hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Varenne
Varenne on jopa maailman parhaana ravihevosena pidetty italialainen ori. Sen ennätys on 09,1aly, jonka se juoksi mailin radalla. Varenne juoksi vuonna 2002 kilometrin ratojen maailmanennätyksen 09,3aly Mikkelin St. Michel-ajossa. Ennätys kesti aina heinäkuuhun 2012 asti, jolloin ruotsalainen Commander Crowe juoksi Malmössä uuden maailmanennätyksen 08,9aly.
Varenne voitti urallaan muiden muassa kahdesti Elitloppetin sekä Prix d'Amériquen, Italian Derbyn, Gran Premio Lotterian, Breeders Crownin ja useita muita suurkilpailuja. Varenne juoksi urallaan 6 038 408 euroa ja voitti 76 startistaan 62 (sekä sijoittui kolmen parhaan joukkoon yhteensä 70 kertaa). Kilpailuaikoina Varennen valmentajana toimivat suomalaiset Jori Turja (jonkin aikaa myös Aleksi Salojensaari) ja hoitajana Iina Rastas. Ori on nyt siirtynyt siitoskäyttöön ja ensimmäiset varsat ovat syntyneet Italiassa 2004. Varennen varsoista on maksettu suuria summia huutokaupoissa.
Kotimaassaan Italiassa Varenne on koko kansan suursuosikki, joka tunnetaan lempinimellä "Il Capitano" eli "Kapteeni".
Prix d’Amérique
Prix d’Amérique on Ranskan suurin ravikilpailu, joka ravataan tammikuun viimeisenä sunnuntaina Vincennesin raviradalla Pariisissa. Kilpailua pidetään eräänlaisena ravien maailmanmestaruuskilpailuna. Koko kilpailun palkintosumma on 1 000 000 euroa, josta voittaja saa 450 000 euroa.
Prix d’Amérique järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1920. Kilpailu nimettiin ensimmäisessä maailmansodassa Saksaa vastaan taistelleiden amerikkalaissotilaiden kunniaksi. Tämän vuoksi kilpailu käytiin toisen maailmansodan saksalaismiehityksen aikana nimellä "Grand Prix d’Hiver" (Suuri talvipalkinto) 1942-1944. Kilpailua ei järjestetty lainkaan 1940 ja 1941.
Ensimmäiset suomalaishevoset olivat mukana 1970-luvun lopulla. Parhaaksi menestykseksi on jäänyt Houston Laukon kuudes sija vuonna 1994. Suomalaisista ohjastajista on parhaiten menestynyt Jorma Kontio, joka ajoi ruotsalaisen Opal Vikingin toiseksi vuonna 2008. Suomalaislähtöisen Jori Turjan valmentama italialaisori Varenne on voittanut kilpailun kahdesti. Vuonna 2018 kilpailun voitti suomalaisen Timo Nurmoksen valmentama ruotsalaisori Readly Express.
Prix d’Amérique on monin tavoin erityinen kilpailu ravimaailmassa. Jo itse Vincennesin ravirata on ainutlaatuinen. Radan profiiliin kuuluu jopa 12 metrin korkeuserot etu- ja takakaarteen välillä. Rata myös koostuu kahdesta eri radasta, jotka ovat osittain yhdistettyjä. Lähtö kilpaan tapahtuu erilliseltä kiihdytyssuoralta, josta hevoset jatkavat radan ensimmäiseen kaarteeseen ja ensimmäiseen 6 metrin nousuun. Siitä ryhmitytään radan pitkälle etusuoralle, joka juostaan alamäkeen. Etusuoran jälkeisessä kaarteessa rata alkaa taas hiljalleen nousta. Takasuoralla juostaan koko matka ylämäkeen ja maaliin päästään kun lähtösuoran jälkeinen kaarre ohitetaan toisen kerran.
Haastetta kisaan tuo myös suuri osallistujamäärä jolloin ajotyyli poikkeaa kovasti yleisestä eurooppalaisesta ajotyylistä. Ohjastajat tekevät rankkojakin ratkaisuja kilpailun edetessä, jotta eivät ajokkinsa kanssa jäisi muun hevosmassa taakse maalisuoralle tultaessa. Kilpailuissa juostaankin usein jopa 4–5 hevosta rinnakkain. Radan profiili, kilpailun 2 700 metrin matka ja ajotyyli muodostavatkin yhdessä haastavan kokonaisuuden, jonka voittajaa voidaan hyvällä syyllä juhlia yhtenä vuoden parhaista ravureista.
Vuoden 2006 kilpailussa ensimmäisenä maaliin saapunut Jag De Bellouet hylättiin, kun sen dopingnäytteestä löydettiin lääkeainejäämiä. Kilpailun voittajaksi julistettiin ruotsalainen Gigant Neo.
Solvallan ravirata
Solvallan ravirata on Tukholmassa Bällstan kaupunginosassa sijaitseva ravirata. Radalla järjestetään vuosittain muun muassa kaksipäiväinen Elitloppet-ravitapahtuma, jonka pääkilpailu on yksi maailman suurimmista ravikilpailuista. Solvalla on Ruotsin suurin ravirata,
Vuonna 2013 Solvallassa on noin 80 kilpailupäivää. Säännöllinen ravipäivä on muiden pohjoismaisten pääratojen tapaan keskiviikko. Elitloppetin ohella tärkeimpiä vuosittaisia suurkilpailuja ovat Elitloppet-viikonloppuna järjestettävät Sweden Cup ja Elitkampen sekä syksyiset Kriterium ja Jubileumspokalen.
Solvallassa on kolme suurta katsomorakennusta, A-huset, E-läktaren sekä pääkatsomo Kongressen, jossa sijaitsee useita ravintoloita ja kahviloita. Niiden tiloja käytetään myös erilaisten messujen ja kongressien järjestämiseen. Raviradan alueella on myös Hästsportens Hus -niminen suuri toimistorakennus, jossa ovat muun muassa totopeliyhtiö ATG:n sekä raviurheilun keskusliiton STC:n toimitilat.
Solvallan kaikkien aikojen menestyneimmät ohjastajat ovat Stig H. Johansson ja Sören Nordin. Johansson oli urallaan vuoden voitokkain ohjastaja 29 kertaa ja Nordin 21 kertaa.
Peitsari
Peitsarit () ovat ravureiden tavoin juoksukilpailuissa käytettäviä hevosia, jotka kuitenkin kilpailevat eri askellajissa, passissa eli peitsissä. Kun hevonen peitsaa, sen samanpuoleiset jalat liikkuvat samaan suuntaan samaan tahtiin, eli oikean puolen etu- ja takajalka ottavat askeleen eteen ja samaan aikaan vasemman puolen etu- ja takajalka jäävät taakse, sitten vasemmanpuoleiset jalat ottavat askeleen eteen ja niin edelleen.
Pohjois-Amerikassa peitsarit ja ravurit juoksevat samoissa kilpailutapahtumissa, mutta eri lähdöissä. Peitsareiden lähtöjä on enemmän, niissä on suuremmat palkinot ja peitsarit saavat muutenkin enemmän huomiota kuin ravurit.
Peitsareilla käytetään usein "peitsarihihnoiksi" kutsuttuja jalkavaljaita (engl. "pacing hobbles"). Valjaat estävät hevosta ravaamasta, eikä myöskään laukka onnistu, jollei polvisuoja tai vastaava tartu kiinni tai hihna katkea. Peitsarit juoksevat noin kolme sekuntia nopeampia kilometriaikoja kuin ravurit. Niiden maailmanennätys on 1.06,3a mailin eli 1609 metrin matkalla (kilometriaika 1.04,1), ja keskivertopeitsari juoksee helposti 1.16-aikoja. Kaksivuotiaiden peitsarien maailmanennätys on 1.08,8a ja kolmivuotiaiden 1.07,1a.
