Kuninkaallisen laivaston sotatoimet Itämerellä 1918–1920
Kuninkaallisen laivaston sotatoimet Itämerellä 1918–1920 muodostivat tapahtumasarjan, jonka alkuvaiheessa Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimien tavoitteena oli tukea Viron sotaa Neuvosto-Venäjää ja sen tukemia virolaisia bolševikkeja vastaan. Myöhemmin toiminta ulottui koskemaan myös Latviaa.
24. helmikuuta 1918 itsenäiseksi julistautunutta Viron tasavaltaa ei Saksan miehityshallinto (Ober Ost) hyväksynyt. Saksalaiset vangitsivat kesäkuussa Friedrichshofin keskitysleirille itsenäisyysliikkeen johtohahmon Konstantin Pätsin, jonka kannattajat eivät voineet järjestää puolustusvoimaa neuvostovenäläisten ja virolaisten bolševikkien hyökkäystä vastaan.
Brittien laivastotoiminta Itämerellä mahdollistui Saksan tehtyä aselevon ensimmäisessä maailmansodassa 11. marraskuuta 1918. Aseleposopimuksen 12. artiklan mukaan saksalaisten tuli vetäytyä Venäjän keisarikunnalle kuuluneelta alueelta vasta sitten, kun ympärysvallat pitivät vetäytymistä mahdollisena ottaen huomioon alueen sisäisen tilanteen. Käytännössä muotoilu tarkoitti sitä, että saksalaiset jäisivät paikoilleen poliisijoukoksi ylläpitämään yleistä järjestystä ja turvallisuutta eli tarvittaessa taistelemaan virolaisia ja latvialaisia bolševikkeja ja näitä tukevia neuvostovenäläisiä vastaan, kunnes ympärysvallat kykenisivät löytämään jonkin ratkaisun yhdessä Latvian ja Viron hallitusten kanssa.
Periaatteessa saksalaiset joukot eivät itse olisi halunneet jäädä itsenäiseen Viroon tai Latviaan, vaan kotiutua. Liettuassa tilanne ei ollut yhtä selkeä. Liettuan itsenäisyyttä haluavien, saksalaisten ja bolševikkien lisäksi tilanteeseen sekaantuivat vielä puolalaiset, joilta toivottiin tukea edellisiä vastaan ja myös mahdollista valtioliittoa Puolan kanssa.
Yhdistyneen kuningaskunnan ulkoasiainministeriössä tehtiin arvio muodostuneesta tilanteesta 13. marraskuuta 1918. Arthur Balfourin johdolla kokoontuneessa kokouksessa päätettiin, että Baltian maille toimitettaisiin sotatarvikkeita sitten, kun niillä olisi hallitukset, jotka kykenisivät vastaanottamaan ja käyttämään avun. Viikkoa myöhemmin Viron kansallisneuvoston lähetystö pyysi sekä sota-aluksia että maavoimia suojelemaan Viroa Neuvosto-Venäjältä, joka valmistautui valtaamaan Viron tasavallan. 16. marraskuuta 1918 virolaiset olivat aloittaneet vapaaehtoisen liikekannallepanon, jonka seurauksena Viron puolustusvoimiksi oli saatu kokoon 21. marraskuuta mennessä noin divisioonan kokoinen voima.
Yhdistynyt kuningaskunta päätti antaa apua pääasiassa laivastovoimalla, koska se halusi välttää avointa maasotaa Neuvosto-Venäjää vastaan. 20. marraskuuta 1918 Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri David Lloyd Georgen johtama hallitus teki päätöksen laivasto-osaston lähettämisestä tukemaan Viron tasavaltaa. 27. marraskuuta Virossa muodostettiin Konstantin Pätsin II väliaikainen hallitus.
Laivastoavun teknistä toteuttamista vastaan esitti näkemyksensä vara-amiraali Sydney Fremantle, joka oli Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimien esikunnan varapäällikkö. Hänen mukaansa Tallinnan satama jäätyisi, jolloin Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimien alukset voisivat jäädä jäihin kiinni talveksi. Lisäksi venäläiset Itämeren laivaston alukset voisivat toimia Ison-Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimia vastaan Kronstadtin satamasta käsin. Britit voisivat myös joutua alttiiksi miinoille, joita oli ensimmäisen maailmansodan aikana kylvetty Itämerelle runsain määrin suluiksi. Yhdistyneen kuningaskunnan ensimmäinen merilordi, amiraali Sir Rosslyn Wemyss hyväksyi kuitenkin suunnitelman laivasto-osaston lähettämisestä.
22. marraskuuta 1918 6. kevytristeilijäeskaaderi lähti Forthvuonosta. Siihen kuuluivat Ceres-luokan keveät risteilijät "HMS Cardiff" ja "HMS Ceres" sekä Caledon-luokan keveät risteilijät "HMS Cassandra", "HMS Caradoc" ja "HMS Calypso". Eskaaderia saattoi yhdeksän 13. laivueen hävittäjää ja 3. miinanraivaajalaivueen miinantorjunta-alusta.
Osastoa komensi kontra-amiraali Edwyn Alexander-Sinclair. Alusten edellisenä tehtävänä oli ollut internoida ja saattaa Saksan valtakunnan valtamerilaivaston alukset Scapa Flow’hun.
Toisessa vaiheessa sotatoimet laajenivat Latviaa koskeviksi. Lopulta brittien Viron ja Latvian itsenäisyyttä tukevat toimet suuntautuivat myös näihin maihin itsenäistymisen jälkeen jääneitä saksalaisia vastaan. Saksalaiset halusivat estää itsenäisyyksien toteutuminen ja pitää virolais-latvialaisen alueen Saksan protektoraatteina muodollisesti itsenäisen Baltian herttuakunnan nimissä.
