hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Nikolai Gogol
Nikolai Vasiljevitš Gogol (; , 31. maaliskuuta 1809 Sorotšintsi – 4. maaliskuuta 1852 Moskova) oli ukrainalaissyntyinen venäläinen kirjailija.
Gogol syntyi Ukrainassa (Venäjän keisarikunta), mutta vaikutti lähinnä Pietarissa, jossa hän ystävystyi muun muassa Aleksandr Puškinin kanssa. Gogol julkaisi Pietarissa muutamia novelleja ja näytelmiä. Farssi "Reviisori" aiheutti suuren kohun ja jonkinmoisen skandaalin satiirisuutensa takia 1836. Tunteellinen Gogol järkyttyi ja lähti maanpakoon Eurooppaan.
Elämänsä loppupuolella Gogol tuli voimakkaasti uskonnolliseksi ja hylkäsi lopulta kirjallisen uransa uskonnon hyväksi hieman ennen kuolemaansa Moskovassa.
Gogolin tuotanto osuu aikakauteen, jolloin Venäjällä vallitsi kamppailu länsimielisten uudistajaliberaalien ja slavofiilisten konservatiivien välillä. Liberaalit hyödynsivät Gogolin teoksia niiden satiirisuuden vuoksi, mutta Gogolia itseään ei pidetty välttämättä reformistina. Loppuvuosien Gogolia monet reformistit pitivät jo kiihkouskonnollisena vanhoillisena.
Gogolin arvostelijoiden mielestä hän ei pitänyt moniakaan asioita tekstissään pyhänä. Gogol itse sen sijaan näki suhtautumisensa Venäjän kansaan sentimentaalisena. Pääteoksessaan "Kuolleet sielut" hän aloittaakin erään kappaleen kuvaamalla syvää kiintymystään tavallisiin venäläisiin ja selittäen hellittelevää suhtautumistaan henkilöhahmoihinsa "”maailmalle näkymättöminä kyyneleinä näkyväisen naurun alta”". Dostojevski siteeraakin kyseistä lausetta rienaavaan sävyyn "Riivaajat" -teoksessaan.
Poliittisilta ja yhteiskunnallisilta mielipiteiltään Gogolin on usein jälkikäteen arvioitu olevan konservatiivinen. Gogolin eräs kirjeenvaihto arvostelijoittensa kanssa on julkaistu kirjanakin. Kyseinen teos eittämättä selittäisi, että jopa kapinallisenkin pintansa alla Gogolilla oli varsin konservatiivinen arvomaailma. Useimmiten hänen perinteisiä arvoja ja tabuja kunnioittamaton tyylinsä vain leimattiin kapinalliseksi tai jopa rienaavaksi.
SEK
SEK tarkoittaa muun muassa seuraavia:Sek voi tarkoittaa:
Viskoosi
Viskoosi (joskus "raion", "tekosilkki" tai "chardonnet-silkki", aikaisemmin tunnettiin vastaavia kuituja nimellä silla ja säteri; lyhenne CV tai VI) on muuntokuitu, joka valmistetaan valkaistusta sulfiittiselluloosasta. Selluloosan raaka-aineena käytetään tavallisesti koivua tai kuusta, mutta myös pyökkiä, eukalyptuspuuta, kaislaa tai bambua. Siitä tehdään hygieniatuotteita ja kankaita.
Viskoosin valmistusperiaatteen keksi ranskalainen kemisti, kreivi Hilaire de Chardonnet 1880-luvulla.
Suomessa viskoosikuitu tehtiin ulkomaisesta liukoselluloosasta. Valmistusprosessissa selluloosa ajetaan pulpperiin, jossa se sekoitetaan natriumhydroksidiin (NaOH). Sen jälkeen massaan lisätään rikkihiili (CS). Rikityksen jälkeen massa liuotetaan oranssin väriseksi siirappimaiseksi liuokseksi. Sitten liuos ruiskutetaan kymmeniä tuhansia reikiä sisältävän kehruusuulakkeen eli suuttimen läpi nesteeseen, joka sisältää muun muassa rikkihappoa (HSO). Suuttimen läpi kulkiessa muodostuneet ohuet langat jähmettyvät laimeassa rikkihappoliuoksessa. Sen jälkeen happo huuhdellaan langoista ja ne valkaistaan sekä lopuksi kuivataan.
Viskoosin aiempia kauppanimiä on Raion. Silla on vanhempi selluloosasta valmistettu katkokuitu, säteri on katkomaton muuntokuitu.
Viskoosin märkälujia muunnoksia ovat modaalikuidut: polynoosikuidut ja HWM eli high wet modulus -kuidut.
Pluto (koira)
Pluto on The Walt Disney Companyn piirroselokuva- ja sarjakuvahahmo. Pluto esiintyi ensimmäisen kerran vihikoirana Mikki Hiiri -piirroselokuvassa "The Chain Gang" (1930). Sittemmin Plutosta tuli Mikki Hiiren lemmikki, ja se esiintyi sivuhenkilönä lukuisissa Disneyn piirroselokuvissa, joihin kuuluu mm. "Fishin’ Around" vuodelta 1931. Suosion myötä Pluto sai oman elokuvasarjansa, jonka ensimmäinen piirroselokuva oli "Pluto's Quin-puplets" (1937) ja viimeinen "Cold Turkey" (1951); kaikkiaan Pluto-piirrettyjä tehtiin 48. Toisen maailmansodan aikana Pluto esiintyi sotapropagandapiirretyissä, joista tunnetuimpia lienevät "Pluto vartiossa" (1943) – maaoravat Tiku ja Taku ilakoivat tässä ensimmäistä kertaa – ja "Dog Watch" (1945). Lyhytelokuva "Lend a Paw" (1941) sai Oscar-palkinnon. Pluto ei ole antropomorfinen samassa mielessä kuin valtaosa muista Disney-sarjakuvien vakiohahmoista, joskin Pluto on huomattavasti älykkäämpi ja kasvonpiirteiltään inhimillisempi kuin oikeat koirat.
