hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Furio Meniconi
Furio Meniconi (22. helmikuuta 1924 Rooma – 12. joulukuuta 1981 Rooma) oli italialainen elokuvanäyttelijä.
Elokuvaperheeseen syntyneen Meniconi teki ensimmäisen roolinsa Riccardo Fredan elokuvassa "Il figlio di d'Artagnan" vuonna 1950. Pitkä ja roteva mies näytteli sivuosia lukuisissa viihde-elokuvissa, joiden tyylilajit vaihtelevat peplumista merirosvoseikkailuihin ja spagettiwesterneihin. Hän käytti myös taitelijanimeä "Men Fury".
Kurzgesagt – In a Nutshell
Kurzgesagt – In a Nutshell (aiemmin Kurzgesagt) on müncheniläislähtöinen englanninkielinen YouTube-kanava, joka tuottaa animoituja opetusvideoita. Kanavan nimi tulee saksan kielen sanasta "kurz gesagt", joka tarkoittaa 'lyhyesti sanottuna' tai 'pähkinänkuoressa'. Phillipp Dettmerin vuonna 2013 perustama kanava on kerännyt huhtikuuhun 2017 mennessä yli 4 miljoonaa tilaajaa. Kanavalle ladataan videoita noin kerran kuukaudessa. Ne kertovat eri poliittisista, filosofisista ja tieteellisistä aiheista, kuten alkuräjähdyksestä ja Euroopan pakolaiskriisistä. Videot myös sisältävät viittauksia pop-kulttuuriin, kuten Doctor Whohon ja Harry Potteriin.
Renato Navarrini
Renato Navarrini (oikealta sukunimeltään "Navarini", 18. elokuuta 1892 La Spezia – 20. tammikuuta 1972 Savona) oli italialainen näyttelijä.
Navarrini teki vuodesta 1910 lähtien pitkän uran teatterinäyttelijänä. Hän meni naimisiin näyttelijä Fanny Marchiòn kanssa vuonna 1922, mutta pari erosi muutamaa vuotta myöhemmin. 1930-luvun alusta lähtien Navarrini esitti luonnenäyttelijänä sivuosia lukuisissa elokuvissa, joista merkittävimpiä lienevät Alessandro Blasettin "Rautakruunu" (1941) ja Vittorio De Sican "Milanon ihme" (1950). Navarrini työskenteli toisinaan myös televisiossa.
Vinkkilän linnavuori
Vinkkilän linnavuori tai linnamäki on Varsinais-Suomessa Vehmaan Vinkkilän taajaman lähellä sijaitseva muinaislinna. Se sijaitsee 1,5 kilometriä Vehmaan taajamasta eteläkaakkoon ja seututie 194 ohittaa sen 100 metrin etäisyydeltä.
Kallioinen mäki sijaitsee peltoaukean keskellä olevalla metsäsaarekkeella. Kallio on soikean muotoinen ja on kaakko-luode-suuntainen. Kallio kohoaa alle 10 metriä ympäröivän peltoalueen yläpuolelle. Kallio on jyrkin länsi- ja etelänpuolella. Länsipuoleta sen ohittaa Puttanjoki, joka on peltoalueensa oikaistu johto-oja ja joka laskee kuuden kilometrin päässä sijaitsevaan Mynälahteen. Rautakaudella Mynälahti ulottui muinaislinnaan asti. Eteläreunassa mäekä seuraa kivisen vallin jäänteen, jotka muodostuvat jopa metrin kokoisista kivistä.
Linnavuorta on tutkittu jo vuonna 1885, koska Kustaa Killinen mainitsee sen omissa matkakertomuksissaan. Hjalmar Appelgren liitti sen vuonna 1891 mukaan teokseensa Suomen muinaislinnat. Siinä hän kuvailee linnaa ja mainitsee alueen eteläreunan vallin jäännökset. Mäellä ei ole tehty arkeologisia kaivauksia.
Lallisen linnavuori
Lallisen linnavuori on Varsinais-Suomessa Vehmaan Takalassa sijaitseva muinaislinna.
Linnavuori sijaitseenoin 6,2 kilometriä Vehmaan kirkosta etelään Hossi nimisen pitkän lahden haarautumiskohdan koillisrannassa. Vuorelta on matkaa lahdelle noin 250 metriä ja lahden suunnassa eli lännessä sijaitsee mäen ainoa jyrkänne. Muissa ilmansuunnissa eli luoteessa, koillisessa ja kaakossa linnavuori rajautuu kivistä ladottuun vallijäännökseen. Valli on 0,5 metriä korkea ja melko leveä. Valli rajaa melko säännöllisen 30×40 metrin suuruisen linnapihan, jossa on sekä maapeitteistä kalliota että avokalliota. Vallin koillisreuna, joka hyödyntää kallion muotoja älykkäästi, on 30–40 metriä pitkä. Vallin luoteisreuna on 20 metriä pitkä ja siellä kallion jyrkkenee nopeasti. Kaakossa valli on 20–30 metriä pitkä ja päättyy lounaassa kallioharjanteeseen.
Linnan alla oleva lahti oli rautakaudella suurillekin laivoille kulkukelpoinen väylä Mynälahden ja Lokalahden välillä.
Ainoa Museoviraston tutkimustieto on vuonna 2002 tehty tarkastuskäynti, jonka suorittivat Jouni Taivanen ja Tiina Jäkärä. Tämä on samalla linnavuoren löytövuosi.
Tontereenmäki
Tontereenmäki on Varsinais-Suomessa Pöytyällä oleva mäki, jota pidetään mahdollisena linnavuorena.
Tontereenmäen nimi on saamelaista alkuperää, ja sen on tulkittu viittaavan alueen aiempaan saamelaiseen asutukseen.
Tontereenmäki on pellonreunassa sijaitsevan kolmen mäen matalin kohouma, jonka rinteiltä on löydetty kivilatomuksia. Kohde sijaitsee 2,3 kilometriä luoteeseen Pöytyän kirkosta ja sijaitsee 200 metriä Turusta Huittisiin kulkevan kantatiestä 41 itään. Aurajokeen laskeva Pöylijoki virtaa mutkitellen noin 800 metrin päässä idässä. Mäki kohoaa noin 15 metriä peltoaluetta korkeammalle ja se on verrattain metsäinen kalliomäki. Mäen korkeusvaihtelut eivät tee siitä erityisen hyvän paikan muinaislinnalle. kalliolla on kaksi matalaa jyrkännettä, joita on hyödynnetty suojavarustuksen rakentamisessa. Suojavarustuksista on jäljellä kivivalleja tai kivistä ladottuja muureja. Kalliolaen lounaiskulmassa on kivivalli jyrkänteen päällä ja sen pituus on kuusi metriä. Vastaavanlainen varustus on kalliolaen koilliskulmassa olevan jyrkänteen päällä. Se on viisi metriä pitkä ja muurimaisen oloinen. Näiden vallien välissä pohjoisessa jatkuu 9,5 metriä pitkä ja suora kivirivi, mutta se päättyy 10 metriä ennen ensin mainittua kivivallia. Myös kaakossa on kivivalleja. Muurimaisen vallin kakkoispäässä sijaitsee 4,5 x 5 metriä kiviröykkiö.
Paikalla ei ole suoritettu arkeologisia kaivauksia. Vuonna 2006 suoritti Heljä Brusila paikalla tarkastuskäynnin.
Tontereenmäkeen on kiinnitetty huomiota myös historiallisen kielitieteen näkökulmasta. Tontereenmäen nimi on saamelaista alkuperää, ja heijastaa kantasaamelaista muotoa *"tuonDe̮r", josta ovat peräisin niin suomen kuin nykysaamelaisten kieltenkin "tunturia" tarkoittavat sanat. Tontereenmäen nimen onkin muitten saamelaisten substraattitoponyymien, kuten Pöylijoen nimen ohella katsottu viittaavan Lounais-Suomen aiempaan saamelaiseen asutukseen.
Pöytyällä on säilynyt tarulinnaa koskevaa perimätietoa, mutta se ei näytä viittaavan tähän mäkeen tai edes tähän kylään.