Tunnetuimpia peitsareita ovat muiden muassa Niatross (1.07,9a) ja Artsplace (1.08,0a).
Niatross
Niatross (30. maaliskuuta 1977 – 7. kesäkuuta 1999) oli kuuluisa amerikkalainen amerikanravuriori ja peitsarihevonen. Niatross valittiin Yhdysvalloissa vuoden raviurheiluhevoseksi ("Harness horse of the year") vuosina 1979 ja 1980 ja New York Post valitsi sen vuoden urheilijaksi 1980. Samana vuonna Niatross oli juossut mailin maailmanennätykseksi 1.49,2 (1.07,9 per kilometri) Kentuckyssa. Niatross juoksi urallaan 39 lähtöä, joista voitti 37.
Artsplace
Artsplace (ennätys 1.08,0a) on urallaan yli 3 miljoonaa dollaria ansainnut peitsariori. Se starttasi 49 kertaa, joista voitti 37 kertaa. Artsplace voitti urallaan muun muassa Breeders Crownin, joka järjestetään myös peitsareille.
Artsplace on menestynyt myös siitosorina ja jättänyt esimerkiksi hevoset Art Major (2 727 224 USD), Worldly Beauty (1 852 757 USD) ja Artiscape (1 469 461 USD).
Artsplace lopetettiin 18 vuoden iässä vuonna 2006.
Ori
Ori on uroshevonen. Orit ovat usein villihevoslaumojen johtajia, jotka eivät anna muiden oriiden tulla laumansa lähelle. Orit ovat tärkeitä siitoksessa, mutta niitä ruunataan jatkuvasti ratsastuskouluilla.
Kastraatio
Kastraatio eli kuohinta tarkoittaa menetelmää, jossa sukupuolirauhaset (tavallisesti miehen tai koiraseläimen kivekset: emaskulaatio) poistetaan (menetelmänä "spadones") tai tehdään muuten toimimattomiksi. Se voidaan tehdä joko kirurgisesti tai kemiallisesti. Joskus kastraatiossa poistetaan myös penis (menetelmänä "castrati" tai "sandali"). Kastraatio voidaan tehdä paitsi lisääntymiskyvyn poistamiseksi, myös luonteen muuttamiseksi. Kastraatiota ei tule sekoittaa sterilisaatioon, jossa poistetaan vain lisääntymiskyky.
Kuohittuja miehiä kutsutaan "eunukeiksi".
Poikalapsen kastraatio aiheuttaa murrosiän poisjäännin myötä pysyviä naisellisia ja lapsimaisia ominaisuuksia, esimerkiksi naismaisen rasvakudoksen määrän ja sijoittumisen vartalossa, fyysisen voiman vähäisyyden, korkean äänen ja karvoituksen niukkuuden. Aikuisen miehen kastraatio aiheuttaa samoja ominaisuuksia lievempinä. Eunukit ovat olleet kysyttyjä orjamarkkinoilla, mutta he ovat hoitaneet myös hyvin arvostettuja virkoja. Joihinkin virkoihin, kuten haaremin vartijoiksi, on otettu jopa ainoastaan heitä. Pikkupoikina kuohitut eunukit ovat aseksuaaleja, mutta murrosiän jälkeen kuohitut eunukit eivät.
Myös nainen tai tyttö voidaan kastroida, vaikkakin se on vaikeampaa ja harvinaisempaa. Vastaavasti kun miehen tai pojan kastraatiossa poistetaan kivekset, miehen sukupuolirauhaset, naisen tai tytön kastraatiossa poistetaan munasarjat, naisen sukupuolirauhaset. Vastaavasti kuin alle murrosikäisen pojan kastraatio estää esimerkiksi siemensyöksyjen alkamisen, äänenmurroksen ja lihasten miehisen kasvun, alle murrosikäisen tytön kastraatio estää esimerkiksi kuukautisten alkamisen ja rintojen kasvun.
Kuohittu sonni on härkä, kuohittu pässi on oinas ja kuohittu ori on ruuna. Koska kuohilailla on huomattavasti vähemmän testosteronia kuin muilla uroksilla, ne ovat yleensä paljon säyseämpiä kuin muut urokset. Tästä syystä kuohilaita on perinteisesti käytetty tehtäviin, joissa vaaditaan itsehillintää. Ruunia ja härkiä on voitu pitää peltotöissä ja vetojuhtina.
Tabu
Tabu on jonkin pyhäksi tai vahingolliseksi katsotun tekemistä tai mainitsemista koskeva uskonnollinen tai uskomuksellinen kielto tai sen kohde.
Sana "tabu" tulee tongan kielestä ja tarkoittaa ’pyhää’, ’kiellettyä’. Alkuperäisessä merkityksessään tabulla tarkoitettiin erästä Polynesiassa tutkittua kansanperinnettä, jonka mukaan tietyt esineet ja asiat ovat niin pyhiä ja siten vaarallisia, ettei niihin kosketa eikä niistä puhuta.
Ruokatabu on ruoka tai juoma, jonka nauttiminen on kiellettyä kulttuurisista tai uskonnollisista syistä.
Yleisemmin tabulla viitataan nykyisin johonkin kartettavaan tai kiellettyyn. Tabulla tarkoitetaan usein erityisesti jotain sukupuoliasioihin kuuluvaa sanaa, jota ei häveliäisyyssyistä mainita. Yksinvaltaisissa maissa tabuja ovat poliittisen järjestelmän kieltämät sanat ja puheenaiheet. Demokratioissakin tabuiksi on sanottu myös monia poliittisesti epäkorrekteja sanoja ja ilmauksia. Usein tabuaiheista voidaan kuitenkin puhua huumorin ja pilanteon varjolla.
Tabujen kehittymisessä on yleensä kolme vaihetta:
Kehrääjä
Kehrääjä ("Caprimulgus europaeus") on kehrääjien ("Caprimulgidae") lintuheimoon kuuluva laji. Se on tämän heimon ainoa edustaja laajoilla alueilla Euroopassa ja Aasiassa.
Kehrääjä on jokseenkin räkättirastaan kokoinen. Pitkä pyrstö ja pitkät, leveäpäiset siivet. Pää suuri. Höyhenet pehmeitä, harmaita ja ruosteenruskeita. Naamioväri erittäin hyvä, ei juurikaan liiku päiväsaikaan. Nokka on erittäin pieni mutta aukeaa suureksi. Koiraalla käsisiivellä ja pyrstön kulmissa selkeät valkoiset täplät. 
Kehrääjän soidinääni on omalaatuinen - pitkä monotoninen "rrr...", joka voi jatkua jopa tuntikausia. Normaalisti pitkiä sarjoja jotka koostuvat vain parista äänenkorkeudesta. Koiras läpsyttää siipiään kovaäänisesti soidintaessaan. Kutsuäänenä sammakkomainen "kruik"-kurahdus.
Vanhin suomalainen rengastettu kehrääjä on ollut 7 vuotta 11 kuukautta 20 päivää vanha. Euroopan vanhin on brittiläinen vähintään 11 vuotta 11 kuukautta vanha lintu.
Kehrääjä on muuttolintu, joka pesii Etelä- ja Keski-Suomessa ja talvehtii Afrikan savanneilla. Suomessa esiintyy Keski- ja Etelä-Suomessa. Saapuu toukokuussa, poistuu elo-syyskuussa.
Kehrääjä pesii lähes koko Euroopassa pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Idässä sen esiintymisalue ulottuu Kiinan länsiosiin. Euroopassa pesii 224 000 - 264 000 paria, Suomessa noin 4000 paria. Laji on taantunut viime vuosikymmeninä, ja kuuluu silmälläpidettäviin lintulajeihin.