Sarjakuvissa Pluto esiintyy Mikki Hiiren koirana, mutta animaatioissa se on toisinaan nähty myös Minni Hiiren, Akun ja Hessun lemmikkinä. Pluto on tullut kuuluisaksi lähinnä lyhyistä piirroselokuvistaan. Pluto on omistajiensa tavoin eläin, mutta sen persoona on jätetty henkisesti eläimen tasolle, eikä sillä ole käsiä, joten se toimii luontevasti omistajiensa lemmikkinä. Tosin Pluto on huomattavasti älykkäämpi ja kasvonpiirteiltään inhimillisempi kuin oikeat koirat.
Pluto on haalean oranssi. Sillä on musta kuonon pää, mustat korvat ja siimahäntä. Pluto on hieman Hessua muistuttava hahmo. Pluton esikuva ja malli on unkarinvizsla. Tarkkailemalla unkarinvizsloja huomaa helposti paljon yhtäläisyyksiä ulkonäössä sekä luonteessa.
Vuonna 1942 julkaistussa elokuvassa "Pluto Junior" Plutolla oli pentu, jota kutsutaan pelkästään "Pluto junioriksi". Sen emoksi on Aku Ankka-lehden toimituksen palstalla epäilty TV-koira Fifiä, jolla oli kertaallinen romanssi Pluton kanssa eräässä 1950-luvun lopun lehtitarinassa. Juniori on vilahdellut satunnaisesti lehtitarinoissa.
Pluton muistettavimpiin "roolisuorituksiin" kuuluu Aku Ankka -piirretty "The Eyes Have It" vuodelta 1945. Aku Ankka tilaa postimyynnistä hypnoosilasit, joiden avulla hän hypnotisoi Pluton erilaisiksi eläimiksi, kuten kanaksi, hiireksi ja leijonaksi.
Kolonisaatio
Kolonisaatio on politiikan käsite, jolla tarkoitetaan tilannetta jossa valtio tai kokonainen kulttuuripiiri ottaa haltuunsa toisen alueen. Alueesta tulee täten kolonisaation toteuttajan siirtomaa tai siirtokunta. Valtauksen mahdollistaa usein sotilaallinen ylivoima. Vallattu alue voi olla myös asumaton. Kolonisaation käsitteeseen liitetään usein kohdealueen kultivointi ja asuttaminen siirtolaisilla emämaasta.
Kolonisaatio on suppeampaa kuin kolonialismi, johon kuuluu myös vallatun maan väestön hallinta.
Siirtokuntakäsite oli käytössä jo antiikin Kreikassa, jolloin kreikkalaiset ja foinikialaiset kaupunkivaltiot valtasivat asumattomia alueita ja käyttivät niitä erityisesti viljelyyn. Samoin imperialismin käsitettä käytetään jo Rooman valtakunnan yhteydessä.
Länsimainen historiatraditio kuitenkin sijoittaa kolonialismin aikakauden 1400–1500-luvun löytöretkien kauteen, jolloin eurooppalaiset kartoittivat maailmaa ja harrastivat aggressiivista kolonialismia.
Yhtenä esimerkkinä kolonialismista on myös pidetty Venäjän ekspansiota itään ja pohjoiseen.
Eurooppalainen 1400–1500-luvun kolonialismin taustavaikuttimet olivat käytännössä kahtalaiset. Toisaalta taustalla oli uskonnollinen motiivi levittää kristinuskon evankeliumia tuntemattomien maiden pakanoille. Osittain kysymys oli myös taloudellisen hyödyn tavoittelusta ja etenkin Amerikan löytämisen jälkeen huhut kätketyistä rikkauksista levisivät nopeasti. Kolonisaatio myös ruokki itse itseään, koska siirtokunnat ja myöhemmin siirtomaat olivat arvokasta maa-alaa, joka piti vallata ennen kuin toiset eurooppalaiset mahdit ehtisivät tehdä niin. Ranskalainen historiantutkija Marc Ferro ottaakin esimerkiksi Ranskan Kanadan asuttamisen, jonka nopean etenemisen tärkein syy oli se, etteivät etelämmässä olleet britit ehtisi vallata aluetta.
Fobos
Fobos ( ’pelko’) on kreikkalaisessa mytologiassa taistelukentillä syttyvän pakokauhun jumala. Fobos on Areen ja Afroditen poika ja isänsä seuraaja. Hän ja hänen veljensä Deimos, joka on kauhun jumala, seurasivat isäänsä taisteluun, samoin kuin Areen naispuolinen seuralainen Enyo. Foboksen roomalainen vastine on Timor.
Toinen pakokauhua aiheuttava jumala on nimeltään Pan.
Deimos
Deimos on Phoboksen ohella toinen Marsin kuista.
Deimos on Phobosia pienempi ja kauempana Marsista. Kuut löysi yhdysvaltalainen astronomi Asaph Hall vuonna 1877, Deimos löytyi ennen sisartaan, 12. elokuuta.
Nimiä Phobos ja Deimos kuille esitti ensimmäisenä Henry Madan (1838–1901). Deimos on nimetty kreikkalaisen mytologian Deimoksen mukaan. "Deimos" tarkoittaa kauhua, "Phobos" taas pelkoa.
Deimos on aurinkokuntamme tunnettujen kuiden pienimmästä päästä; vasta äskettäin on ulkoplaneetoilta löydetty sitäkin pienempiä kuita. Se koostuu tummasta pintamateriaalista, samanlaisesta kuin mitä esiintyy uloimmalla asteroidivyöhykkeellä. Deimoksen onkin epäilty olevan Marsin kiertoradalle vangiksi jäänyt Jupiterin radaltaan siirtämä asteroidi. Luultavimmin se koostuu kiven ja jään sekoituksesta.