Luonnonmaan linnavuori
Luonnonmaan linnavuori on Varsinais-Suomessa Naantalin Luonnonmaan Linnavuoren kaupunginosassa sijaitseva mahdollinen linnavuori.
Linnavuori sijaitsee noin 1,8 kilometriä Naantalin kirkosta etelään. Luonnonmaa on 10 kilometriä pitkä saari Naantalin vanhan keskustan edustalla. Linnavuori on kallioinen mäki, joka kohoaa yli 30 metriä ympäristöään korkeamalle. Mäen pohjoispuolella sijaitsee Viialanjärvi, joka on nykyään puoliksi soistunut umpeen. Pohjois- ja luoteispuolella on jyrkänne, mutta muut ilmansuunnat olisi tullut varustaa puolustusrakennelmilla. Vuoden 1957 Gunlög Ahlbäckin inventointikertomuksen mukaan varsinaisia kivivalleja ei löytynyt. Sen sijaan rinteiden sivuilla kulkee kivien rivejä vinosti alaspäin ja rinteiltä löytyy paljon soraa ja hiekkaa, jotka voivat olla puolustusvarustuksen jäänteitä. Kivirivejä ei voi selittää muinaisen meren rantavoimilla ja hiekkaa ei pitäisi rinteillä rantavoimien vuoksi myöskään olla. Vuoren laki on tasainen. Siellä on sijainnut kolmiomittaustorni, josta on jäljellä kiinnityspultteja kalliossa.
Kohdetta ei olla tutkittu arkeologisesti. Sen sijaan sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1957 (Gunlög Ahlbäck) ja 2006 (Jouko Pukkila).
Kuuvanvuori
Kuuvanvuori on Varsinais-Suomessa Maskun Lemussa Seijaisten ja Raukuisten kylien rajalla sijaitseva linnavuori. Myös Nousiaisissa on Kuuvanvuori ja Uudessakaupungissa on kaksi.
Kuuvanvuori sijaitsee noin neljä kilometriä Lemun kirkosta pohjoiseen Aviopeltojen aukean länsilaidalla, jossa on korkeita kallioisia ja korkeita mäkiä. Se on jyrkkärinteinen mäki, jonka kallioalue on 300×120 metriä suuri. Lounaissivlla on 150 metriä pitkä jyrkänne ja itäpäässä on kaksi pienempää jyrkännettä. Mäen luonaisreunalla sijaitseva lakialue on tasainen ja se kohoaa yli 40 metriä ympäristöään korkeammalle. Vallirakenteita vertailemalla erottuvat esilinna ja päälinna toisistaan. Esilinna sijaitsee kallion itä-koillispuolella ja sinne pääsee vain joko kaakko- ja pohjoispuolen terassien reittejä pitkin tai luoteesta kapeiden solien kautta. Sekä solissa että eteläisellä rinteellä on kivivallien jäännöksiä. Eteläinen valli on 6,5 metriä pitkä ja solissa ne ovat neljä ja kahdeksan metriä pitkät. Kaakkoisrinteessä on 37 metriä pitkä kivivalli ja alempana 12 metriä pitkä valli. Vallien korkeudet vaihtelevat 0,7–3,5 metriä.
Kohde löytyi vuonna 1997, kun Heljä Brusila ja Hannu Poutiainen kiersivät alueellisen inventoinnin yhteydessä paikkakunnalla.
Kärmeorvonmäki
Kärmeorvonmäki on Varsinais-Suomessa Liedossa Pränikkälän ja Pokkolan kylien alueella sijaitseva mahdollinen muinaislinna.
Linnamäki sijaitsee Liedon kirkosta 6 kilometriä itäkoilliseen ja on Savijoen laakson eteläpuolella olevassa Ahteenmetsän kallioalueella. Kärmeorvonmäki on pitkänomainen harju, jonka itäsivulla kulkee kivistä ladottu vallitus.
Paikkaa on tarkastettu vuonna 1919, jolloin A.M. Tallgren tutki sitä. Seuraavan kerran paikalla kävi Ella Kivikoski vuonna 1935 ja Matti Huurre vuonna 1935.
Lankvuori
Lankvuori on Varsinais-Suomessa Laitilan Seppälän kylässä sijaitseva epävarma mäkilinna.
Mäkilinna sijaitsee Laitilan kirkosta 7,2 kilometriä luoteeseen Seppälän kylässä Metsänpään ja Siperian välissä. Mäki sijaitsee Väkkäräntien pohjoispuolella aivan Junnilan talon pihapiirin takana. Mäki on harjanne, joka on nykyään peltojen ympäröimää. Mäen itärinteessä on epämääräisiä jäännöksiä kivisistä valleista. Nykyään tunnetaan kymmenkunta röykkiötä, joiden halkaisija on 5–7 metriä. Nämä voivat yhtä hyvin olla hautaröykkiöitä taikka esimerkiksi kaski- tai pellonperkausraunioita. Alueella on kuitenkin kuppikivi ja merovingiaikaisia hautauksia.
Vuonna 1895 kävi Theodor Schvindt inventoinnin yhteydessä tutkimassa linnaa. Myös Alfred Hackman tarkasti paikan vuonna 1919. Tutkimuksia ei ole tehty, mutta sen sijaan kohde on tarkastettu vuosina 1955 (Anna-Liisa Hirviluoto), 1993 (Leena Koivisto) ja 1994 (Sirkku Pihlman).
Knuuttilan linnasmäki
Knuuttilan linnasmäki on Varsinais-Suomessa Raision Ihalassa sijaitseva linnavuori. Muinaislinnaa on tutkittu vähän, mutta selviä merkkejä linnoittamisesta ei olla saatu.
Linnasmäki sijaitsee Raision kirkosta 1,4 kilometriä etelään Ihalassa 100 metriä Raisionjoesta länteen peltoalueen reunassa. Mäen laki on avokalliota, joka laskeutuu jyrkästi muualle paitsi kaakkoon. Sinne rinne viettää loivasti aina Knutin piha-alueelle asti. Vaikka puolustusvarustuksen jäänteitä ei ole tiedossa, on yleisenä käsityksenä se, että paikka on toiminut pakolinnana alueen väestölle jo nuoremman rautakauden aikoina.
Paikalla on käyty tutkimassa kohdetta alueellisen inventoinnin yhteydessä vuosina 1957 (Gunlög Ahlbäck) ja 1977 (Heljä Brusila). Muita tutkimuksia ei olla tehty.
Kulhon linnavuori
Kulhon linnavuori on Varsinais-Suomessa Turussa Kulhon saaren itäpäässä sijaitseva linnavuoreksi aikoinaan otaksuttu mäki.
Linnavuorella on taktinen sijainti sekä Kuusiston ja Kakskerran suuntaisen salmen että Kirjalan ja Ruissalon välisen salmen risteyskohdassa. Se kohoaa jyrkkärinteisenä kalliopaljastumana yli 35 metriä merenpinnan yläpuolelle. Sitä kiertää jyrkänne joka puolella paitsi itäreunssa. Luoteis- ja koillisrinteillä on useita terasseja. Mitään linnavuoreksi viittaavaa ei kohteesta olla löydetty, mutta siitä huolimatta Aulis Oja on katsonut linnavuoren palautuvan esihistorialliseksi.
Mäkeen liitettävä Linna-nimiö on vähintään historiallista perua. Kulhon Linnavuori mainittiin asiakirjassa vuodelta 1699, missä mainittiin vuoren juurella sijaitseva niitty nimeltään Linnanniittu.
Vuonna 1979 kävi Tapani Tuovinen Linnavuorella osana seudun inventointia.
Kalliomäen ympäristö ja ranta.alue on luonnonsuojelualuetta. Vuoren kummalakin puolella sijaitsee vapaa-ajan asuntoja. Saarelle pääsee vain veneellä.
Pöytiön linnamäki
Pöytiön linnamäki (tai Perttelin Linnamäki) on Varsinais-Suomessa Perttelin Pöytiössä Salossa sijaitseva mäkilinna.