Kehrääjä pesii kuivilla, harvapuustoisilla männikköseuduilla. Viihtyy hakkuuaukeiden, soiden ja kallionlakimänniköiden läheisyydessä.
Kehrääjä ei rakenna pesää, vaan munii munansa maahan. Muninta alkaa tavallisesti kesäkuun puoliväliin mennessä. Pohjaväriltään vaaleita, tummin kiemuraisin suojavärityksen antavin juovin kuvioituja munia on yleensä 2, joskus 3. Molemmat puolisot hautovat, naaras kuitenkin enemmän. Haudonta-aika on noin 2½ viikkoa. Poikasia ruokkivat molemmat vanhemmat. Poikaset osaavat auttavasti lentää 2-viikkoisina, kunnolla 4−5-viikkoisina. Kehrääjä on sukukypsä 1-vuotiaana.
Kehrääjä syö yöperhosia ja muita yöllä lentäviä hyönteisiä. Jos on sateinen sää, eivätkä hyönteiset lennä, se osaa vaipua horrokseen, ja säästää näin energiaa.
Scarlet Knight
Scarlet Knight on ruotsalaisen Stefan Melanderin omistama ja valmentama, vuonna 1998 Yhdysvalloissa syntynyt amerikanravuri, joka asuu ja kilpailee Ruotsissa. Scarlet Knight oli nuorena halpa ori, sillä Melander maksoi siitä huutokaupassa vain 17 000 Yhdysvaltain dollaria. Urallaan Scarlet Knight on saanut useita suurkilpailuvoittoja ja voittanut muun muassa kuuluisan Hambletonianin.
Mämmi
Mämmi on makea suomalainen perinneruoka, jota syödään varsinkin pääsiäisen aikaan. Sen arvellaan juhlaruokana olevan juutalaisen happamattoman leivän vastine. Mämmi on imellytettyä puuroa, joka valmistetaan pääosin vedestä, ruismaltaasta ja ruisjauhosta. Tyypillisesti mukana on myös hieman suolaa ja pomeranssinkuorta tai hillottua appelsiininkuorta. Joissakin resepteissä on lisäksi siirappia.
Suomessa täysin imelä mallaspitoinen mämmi oli vanhastaan vain länsisuomalainen ruoka. Muualla maassa ja etenkin idässä tunnettiin sen sijaan jauhoista imelletyt hapanimelät mämmit, kuten "hapanmämmi" ja "syötävä taikina", jotka ovat vellimäisiä ja imeltämisen jälkeen lievästi hapatettuja. Nämä ovat myös laajalti tunnettuja itäeurooppalaisia ruokia. Makea, maltaista ja jauhoista imellytetty pääsiäismämmi tuli tunnetuksi koko Suomessa emäntäkoulujen, keittokirjojen ja sanomalehdissä olleiden reseptien kautta, Etelä-Karjalassa ja Lapissa vasta 1930-luvun jälkeen. Imellettyä puolukka-ruispuuroa kutsutaan joissain keittokirjoissa myös puolukkamämmiksi.
Tuohesta valmistettua mämmin paisto-, säilytys- ja tarjoiluastiaa kutsutaan tuokkoseksi, ropeeksi (rove, rope) tai ropposeksi.
Nykyään mämmi tarjotaan yleensä jäähdytettynä sokerin ja kerman tai maidon kera, mutta aikaisemmin sokeria ei käytetty ja kermakin oli hapanta ja smetanan tyyppistä. Teolliset mämmit ovat yleensä sesonkituotteita, joiden tavanomainen myyntiaika on tammikuun alusta pääsiäiseen saakka. Mämmiä myydään reilut pari miljoonaa kiloa vuodessa, josta noin viidennes muulloin kuin pääsiäisenä. Suurista valmistajista vain Kymppi-Maukkaat (Kymppi Mämmi) valmistaa mämmejä ympäri vuoden. Mämmiä myydään niin kylmätuotteina kuin pakasteinakin.
S-ryhmän vuonna 2018 julkaiseman selvityksen mukaan eniten mämmiä asukasta kohti kuluttavia kuntia ovat Kitee, Kemijärvi ja Loimaa. Seuraavina listalla ovat Viitasaari, Virrat, Ikaalinen, Nivala, Parikkala, Juva ja Ilomantsi.
Aikana, jolloin kievareita ei vielä ollut, yövyttiin tilapäisissä majapaikoissa, joista osa oli myös erämiesten sijoina. Historiantutkija Jaakko Masosen mukaan paikannimistön perusteella Hämeen Härkätien varrella tällaisia olivat Rengon Asemi, Tammelan Pyhäjärven Mämmi, Mämmikallio ja Mämmikari sekä Marttilan Pirttiniemi. Paikannimissä on säilynyt myös viittaus vanhaan hämäläiseen matkamuonaan, mämmiin eli imellettyyn jauhotahnaan. Muita matkaeväitä olivat puuro, talkkuna ja hapan kala.
Persialaiset kansat käyttävät suomalaisen mämmin tapaan vehnästä valmistettua ruokaa osana juhla-ateriaa persialaisessa uudessa vuodessa "Noruz", joka on kevään ensimmäinen päivä. He kutsuvat ruokaa nimellä "sämänu", ja se symboloi seitsemän aineksen "Haft-Seen"-juhlapöydässä hedelmällisyyttä ja vaurautta.
Rengashäntämaki
Rengashäntämaki, vanhalta nimeltään kissamaki ("Lemur catta") on kädellinen, joka elää eteläisen Madagaskarin kuivilla, vuoristoisilla seuduilla. Rengashäntämaki on ainoa laji suvussaan Lemur. Tämä raitahäntäinen puoliapina on tunnetuin makimainen puoliapina, koska se menestyy hyvin eläintarhoissa. Rengashäntämakit elävät naaraiden johtamissa ryhmissä, joissa voi olla jopa 40 yksilöä. Urokset siirtyvät joskus ryhmästä toiseen, mutta naaraat pysyvät aina yhdessä. Rengashäntämaki elää maassa ja liikkuu päivisin.
Kiima-aika merkitsee kovaa kamppailua rengashäntämakiuroksille. Ne tappelevat joskus hurjastikin naaraista ja voivat yrittää liittyä kilpailevaan laumaan saadakseen paritella. Ennen väkivaltaan turvautumista kilpailevat urokset hierovat kuitenkin hännällään kainaloiden ja sukuelinten luona sijaitsevia hajurauhasia. Sitten ne viuhtovat häntäänsä kilpailijan kuonon edessä tyrmätäkseen sen voimakkaammalla lemullaan. Naaraan rengashäntämakiurokset viettelevät hieromalla tuoksuaan ranteissa sijaitsevilla hajurauhasilla häntäänsä ja leyhyttelemällä hajua naarasta kohti.
Naaraat parittelevat tavallisesti usean uroksen kanssa. Poikasia ne saavat melko vähän, vain yhden tai joskus kaksi vuodessa. Vastasyntyneenä se tarttuu tiukasti emon mahapuolelle, pariviikkoisena taas siirtyy ratsastamaan selässä. Ensimmäiset itsenäiset askeleet poikanen ottaa kolmen neljän viikon iässä. Seuraavien viiden kuukauden aikana se itsenäistyy vähitellen, mutta palaa aina emon luo syömään ja nukkumaan.
Rengashäntämakien pääravinto on kasvispainotteista, mutta sen lisäksi ne napsivat hyönteisiä. Rengashäntämakit syövät aina laumana. Pienillä mutta notkeilla ja vahvoilla sormillaan makit poimivat hedelmiä, lehtiä, kukkia, puun kuorta ja mahlaa. Muista makeista poiketen rengashäntämakit viettävät jopa 40 prosenttia ajasta maassa ruoaksi kelpaavia suupaloja etsien. Niiden suosikkeja ovat tamarindipuun hedelmät, joiden ääressä ne voivat herkutella tuntikausia oksilla istuskellen.