Koska Deimoksen kiertorata on lähellä Marsia ja sen inklinaatio (kaltevuus) on pieni, kuuta ei voi nähdä Marsin pinnalta 82,6°:ää suuremmilta leveysasteilta. Siitä huolimatta, että Deimos kiertää Marsia hyvin lähellä, se ei ole Marsin pinnalta katsottuna sen kirkkaampi kuin Venus Maan pinnalta.
Deimoksessa on lukuisia kraattereita, mutta sen pinta on kuitenkin Phoboksen pintaa tasaisempi johtuen irtonaisesta materiaalista, joka osittain täyttää kraattereita. Ainoat nimetyt maastokohteet Deimoksessa ovat kraatterit Swift ja Voltaire, nimetty kirjailijoiden mukaan, jotka olivat maininneet kirjoissaan Marsin kaksi kuuta jo ennen niiden löytymistä. Deimos on muodoltaan hyvin epäsäännöllinen, kooltaan 15×12,2×11 kilometriä. Phobos ja Deimos muistuttavat ulkomuodoltaan hiukan perunoita.
Deimos (mytologia)
Deimos ( ’kauhu’) on kreikkalaisessa mytologiassa pakokauhun ja sotien sekasorron ilmentymä. Deimos on Areen ja Afroditen poika. Hän ja hänen veljensä Fobos seurasivat isäänsä taisteluun, samoin kuin Areen naispuolinen seuralainen Enyo. Deimoksen roomalainen vastine on Fuga.
Petos
Petos on tekijänsä epärehelliseen menettelyyn liittyvä rikos. Petoksesta ja sen eri törkeysasteista säädetään Suomen rikoslain 36. luvussa. Rikoslain 37. luvun 8–11 pykälässä säädetään erikseen maksuvälinepetoksesta. Verottajaan kohdistuvia petosrikoksia ovat myös veropetokset, joita käsitellään rikoslain 29. luvussa rikoksina julkista taloutta vastaan. Rikoslaki tuntee myös harvinaiset ja hyvin vakaviksi rikoksiksi luokitellut maanpetos- ja valtiopetosrikokset.
Suomen poliisin mukaan internetissä tehtävät petokset ovat yleistyneet ja niiden muoto on monipuolistunut 2000-luvulla huomattavasti. Hyvin yleisiä ovat netissä tapahtuvaan kaupankäyntiin liittyvät petosrikokset tai vastaavat huijaukset. Kiistatapauksissa on tyypillisesti kysymys joko siviilioikeudellisesta riita- tai rikostapauksesta, eikä rajanveto näiden välillä ole aina selvää.
Tilastokeskuksen mukaan poliisin tietoon tuli vuonna 2013 yhteensä 21 735 lievää tai "tavallista" petosta sekä 1 100 törkeää petosta. Lievien tai "tavallisten" petosten lukumäärä on likimain kaksinkertaistunut vuosikymmenessä, sillä vuosina 2000–2007 lieviä tai tavallisia petoksia tuli Suomessa poliisin tietoon vuosittain noin 10 000–13 000. Törkeissä petoksissa ei ollut tänä aikana yhtä suurta määrällistä muutosta. Suomen käräjäoikeuksissa ratkaistiin vuonna 2012 yhteensä 2 649 tapausta, jossa pääsyytteenä (vakavin rikos) oli petos tai lievä petos. Näistä hyväksyttiin 2 408 ja hylättiin 166 tapausta. Törkeitä petostapauksia ratkaistiin vuonna 2012 yhteensä 339 tapausta (pääsyyte), joissa mainittu rikosnimike hyväksyttiin 272 tapauksessa.
Prosessipetos kohdistuu viranomaiseen: tuomioistuinta erehdytetään antamaan jotain osapuolta taloudellisesti suosiva tai vahingoittava päätös rikos-, riita- tai hallinto-oikeudellisessa prosessissa. Tuomioistuimelle on esimerkiksi esitetty väärennetty kuitti ja siten erehdytetty tuomioistuin purkamaan omaisuuden takavarikko (KKO 1982-II-27).
Petoksen monitahoista ilmiötä on käsitelty laajasti kaunokirjallisuudessa. Sitä esiintyy monilla elämänalueilla ja sen yksi muoto on roolinvaihto eli identiteettipetos. Yhteiskunnallinen kirjallisuus pyrkii usein osoittamaan yhteiskuntaelämässä esiintyvää valheellisuutta. Niinpä Henrik Ibsen kuvaa "Nukkekodissa" yhteisön vaatimien roolien epärehellisyyttä. Ihmisen moraalisia rakenteita ravistellaan voimakkaasti myös Sofi Oksasen teoksissa "Puhdistus" ja "Kun kyyhkyset katosivat". Kun ihmisten on sopeuduttava muuttuneisiin olosuhteisiin, heistä voi tulla entisen yhteisönsä silmissä luopioita. Postmodernissa kirjallisuudessa petoksen teema on kehitetty tarkoittamaan koko todellisuuden epävarmuutta, yllätyksellisyyttä ja petollisuutta.
Takavarikko
Takavarikko on pakkokeinolaissa säädetty toimenpide, jossa esine otetaan esitutkinnassa pois sen haltijalta.
Suomen lain mukaan esine voidaan takavarikoida, jos on syytä olettaa, että se voi olla todisteena rikosasiassa, on viety toiselta rikoksella, tai tuomioistuin julistaa sen menetetyksi.