Linnamäki sijaitsee Perttelin kirkosta noin 6,2 kilometriä kaakkoon ja sen näkyy Pöytiön kylästä Juvankoskelle vievältä tieltä sen lounaispuolella. Mäki työntyy pohjoiseen kahden notkon välistä niin, että tien puolella mäen rinteet ovat jyrkimmät. Mäen laki kohoaa noin 30 metriä korkeammalle kuin tien pinta ja sen länsi-, pohjois- ja koillispuolella kohoavat jyrkänteet. Mäen laki on epätasaista kalliota, joka on 50×80 metrin kokoinen. Epätasaisuudesta huolimatta siellä on ollut tilaa oleskella, mutta rakennuksille on voinut jäädä vähän tilaa. Linna-alueen eteläpuolelle on pitänyt rakentaa varustuksia, joiden jäännöksiä löytyy itä-länsisuuntaisena kivikkona. Eteläpuolen loivuus on kaivannut esivarustuksen, josta on jälkiä edempänä sijaitsevana kivikkona. Linnan alueelle johtaa kaakosta polku.
Linnamäellä on tehty vain pintapuolisia tutkimuksia. Hjalmar Appelgren teki vuonna 1886 ensimmäisen paikan tarkastukäynnin jota ovat seuranneet Matti Huurteen ja Jouko Pukkilan inventoinnin vuosina 1965 ja 2002.
Appelgren löysi kivivallin pohjoispuolen itärinteestä pienen kalliotasanteen, jossa sijaitsi muutamien kivien varaan jääneen ison paaden. Sen alla oli onkalo, jota oli täydennetty tukkimalla se ulkopuolelta isoilla kivillä ja tiivistämällä seinämää sisäpuolelta pienemmillä kivillä. Rakennelma on kuitenkin nuori eikä liity linnamäen käyttövaiheeseen.
Kaupinlinna
Kaupinlinna on Iloniemenkulmalla Kuusjoella Salossa Varsinais-Suomessa sijaitseva mahdollinen muinaislinna.
Muinaislinnasta ei ole enää näkyvissä jälkeäkään, mutta se on kuvattu muun muassa Topeliuksen kuvateokseen "Finland framstäldt i teckningar" (1845–1852) ja 1800-luvun muinaistieteellisissä tutkimuksissa (Killinen 1878 ja Björck 1882).
Kohteessa ei ole suoritettu arkeologisia kaivauksia, mutta sitä on tarkasteltu pintapuolisesti vuosina 1882 (A. Björck), 1972 (Anja Sarvas) ja 1997 (Ville Laakso). Aulis Oja on määritellyt sen paikan vuonna 1961 Viepjoen länsitörmälle, jossa pelto on hieman ympäristöään korkeammalla. Sen on aikaisemmin oletettu sijainneen Tuomarojan varrella olevalla Tuomarinvuorella. Oja paikallisti linnan paikalta löytämiensä tulisijan ja tiilenmurujen avulla. Koska löydökset ovat vielä vahvistamatta, ei linnan sijaintia voida varmuudella ilmoittaa.
Glukaarihappo
Glukaarihappo (CHO) on aldaarihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Se tunnetaan myös triviaalinimellä sakkariinihappo. Yhdistettä tutkitaan biopohjaisena raaka-aineena kemikaalien, esimerkiksi polymeerien tuotantoon.
Huoneenlämpötilassa glukaarihappo on värittömiä kiteitä. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen ja etanoliin, mutta niukemmin dietyylieetteriin. Se on heikko happo ja sen pK-arvo on 1,0·10. Hydroksyylikarboksyylihapoille tyypillisesti glukaarihappo muodostaa rengasrakenteisia estereitä eli laktoneita ja mahdollisia ovat sekä mono- että dilaktonit. Glukaarihappo on optisesti aktiivinen yhdiste. Mutarotaation vuoksi glukaarihapon ominaiskiertokyky vesiliuoksessa muuttuu ajan kuluessa arvosta +6,86 arvoon +20,6.
Glukaarihappoa muodostuu nisäkkäissä glukuronihapon aineenvaihduntatuotteena. Sitä esiintyy myös useissa hedelmissä ja vihanneksissa, erityisesti omenoissa ja sitrushedelmissä.
Nykyään glukaarihappoa valmistetaan pääasiassa hapettamalla tärkkelystä, glukoosia tai sakkaroosia väkevän typpihapon avulla. Typpihapon korvaamiseksi on pyritty löytämään katalyyttejä, joiden avulla tärkkelys tai glukoosi pystyttäisiin hapettamaan selektiivisesti glukaarihapoksi ilman hapen toimiessa hapettimena. Tehokkaimmaksi ovat osoittautuneet TEMPO-johdannaiset.
Glukaarihappoa tutkitaan lähtöaineeksi muiden yhdisteiden tuotantoon. Etuna ovat sen tuotannon raaka-aineiden halpa hinta ja hyvä saatavuus. Glukaarihapon estereitä ja polyhydroksipolyamideja on tutkittu hyvin haarautuneina polymeereinä korvaamaan nyloneita. Yhdiste voi sen kelaatiokyvyn vuoksi toimia hyvänä raaka-aineena myös pesuaineiden ja muiden pinta-aktiivisen aineiden valmistukselle. Rennovia kehittää prosessia, jossa glukaarihappo kyettäisiin pelkistämään vedyttämällä adipiinihapoksi. Vuonna 2016 julkaistun arvion mukaan glukaarihapon tekninen tuotanto ja käyttökohteet nousevat todennäköisesti merkittäviksi kymmenen vuoden sisällä.
Rekottilan linnavuori
Rekottilan linnavuori on Varsinais-Suomessa Paimion Kevolassa sijaitseva mahdollinen linnavuori.
Linnavuori sijaitsee Paimion kirkosta 4,2 kilometriä kaakkoon Kevolan länsilaidalla olevalla Katinhäntä nimisen kallion jyrkänteen päällä. Itään pellollepäin aukevan jyrkänteen kohdalla mäki kohoaa 25 metriä pellonreunaa korkeammalle. Kalliomäen koillis- ja kaakkoissivuilla on jyrkänteet ja mäen päällä aukeaa lounaaseen pienempi jyrkänne. Muinaislinnoille tyypillisiä kivivallien rakenteita on löydetty vain lakialueen eteläreunasta. Muiden vallien puuttuminen on hieman ongelmallista muinaislinnoituksen määrittämisen kannalta. Kivistä on myös rakennettu hautaröykkiötä, joista kahta on kaitettu vuonna 1885. Niistä löytyi palanutta luuta. Jos paikka on toiminut pakolinnana, olisi sen lakialue voinut olla noin 30×50 metriä suuri.
Turku-Helsinki-moottoritie ohittaa kohteen noin 250 metriä etelämpämä. Helpointa on lähestyä linnavuorta paimion keskustasta käsin yhdystietä 2351 pitkin. Museovirasto on myös hoitanut muinasjäänöksien aluetta pitämällä sitä puista vapaana niin, että se röykkiöiden ympäristö on avoin ja että jykänteet näkyvät ympäristöönsä selvästi. Kohteille johtaa hannunvaakunioin merkitty polku ja paikallinen Paimio-seura on pystyttänyt sinne kaksi opastaulua.
Alueen hoidosta ovat vastanneet Teija Tiitinen ja Henrik Asplund (1990–1995) sekä Satu Mikkonen-Hirvonen (1998) ja Marja Sipilä (1999).
Kohde oli tunnettu jo 1800-luvulla ja vuonna 1885 Hjalmar Appelgren kävi paikalla tutkimassa vuorilinnaa ja kaivoi samalla kertaa kaksi hautaröykkiötä. Muita arkeologisia kaivauksia ei olla tehty. Kohde on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1927 (Allan Lindroos), 1996 (Marianne Schauman-Lönnqvist), 2005 (Eeva Raike) ja 2014 (Kaisa Lehtonen & Satu Mikkonen-Hirvonen). Liisa Tuomi on tehnyt kohteen ympäristössä 23.7.1991 kasvillisuuskartoituksen.
Nousiaisten linnamäki
Nousiaisten linnamäki on Varsinais-Suomessa Nousiaisten Nummessa sijaitseva mahdollinen mäkilinna.