Victory Tilly
Victory Tilly on Ruotsissa vuonna 1995 syntynyt amerikanravuriruuna, joka piti 2000-luvun alussa hallussaan ravurien absoluuttista maailmanennätystä 08,9aly. Victory Tilly juoksi ennätyksensä Meadowlandsin radalla Yhdysvalloissa. Ennätyksen rikkoi vuonna 2004 amerikanravuri Tom Ridge.
Victory Tilly on ansainnut urallaan (9.10.2005 mennessä) 36 047 898 Ruotsin kruunua. Ruuna on juossut 92 lähtöä, joista se on voittanut 66. Victory Tillyn omistaa Stall Kalas, ja sitä valmentaa Stig H. Johansson.
Irssi
Irssi on unix-järjestelmille tehty komentorivillä suoritettava IRC-asiakasohjelma (client), joka on asennettavissa myös Windowsille.
Irssin kehitys alkoi Suomessa ja suurin osa koodista on suomalaisen Timo Siraisen käsialaa. Siraisen mukaan Irssi erottuu muista vastaavista clienteistä (ircII, BitchX, epic) siten, että lähdekoodi on hänen omaa käsialaansa eikä perustu ircII:n lähdekoodiin. Irssi on hyvin hienosäädettävä ja siinä on tuki monelle palvelimelle ja IPv6:lle.
Kärpät (suku)
Kärpät ("Mustela") on näätäeläimiin kuuluva suku. Sen edustajat ovat noin 15–35 cm pitkiä petoeläimiä, ja monet niistä ovat tai ovat olleet arvokkaita turkiseläimiä. Ne syövät pääasiassa pieniä nisäkkäitä. Sukuun kuuluu nykyisen luokituksen mukaan 17 lajia.
Pikkulokki
Pikkulokki ("Hydrocoleus minutus", aiemmin "Larus minutus") on melko lailla naurulokkia muistuttava lintulaji. Pikkulokki on kuitenkin naurulokkia pienempi ja sen pää on musta, ei ruskea.
Pikkulokilla on musta pää, päältä vaalenharmaat, alta tummemmat siivet ja valkea vartalo, rinnassa on usein aavistus punertavaa sävyä. Ohut nokka ja jalat ovat oranssinpunaiset. Nuori yksilö muistuttaa väritykseltään varsin paljon nuorta pikkukajavaa. Lajin lentotapa muistuttaa kalatiiraa, mutta vartalo on pönäkämpi. Pituus on 24–28 cm ja paino 90–160 g. Varmimmin pikkulokin tuntee käkättävästä äänestään.
Rengastettaessa jalkaan laitetaan nykyään rengas, jonka koko ilmaistaan kirjainkoodilla AT. Vanhin suomalainen rengastettu pikkulokki on ollut 20 vuotta 11 kuukautta päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin pikkulokki.
Pikkulokki pesii laajalla alueella Euraasian ja Kanadan pohjoisosissa. Euroopan kanta talvehtii Länsi-Euroopassa ja Välimerellä, kanadalaiset linnut puolestaan viettävät talven Yhdysvaltojen luoteisrannikolla. Suomessa pikkulokki on kaakosta alkaen levinnyt tulokaslaji, joka on levinnut Perämerelle asti. Suomessa pesii noin 10 000 paria. Maailman populaation kooksi arvioidaan 570 000–1 700 000 yksilöä. Pikkulokit aloittavat paluumuuton jo heinäkuussa. Keväällä pikkulokit palaavat toukokuussa.
Pikkulokki on rehevien ruoikkorantaisten järvien laji. Laji pesii nykyisin myös merialueella.
Pikkulokki tekee pesänsä järven ruoikkoiselle rannalle huolellisemmin kuin muut lokit. Se munii yleensä 2 tai 3 munaa. Molemmat puolisot hautovat yhteensä 3 viikkoa, ja hoitavat yhdessä myös poikasia, jotka ovat lentokykyisiä noin 3 viikon ikäisinä. Sukukypsä 2- tai 3-vuotiaana.
Pikkulokki syö pikkukaloja, matoja ja lentäviä hyönteisiä.
Naurulokki
Naurulokki ("Larus ridibundus") on pienehkö, valkea ja tummanruskeapäinen lokkilaji.
Naurulokilla on harmaa selkä ja siivet, valkea vatsapuoli, valkea pyrstö ja kesällä tummanruskea pää. Koivet ovat punaiset. Nuorella linnulla on mustapäisen pyrstön lisäksi ruskehtavia sävyjä. Talviasussa aikuisenkin pään väri vaalenee, ja laji onkin silloin hieman vaikeampi tunnistaa. Linnun pituus on 38–44 cm ja siipien kärkiväli 94–105 cm. Paino on keskimäärin 265 g.
Rengastettaessa linnun jalkaan laitetaan nykyään rengas, jonka koko Suomessa ilmaistaan kirjainkoodilla ST. Naurulokkeja on rengastettu myös muovisella ns. lukurenkaalla. Se on noin 30 millimetrin korkuinen putkirengas, johon on kaiverrettu lyhyt kirjain- ja numerokoodi. Lukurengas on luettavissa kiikarilla tai kaukoputkella jopa satojen metrien päästä. Vanhin suomalainen rengastettu naurulokki oli 30 vuoden ja 8 kuukauden ikäinen. Se oli samalla maailman vanhin naurulokki. Kyseinen lintu rengastettiin pesäpoikasena 17. kesäkuuta 1968 Sääksmäellä ja löydettiin kuolleena Hollannissa 17. helmikuuta 1999.
Naurulokin pesimäalue ulottuu Länsi-Euroopasta itään kauas Kiinaan ja Venäjän itäosiin asti. Lisäksi laji pesii Islannissa, Etelä-Grönlannissa ja Pohjois-Amerikan koillisosassa. Suomessa laji pesii Etelä-Suomesta Etelä-Lappiin asti. Keski-Lapissa se on hyvin harvinainen pesijä ja puuttuu kokonaan Tunturi-Lapista. Suomen pesimäkannan suuruudeksi on arvioitu 95 000–110 000 paria. Laji on Suomessa luokiteltu silmällä pidettäväksi. Maailman populaation kooksi arvioidaan 4,8–8,9 miljoonaa yksilöä.
Naurulokki on muuttolintu, joka talvehtii Länsi-Euroopassa, etenkin Alankomaissa ja Britteinsaarilla. Joitakin yksilöitä talvehtii Suomen satamissa. Suomen etelärannikolla naurulokki on aikainen muuttolintu, joka palaa maalis–huhtikuussa pian harmaalokkien jälkeen.
Naurulokki ei viihdy avomerellä, mutta on levittänyt elinympäristöään rannikolta sisämaahan etenkin kyntöpelloille, kaatopaikoille sekä taajamien toreille ja nurmikoille. Se pesii reheväkasvuisilla järvillä, lammissa sekä meren sisä- ja välisaaristossa. Muuttomatkalla ja talvehtimispaikoillaan naurulokki viihtyy satamissa, joenvarsilla ja puistojen ankkalammikoilla.
Naurulokki pesii maassa, ruohikoissa tai osmankäämikasvustoissa yhdyskuntina. Suurimmat koloniat ovat olleet tuhansien parien suuruisia. Naaras munii yleensä kolme munaa, joita se hautoo 22–26 vuorokautta. Muninta alkaa Etelä-Suomessa vapun tienoilla, mutta uusintapesiä munitaan vielä kesäkuussa. Poikaset ovat lentokykyisiä noin kuukauden ikäisinä.
Monet vesilinnut, tiirat ja kahlaajat hakeutuvat pesimään naurulokkiyhdyskuntiin niiden tarjoaman suojan takia. Jos yhdyskunta muuttaa muualle tai se tuhotaan, katoavat paikalta myös useimmat muut lintulajit.
