Lur
Lur "(lausutaan: lūr)" on pronssista valmistettu puhallinsoitin, jollaisia oli käytössä lähinnä Skandinaviassa ja Pohjois-Saksan alueella. Ne on ajoitettu Skandinavian pronssikaudella noin 1200–800 eaa. eli Monteliuksen periodeille III–V.
Tanskassa, Ruotsissa ja Norjassa sanalla "lur" on myös suomalaisen "torvi" merkitys. Lur voi siellä olla valmistettu sarvesta, puusta tai tuohesta. Silloin käytetään Suomessa nimitystä sarvi-, puu- tai tuohitorvi. Samalla selviää, mistä kielestä on suomeen tullut ilmaisu "puhelimen luuri".
Lur on valmistettu valaamalla useita lyhyitä putkia, jotka ovat sekä kaarevia että paksuudeltaan muuttuvia, ja juottamalla ne toisiinsa kiinni. Valu tehtiin niin sanottuna vahavaluna, jossa esineestä valmistettiin aluksi vahasta prototyyppi. Vahaesineen ympärille rakennettiin savesta kuoret niin, että valukanaville jätettiin tilaa. Tämän jälkeen poltettiin kuivunut savi kovaksi. Poltossa vaha suli pois ja silloin syntyi varsinainen muotti. Näin voitiin valaa putkia, joiden seinämän paksuus oli 3–5 millimetriä.
Putket on juotettu kiinni toisiinsa käyriksi tai kahdesti kaareviksi S-muotoisiksi torviksi. Lurin ohuimmassa päässä oli kiinteästi kiinni juotettu suukappale ja paksuimmassa päässä on suuaukon reunaan kiinni juotettu koristeellinen ympyräkiekko. Kiekossa on monesti 6–10 takomalla pakotettua koristekupua, jotka sijaitsevat tasavälein toisiinsa nähden ja joiden välissä on kaivertamalla tai iskemällä pakotettuja koristekuvioita. Suukappaleen viereen on usein ripustettu kiliseviä helyjä. Joskus lurin runkoon on kiinnitetty ketju sen kantamista varten. Kehittyneimmissä lureissa on ollut keskellä lukko, jonka avaamalla lur katkesi kahdeksi osaksi. Tämä on helpottanut pitkien lurien kuljettamista.
Lurien pituus vaihtelee 1,5–2,4 metriä ja suuaukon koristekiekko on halkaisijaltaan 13–28 senttimetriä. Lurit painavat yleensä noin kolme kilogrammaa. Niiden ulkonäko oli aluksi yksinkertaisempi. Niiden esikuva lienevät sarvi- tai tuohitorvet, joista ne kopioitiin pronssiin. Ensimmäiset torvet olivat kaarevia kuin naudansarvet. Niiden koko kasvoi ja torvet saivat lisää mutkia. Lopulta ne muistuttivat Brudevælten lureja, joissa putki taivutettiin kaarelle kahta tasoa myöten ja niin, että tasot olivat kohtisuorassa toisiinsa nähden.
Lurit on useimmiten löytynyt pareina. Parit ovat yleensä olleet saman kokoiset ja samalla tavalla koristellut. Ainoastaan putkien taivuttelussa on ollut eroa. Kun toinen lur on taivutettu oikealle, on toinen taivutettu samassa kohtaa vasemmalle päin. Tämän vuoksi lurit ovat usein toistensa peilikuvat.
Useat lurit, arviolta noin 15, ovat edelleen hyvässä kunnossa ja niillä voidaan vielä soittaa. Lurien ääni muistuttaa tummasävyistä pasuunan ääntä. Taitava soittaja saa niillä aikaan 8–12 säveltä, mutta soittamisen vaativuudessa ne muistuttavat tavallista venttiilitöntä torvea. Brudevælten lurit, joitä löytyi kerralla kuusi soitinta, olivat erilaisissa vireissä. Niiden vireystasot olivat C, D, E, G ja Es-vireiset. Niillä saattoi soittaa nykystandardin mukaiset sävelasteikot, joten se kertoo jotain pronssikauden musiikin melodioista.
Niitä lureja, jotka ovat löytyneet hyvässä kunnossa, on kunnostamisen jälkeen kokeiltu soittaa. Ensimmäinen muusikko, joka tämän teki, oli musiikkitieteilijä Angul Hammerich, joka luennoi aiheesta Kööpenhaminassa vuonna 1893 ja antoi kahden soittajan soittaa lureja näytteeksi. Toisen luennon hän piti vuonna 1925, jonka yhteydessä lurin äänimaailmaa äänitettiin ensimmäisen kerran. Seuraavan äänitteen tekivät Palmer Traulsen ja G. A. Wilkenschildt vuonna 1966 käyttäen Brudevælten lureja.
Vielä 1800-luvulla niitä luultiin sotilaiden merkkitorviksi, mutta ruotsalaisten kalliopiirrosten innoittaminen niitä pidetään ennemminkin seremoniaalisina uskonnollisiin riitteihin tarkoitettuina soittimina. Kalliopiirroksissa soittajia on usein 2–3, jotka soittavat tiiviissä ryhmässä seisten. Lureja esiintyy myös kalliopiirrosten laivakuvioissa. Laivojen miehistöinä on oletuksen mukaan melojia tai soitajia, ja niiden välistä kohoaa muita korkeammalle lurien käyrät viivat. Näitä on kutsuttu laivalureiksi. Tutkijat uskovat, että niillä soitettiin eniten juhlissa ja seremonioissa merenrantakylissä. On myöskin uskottavaa, että lurien kanssa yhdessä soitettiin muitakin soittimia kuten esimerkiksi rumpuja ja pillejä.
Uskonnolisuuteen viittaa myös soittimien päätyminen soihin. Pronssiajalla monet nykyiset suot olivat merestä kohoavia lahtia tai poukamia ja umpeen kasvavia lampia tai järvien lahtia. Kun lurit heitettiin veteen votiivilahjoina, jäivät ne sinne laskeutuvan mudan alle. Myöhemmin kehittyi paikalle suo, mistä lurit ovat löytneet turpeen pohjakerroksista.
Kun soittimet liitettiin komission kokoelmiin 1800-luvun alussa, ei tiedetty millä nimellä niitä tulisi kutsua. Armeijan käytössä oli hälytyksien ja viestintään tarkoitettu torvimainen soitin, jota kutsuttiin luriksi. Se päätettiin antaa myös tälle muinaisinstrumentille, vaikka sanalla oli muitkin merkityksiä. Toinen lähde väittää, että arkeologin C. J. Thomsen olisi vaihtanut sanan ”torvi” muinaisnorjan sanaksi "luðr". Vaikka sana olikin saatu viikinkiajan saagoista, se ei haitannut ketään.
Ainoa tunnistettu lurin valmistuspaikka sijaitsee Sydvestfynin Kirkebjergetissa. Sieltä tunnetaan valumuotin kappaleita, joissa on lurin muotoja.
Tähän päivään mennessä (2018) on löydetty 60 hyvin tai vähemmän hyvin säilyneitä luria. Niistä 37 on löytynyt Tanskasta (tai 39, jos lasketaan kadonneet myös mukaan), 13 Ruotsista, 5 Saksasta, 4 Norjasta ja 1 Latviasta. Niiden alkukoti lienee Etelä-Skandinaviassa, mistä niitä on löydetty myös eniten. Alla olevassa taulukossa ”lkm” tarkoittaa löydettyjen lurien määrää (haj. tarkoittaa hajonneina) ja ”per.” tarkoittaa Monteliuksen pronssikauden jaottelua.