Linnamäki sijaitsee Nousiaisten kirkosta noin 3,1 kilometriä länteen ja sen länsipuolelta juoksee ohi Fatijoki, joka yhtyy Hirvijokeen 3,5 kilometriä etelämpänä. Mäki on 280×90 metriä suuri kallioinen luoteis-kaakkosuuntainen mäki, jonka lounaispuolella sijaitsee jyrkänne. Mäki kohoaa lähes 20 metriä ympäristöään korkeammalle. Nykyään ei, eikä enää vuoden 1958 inventoinnissa, tunneta muinaislinnan jäännöksiä. Hjalmar Appelgren selosti vuonna 1885, että lakialueen keskivaiheilla oli (poikittainen) rotko, jonka kummankin pään poikki kulki varustuksen jäännös. Rotkon alueelta hieman alaspäin sijaitsi 30×50 askeleen suuruinen penkere, jossa kasvillisuus oli tiheää. Penkereellä oli 5 tai 6 suurta kiveä kehämäisessä muodostelmassa. Mäelle pääsee valtatieltä 8, josta käännytään yhdystielle 12414 noin 3 kilometriä Nousiaisten risteyksestä pohjoiseen.
Linnamäki on luonnonsuojelualuetta.
Kohdetta ei olla tutkittu arkeologisesti. Sen sijaan sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1885 (Hjalmar Appelgren), 1958 (Torsten Edgren) ja 2003 (Esa Laukkanen) erilaisten inventointien yhteydessä.
Pohjoisfriisi
Pohjoisfriisi on vähemmistökieli Saksassa, jota puhutaan virallisena kielenä Helgolandissa ja Nordfrieslandissa. Se kuuluu länsigermaanisiin kieliin.
Pohjoisfriisin lähimmät sukulaiskielet ovat kaksi muuta friisin kieltä: länsifriisi Pohjois-Alankomaissa ja itäfriisi Ala-Saksin luoteisosissa Saksassa. Yhdessä näitä kieliä kutsutaan friisin kieliksi.
Friisi on läheistä sukua englannin kielelle, ja molemmat kielet kuuluvat yhteiseen anglo-friisiläiseen ryhmään. Anglo-friisiläiset kielet kuuluvat pohjanmerengermaanisiin kieliin alasaksan kanssa. Alasaksa on kehittynyt eri suuntaan ja siten menettänyt useita pohjanmerengermaanisia piirteitään.
Koljolan linnavuori
Koljolan linnavuori eli Koljolan Linnanvuori on Varsinais-Suomessa Nousiaisisten Koljolassa sijaitseva todennäköinen linnavuori.
Linnanvuori sijaitsee Nousiaisten kirkosta 1,4 kilometriä luoteeseen peltoalueella sijaitsevassa metsäniemessä. Mäellä on 130×80 metriä laaja kallioalue, joka kohoaa yli 10 metriä ympäristöään korkeammalle. Kivivallin rakenteita on löydetty kallion pohjoisreunan solasta, jossa sitä löytyy kaksimetrisen siirtolohkareen vierestä ja toinen kivivalli siitä 13,5 metriä ylöspäin. Vuoren päältä löytyi myös lähde.
Linnanvuori tunnettiin jo 1800-luvulla ja vuonna 1886 Hjalmar Appelgren kävi tutkimassa paikkaa. Kohdetta on tarkastettu myöhemminkin. Vuonna 1958 Torsten Edgren ei löytänyt valleja, mutta vuonna 2003 Esa Laukkanen löysi ne pohjoispäästä.
Viikan linnavuori
Viikan linnavuori on Varsinais-Suomessa Liedossa Karvalan lähellä sijaitseva mahdollinen linnavuori.
Linnavuori sijaitsee Liedon kirkosta 1,8 kilometriä kaakkoon ja sen koillispuolella virtaa 150 metrin päässä Savijoesta. Savijoen laakson peltoaukealta kohoaa kalliomäki noin 25 metriä sitä korkeammalle. Mäen itä- ja länsireunaa on mahdollista muinaislinnaa ollut suojaamassa pitkät jyrkänteet. Suojavarustuksien jäänteitä ei ole löydetty lukuun ottamatta itä-kaakkois-reunalla olevia suuria kivenlohkareita, jotka voivat olla myös luontaisia. Mäen laelta on koetutkimuksissa löydetty pieni määrä hiiltä.
Ainoa arkeologinen kaivaus tehtiin vuonna 1969 (Müller ja Sappinen). Kohde on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1954 (Matti Huurre) ja 2000 (Kaisa Lehtonen).
Pussilan linnavuori
Pussilan linnavuori on Varsinais-Suomessa Kaarinan Piikkiössä Hepojoella sijaitseva mahdollinen linnavuori.
Kohde sijaitsee Piikkiön kirkosta 4,5 kilometriä pohjoiskoilliseen yhdystien 12285 varrella. Vuoren lähellä juoksee Vettoja, joka yhtyy alempana Hepojokeen. Kalliomäki on 150×100 metriä laaja ja sen kallioinen laki kohoaa yli 25 metriä ympäristön peltoja korkeammalle. Kukkulan länsi- ja luoteisrinteet ovat jyrkät ja etenkin pohjoispuolella jyrkänne tekee vuoren hankalaksi lähestyä. Mäen laki on pääasiassa avokalliota ja melko tasainen. Rinteiltä ei löydy puolustusvarustuksen jäänteitä.
Mäellä ei ole tehty arkeologisia tutkimuksia, mutta pintapuolista tutkimista on suoritettu vuosina 1954 (A-K. Koskimies ja V. Haapanen), 1979 (Markku Ikäheimo) ja 1995 (Heljä Brusila ja Esa Saari). Vuoden 1979 tarkastuksessa löydettiin koekuopista nokea ja hiiltä.
Nuppilinna
Nuppilinna on Päijät-Hämeessä Orimattilan Artjärvellä sijaitseva mahdollinen mäkilinna.
Nuppilinna sijaitsee Artjärven kirkosta 680 metriä länsiluoteeseen Pyhäjärven rannassa Säyhteen laskujoen suun lähellä. Se on metsäinen matala mäki, jonka laki olisi tasoitettu oleskelua varten. Puolustusvarustuksien jäänteitä ei tunneta, mutta perimätiedon mukaan paikkaa olisi käytetty pakopaikkana.
Nuppilinnaa ei olla tutkittu arkeologisesti, mutta se on tarkastettu pintapuolisesti vuosina 1908 (Sara Backman), 1969 (Anna-Liisa Hirviluoto) ja 1999 (Satu Koivisto).
Linnan lähellä on myös toinen Pyhäjärven linnanmäki.
Hämeenkosken linnakallio
Hämeenkosken linnakallio on Päijät-Hämeessä Hollolan Hämeenkoskella sijaitseva mahdollinen linnavuori. Vuonna 2014 löydettiin alueen hoidon yhteydessä kivivalleja. Paikalla ei ole tehty tutkimuksia eikä ole aivan varma, että paikalla olisi ollut muinaislinna.
Linnakallio sijaitsee noin 300 metriä eteläkaakkoon Hämeenkosken kirkosta ja se muodostaa huomattavan suuren mäen aivan Hämeenkosken taajaman kupeessa. Teurojoki virtaa linnavuoren heti juurella. Linnakallio jää yhdystien 3172 ja valtatien 12 väliin. Kalliolle johtaa tie sen laelle, minne pystytettiin vuonna 1991 linkkimasto. Kallion huippu on noin 60 metriä läheisiä järviä korkeammalla. Koska puusto on harvempaa ja paikoin puuttuukin, ovat näkymät eri suuntiin hyvät. Kaikki kallion ilmansuunnat ovat jyrkänteiden suojaamia paitsi luoteisosa. Sieltä ei olla tunnettu vallimaisia rakenteita ennen kuin vasta vuonna 1996, jolloin ympäristön hoidon yhteydessä havaittiin matala lakea reunustava kiveys. Se oli päässyt osittain tuhoutumaan linkkimaston huoltorakennusta ja tietä rakennettaessa. Kiveyksen luonnetta ja alkuperää ei olla vielä tutkittu.