Osastoon kuuluivat lippulaivana kevytristeilijä "HMS Cardiff", C-luokan risteilijöistä muodostetun 6. kevytristeilijälaivueen "HMS Cassandra", "HMS Caradoc", "HMS Ceres" ja "HMS Calypso", kukin uppoumaltaan 4 100 tn. Laivueen suojana oli 13. laivueen yhdeksän V- ja W-luokkien hävittäjää sekä seitsemän muuta laivaa 3. raivaajalaivueesta.
Kööpenhaminassa risteilijät ja hävittäjät tankattiin säiliölaivoista, mutta Tow-luokan raivaajille ei ollut hiiltä hiililaiva "Tregarthin" ajettua miinaan. Myös sen tilalle käsketty hiililaiva ajoi Pohjanmerellä miinaan. Vasta tammikuussa 1919 saatiin kolmas hiililaiva perille Kööpenhaminaan.
Laivasto-osasto eteni Baltiaan miinakarttojen varassa ilman raivaajia "HMS Cardiffin" johdolla. 5. joulukuuta 1918 risteilijä "HMS Cassandra" ajoi saksalaiseen merimiinaan Saarenmaan lähellä. Konehuoneen alla räjähtänyt miina mursi rungon kahdesta kohtaa. Hävittäjät "HMS Vendetta" ja "HMS Westminster" pelastivat 440 merisotilasta. Laivaväestä kuoli noin 10. Risteilijä "HMS Calypso" evakuoi pelastuneet. Myös törmäyksissä vaurioituneet hävittäjät "HMS Verulam" ja "HMS Westminster" palasivat Britanniaan.
Muu osa laivoista saapui Tallinnaan 12. joulukuuta 1918. Tallinna]ssa vallitsi elintarvike- ja hiilipula. Neuvosto-Venäjän 7. armeija oli vallannut marraskuun loppuun mennessä Narvan, Valgan ja Tarton, jolloin Tallinna oli uhattuna.
Kontra-amiraali Edwyn Alexander-Sinclair ylitti valtuutensa ja ryhtyi tukemaan virolaisia joukkoja hyökkäystoimin. 22. marraskuuta 1918 oli puna-armeija hyökännyt Narvaan. Rauhansopimuksen nojalla poliisijoukoksi jääneet saksalaiset joukot olivat kuitenkin torjuneet hyökkäyksen. 28. marraskuuta 1918 neuvostovenäläiset joukot tekivät toisen hyökkäyksen. Marraskuun 1918 lopulla Viron puolustusvoima koostui suojeluskunnasta ja puolustusvoimista, joilla ei ollut raskasta aseistusta.
"HMS Cardiff", "HMS Caradoc" ja viisi hävittäjää siirrettiin Narvan edustalle ja niiden tykkitulella tuhottiin joen ylittävä silta. Näin neuvostovenäläiset ja neuvostovirolaiset joukot jäivät saarroksiin, kun yhteys joen yli oli katkaistu.
Brittiläinen laivasto-osasto eristi Neuvosto-Venäjän Itämeren laivaston Kronstadtiin ja toimitti 5 000 kivääriä virolaisille Tallinnan puolustamiseksi. Lisäksi laivasto-osasto takavarikoi venäläiset hävittäjät "Spartakin" ja "Avtroilin" Tallinnan edustalla ja lahjoitti ne virolaisille Viron laivaston rungoksi. Samalla osasto vangitsi neuvostovenäläisen laivastosihteerin, joka johti Neuvosto-Venäjän Itämeren laivastoa, toisesta takavarikoidusta aluksesta perunasäkkien alta.
30. tammikuuta 1919 Viron maaneuvoston jäsenet sosiaalivallankumouksellisia lukuun ottamatta jättivät Edwyn Alexander-Sinclairille muistion, jossa he pyysivät brittihallitusta miehittämään Viron ja ottamaan sen sotilaalliseen suojelukseensa. Tilanne oli kuitenkin jo sen verran rauhoittunut, että Alexander-Sinclair siirsi Liepājaan muun muassa "HMS Cardiffin" ja "HMS Ceresin" ja osan hävittäjistä jättäen kuitenkin Tallinnaan komentaja Thesigerin johtoon Yhdistyneestä kuningaskunnasta palanneen "HMS Calypson" sekä miinalaivat "HMS Princess Margaretin" ja "HMS Angoran".
Alexander-Sinclairin ja hänen seuraajansa, kontra-amiraali Walter Cowanin, aikana Itämerellä toimi myös yhdeksän moottoritorpedovenettä, joista kaksi kuului Augustus Agarin komentamalle MI6:n operaatiolle. Moottoritorpedoveneet upottivat Kronstadtissa kaksi taistelulaivaa, panssariristeilijän ja huoltolaivan hyökkäyksessä, johon osallistui myös kahdeksan HMS Vindictiven lentokonetta
Sotatoimet koskettivat myös Suomen tasavaltaa, koska Karjalankannakselta käsin operoineet britit upottivat neuvostoristeilijä "Olegin" tukeakseen Krasnaja Gorkan varuskunnan kapinaa neuvostovaltaa vastaan ja tekivät sittemmin (18. elokuuta) edellä mainitun moottoritorpedovenehyökkäyksen Kronstadtia vastaan.
Tappiona Royal Navy menetti yhden sukellusveneen, kaksi hävittäjää, kaksi miinanraivaajaa, seitsemän moottoritorpedovenettä ja yhden varastoaluksen. Kaatuneita tai kadonneita oli yhteensä 127.