Suomessa naurulokki on uhanalaistarkastelussa sijoitettu nykyään luokkaan vaarantuneet lajit (VU). Laji on vähentynyt huomattavasti, ja suuret yhdyskunnat ovat lähes kadonneet.
Naurulokki käyttää ravinnokseen matoja ja muita selkärangattomia niin maalta kuin mereltäkin, kalaa, kaatopaikkajätteitä ja pullaa sekä kesällä myös ilmassa parveilevia hyönteisiä kuten muurahaisia ja kovakuoriaisia.
Kalalokki
Kalalokki ("Larus canus") on keskikokoinen, Euraasian pohjoisosissa yleisenä esiintyvä lokkilaji.
Kalalokilla on vaalean siniharmaa selkäpuoli, valkea vatsapuoli ja pää, sekä mustat siivenkärjet, joiden kärjessä on valkoiset laikut. Sillä on kellanvihreät jalat ja keltainen nokka. Talvipuvussa pää ja kaula ovat harmaankirjavat. Yksivuotias kalalokki on ruskeankirjava. Kaksivuotias alkaa jo muistuttaa aikuista, mutta siipien kärjissä on enemmän mustaa, koivet ovat harmahtavat ja nokassa on musta rengas. Kalalokin pituus on 42 cm ja siipien kärkiväli 120 cm. Ääni pilkallinen "kiäh kiäh kiäh". Soidinkaklatus on meren tunnusomaisimpia ääniä: kimeä ”kaija-kaija-kaija...”. Varoitusääni haukkuva, kimeä ”kja, kja, kja”.
Rengastettaessa jalkaan laitetaan nykyään rengas, jonka koko Suomessa ilmaistaan kirjainkoodilla CT. Vanhin suomalainen rengastettu kalalokki on ollut 31 vuotta ja kahdeksan kuukautta vanha. Euroopan vanhin on ollut tanskalainen 33 vuoden ja kahdeksan kuukauden ikäinen kalalokki.
Kalalokki pesii isossa osassa Eurooppaa sekä Pohjois- ja Itä-Aasiassa ja Pohjois-Amerikan länsi- ja luoteisosissa. Suomalaiset linnut muuttavat talveksi Länsi-Eurooppaan. Pieni osa talvehtii Suomen rannikoilla. Loppusyksyllä ja talvella tapahtuva selvä muutto lounaaseen on Jäämeren ja Vienanmeren pesimäkantaa.
Suomessa pesii noin 80 000 paria, joista noin 55 000 saaristossa. Suomen kalalokkikanta on vahvistunut 1900-luvun puolivälistä lähtien, jolloin sen vainoaminen alkoi vähentyä. Maailman populaation kooksi arvioidaan 2,5–3,7 miljoonaa yksilöä.
Kalalokki pesii koko Suomessa. Pääosa kannasta pesii merialueilla, mutta lajia esiintyy pesivänä myös sisävesillä sekä kaupunkien katoilla ja puistoissa. Kalalokki kuitenkin karttaa reheviä vesistöjä, eikä se viihdy hyvin myöskään kaatopaikoilla.
Kalalokki pesii alkukesästä kareilla, luodoilla ja kaupungeissa talojen katoilla, joskus myös naurulokkiyhdyskunnissa. Pesä on yleensä avoimesti kalliolla tai ruohikossa, joskus merimerkissä tai puussa, erityisesti männyn oksalla. Pesä on rakennettu kuivista heinistä ja oksista, ja on hieman pienempi kuin selkälokin pesä. Munia on yleensä kolme, joskus kaksi. Muninta alkaa Etelä-Suomessa äitienpäivän tienoissa. Haudonta kestää 23–28 päivää, molemmat emot hautovat. Poikaset oppivat lentämään viiden viikon iässä. Pesinnän päätyttyä saaristo tyhjenee huomaamattomasti kalalokeista. Nuoret linnut ovat ruskeankirjavia ja melko helppo erottaa muista lokeista. Ensimmäisen talven aikana ne saavat harmaat selkähöyhenet ja päänseutu muuttuu aikuisen kaltaiseksi. Kolmivuotiaana ne ovat aikuispuvussa.
Kalalokki on lähes kaikkiruokainen. Se käyttää ravinnokseen kalaa, nilviäisiä, matoja, hyönteisiä ja jyviä.
Meriharakka
Meriharakka ("Haematopus ostralegus") on oranssinokkainen lintu, joka on muuttumassa ulkoluotojen kahlaajasta kaupunkilinnuksi.
Musta pää ja selkä, mustat valkoläikkäiset siivet ja pyrstö, valkea rinta ja vatsapuoli. Punaiset jalat ja punainen vahva nokka. Nuoren linnun selkä on ruskehtavan tummanharmaa, ja sen nokan kärki on tumma. Ääni on raikuvan kova, kimeä 'piik'. Muutkin äänet ovat kauaskantavia ja saariston luontoa elävöittäviä kiljahteluja.
Pituus 40–49 cm Siipien kärkiväli 80 cm Paino 330–750 g.
Vanhin suomalainen rengastettu meriharakka on ollut 23 vuotta 11 kuukautta 10 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut saksalainen, peräti 43 vuoden 4 kuukauden ikäinen yksilö.
Pesimisalueet ovat Länsi-Eurooppa, Keskinen Euraasia ja Kamtšatka sekä Kiina. Näiden mukaan meriharakat joskus jaetaan kolmeen alalajiin. Talvehtimisalueita ovat Pohjois-Afrikka, Etelä-Eurooppa ja Etelä-Aasia. Euroopassa pesii vähintään 200,000 paria pääasiassa merenrannikoilla. Suomen pesimäkanta on noin 4000 paria, mistä sisämaapesijöiden osuus on 50–100 paria. Muuttolintu, joka saapuu Suomeen huhtikuussa ja lähtee pois heinä-elokuussa. Arktisten alueiden pesimälinnut muuttavat Suomen yli toukokuussa.
Lajia tavataan rannikoilla, hiekkarannoilla, meren saarilla, järvien ja jokien rannoilla, kosteikoissa ja viljelysmailla.
Pesä on vaatimaton maakuoppa soraisella alustalla muutama metri vesirajasta. Munia on 3 kappaletta, mikä on poikkeuksellista kahlaajalle, joilla normaalisti on 4 munaa. Haudonta-aika on noin 4 viikkoa, molemmat aikuiset hautovat. Poikaset oppivat lentämään 5 viikon iässä. Päinvastoin kuin muut kahlaajat, meriharakat ruokkivat poikasiaan. Emot noukkivat vedestä poikasille pikkueläimiä. Monissa kaupungeissa meriharakka on alkanut pesiä rakennusten tasakatoilla.
Meriharakka syö ennen kaikkea simpukoita ja ostereita. Myös hyönteistoukat ja pikkukalat kelpaavat.
Meriharakka on Färsaarten kansallislintu.
Nokikana
Nokikana ("Fulica atra") on rantakanojen heimoon kuuluva lintulaji. Se on Suomessa tavattavista rantakanoista yleisin.
Nokikana on muuten harmahtavanmusta, mutta sen nokka ja otsakilpi ovat valkoiset. Nokikana on muodoltaan pyöreä. Jalat kiinnittyvät vartalon painopisteen taakse, mikä tekee nokikanan juoksemisesta hieman hoippuvaa. Nokikanan jalkojen väri on vihertävä, ja niiden varpaat ovat levinneet liuskemaisiksi, mikä auttaa kävelemisessä vesikasvien päällä. Nokikana ei ole erityisen hyvä uimari, siksi se uidessaan nykii kaulaansa. Sukeltaa ravintonsa. Lennossa näkyy siiven takareunassa kapea valkoinen juova. Untuvikot ovat mustia, ja niiden päässä on punaista ja sinistä sekä kaulassa keltaista väriä. Nuori lintu on vaaleampi kuin vanha, ja sen nokka on harmaa. Molemmat sukupuolet ovat samannäköisiä.