Hoitoalue rajautuu muinaislinnan lakialue sekä vallien lähiympäristö.
Vuonna 1975 kävi Arja Nissinen Kosken (HL) tilaman inventoinnin yhteydessä tukimassa linnavuorta. Hän ei löytänyt rinteiltä valleja, vaikka paikka vaikutti nimensä puolesta ja muutenkin lupaavalta muinaislinnan paikalta. Vuonna 1996 Olli Soinisen johtama hoitoryhmä huomasi kivirakenteen, joka oli jo osittain tuhoutunut. Vuonna 1999 Sirkka-Liisa Seppälä tarkasti paikan inventoinnin yhteydessä.
Havukkakallio
Havukkakallio eli Havukkamäki on Pohjois-Karjalassa Ilomantsissa sijaitseva linnavuori. Linnavuoren vallit näkyvät vieläkin selvästi. Paikkaa on tutkittu arkeologisesti, mutta sen ajoitus on vielä onnistumatta.
Havukkakallio sijaitsee Ilomantsin kylässä Parppeilan mailla Tuupovaaran maantien itäpuolella ja kantatie 74 risteyksestä puoli kilometriä etelään. Mäki on kallioinen ja mäen jyrkänteet ovat paikoin jopa pystysuorat. Ylös mäen laelle pääsee kiipeämään vain kaakosta. Kaakkoisen tien katkaisee mäen rinteeseen rakennetut neljä peräkkäistä mullasta tehtyä vallia. Sisimmät vallit ovat korkeammat ja uloimmat matalimmat. Korkein valli on erässä kohdassa kaksi metriä korkea, harjalta 2 metriä leveä ja juurelta 5–6 metriä leveä. Korkeimmat vallit ovat myös kivettyjä. Vallien pohjoissivut ovat yleensä jyrkemmät kuin eteläsivut. Vallit rajaavat yhdessä jyrkänteiden kanssa linnapihan, joka on 50×30 metriä suuri. Vallien välissä on kuoppia, joista löytyi nokea ja hiiltä sekä kiviä. Vallien kaivauksissa löytyi maan sisästä jopa säilyneitä hirsiä. Korkeimman vallin takana on kivikasoja.
Mäen laella erottuu rakennuksien pohjia, joissa on ollut tulisijoja. Kaivauksilta löytyi myös atrain (KM/hist 62074) ja keihäänkärki. Myös rautakuonaa löydettiin.
Havukkakallioon liittyy suullisena perinteenä tarinat mestauksista ja rangaistuksien toimeenpanoista paikassa, jossa kallioon on hakattu ristin muotoinen kuvio. Kerrotaan myös tarinoita "elämän lähteestä" ja aarteen etsinnöistä.
Sosiaalijohtaja Pekka Romppanen ilmoitti vuonna 1955 mäellä tiedetyistä valleista Muinaistieteelliselle toimikunnalle. Ilmoituskirjeessä käy kuitenkin ilmi, että kohde tunnettiin jo vuonna 1885. Siitä löytyi Reijo Tirrosen kuvaus Suomen muinaismuistoyhdistyksen julkiaussa. Vuonna 1955 Ville Luho tarkaisti kohteen ja vuosina 1960--1961 Jouko Voionmaa suoritti mäen laella arkeologiset kaivaukset, mutta niistä ei ole säilynyt kaivausraportteja. Paikka tarkaistettiin vuonna 1970 (Anja Sarvas) ja vuonna 1976 (Matti Huurre). Vuonna 1995 Sauvo Henttonen Ilomantsista löysi paikalta rautaisen veitsen.
Vuonna 1998 tutki Jussi-Pekka Taavitsainen muinaislinnan tutkimisen vaiheita ja yritti tavoittaa sellaisia löytöjä, joista saisi ajoitettua linnan ikä. Metallinilmaisimella löydettiin moderneja löytöjä, mutta ei rautakuonaa. Myöskään mitään sellaisia rakenteita ei enää tavoitettu, jotka olisivat liittyneet linnaan ja olisivat sisältäneet esimerkiksi hiiltä. Linna jää siten tarkemmin ajoittamatta. Arvioidaan kuitenkin, että se ei ole kuitenkaan rautakautinen vaan historiallinen.
Linnalampi
Linnalampi on Pohjois-Karjalassa Ilomantsin Putkelassa sijaitseva mahdollinen mäkilinna.
Mäkilinna sijaitsee Ilomantsin luterilaisesta kirkosta noin 8 kilometriä pohjoiskoilliseen Koitajoen varrella olevassa särkässä, jossa Linnalampeen työntyy niemi. Noin 100 metriä pitkässä ja 250 metriä leveässä niemessä on sen kärjessä noin 100 metriä pitkä ja jyrkkä mäki. Linnalammen vedenpinnasta 16 korkeammalle kohoavan mäen laelle on tasoitettu noin 5×20 metriä suuri alue, jonka ympäriltä ei ole löydetty suovarustuksen jäänteitä. Lammen pohjassa tiedetään olevan veistettyjä puita.
Kohteessa ei ole tehty arkeologisia tutkimuksia. Sen sijaan sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1985 (Anne Vikkula), 1986 (Päivi Kankkunen) ja 1986 (Matti Huurre, Anne Vikkula ja Pentti Zetterberg).
Eskolanvuori
Eskolanvuori on Pirkanmaalla Akaan Kylmäkoskella sijaitseva linnavuori, josta tunnetaan runsaasti perimätietoa.
Linnavuori sijaitsee noin kahdeksan kilometriä Kylmäkosken kirkosta eteläkaakkoon Jalannin etelärannan tuntumassa. Mäki kohoaa 37 metriä Jalannin vedenpintaa korkeammalle ja vuorelta on järvelle hyvät näkymät. Kallioalue on 150×60 metriä suuri. Vuoden 1943 inventoinnissa kohde täytti tutkijoiden useimmat linnavuoren kriteerit, joten sitä alettiin pitää sellaisena. Kallion itärinteiltä löydettiin kivivalli, joka on 40–50 metriä pitkä ja 1,5 metriä korkea. Toinen kivivalli löytyi länsirinteeltä ja se oli noin 50 metriä pitkä. Mitään arkeologisia tutkimuksia siellä ei olla vielä tehty. Vuoden 1996 inventoinnissa valleja alettiin pitää Itämeren Ancylusvaiheen rantakivikkona, johon ne sopisivat myös hyvin.
Paikkaan liittyy runsaasti perimätietoa ja yhden tarinan mukaan vuorella olisi ollut Isonvihan aikana pakopaikka ja puolustusvarustus. Paikalla palavat myös aarnivalkeat.
Vuonna 1943 kävi Nisula tutkimassa paikkaa. Hänen mielestään paikka oli linnavuori. Sitä vastoin Timo Jussila, joka on vierailut vuosien 1996 ja 2002 inventointien yhteydessä paikalla, pitää kivivalleja luonnonmuodostelmina.
Kirkkovuori
Kirkkovuori on Kymeenlaaksossa Virolahden Häppilässä sijaitseva epätodennäköinen linnavuori. Käsitys, että kohde on muinaislinna, perustuu mäeltä tehtyihin esinelöytöihin ja paikan sopivuudesta linnavuoreksi.
Kirkkovuori sijaitsee Klamilan kirkosta 2,6 kilometriä luoteeseen. Se on kohtalaisen matala rapakivinen kallioalue, jota kiertää jyrkänne kaikkialla paitsi etelän suunnalla. Sieltä ei kuitenkaan tunneta jäänteitä puolustusvarustuksesta, jollainen olisi esimerkiksi kivistä rakennettu valli. Kalliolle johtaa polku. kallioalueelta on löydetty putkikirves ja tappikirves kalliota peittävän turpeen alta rapautumissorasta. Esineet olivat yhdeksän metrin eteäisyydellä toisistaan ja ne lahjoittu löytäjä Seppo Kallio Museovirastolle vuonna 2008.