Takavarikko on myös oikeudenkäymiskaaressa säädetty turvaamistoimi muissa kuin rikosasioissa. Sitä käytetään siis mm. tavallisen velan maksamisen vakuudeksi. Jos hakija saattaa todennäköiseksi, että hänellä on saaminen, joka voidaan määrätä maksettavaksi, ja on olemassa vaara, että vastapuoli kätkee, hävittää tai luovuttaa omaisuuttaan taikka menettelee muulla hakijan saamista vaarantavalla tavalla, tuomioistuin voi määrätä pantavaksi vastapuolen irtainta tai kiinteätä omaisuutta takavarikkoon niin paljon, että saaminen tulee turvatuksi.
Vastapuolen hallussa oleva esine tai muu tietty omaisuus voidaan määrätä takavarikkoon myös silloin, kun hakija saattaa todennäköiseksi, että hänellä on sanottuun esineeseen tai omaisuuteen parempi oikeus, ja on olemassa vaara, että vastapuoli menettelee hakijan oikeutta vaarantavalla tavalla.
Vakuustakavarikosta rikostapauksessa on erilliset säännökset.
Pakkokeinolain mukainen takavarikko rikosasiassa on kumottava niin pian kuin se ei ole enää tarpeen. Takavarikko on kumottava myös, jollei syytettä sen aiheuttaneesta rikoksesta nosteta neljässä kuukaudessa esineen takavarikoimisesta. Tuomioistuin saa
pidättämiseen oikeutetun virkamiehen edellä tarkoitettuna määräaikana tekemästä pyynnöstä pidentää tätä aikaa korkeintaan neljäksi kuukaudeksi kerrallaan (Pakkokeinolaki 4 luku 11 §).
Suomen lain mukaan kahden henkilön välisen tiedonannon sisältävää asiakirjaa ei saa takavarikoida, ellei tutkittavana olevasta rikoksesta säädettävä ankarin rangaistus ole vähintään kuusi vuotta vankeutta. Henkilön hallussa olevaa asiakirjaa ei saa takavarikoida todisteena käytettäväksi, mikäli sen voidaan olettaa sisältävän asioita, joista hän ei saa todistaa oikeudenkäynnissä tai joista hän saa kieltäytyä kertomasta, ellei häntä ole esitutkinnassa oikeutettu tai velvoitettu todistamaan kyseiseen asiakirjaan liittyvästä seikasta.
Oikeus vaieta
Oikeus vaieta on monissa maissa olemassa oleva laillinen suoja henkilölle, joka joutuu poliisin kuulusteluun tai oikeudenkäyntiin epäiltynä tai syytettynä.
Oikeus sisältää useita asioita sen ympärillä, että syytetyllä on oikeus kieltäytyä vastaamasta kysymyksiin. Oikeus on voimassa myös esitutkinnasta oikeudenkäynnin loppuun.
Laillinen peruste oikeudelle vaieta on, että valtiolla pitäisi olla velvollisuus tarjota puolustusasianajaja. Lisäksi asiassa on se puoli, että kun syytetty joutuu valtiota vastaan, hänet voidaan helposti manipuloida antamaan vääriä todistuksia, ja jos syytetyllä on velvollisuus vastata, se johtaa helposti kidutuksen käyttöön.
Kun eräissä maissa rikosta tutkiva poliisi tai tuomari kuulee syytettyä, hänen täytyy kertoa kuulusteltavalle, että tällä on oikeus vaieta, tehdä tunnustus tai vastata kysymyksiin.
Laki myös kieltää syytetyn kuulemista valan alla; täten syytetty voi sanoa mitä tahtoo puolustuksekseen, ilman pelkoa rangaistuksesta perättömästä lausumasta oikeudessa. Tämä oikeus koskee myös syytetyn puolisoa ja lähisukulaisiaan, jos he haluavat käyttää vaitiolo-oikeutta. Jos he suostuvat tulemaan kuulluksi, heidän on puhuttava totta.
Mielipidevanki
Mielipidevanki on vanki, joka on vangittu mielipiteensä (poliittisen, uskonnollisen tai muun vakaumuksensa tai näkökulmansa) vuoksi.
Termin "mielipidevanki" (englanniksi "prisoner of conscience") otti käyttöön 1960-luvun alkupuolella Amnesty Internationalin perustaja Peter Benenson. Amnesty International lukee mielipidevangeiksi myös mm. etnisen alkuperänsä, sukupuolensa, ihonvärinsä, kielensä tai seksuaalisen suuntautumisensa takia vangitut, mutta ei henkilöitä, jotka ovat käyttäneet väkivaltaa tai puoltaneet sen käyttöä.
Suomi oli Amnesty Internationalin vuosiraporttien mukaan vuosina 2001 ja 2002 Kreikan ohella ainoa Euroopan unionin jäsenmaa, jossa oli järjestön tunnustamia mielipidevankeja. He kaikki olivat aseistakieltäytyjiä. Syynä juuri Suomen aseistakieltäytyjien nimittämiselle mielipidevangeiksi oli siviilipalveluksen pidempi kesto verrattuna lyhimpään mahdolliseen asepalveluksen kestoon. Suomen lisäksi mielipidevankeja oli vuonna 2001 seuraavissa Euroopan ja entisen Neuvostoliiton maissa: Armenia, Azerbaidžan, Georgia, Kirgisia, Kreikka, Turkki, Turkmenistan, Uzbekistan, Valko-Venäjä ja Venäjä. Amnesty Internationalin tietojen mukaan mielipidevankeja oli vuonna 2001 yhteensä 56 maassa ja vuonna 2002 enää 35 maassa. Vuonna 2010 Suomessa oli Amnestyn tietojen mukaan ainakin 48 mielipidevankia.
Human Rights Watch
Human Rights Watch (HRW) on New Yorkissa päämajaansa pitävä järjestö, jonka toimintakenttänä on maailman ihmisoikeustilanteen tarkkailu.