Nokikanan pituus on 37–42 cm, siipien kärkiväli 70 cm ja paino 0,6–1,2 kg.
Nokikana osaa monenlaisia ääniä: narahduksia, raakkumista ja toitotusta. Se ääntelee usein öiseen aikaan. Yleisimpiä ääniä ovat terävä, metallinen "tik" ja kurahtava "krui".
Vanhin suomalainen rengastettu nokikana on ollut 7 vuotta 5 kuukautta 5 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut tanskalainen vähintään 20 vuoden 7 kuukauden ikäinen yksilö.
Nokikana esiintyy yleisenä runsasravinteisissa vesissä Keski- ja Etelä-Suomessa. Eniten nokikanaa esiintyy Lounais-Suomessa, mistä levinneisyys ulottuu Perämeren tuntumaan ja Pohjois-Karjalaan.
Nokikana on muuttolintu. Nokikanat lähtevät Suomesta syys–lokakuussa talvehtimaan Keski- ja Etelä-Eurooppaan. Ne saapuvat takaisin Suomeen maaliskuun lopulla tai huhtikuun alussa.
Nokikanoja tavataan harvoin talvella.
Nokikana on levinnyt Eurooppaan ja Aasiaan sekä Indonesian ja Uuden-Guinean kautta Australiaan, Tasmaniaan ja Uuteen-Seelantiin. Nokikanoja arvellaan olevan Suomessa noin 15 000 paria. Euroopassa pesii yli miljoona paria. Euroopan pakkastalvet verottavat hieman kantaa. Nokikanaa on saanut metsästää Suomessa vuodesta 1980 lähtien. Metsästysaika on koko maassa 20. elokuuta – 31. joulukuuta.
Nokikanan elinympäristönä toimivat ravinteikkaat ja rehevöityneet järvet, lammet sekä merenlahdet. Nokikana pesii yksittäispareina ja on tarkka reviirinsä rajoista. Nokikanat pesivät mielellään naurulokkiyhdyskunnissa.
Nokikana tekee pesänsä kuolleesta kaislasta veteen, usein ruokopedin päälle. Ennen ruovikon kasvamista pesä on helposti nähtävissä. Munia on kymmenkunta. Muna on väriltään valkoinen tai kellanruskea, jossa on hyvin paljon tummanruskeita täpliä. Haudonta–aika on noin 3 viikkoa, molemmat vanhemmat hautovat vuorotellen. Ne myös huolehtivat poikasista yhdessä. Poikaset oppivat etsimään itse ruokansa noin kuukauden ikäisinä, ja lentokykyisiä ne ovat 2 kuukauden ikäisinä.
Nokikana syö sekaravintoa, kuten veden selkärangattomia. Pääosa ravinnosta on vesikasvien osia. Syö myös muun muassa sammakoita, linnunpoikasia ja pikkunisäkkäitä. Se sukeltaa ruokansa, ja saalistaa ruuan nokallansa.
Liejukana
Liejukana ("Gallinula chloropus") on rantakanojen heimoon kuuluva laajalle levinnyt laji.
Liejukanalla on musta höyhenpeite ja ruskea selkä, valkea pyrstön alapuoli ja pitkittäisjuova kyljessä, punainen nokka ja nokan tyvi. Vihertävät jalat. Nuori lintu on ruskeampi, ja sen nokka ja otsakilpi ovat vihertävät. Linnun pituus on 28–40 cm, siipien kärkiväli 50–55 cm, paino 170–490 g. Soidinääni on kauas kantava, puliseva huutosarja.
Vanhin suomalainen rengastettu liejukana on ollut 5 vuotta 10 kuukautta 24 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut tanskalainen 18 vuoden 7 kuukauden ikäinen yksilö.
Liejukanaa esiintyy kaikkialla maailmassa paitsi Etelänapamantereella ja Australaasiassa. Suomessa se on harvalukuinen pesimälintu etelän rehevillä vesillä esimerkiksi Suomenojan vedenpuhdistamolla Espoossa. Satunnaisesti sitä esiintyy Oulu-Joensuu linjalla asti. Suomessa pesii noin 100 paria. Euroopassa pesii 0,9–1,2 miljoonaa paria. Pohjois-Euroopan liejukanat talvehtivat etelämpänä, Länsi- ja Etelä-Euroopassa.
Liejukanan elinympäristöä ovat rehevöityneet matalat vedet ja jätevedenpuhdistamot.
Liejukanojen pesä on "katollinen kori", joka rakennetaan maahan tiheän kasviston joukkoon. Munia tulee 2–10 kappaletta. Väriltään ne ovat kellahtavan harmaita ja punertavatäpläisiä. Molemmat vanhemmat osallistuvat hautomiseen, noin 3 viikkoa, ja poikasten hoitoon. Poikaset oppivat lentämään noin 7 viikon ikäisinä. Vuodessa syntyy 2–3 poikuetta, Suomessa 1 tai 2 poikuetta.
Liejukana syö uidessaan sekä vesikasveja että pieniä vesieläimiä kuten sammakontoukkia. Syö myös nilviäisiä, matoja, hyönteisiä, pikkukaloja, raatoja ja toisinaan muiden lintujen munia.
Ruisrääkkä
Ruisrääkkä ("Crex crex") on maalaismaisemassa elävä rantakanalaji, joka taantui voimakkaasti 1900-luvulla.
Ruisrääkkä on kooltaan 20-30 senttimetriä pitkä.
Sen höyhenpuku on väritykseltään harmaankellanruskea. Sillä on siniharmaa silmäkulmanjuova ja harmaat rinnansivut, naaraalla harmaa sävy on koirasta heikompi. Selkäpuolelta ruisrääkkä on voimakkaasti tummatäpläinen. Siivissä on punaruskeat laikut.
Ruisrääkän soidinääni on kaksiosainen, sekunnin välein toistuva "rääk-rääk", joka voi jatkua useita tunteja. Muuten lintu on hiljainen.
Vanhin suomalainen rengastettu ruisrääkkä on ollut 3 vuotta 3 kuukautta 24 päivää vanha.
Ruisrääkkä pesii Euroopassa 45. leveysasteen pohjoispuolella napapiirille asti sekä Länsi-Aasiassa. Se on muuttolintu, joka talvehtii Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Pääesiintymisalueita ovat Venäjä, Baltian maat ja Valko-Venäjä. Suomessa koko Etelä-Suomessa, laulavien lintujen parimäärät vaihtelevat vuosittain ja alueittain. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu hieman vajaa 100 000 paria. Suomessa arvioidaan pesivän noin 7 000–12 000 paria. Laji on viime vuosikymmeninä runsastunut.
Ruisrääkkä elää pelloilla ja laidunmailla, sekä kuivahkoilla ahoilla ja niityillä. Sitä tavataan myös rantaniityillä ja jopa ruovikoiden reunavyöhykkeillä.
Ruisrääkkänaaras munii 7-13 harmaa- ja vaalenruskeatäpläistä munaa, joita se hautoo 16-19 vuorokautta. Naaras hoitaa poikaset yksin.
Ruisrääkkä syö lähinnä hyönteisiä. Myös nilviäisiä, matoja, pieniä sammakoita, pikkunisäkkäitä ja vihreitä lehtiä. Ruisrääkän herkkua ovat myös perhosen toukat.
Luhtahuitti
Luhtahuitti ("Porzana porzana") on rantakanoihin kuuluva kosteikkojen lintulaji. Lajin piileskelevän luonteen vuoksi äänihavainnot ovat paljon näköhavaintoja yleisempiä. Soidinkutsu on monotonisesti toistettu "huit... huit... huit...".