Vuonna 2008 tekivät Seppo Kallio ja Ilkka Kaskinen havainnot esineistä, joita Tanja Tenhunen, Marita Kykyri ja Ilkka Kaskinen kävivät tutkimassa esineitä "in situ".
Kuoppalan linnavuori
Kuoppalan linnavuori on Kymenlaaksossa Kouvolan Enäjärven Kuoppalassa sijaitseva mahdollinen linnavuori. Seutu kuului aiemmin Anjalankoskelle.
Linnavuori on maastossa äkillisesti ympäristöään 25 metriä korkeammalle kohoava mäki, joka on 350×200 metriä laaja. Mäellä on lähes yhtä pitkä mutta kapeampi kallioalue. Mäen länsi- ja itäreunassa on jyrkänteet. Mäen ohi virtaa meanderoiva Kuoppalanjoki. Mäen loivilla rinteillä on kivikkoa, joka saattaa olla suojavarustuksen hajonnutta kivivallia. Vuorella on myös kaivanto, jonka tarkoitus on edelleen auki. Noin 900 metriä itään sijaitsee Kaupinmäen röykkiöalue, jota ei ole ajoitettu.
Vuonna 1968 Matti Huurre kävi vuorella seudullisen inventoinnin yhteydessä ja vuonna 2008 Johanna Enqvist tarkasti kohteen uudelleen.
Hyypiönvuori
Hyypiönvuori on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa sijaitseva mahdollinen muinaislinna. Nykyään pidetään erittäin epätodennäköisenä, että kohde olisi ollut muinaislinna, sillä edes kivivallien jäänteitä ei pystytä paikallistamaan.
Vuonna 1886 Hjalmar Appelgren tutki mäen väitettyä linnavuorta ja tuli siihen johtopäätökseen, että kyseessä on muinaislinna. Löytyy myös kirjallisia esityksiä 1700- ja 1800-luvulta kivivalleista paikallisten kertomana. Luettuaan Appelgrenin kirjan muinaislinnoista, kävi myös Julius Ailio tarkastamassa paikan vuonna 1921. Hän päätyi vastakkaiseen tuloseen, ettei kohde ole muinaislinna, vaikka hän löysikin kiviä vuoren länsiosasta. Paikka on kuitenkin säilyttänyt statuksensa ja vuonna 1935 teki Jouko Voionmaa tarkastuksen, vuonna 1983 Jyri Saukkonen kävi paikalla inventoinnin yhteydessä (vallit kaakkoisosaa vuorta) ja vuonna 2014 Eeva-Liisa Schulz tarkasti paikan vielä kerran. Viimeisellä kerralla Schulz ei löytänut väitettyjä valleja mistään, vaikka olosuhteet olivat hyvät. Ainoat kivivallit olivat hänen mielestään luontaisia aallokon vaikutuksesta syntyneitä.
Kestinpäänkallio
Kestinpäänkallio eli Linnakallio eli Linnamäki on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa sijaitseva mahdollinen muinaislinna. Muinaislinnaa ei olla tutkittu.
Linnakallio sijaitsee Tuuloksen kirkosta 1,5 kilometriä itään ja Suolijärvestä 750 metriä koilliseen. Mäki ja pitkän muotoinen kallioalue on luode-kaakkosuuntainen ja sen luontainen jyrkänne aukeaa lounaaseen. Mäen kaakkoispuolella on kivivallin näköinen rakenne, mutta ei ole varmaa, että se olisi ihmisen rakentamaa. Jos se on jäänne linnasta, olisi linnapiha 180×80 metriä suuri.
paikka on tunnettu pitkään. Jo vuonna 1886 kävi Hjalmar Appelgren tutkimassa kohteen. Toisen kerran vuorilinnoja tarkastivat Julius Ailio ja Sakari Pälsi vuonna 1924. Näiden tarkastukset eivät johtaneet tutkimuksiin, kuten eivät myöskään vuoden 1935 (Jouko Voionmaa) ja 1983 (Jyri Saukkonen) käynnit.
Palvaanlinna
Palvaanlinna on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnan Vanajan Miemalassa sijaitseva mahdollinen mäkilinna.
Palvaanlinna sijaitsee Hämeen linnasta 6,2 kilometriä eteläkaakkoon Miemalanselän länsirannan Hattelmalanharjun eteläosan päällä ja noin 250 metriä rannasta. Linnan alueella harjun lakiosa kohoaa yli 40 metriä Miemalanselän yläpuolelle ja se yltää vielä ympäristöään 20 metriä korkeammalle. Lakialue on 150×50 metriä suuri ja se kapenee molempiin päihin. Linnoittamiseen tarkoitettua kivivallia ei näy ja ainoat kivikot vaikuttavat luontaisilta. laelta näkyy suoraan Mantereenlinna.
Linnan kautta kulkee harjun suuntainen kävelypolku. Palvaanlinnan kaakkoispäässä on autoille pysäköintialue ja kaupungin pystyttämä opastaulu, jossa esitellään Miemalanharjun ja Raimansuon luonnonsuojelualueita. Suojelualue ei yllä linnan alueelle.
Kohdetta ei vielä tutkittu arkeologisesti, mutta pintapuoliset arviot on annettu vuosina 1935 (Jouko Voionmaa), 1939 (Esko Sarasmo), 1984 (Jyri Saukkonen) ja 1999 (Sirkka-Liisa Seppälä).
Lippilinnanmäki
Lippilinnanmäki on Kanta-Hämeessä Hattulan Jokivarren kylässä sijaitseva mahdollinen mäkilinna.
Linnanmäki sijaitsee Hattulan vanhalta kirkolta runsaat 7 kilometriä pohjoiseen. Mäki sijaitsee Vanalaveden Lusinselän eteläpäähän laskevan Valtteenjoen länsirannalla. Paikalle ei johda tietä, mutta kantatie 57 ohittaa sen 400 metrin päässä. Mäki on noin 10 metriä korkea ja se on kallioaluetta. Jouko Voionmaan kartalla vuodelta 1935 lukee pohjoispuolella "valli?". Vuoden 1985 inventoinnissa ei näitäkään jäänteitä havaittu.
Kohdetta ei olla tutkittu arkeologisesti. Sen sijaan sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1935 (Jouko Voionmaa), 1940 (Sirkka Ojala) ja 1985 (Jyri Saukkonen).
Haukiveden linnasaari
Haukiveden linnasaari on Etelä-Savossa Rantasalmella Linnansaaren kansallispuistossa sijaitseva Linnasaari, jonka luoteispäässä on kallioinen linnavuori.
Linnasaaren Linnavuorella on yli 35 metriä korkea kallioinen mäki, jolla on arveltu olevan linnavuori. Huipulta on hyvät näkymät ympäröiville vesialueille. Vaikka paikan nimi on osoitteleva ja mäen topografia olisi linnavuorelle otollinen, ei paikalla ole löydetty merkkejä vallituksista tai muusta oleskelusta.
Ainoa maininta linnasaaren tutkimuksista on vuodelta 1988, kun Helena Taskinen kävi tarkastamassa kohteen.
Vatilan linnavuori
Vatilan linnavuori on Etelä-Savossa Mikkelissä sijaitseva mahdollinen linnavuori.
Linnavuori sijaitsee Mikkelin asemalta 8,5 kilometriä etelälounaaseen Linnajärven puolessa välissä sen itärannalla. Siellä sijaitsee kalliomäki, jonka itä- ja länsipuolella on jyrkänteitä, jotka ovat auttaneet suojautumaan mahdollisilta tunkeilijoilta. Mahdollisilta suojavarustuksista ei ole jäänyt jäljelle kivivalleja tai muuta niihin viittaavia jäännöksiä.
Paikalla ei ole tehty arkeologisia kaivauksia, mutta kohde on tarkastettu vuosina 1972 ja 1986 (Matti Huurre) ja 1986 (Jussi-Pekka Taavitsainen). Löytömateriaaliksi saatiin kirves, rautapuukko ja tulusrauta.
Suuri Pyhäkalan Linnavuori
Suuri Pyhäkalan Linnavuori on Etelä-Karjalassa Lappeenrannassa Simolan lähellä Melkolan kylässä sijaitseva epävarma linnavuori.