Järjestö perustettiin vuonna 1978 nimellä Helsinki Watch tarkkailemaan Neuvostoliiton ihmisoikeustilannetta suhteessa Helsingin sopimukseen. Järjestön kasvaessa sen yhteyteen perustettiin uusia "tarkkailukomiteoita" muita maailman osia varten. Vuonna 1988 kaikki komiteat yhtyivät uuden nimen alle Human Rights Watchiksi.
Matti Meikäläinen
Matti ja Maija Meikäläinen ovat keskivertokansalaisia kuvaavia kuvitteellisia nimiä. Suomessa ei tiettävästi ole todellista Meikäläinen-nimistä henkilöä. Keskivertokansalaisia kuvaavia nimiä on alettu käyttää eri maissa 1900-luvun alussa. Joissakin maissa nimi on hyvin yleinen, joissakin taas keksitty. Joissakin maissa nimiä on useampi, joilla kaikilla on vivahde-ero: osa kiltimpiä, osa ilkeämpiä. Tavallisesti keskivertoihminen käsitetään mieheksi.
Rantsila
Rantsila (epäv. ) on entinen Suomen kunta, joka sijaitsi Pohjois-Pohjanmaan maakunnan kaakkoisosassa, Oulun läänissä. Itsenäisessä kunnassa asui ihmistä ja sen pinta-ala oli  km, josta  km oli vesistöjä. Väestötiheys oli asukasta/km.
Rantsilan naapurikunnat olivat Kestilä, Liminka, Pulkkila, Ruukki ja Vihanti.
Vuoden 2009 alussa Rantsilasta tuli yhdessä Kestilän, Piippolan ja Pulkkilan kanssa osa kuntaliitoksessa muodostettua Siikalatvan kuntaa.
Kunnan pinta-alasta suota oli yli 70 %, ja kunta olikin tuolloin Suomen soisin. Soista huomattava osa on otettu ojituksen kautta metsätalouden, turvetuotannon ja maatalouden käyttöön, mutta myös luonnontilaisia alueita on huomattavasti. Taajaman läpi kulkee valtatie 4 (E75).
Merkittävin rantsilalainen kautta aikain on Christfried Ganander, joka toimi Rantsilan kappalaisena 1775–1790. Rantsilalaisista käytetään murteellista nimitystä "ranttinen".
Kerälä, Kirkonkylä, Kärsämä, Mankila, Savaloja, SipolaRantsilan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla rössypotut ja ohrarieska.
Neuvostoliiton hymni
Neuvostoliiton hymni "()" oli Neuvostoliiton kansallislaulu, järjestyksessään toinen ja viimeinen. Sen sävelsi Aleksandr Aleksandrov sekä sanoittivat Sergei Mihalkov ja Gabriel El-Registan vuonna 1943. Toisen maailmansodan itärintaman taistelujen, sikäläisittäin suuren isänmaallisen sodan aikana 1944 alusta käyttöön otetun valtiollisen hymnin uskottiin vetoavan neuvostoarmeijan sotilaisiin paremmin kuin Neuvostoliiton alusta saakka käytetyn maailmanlaajuisen kommunistisen liikkeen tunnuslaulun Kansainvälisen.
Neuvostodiktaattori Josif Stalin mainittiin alkuperäisessä sanoituksessa. Stalinin kuoleman (1953) jälkeen henkilöpalvonnan loppuessa sanoja ei lainkaan laulettu 1955-1977 ja siitä eteenpäin Mihalkovin 1970 osin muuttamin sanoin ilman viittausta Staliniin.
Tilanteen ollessa epäselvä Neuvostoliiton loppuaikoina 1991 esimerkiksi kansainvälisissä urheilukilpailuissa ei enää soitettu hymniä, vaan lajiliiton tunnussäveltä tai fanfaaria.
Hymnin melodia muutamin pienin muutoksin otettiin uudelleen käyttöön Venäjän kansallislauluna uudella sanoituksella vuoden 2000 lopulla.
Kansainvälinen
Kansainvälinen ("Internationaali", ) on maailman kuuluisin työväenlaulu ja yksi maailman tunnetuimmista lauluista. Laulussa on tiivistetty vanhan työväenliikkeen keskeiset ajatukset. Sitä ovat käyttäneet eri maissa sosialistit, kommunistit ja anarkistit tunnuslaulunaan.
"Kansainvälisen" alkuperäiset ranskankieliset sanat kirjoitti ranskalainen runoilija Eugène Pottier vuonna 1871 Pariisin kommuunin kukistumisen aikoihin, ja sävelmän laati belgialaissyntyinen ranskalainen mallipuuseppä Pierre Degeyter vuonna 1888. Kappale esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 1888 eräässä työläiskuorojen kilpailussa ja se julistettiin työväestön kansainväliseksi marssiksi vuonna 1900.
"Kansainvälinen" käännettiin useille kielille, saksaksi ensi kerran vuonna 1901 ja venäjäksi 1902. Venäjänkielinen versio oli Neuvostoliiton kansallislauluna vuosina 1922–1942, minkä jälkeen sen korvasi Neuvostoliiton hymni.
Suomeksi laulun käänsivät myöhemmin kuuluisuuteen nousseet sosiaalidemokraatit Otto Wille Kuusinen, Yrjö Sirola ja Sulo Wuolijoki sekä heidän opiskelutoverinsa Pertti Uotila. Kääntäjistä Uotilaa ei usein edes mainita, mikä johtunee hänen myöhemmästä oikeistolaisesta taustastaan muun muassa sisällissodan valkoisena upseerina. Suomennos julkaistiin ensimmäisen kerran Työmies-lehdessä 28. toukokuuta 1905. Siitä tuli Suomen työväenliikkeen keskuudessa tunnettu hyvin nopeasti.