Luhtahuitilla on lyhyt, suora nokka, joka on tyvestä punainen ja muuten keltainen. Sillä on siniharmaa rinta, ruskeahkolla selkäpuolella tumma raita ja kyljissä valkeat pilkut. Pitkävarpaiset jalat ovat vihreät ja pyrstö lyhyt. Naaras on koirasta hiukan täplikkäämpi ja väritykseltään himmeämpi. Nuori lintu on ruskea ilman valkoisia pilkkuja. Luhtahuitin pituus on 20–24 senttimetriä, siipien kärkiväli 37–42 senttimetriä ja paino 55–145 grammaa.
Vanhin suomalainen rengastettu luhtahuitti on ollut 3 vuoden, 1 kuukauden 8 päivän ikäinen.
Luhtahuitti pesii Euroopassa ja Länsi-Aasiassa talvehtien Afrikassa ja Intiassa. Läntisessä Euroopassa pesii 50 000–70 000 paria, idässä laji on runsaampi. Suomen pesimäkanta on noin 1 500 paria. Suomeen luhtahuitit saapuvat huhti-toukokuussa ja lähtevät syys-lokakuussa. Luhtahuitti on yömuuttaja.
Luhtahuitit elävät erilaisilla kosteikoilla, tavallisimmin märillä rantaluhdilla mutta toisinaan myös ruovikoissa ja osmankäämiköissä.
Luhtahuitti tekee 6–15 munaa maassa esimerkiksi rantakosteikon kuivalla kohdalla olevaan pesään. Molemmat emot hautovat noin 3 viikkoa, ja hoitavat yhdessä mustia untuvikkoja, jotka ovat pesäpakoisia, ja saavuttavat lentokyvyn noin 5 viikon ikäisinä.
Luhtahuitti syö lähinnä vedessä ja liejussa eläviä hyönteisiä ja muita selkärangattomia. Syö toisinaan myös pikkukaloja ja vesikasvien osia.
"Suomen ja Euroopan linnut, Gummerus (2001)"
Luhtakana
Luhtakana ("Rallus aquaticus") on rantakanoihin kuuluva lintu.
Luhtakana on 23–36 cm pitkä, sen siipien kärkiväli on 40–45 cm ja paino 70–190 grammaa.
Selkäpuoli on ruskea, vatsapuoli siniharmaa, kyljissä mustia raitoja. Luhtakanalla on pitkät varpaat ja punaiset jalat, lyhyt pysty pyrstö ja pitkä, ohut, kirkkaanpunainen nokka.
Vanhin suomalainen rengastettu luhtakana on ollut 5 vuotta 5 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen 8 vuoden 10 kuukauden ikäinen yksilö.
Parimäärä Suomessa: 300–600. Euroopassa pesii 130 000–240 000 paria.
Luhtakana pesii Euroopassa ja Aasiassa. Talvehtii Länsi- ja Etelä-Euroopassa. Joitakin yksilöitä voi talvehtia myös Suomessa.
Rannikot, rehevät järvet ja joet, kosteikot ja suot. Suomessa erityisesti rehevöityneet ruovikot ja vetiset luhdat.
Naaras munii 6–11 kermanväristä munaa korsista ja kuivista lehdistä valmistettuun pesään. Munia molemmat emot hautovat 19–22 vrk. Poikaset ovat pesäpakoisia ja väriltään mustia. Ne ovat lentokykyisiä 6–8 viikon ikäisinä.
Luhtakana syö enimmäkseen hyönteisiä ja muita selkärangattomia, joita se etsii rantamudasta näkönsä avulla.
Kunta (biologia)
Kunta eli pääryhmä on biologiassa korkein tai toiseksi korkein taksonominen ryhmä. Ennen eliöt jaettiin vain kahteen osaan: kasvi -ja eläinkuntaan. Eri aikoina kuntien määrä on vaihdellut kahdesta kolmeentoista. Nykyään eliökunta yleensä jaetaan kuuteen kuntaan tai kolmeen domeeniin. 1900-luvun lopulla uudet molekyylibiologian menetelmät ovat vaikuttaneet taksonomiseen jaotteluun, ja tulevat varmasti vaikuttamaan jatkossakin.
Oheinen taulukko esittää kuntajaon historiallista kehitystä.
Yleistajuisissa oppikirjoissa eliöt jaetaan useimmiten kuuteen kuntaan. Aiempi esitumallisten kunta on tällaisessa luokittelussa jaettu kahdeksi kunnaksi (arkit ja bakteerit). Tällainen kuuden kunnan jako on kuitenkin sikäli yksinkertaistettu, että siinä esiintyvä protoktistien/protistien "kunta" itse asiassa koostuu tiukan fylogeneettisen luokittelun mukaan joukosta omia pieniä itsenäisiä kuntiaan.Huom! "Alkeiseliöillä" tai "alkueliöillä" tarkoitetaan lähteestä riippuen joko protoktisteja, protisteja tai esitumaisia eliöitä (bakteerit ja arkeonit). Samoin useat lähteet pitävät taksonomisia ryhmiä "Protista" ja "Protoctista" synonyymeinä.
Woese, Kandler ja Wheelis esittivät vuonna 1990 em. kuusijaon kanssa kilpailevan mallin eliökunnan jakamisesta kolmeen "domeeniin" (engl. domains). Tätä luokittelua on sittemmin edelleen tarkennettu, ja sen olennaisena perusteena on käytetty molekyylitaksonomiaa eli eliöiden DNA- ja RNA-sekvenssien keskinäistä analysointia. Eliöiden kehityshistoriaa ja sukulaisuussuhteita paremmin kuvaavana tämä jako on sittemmin vakiintunut tieteellisissä yhteyksissä käytetyksi luokitteluksi. Domeenit jakautuvat edelleen "kuntiin" (engl. kingdoms). Eukaryoottien eli aitotumaisten suurimmat kunnat ovat sienet, kasvit ja eläimet. Arkkien ja bakteerin jako kuntiin on ongelmallisempi. Esimerkiksi arkit voidaan jakaa 2-30 (tai jopa useampaankin) kuntaan. Oleellisinta tässä luokittelussa on arkkien selkeä erottaminen omaksi tasavertaiseksi ryhmäkseen bakteerien ja eukaryoottien rinnalle. Jaottelu on sikäli looginen, että bakteerien, arkkien ja eukaryoottien väliset kehityshistorialliset sukulaisuussuhteet ovat etäisempiä kuin erot eukaryoottien eli aitotumaisten (sienet, kasvit, eläimet jne) sisällä. Nykyisimmän genomien selvitykseen ja muuhun molekyylisystemaattiseen tutkimukseen perustuvan käsityksen mukaan tämä luokittelu voidaan esittää seuraavasti: Yksiselitteistä totuutta käytettävästä luokittelusta ei ole olemassa, koska koko eliökunnan systematiikka perustuu sopimuksiin ja tutkijoiden näkemyksiin. Sama asia voidaan luokitella usealla eri tavalla, ja eri käyttötarkoituksissa eri luokittelut voivat olla käyttökelpoisimpia. Kuuteen kuntaan jakoa käytetään nykyään erityisesti koulubiologiassa. Woesin, Kandlerin ja Wheelisin malli on vallassa systematiikan, mikrobiologian, molekyylibiologian ja genetiikan tutkijoiden parissa.
Varsinaiset näädät
Varsinaiset näädät ("Mustelinae") on näätäeläinten alaheimo. Alaheimo on uusimman tiedon mukaan polyfyleettinen.