Linnavuori sijaitsee Lappeenrannan kirkosta 15 kilometriä etelälounaaseen ja se on Suuri Pyhäkalan lounaisrannalla oleva korkea kalliomäki. Se on pieni, mutta jyrkkäseinäinen vuori. Mäen laki on kolmion muotoinen ja epätasainen. Mahdollisen linnan kaakkois-, etelä ja itäsivusta on jyrkänteiden suojaama, mutta länsipuolella rinteet ovat loivia. Siellä sijaitsee lyhyt kiviraunio, joka on tulkittu kivivallin jäännökseksi. Valli on neljä metriä leveä ja 0,5–1,0 metriä korkea. Se voisi kuitenkin olla myös lapinraunio.
Kohteessa ei ole suoritettu arkeologisia kaivauksia. Se on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1974 (Timo Miettinen), 1976 (Matti Huurre, Pekka Sarvas ja Jussi-Pekka Taavitsainen) sekä Aarni Erä-Esko ja 1998 (Timo Jussila).
Pailinnan linnamäki
Pailinnan linnamäki on Varsinais-Suomessa Salossa sijaitseva mahdollinen linnamäki.
Linnamäki sijaitsee 4,3 kilometriä länteen Halikon kirkosta. Pailinnan ympäristössä on viisi sitä paljon korkeampaa kalliomäkeä, joista yksi lounaassa oleva on peruskartoissa nimetty virheellisesti myös Linnamäeksi. Kallioinen mäki on melko tasainen ja pienialainen. Tasaisen alueen suuruus on vain 50×10 metriä. Mäen itäpäässä on rinne loiva, mutta länsireunassa on noin 15 metriä korkea jyrkkä kallioseinä. Loivassa rinteessä oli vielä 1800-luvulla ollut mahdollisen kivivallin jäänteitä. Se on voinut olla myös muinaisen merenrannan rantakivikkoa.
Kohdetta ei ole tutkittu arkeologisesti, mutta sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1885 (Hjalmar Appelgren) ja 1955 (Anna-Kerttu Koskimies).
Linnasenvuori
Linnasenvuori on Keski-Suomessa Jämsän Juokslahdessa sijaitseva mahdollinen linnavuori.
Linnasenvuori sijaitsee Jämsän kirkosta 12,2 kilometriä koilliseen Juokslahden Juoksjärven pohjoispuolella. Metsämaastossa erottuu ympäristöstään selvästi luontaisesti jyrkkärinteinen vuori, jonka lounaisrinteessä on jyrkänne. Vuori on eri suunnista vaikeapääsyinen, mutta puolustettavuutta ei ole vahvistettu rakenteilla, joita vielä erottaisi maastosta. Itse asiassa mitään muutakaan ihmisen toimintaa ei vuoren laelta erotu lukuun ottamatta metallinilmaisimella löydettyjä haulikon hylsyjä ja rautanauloja. Naulat voivat olla peräisin kolmiomittaustornista. Paikalliset ovat polttaneet paikalla nuotiota.
Linnavuoresta teki ilmoituksen Terho Itkonen vuonna 1990. Hän oli huomannut kohteen jo 1957 ollessaan Jämsässä keräämässä paikannimiä. Samana vuonna 1990 Jussi-Pekka Taavitsainen kävi tutkimassa ja kaivamassa kohdetta löytämättä mitään.
Ikoinniemen linnavuori
Ikoinniemen linnavuori on Etelä-Savossa Savonlinnassa sijaitseva varmistamaton muinaislinna. Sen rinteiltä ei ole löytynyt puolustusrakenteita tai irtolöytöjä, jotka puoltaisivat paikallisten antamaa nimeä vuorelle.
Linnavuori sijaitsee Savonlinnan tuomiokirkosta 10,6 kilometriä kaakkoon. Se sijaitsee Pihjalaveteen kuuluvan Kankaisselän itärannalla olevassa Ikoinniemessä. Vuoren huippu kohoaa yli 50 metriä Pihlajaveden vedenpintaa korkeammalle ja sieltä on hyvät näkymät ympäröiville alueille. Vuoren lounais- ja koillissivuilla on pitkät ja suorat jyrkänteet suojaamassa oletettuilta vihollisilta. Myös järvenpuoleinen rinne on jyrkkä. Loivinta on kaakkoisrinteessä. Mitään puolustusvarustuksilta jäljelle jääneitä valleja ei ole löytynyt. Siksi kohde ei välttämättä olekaan muinaislinna.
Vuonna 1973 Mikko Perkko suoritti paikalla tarkastuksen. Alueellisella inventointimatkallaan vuonna 1994 kävivät Leena Lehtinen ja Timo Sepänmaa vuorella.
Linnavuori on sisällytetty Pihlajaveden luonnonsuojelualueeseen vuonna 2014.
Otavan linnavuori
Otavan linnavuori on Etelä-Savossa Mikkelissä sijaitseva epävarma linnavuori.
Linnavuori sijaitsee Puulaveden Heposelän eteläpäässä Linnalahden ja Sirkkalahden välisessä niemessä. Niemessä on lähes 400 metriä pitkä saarimainen kärki, jossa Linnavuori sijaitsee. Linnavuori kohoaa niemessäkin 25 metriä ympäristöään korkeammalle ja vedenpinnasta vuoren laki on 35 metrin korkeudella. Lakialueen ympärillä kulkee jyrkänteen reuna, jonka halkaisija on yli 60 metriä. Oletetun linnan puolustuvarustuksista ei näy merkkejä saatikka muilla linnavuorilla tavattavista kivivalleistakaan.
Vuonna 1972 kävi Matti Huurre tarkastamassa kohteen.
Sarajärven linnavuori
Sarajärven linnavuori on Etelä-Karjalassa Ruokolahdella sijaitseva muinaislinna. Muinaislinnan alueelta on löydetty joitakin rakenteita, joita voidaan pitää varustuksen jäänteinä. Kohteesta ei ole merkintää Museoviraston Rekisteriportaalissa.
Bårnholm
Bårnholm on Varsinais-Suomessa Paraisten Pikku-Nauvossa sijaitseva saari, jossa on todennäköisesti ollut myös linnavuori. Sitä ei ole vielä tutkittu.
Bårnholmin saari sijaitsee Hangslax fjärdenissa noin 300 metriä Pikku-Nauvon rannasta pohjoiseen. Saaren rantaviiva on lähes pyöreän muotoinen ja saaren halkaisija noin 150–170 metriä. Se on yli 30 metriä korkea saari, joka kasvaa enimmäkseen mäntyä. Saarella ei ole asukkaita tai rakennuksia. Saari on luonnonsuojelualuetta.
Saarella on monia luontaisia ominaisuuksia ollakseen hyvä rautakautinen tai keskiaikainen linnavuori. Vuorelle voi nousta ainoastaan kaakon suunnalta, kun muualla rinteet ovat siihen liian jyrkät. Vuoren laella on yleensä vettä, sillä siellä sijaitsee kuivunut suo. Kaakon puoleisella rinteellä sijaitsee kaksi riviä kiviä, jotka ovat voineet toimia suojavarustuksen rakenteissa tukena tai painona. Kivivallit eivät ole säilyneet kovin hyvin.
Vuonna 1955 kävi Georg Mickelson saarella inventointimatkalla ja vuonna 1989 suoritti Tapani Tuovinen muinaislinnan rakenteiden tarkastuksen.
Salajärven Linnakallio
Salajärven Linnakallio eli Kalkkolan linnavuori on Päijät-Hämeessä Lahden Nastolan Immilän kylän lähellä sijaitseva linnavuori.