Alkuperäinen suomennos käsitti vain viisi kappaleen kuudesta säkeistöstä. Eila Kostamo suomensi myös kuudennen säkeistön vuonna 1968 erästä radio-ohjelmaa varten.
Vuonna 1934 Suomen sisäasiainministeriö kielsi "Kansainvälisen" esittämisen ulkoilmassa ja pian tämän jälkeen Mikkelin raastuvanoikeus määräsi painetuissa laulukirjoissa siitä poistettavaksi pari säkeistöä, jotka siihen asti olivat olleet sallittuja. Suomeksi kappaleen on levyttänyt esimerkiksi 1970-luvun poliittisessa laululiikkeessä mukana ollut KOM-teatteri ja myös heidän albuminsa "Kansainvälinen" on nimetty kappaleen mukaan.
Psilosybiini
Psilosybiini, harvoin psilokybiini (4-fosforyylioksi-N,N-dimetyylitryptamiini, 4-PO-DMT) on psykedeelinen sieniperäinen alkaloidi joka on rakenteeltaan psilosiinin fosforihapon esteri. Psilosybiini kuuluu klassisten psykedeelien ryhmään, johon yleensä luetaan LSD, meskaliini, sekä psilosybiini.
Psilosybiinin eristi ensimmäisenä Albert Hofmann kumppaneineen "Psilocybe mexicana" -lajista vuonna 1957. Hofmann myös syntetisoi aineen pian eristämisen jälkeen.
Psilosybiini on rakenteeltaan psilosiinin fosforihapon esteri. Psilosybiinin perustana on dimetyylitryptamiinia muistuttava rakenne. Psilosybiini muistuttaa lisäksi läheisesti aivojen omaa välittäjäainetta serotoniinia ja kuuluu kemiallisesti tryptamiineihin.
Psilosybiini metabolisoituu ihmiselimistössä psilosiiniksi ja on psykoaktiivisilta vaikutuksiltaan täten identtinen – molemmat muistuttavat vaikutuksiltaan muita klassisia psykedeelejä, kuten LSD:tä. Psilosybiini on kuitenkin vähemmän potentti kuin LSD ja psilosybiinin vaikutus kestää vain noin 3-6 tuntia. Psilosybiinin tyypillinen käyttöannos on noin 6mg, joissakin lähteissä 10mg. Sienet syödään tuoreena, kuivattuina, tai eräänlaisena teenä. Psilosybiinistä imeytyy suun kautta nautittuna noin puolet.
Psilosybiinin käyttöä on tutkittu migreenin sekä Hortonin syndrooman eli itsemurhapäänsäryn hoitoon hyvinkin menestyksellisesti. Psilosybiini voi estää kohtauksen tai jopa lopettaa kohtaussarjan. Tämän lisäksi psilosybiinillä on terapeuttista potentiaalia oikeassa ympäristössä ja oikealla annostuksella. Tutkimuskontekstissa nautittuna sen potentiaalisiin pitkäaikaisvaikutuksiin kuuluu mielialan ja mielenterveyden kohoaminen. Isojen annosten (30mg psilosybiiniä) havaittiin aiheuttavan mystisiä ja uskonnollisia kokemuksia. Kahden kuukauden jälkeen tehdyssä kyselytutkimuksessa 55 % koehenkilöistä luokitteli kokemuksen kuuluvan elämänsä viiden merkittävimmän henkisen kokemuksen joukkoon, ja 12 % luokitteli sen kaikista merkittävimmäksi. Sitä verrattiin mm. ensimmäisen lapsen syntymään tai vanhemman kuolemaan. Valvomaton käyttö voi kuitenkin aiheuttaa traumaattisia kokemuksia tai onnettomuuksia, joskin näyttöä muita päihteitä suuremmasta onnettomuusriskistä ei ole esitetty.
Psilosybiiniä esiintyy useissa eri sienilajeissa, pääasiassa madonlakkien ("Psilocybe") sukuun kuuluvissa, joista tunnetuimpia ovat huurumadonlakki ("Psilocybe cubensis") ja suippumadonlakki ("Psilocybe semilanceata"). Suippumadonlakki on Suomen luonnossa yleisin psilosybiinisieni ja huurumadonlakki huumekaupassa yleisin.
Sekä psilosybiini, että Psilosybe-sienet on luokiteltu Suomessa huumausaineiksi.
Runous
Runous eli lyriikka on kirjallisuuden muoto, jossa kieltä käytetään esteettisesti sen merkityksen ja kieliopillisen oikeellisuuden sijaan tai lisäksi. Se koostuu suullisista tai kirjallisista ilmaisuista, joissa kieltä käytetään eri tavoin kuin proosassa. Eräs runouden alalaji on laululyriikka, jossa runomuotoinen teksti liittyy musiikkiin. Runojen ilmaisu nojaa usein mielikuvitukseen, sana-mielleyhtymiin ja kielen soinnillisiin ominaisuuksiin.
Runous on vanhin kirjallisuuden laji. Se alkoi suullisena sanataiteena, joka siirtyi yhden runonlaulajan muistista toisen muistiin ja saattoi muuttua matkalla hieman. Muistia auttoivat runomitat alku- ja loppusoinnuin sekä rytmisin keinoin. Kirjoitustaidon kehityttyä runoja alettiin merkitä muistiin, ja kirjoitetusta runoudesta kehittyi uutta taidetta. Moderni runous hylkäsi 1900-luvun alussa runomitat, mutta myös mitallinen runous elää.
Sana "runo" tulee germaanisista kielistä, joissa sen vastineet ovat tarkoittaneet muun muassa riimukirjoitusta, oppineisuutta ja salaisuutta.