Delfiini (täsmennyssivu)
Delfiini tai Delphini tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Hammasvalaat
Hammasvalaat ("Odontoceti") on toinen valaiden nykyisistä alalahkoista. Siinä on hetulavalaiden lahkoa paljon enemmän lajeja. Hammasvalaiden ryhmään kuuluu pyöriäisiksi, delfiineiksi ja valaiksi kutsuttuja lajeja.
Hammasvalaat ovat keskimäärin hetulavalaita pienempiä. Pienimpien lajien pituus on noin metri, kookkain laji taas on 18 metrin pituinen kaskelotti. Koiras on aina naarasta suurempi. Hammasvalaiden saaliseläimet ovat paljon suurikokoisempia kuin hetulavalaiden.
Kallo on epäsymmetrinen valaiden kaikuluotauskyvyn takia: osa oikean puoliskon luista on kehittynyt voimakkaammiksi kuin vastaavat luut vasemmalla puolella.
Hampaiden lukumäärä vaihtelee kahdesta 250:een; joskus hampaita on vain alaleuassa. Hampaat ovat rakenteeltaan yksinkertaisia tarttumahampaita, useimpien lajien hampaat ovatkin suipot ja terävät. Ravintonsa hammasvalaat nielevät silti kokonaisena, sillä hampaita ei käytetä saaliin hienontamiseen vaan vain sen kiinni saamiseen.
Sieraimet ovat kehittyneet yhdeksi epäsymmetrisesti sijaitsevaksi hengitysreiäksi, joka sijaitsee päälaella. Hajulimakalvo ja aivojen hajukeskus puuttuvat kokonaan.
Kurkunpään kaksi rustoa muodostaa hanhen nokan muotoisen putken, joka ulottuu pitkälle nenäonteloon ja sulkeutuu tarvittaessa rengaslihaksen avulla. Hammasvalaiden suunnistuksessa ja viestinnässä käyttämä ääntely ei synny kurkunpäässä, koska äänijänteitä ei valailla ole lainkaan, vaan nenäontelossa.
Monien hammasvalaslajien aivot – etenkin pikkuaivot – ovat erittäin kehittyneet ja hyvin suuret. Aivokuori on paljon poimuisampi kuin ihmisellä.
Itä-Suomi
Itä-Suomi tarkoittaa nykyisin Suomen itäistä osaa. Sen alueellista rajautumista ei ole tarkasti määritelty, vaan se on vaihdellut historian kuluessa. 
Käsite esiintyy muun muassa seuraavissa yhteyksissä:
Korpraali
Korpraali (lyhenne korpr.) on useiden eri maiden asevoimien käyttämä miehistön sotilasarvo. Joissain maissa korpraalin arvoa käytetään myös poliisivoimien tai sotilaallisten ja puolisotilaallisten järjestöjen arvona.
Yleensä korpraali toimii ryhmän varajohtajana tai johtaa muutaman miehen suuruista partiota.
Ranskan keisari Napoleon I sai joukoiltaan lempinimen "Le Petit Caporal", ”pikku korpraali”, vaikka hänen todellinen sotilasarvonsa oli tykistönkenraali, sillä Napoleonilla oli tapana ottaa itse osaa taisteluun suuntaamalla tykkejä omin käsin (tykin suuntaaminen oli korpraalin tehtävä). Natsi-Saksan johtajan Adolf Hitlerin todellinen sotilasarvo oli korpraali. Hänestä käytettiin joskus pilkkanimeä ”böömiläinen korpraali”.
Korpraali oli aikanaan ryhmänjohtajan arvo. Se on lainasana italian kielestä, jossa "caporal de squadra" (”ryhmän pää”) tarkoitti ryhmänjohtajaa. "Caporal de squadra" on puolestaan juonnettu kahdesta sanasta; "caput", joka tarkoittaa päätä latinaksi ja "squadra", joka tarkoittaa neliötä tai lohkoa, tässä tapauksessa neliömuodostelmaa tai lohkoa sotilaita. Korpraalia avusti veteraanisotilas, jota kutsuttiin nimellä "lancepesade" (”katkennut keihäs”). Se oli vertauskuva sotakokemukselle, sillä keihään katkeaminen taistelun tuoksinassa oli yleistä. Lancepesade on toiminut esikuvana englanninkielisten maiden sotilasarvolle "lance corporal", joka yleensä asettuu korpraalin ja sotamiehen tai ensimmäisen luokan sotamiehen väliin.
Suomen autonomian aikaisen asevelvollisuusarmeijan, niin sanotun ”vanhan väen”, korpraalia vastaava arvo oli jefreitteri, joka juontuu saksalaisesta sotilasarvosta "Gefreiter" (tarkoittaa alunp. vapautettu vartiopalvelusta) tehdystä venäjänkielisestä muunnoksesta "jefreitor" (ефрейтор).
Suomen puolustusvoimissa korpraali on ylin miehistön sotilasarvo maa- ja ilmavoimissa sekä merivoimien rannikkojoukoissa. Korpraalin arvomerkissä on yksi ohut kaluunakulma. Merivoimien vastine laivastojoukoissa on ylimatruusi (lyhenne ylimatr.). Rajavartiostossa vastaava arvo on ylirajajääkäri (lyhenne ylirj). Seuraavaksi alempi arvo on sotamies (tai vastaava) ja seuraavaksi ylempi alikersantti.
Tyypillisesti Suomen puolustusvoimissa korpraaliksi ylennetään palvelusaikansa loppupuolella noin kymmenen prosenttia miehistöstä. Nämä palvelevat useimmiten ryhmiensä varajohtajina tai erikoistehtävissä, esimerkiksi kuljettajina tai kirjureina. Lisäksi useimmat aliupseerioppilaat ylennetään AUK 1:n suorittamisen jälkeen korpraaleiksi. Myös upseerioppilaat yleensä ylennetään kurssin alkamista edeltävänä päivänä korpraaleiksi.
Reservissä korpraaleiksi voidaan ylentää yhden kertausharjoituksen hyvin suorittaneita sotamiehiä.
Pestilence
Pestilence on 1980-luvun puolivälissä perustettu hollantilainen death metal -yhtye. 1980-luvun lopulla ilmestyneet kaksi albumia "Malleus Maleficarum" ja "Consuming Impulse" sisälsivät varsin perinteistä death metal -tyyliä, mutta jo kolmannella albumilla "Testimony of the Ancients" (1991) yhtye laajensi ilmaisuaan melodisempaan suuntaan. Viimeiseksi jäänellään albumillaan "Spheres" (1993) yhtye esitteli uuden tyylinsä, joka yhdisti death metalia fuusiojazzin suuntaan; vaikutteina oli muun muassa Allan Holdsworth. "Spheresin" jälkeen levy-yhtiö julkaisi heiltä vielä kokoelmalevyn. 1994 bändi hajosi ja 2008 kokosi rivinsä, muttei kulta-aikojensa kokoonpanoon. Uusi albumi "Resurrection Macabre" julkaistiin maaliskuussa 2009.
Luettelo Persian kuninkaista
Tämä on luettelo Persian kuninkaista ja keisareista.
Vuonna 1979 Iranin vallankumous ajoi Pahlavi-suvun maanpakoon. Näin loppui Iranin 2500 vuotta kestäneet monarkian.
Kanteleliitto
Kanteleliitto on Suomessa toimiva kanteleharrastusta edistävä ja soittajien, säveltäjien, sovittajien, tutkijoiden ja muiden alasta kiinnostuneiden yhdyssiteenä toimiva yhdistys.
Kanteleliitto julkaisee "Kantele"-lehteä ja Kantele.net-sivustoa. Lehden ja sivuston päätoimittaja ovat toimineet Ismo Sopanen, Timo Väänänen (2005-2010), Sauli Heikkilä (2011-2012) ja Tuomas Saloniemi (2012-).
Kanteleliitto juhli vuonna 2012 35-vuotisjuhlavuottaan.