Bysantin kreikka
Bysantin kreikka () on kreikan kielen keskiaikainen kehitysvaihe, joka sijoittuu muinaiskreikan ja nykykreikan väliin ja kattaa noin vuodet 330–1453. Se oli Bysantin keisarikunnan valtakieli. Koska bysanttilaiset katsoivat elävänsä edelleen Rooman valtakunnassa, heidän oma nimitys kielelleen oli "hē Rhōmaikē" ("dialektos"/"glōssa"), "roomalaisten kieli". Keskiajan kreikassa vallitsi "diglossia", koska kirjoitettu ja puhuttu kieli erosivat toisistaan vähitellen yhä enemmän.
Bysanttilaisen kirjallisuuden käyttämä kreikan kieli oli käytännössä attikalaista klassista kreikkaa tai sitä jäljittelevää kieltä (niin kutsuttu attikismi). Tämä oli seurausta siitä, että kirjallisuuden tyylillisinä esikuvina säilyivät läpi keskiajan klassisen kauden kirjailijat, kuten Thukydides, Demosthenes ja Isokrates, ja kielenopetus perustui antiikin ajalta periytyneeseen "triviumiin", joka sisälsi grammatiikan, retoriikan ja dialektiikan. Kirjoitetussa kielessä ei tapahtunut keskiajan kuluessa oleellisia muutoksia antiikin aikaan nähden.
Tällainen bysanttilainen kirjakieli voidaan nähdä osin keinotekoisena ja tavoitellun arkaaisena kielimuotona. Vanhoja muotoja ihannoivan kirjakielen käyttö oli Bysantissa muun hellenistisen kulttuurin tuntemisen ohella sivistyneistön tunnusmerkki, jolla nämä erottivat itsensä muutoin luku- ja kirjoitustaitoisista alemmista virkamiehistä ja papistosta sekä kokonaan näitä taitoja omaamattomasta kansasta.
Vaikka kielioppi olikin peräisin klassisesta kreikasta, kieleen omaksuttiin keskiajan kuluessa paljon uusia lainasanoja. Juridinen sanasto oli peräisin latinasta. Neljännen ristiretken jälkeen kreikkaan tuli kasvavassa määrin läntistä sanastoa ranskasta ja italiasta.
Kreikan kielessä kirjoitettu ja puhuttu ("demoottinen") kieli erkanivat toisistaan hellenistiseltä ajalta ja viimeistään ensimmäiseltä ajanlaskun alkua edeltäneeltä vuosisadalta lähtien, koska puhutussa kielessä vähitellen tapahtuneet muutokset eivät vaikuttaneet sanojen kirjoitusasuun. Kreikan kielessä sanojen kirjoittaminen ja lausuminen olivat alun perin vastanneet toisiaan, mutta vähitellen kirjaimet/kirjainyhdistelmät ja niiden ääntäminen erkanivat toisistaan. Tällöin sama äänne voitiin kirjoittaa monella tavalla ja sama kirjain lausua kontekstista riippuen monella tavalla. Tämä ero on säilynyt nykykreikkaan saakka.
Merkittävin muutos oli niin kutsuttu "itasismi", jossa kreikan kielen pitkien ja lyhyiden vokaalien ero katosi ja diftongit alettiin lausua yksinkertaisina vokaaleina. Sekä kirjaimet ι, η ja υ että diftongit οι, ει ja ηι alettiin lausua lyhyenä i-äänteenä. Sekä ο että ω äännettiin lyhyenä o-äänteenä. Myös konsonanttien lausumisessa tapahtui muutoksia. Esimerkiksi β muuttui merkitsemään b:n sijasta v-äännettä, χ taas kh:n sijasta h-äännettä.
Bysanttilaisella ajalla myös puhekieltä käytettiin kirjallisena kielenä esimerkiksi hallinnossa. Tämä johtuu siitä, että monet alemmat virkamiehet olivat luku- ja kirjoitustaitoisia, mutta heillä ei ollut klassisen koulutuksen tuomia kieliopillisia taitoja. Myös jotkut oppineet, kuten Mikael Glykas ja Theodoros Prodromos, käyttivät kansankieltä osassa teoksissaan. Kansankielen käyttö saattoi olla eräänlainen kulttuuripoliittinen kannanotto.
Kirjainten äänneasussa tapahtuneita muutoksia on voitu jälkeenpäin seurata tehtyjen kirjoitusvirheiden kautta, sillä samalla tavalla äännetyt kirjaimet ja diftongit alkoivat sekaantua toisiinsa. Muutoksia on voitu seurata ja ajoittaa myös muun muassa sen avulla, missä muodossa kreikkalaiset sanat ovat lainautuneet muihin kieliin eri aikoina.