Suomessa sana "runo" lienee tarkoittanut alun perin kalevalaista runonlaulajaa, mutta uskotaan, että oppineet antoivat sanalle nykyisen merkityksensä. Runoille ei liene ollut tätä ennen suomenkielistä yleisnimeä. Suomalaiset ovat ennen kutsuneet yleensä laulettuja kansanrunojaan muun muassa nimityksillä "virsi", "laulu", "sanat" ja "sanelu". Kertovaa runoutta on nimitetty myös tarinoiksi, kertomuksiksi, saduiksi ja taruiksi. Taikuuteen käytettyjä runoja on kutsuttu loitsuiksi, ja loitsun ”taikasanat” olivat "luotteet".
Kreml
Kreml ( ’linnoitus’) on useissa Venäjän historiallisissa kaupungeissa oleva linnoitettu keskusta, joka usein sijaitsee kaupungin korkeimmalla kohdalla tai muuten strategisesti hyvällä paikalla. Tässä merkityksessä sanaa käytetään paikkakunnan nimen yhteydessä yleensä pienellä kirjoitettuna, esimerkiksi Novgorodin kreml tai Moskovan kreml. Linnoitusta ympäröivä kaupunki on kehittynyt kremlinsä ympärille, mutta sen ulkopuolelle. Varsinaisen kaupungin turvana oli lisäksi ulkoinen muuri, joka on usein myöhemmin purettu.
Ainakin seuraavissa kaupungeissa on kreml: Kazan, Kolomna, Moskova, Nižni Novgorod, Novgorod, Pihkova, Rostov, Rjazan, Smolensk, Tobolsk, Vanha Laatokka, Vologda ja Zaraisk. Myös Solovetskin luostarissa Vienanmerellä on kreml. Useissa kaupungeissa on lisäksi jäljellä ainakin raunioita.
Sanaa käytettiin ensimmäistä kertaa kirjoituksissa vuonna 1331 muodossa "kremnik" ().
Maailmankuulu kreml on Moskovan Kreml, jossa on perinteisesti ollut maan hallinnollinen keskus. Moskovan Kreml on toiminut tsaarien, Neuvostoliiton politbyroon ja Venäjän hallituksen kokoontumispaikkana sekä ylimmän maallisen ja hengellisen vallan keskuksena.
Sanan Kreml, isolla kirjoitettuna, erityismerkitys on viitata Venäjän hallintokeskukseen, nykyään Venäjän presidentinhallinnon sijaintiin Moskovan kremlin alueella ja itse hallintoon. Tätä sanan metonyymistä merkitystä käytetään, mikäli joku asia todetaan esimerkiksi toteutettavan Kremlin (siis tavallisemmin Venäjän presidentin tai presidentinhallinnon) määräyksellä.
Useiden Venäjän tsaarien hautapaikkana oli perinteisesti Moskovan kremlin alueella sijaitseva, arkkienkeli Mikaelille pyhitetty Arkkienkelin katedraali. Tämän perinteen jatkumona Kremlin Punaisen torin puoleinen muuri oli erityisesti Neuvostoliiton aikana valtiollisesti merkittävien henkilöiden hautapaikka.
Moskovan kremliin liitetään joskus virheellisesti sen lähellä, Punaisen torin laidalla sijaitseva, monta sipulikattoista tornia käsittävä Pyhän Vasilin kirkko. Tämä sijaitsee kuitenkin Moskovan kremlin muurien ulkopuolella, eikä kuulu kaupungin kremliin.
Markka
Markka on vanha eurooppalainen jalometallinen painomitta, joka vastasi 8 troy-unssia (249 g).
Alkuperältään ei-germaaninen sana markka esiintyy kaikissa germaanisissa ja romaanisissa kielissä, ja latinalaisessa muodossa se on "marca" tai "marcus". Se oli vain kullan ja hopean painomitta, ja sitä käytettiin yleisesti kaikkialla Länsi-Euroopassa. Eri muunnelmina se oli käytössä koko keskiajan. Englannissa ”mark” ei ollut käytössä rahana vaan vain rahayksikkönä, ja ilmeisesti se tuli käyttöön tanskalaisten myötä. Skotlannissa se oli käytössä hopearahana nimellä "Merk Scots".
Ruotsin rahayksikkönä markka oli käytössä Ruotsin valtakunnan alueella keskiajalta alkaen vuoteen 1776. Siihen asti yksi markka jakautui 192:een penninkiin. Myös muita rahayksiköitä oli valtakunnassa samanaikaisesti käytössä. Tuona aikajaksona silloisen Ruotsin valtakunnan itäraja hahmottui ajoittain liki nykyisen Suomen itärajan mukaiseksi ja siten myös markkaa käytettiin rahayksikkönä suurin piirtein nykyistä Suomea mukailevalla alueella.
Suomen ja Saksan liittotasavallan rahayksikön nimi oli markka vuoteen 2002 asti, Itä-Saksan vuoteen 1990 ja Viron vuoteen 1927. Ainut nykyisin käytössä oleva markka on Bosnian ja Hertsegovinan vaihdettava markka.
Lyypekki
Lyypekki () on kaupunki Saksassa Itämeren rannalla. Kaupungin asukasluku oli 216 712 vuoden 2016 lopussa. Keskusta sijaitsee Travejoen varrella 15 km Itämerestä. Jokien ja kanavien ympäröimä vanhakaupunki edustaa Saksan keskiaikaista tiiligotiikkaa parhaimmillaan. Huomattavimmat rakennukset ovat täysgoottisia.
