka viisi Shunzhin kuudesta tyttärestä kuoli lapsina, heidät kaikki mainitaan Aisin Gioron sukuluettelossa.
eli aikavälillä 18.1.–16.2.1654. Äiti: keisari Shunzhin puoliso Yang 楊. Meni 1667 naimisiin Nerdun kanssa (訥爾杜; k. 1676)
Keisarin adoptoitujen tyttärien nimet, jotka kaikki olivat Qing-hallitsijasukujen jäsenten toisia tyttäriä, ovat arvonimiä, eivät henkilönnimiä.