Linnakallio sijaitsee Nastolan kirkosta 6,7 kilometriä pohjoiskoilliseen Salajärven itärannalla. Metsäinen mäki kohoaa vajaa 20 metriä Salajärven vedenpintaa korkeammalle. Mäen järvenpuolinen sivu on jyrkkä ja rantaa seuraa ylempänä pitkä jyrkänne. Muissa kuin lännen suunnassa ovat rinteet loivia. Pohjoissivulla onkin 15–18 metriä pitkä kivivallin jäännökset. Valli on paikoin jopa 5 metriä leveä ja sitä on pengottu jonkin verran. Etelän suunnassa on myös loivaa rinnettä, mutta siellä kivivalliksi tulkittavaa kivikkoa on heikommin näkyvillä. Noin 100 metriä koilliseen pellolla sijaitsee entinen lähde. Mäen alarinteeseen on rakennettu pohjois- ja eteläpuolelle tie ja vapaa-ajan asuntoja.
Muinaislinnalla ei ole tehty arkeologisia kaivauksia eikä sieltä ole esinelöytöjä. Kohdetta on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1971 (Oiva Keskitalo), 1998 (Hannu Poutiainen) ja 2002 (Mirja Miettinen).
Häävälän linnamäki
Häävälän linnamäki on Varsinais-Suomessa Salossa sijaitseva mahdollinen muinaislinna. On vielä epävarmaa, onko löydetty kivivalli ihmisen tekemä. Alueella ei ole suoritettu tutkimuksia.
Linnavuori sijaitsee Halikon kirkosta kuusi kilometriä pohjoiskoilliseen ja sijaitsee noin 400 metriä Halikonjoesta itään. Kallioinen huippu kohoaa jopa 35 metriä ympäristöään ylemmäksi. Kallioalueen itäpuolella sijaitsee jyrkänteitä, jotka olisivat luontainen suoja vihollisia vastaan. Muut rinteet ovat jyrkkiä paitsi eteläinen suunta, jossa maasto on loivaa. Sieltä löydettiin 1800-luvulla 12 metriä pitkä vallimaisia rakenteita. Niitä ei olla vielä tutkittu ja ne saattavat olla myös jääkauden jälkeinen rantakivikko.
Kannuksen linnavuori
Kannuksen Linnavuori on Etelä-Karjalassa Taipalsaaren Kannuskylällä sijaitseva linnavuori. Muinaislinnan alueelta on löydetty joitakin rakenteita, joita voidaan pitää varustuksen jäänteinä.
Linnavuori sijaitsee Kirkkosaaren länsipäässä Lehtoniemessä Niivansalmen rannassa Rautsaarta vastapäätä. Paikka on Taipalsaaren kirkosta 9 kilometriä länteen. Kallioalue on noin 150x80 metriä suuri ja sen järvenpuoleiset sivustat ovat jyrkänteisiä. Kallion laki kohoaa yli 15 metriä järven vedenpintaa korkeammalle. Kaakkoispuoli on loivaa ja siellä sijaitsee jäänteet kivisen vallin perustuksista. Vaillin pituus on noin 20 metriä.
Vuonna 1975 kävi Timo Miettinen paikalla alueellisen inventoinnin puitteissa. Muuten kohdetta ei olla tutkittu. Niemen kärjessä sijaitsee myös kalliomaalausta.
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2016 – Lohko E
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2016 lohko E:ssä pelaavat Belgia, Italia, Irlanti ja Ruotsi. Ottelut pelataan 13.–22. kesäkuuta 2016.
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2016 – Lohko F
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2016 lohko F:ssä pelaavat Portugali, ensikertalainen Islanti, Itävalta ja Unkari. Ottelut pelataan 14.–22. kesäkuuta 2016.
Jonna Purojärvi
Jonna Maarit Purojärvi (s. 1. elokuuta 1988) on jyväskyläläinen poliitikko. Hänet valittiin puheenjohtajaksi puoluekokouksessa kesäkuussa 2016 ja sai toimelleen jatkoa maaliskuussa 2018, mutta luopui tehtävästään uupumuksen takia. Purojärvi toimi aiemmin puolueen nuorisojärjestön Piraattinuorten puheenjohtajana kesäkuusta 2015 heinäkuuhun 2016. Tätä ennen hän toimi Piraattipuolueen tiedottajana elokuusta 2014 lähtien ja sosiaalisesta mediasta vastaavana syyskuusta 2014. Purojärvi erosi näistä luottamustoimistaan 20.5.2015.
Purojärven johtamana Piraattipuolue sai ensimmäiset kuntavaltuutettunsa 2017 kuntavaaleissa. Purojärvi valittiin Jyväskylän varavaltuutetuksi 155 äänellä ja toimii Jyväskylän tarkastuslautakunnan varsinaisena jäsenenä valtuustokaudella 2017 - 2021.
Aleksi Mainio
Aleksi Yrjänä Mainio (s. 1979) on suomalainen filosofian tohtori ja poliittisen historiantutkija. Hän asuu Helsingissä ja osaksi Brysselissä.
Mainio väitteli tohtoriksi vuonna 2015 Helsingin yliopistossa, väitöskirja käsitteli valkoisten venäläisten emigranttien aseellisten ryhmien toimintaa Suomesta käsin Neuvostoliittoa vastaan 1918–1939. Maino tutkii nykyisin Helsingin Sanomien kylmän sodan aikaista poliittista historiaa.
Rajko Mitić
Rajko Mitić (6. marraskuuta 1922 Dolac, Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta – 27. maaliskuuta 2008 Belgrad, Serbia) oli Jugoslaviaa edustanut jalkapalloilija, jalkapallovalmentaja ja olympiamitalisti.
Belgradin Punaisen tähden seuralegenda Mitić saavutti pelaajana Jugoslavian jalkapallomaajoukkueessa olympiahopeaa Lontoossa 1948 ja Helsingissä 1952. Hän valmensi muun muassa Jugoslavian EM-hopealle Italiassa 1968.
Iivari Honkola
Iivari Gabriel Honkola (19. kesäkuuta 1898 Kuortane – 25. joulukuuta 1970) oli suomalainen taidemaalari, -graafikko ja kuvanveistäjä. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä ja herastuomari Juho Honkola ja äitinsä Valpori kuuluivat talonpoikaissukuun.
Honkola eli lähes koko elämänsä Kuortaneella ja hän tallensi kuviinsa kuortanelaisen kyläyhteisön häviämässä olevia tapoja ja kansanperinnettä. Tummalla huumorilla höystetyt, naivistisetkin maalaukset olivat häntä omimmillaan. Hänen maalauksensa olivat värikkäitä ja erityisesti sommittelu herätti huomiota.
Hän aloitti taideopiskelun 27-vuotiaana Werner Åströmin yksityisoppilaana vuonna 1925. Hän täydensi opintojaan Helsingin taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1925–30 ja debytoi taiteilijana ensimmäisellä näyttelyllään Helsingissä 1928. Opintomatkoja hän teki Leningradiin sekä Tukholmaan. Suomen Taiteilijaseuran jäsen hänestä tuli vuonna 1931. Honkola avioitui vuonna 1946 Kiihtelysvaaralta kotoisin olleen Jenny Eliina Raassinan kanssa. Elantonsa hän hankki toimimalla myös oppikoulun opettajana vuosina 1947–67.
Tomislav Crnković
Tomislav Crnković (17. kesäkuuta 1929 Kotor, Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta – 17. tammikuuta 2009 Zagreb, Kroatia) oli Jugoslaviaa edustanut jalkapalloilija ja olympiamitalisti.
Pääasiassa Dinamo Zagrebia seuratasolla edustanut Crnković saavutti pelaajana Jugoslavian jalkapallomaajoukkueessa olympiahopeaa Helsingissä 1952. Hän edusti maata myös kahdessa MM-turnauksessa.
Keski-Euroopan kesäaika
Keski-Euroopan kesäaika (), UTC+2 on aikavyöhyke, joka on käytössä kesäaikana niissä maissa, jotka käyttävät Keski-Euroopan aikaa muina vuodenaikoina.
Branko Stanković
Branislav ”Branko” Stanković (31. lokakuuta 1921 Sarajevo, Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta – 20. helmikuuta 2002 Belgrad, Jugoslavian liittotasavalta) oli Jugoslaviaa edustanut jalkapalloilija, jalkapallovalmentaja ja olympiamitalisti.
Stanković saavutti pelaajana Jugoslavian jalkapallomaajoukkueessa olympiahopeaa Lontoossa 1948 ja Helsingissä 1952.