Lyypekin juuret ja nimen alkuperä juontuvat Liubice-nimiseen vendiläiseen linnoitukseen. Saksalainen Lyypekin kaupunki perustettiin 1143 ja Oldenburgin piispanistuin siirrettiin sinne vuonna 1163. Fredrik I Barbarossa myönsi kaupungille merkittäviä etuoikeuksia 1181. Tanskalaiset valloittivat kaupungin 1201–1225. Saksan keisari Fredrik II antoi Lyypekille valtakunnankaupungin oikeudet vuonna 1226. Hampurin ja Lyypekin liitosta 1241 sai alkunsa Saksan kauppakaupunkien hansaliitto. 1300- ja 1400-luvuilla Lyypekistä tuli hansaliiton johtava kaupunki: sen laivastot hallitsivat Itämerta ja sillä oli vaikutusvaltainen asema Pohjoismaissa.
Lyypekin valta-asema heikentyi 1500-luvulla ja kolmikymmenvuotisessa sodassa se menetti lopullisesti poliittisen ja kaupallisen johtoasemansa. Hansapäivät kokoontuivat kaupungissa viimeistä kertaa vuonna 1669. Itämeren kaupan kannalta Lyypekki oli jatkossakin merkittävä keskus.
Lyypekki oli vuosisatojen ajan Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan kuuluva, mutta käytännössä miltei itsenäinen kaupunkivaltio, viralliselta nimeltään "Freie Hansestadt Lübeck" (Lyypekin vapaa hansakaupunki). 1800-luvulla se kuului itsenäisenä valtiona Saksan liittoon, kunnes siitä vuonna 1871 tuli yhdistyneen Saksan osavaltio. Vuonna 1937 se menetti asemansa erillisenä osavaltiona ja liitettiin Schleswig-Holsteinin hallintoalueeseen. Toisen maailmansodan jälkeen se tuli kuulumaan samannimiseen Saksan liittotasavallan osavaltioon. Saksan ollessa vuosina 1949–1990 kahtia jaettuna Lyypekki sijaitsi kuitenkin aivan Saksojen välisen rajan tuntumassa.
Ennen vuotta 1870 asukasmäärät ovat arvioita. Sen jälkeen (¹) tulokset ovat väestönlaskennasta tai virallisista tilastotiedoista tai kaupungin hallinnolta.
Lyypekissä on useita nähtävyyksiä, kuten Marienkirche (n. 1260–1350), goottilainen raatihuone (alk. 1200-luvulta) ja goottilaiseksi uudistettu alkujaan romaaninen tuomiokirkko (1173). Lyypekkiä ympäröineistä vanhoista kaupunginporteista ovat jäljellä Burgtor (1515) ja Holstentor (1478).
Lyypekissä on tehty 1700-luvulta lähtien marsipaania ja paikallinen marsipaani (Lübecker Marzipan) on saanut Euroopan unionin suojan.
Vuonna 2016 Universität zu Lübeck valittiin maailman 20 lupaavimman joukkoon konsultti­yritys Firetailin raportissa yliopistoista, jotka voivat nousta maailman eliittiin vuoteen 2030 mennessä. (Suomesta listalle pääsi Lappeen­rannan teknil­linen yli­opisto.)
Lyypekin satama on Saksan suurin Itämeren satama. Vuonna 2003 sen kautta kulki noin 150 alusta viikossa, kaikkiaan 600 000 matkustajaa ja 25,4 miljoonaa tonnia rahtia. 
Lyypekin satamaan kuuluvasta Travemünden Skandinavienkai-terminaalista on autolauttayhteys muun muassa Helsinkiin. Lyypekissä on telakoita ja muun muassa metalli-, kone- ja kalasäilyketeollisuutta.
Bikinit
Bikinit on kaksiosainen naisten uima-asu, joka peittää lähinnä rinnat ja vyötärön alapuolisen alan lahkeettomien housujen tapaan. Se on maailman suosituin naisten uima-asu.
Kreikkalaisissa uurnissa ja maalauksissa 1400-luvulta eaa. voidaan nähdä naisurheilijoiden käyttävän nykyisten bikinien kaltaista kaksiosaista asua.
Nykyaikaiset bikinit keksi insinööri Louis Réard Pariisissa vuonna 1946. Ne esiteltiin 5. heinäkuuta. Réard nimesi uima-asun Bikinin atollin, Marshallinsaarilla sijaitsevan ydinkoealueen mukaan, koska asun synnyttämä yhtäkkinen kiinnostus oli verrattavissa Bikinin atollilla neljä päivää aikaisemmin räjäytettyyn atomipommiin.
Réardin uima-asu oli paranneltu versio Jacques Heimin kaksi kuukautta aikaisemmin esittelemästä ”Atomesta” (nimetty kokonsa mukaan), jota mainostettiin maailman pienimpänä uima-asuna. Réard ”jakoi atomin” vielä pienemmäksi, mutta ei löytänyt mallia, joka olisi rohjennut esitellä hänen suunnittelemaansa asua. Lopulta hän palkkasi mallikseen Micheline Bernardinin, Casino de Paris'n alastontanssijan.
Yhdysvalloissa bikinit hyväksyttiin vasta 15 vuoden myöhemmin. Vuonna 1951 bikinit kiellettiin Miss Maailma -kilpailuissa. Vuonna 1957 Brigitte Bardot käytti bikineitä elokuvassa "...ja Jumala loi naisen", mikä synnytti bikinien markkinat Yhdysvalloissa ja vuonna 1960 Brian Hylandin popkappale ”Itsy Bitsy Teenie Weenie Yellow Polka Dot Bikini” aiheutti bikinien ostovillityksen. Vuonna 1963 elokuva "Beach Party" (pääosissa Annette Funicello – ei bikineissä – ja Frankie Avalon) aloitti elokuvien sarjan, joiden avulla bikineistä tuli popkulttuurin symboli.
Bikinin kehitysvaiheet
Bikineillä on monia alalajeja, muun muassa urheilubikinit tai lappubikinit. Bikinihousut voivat olla myös lahkeelliset tai stringi-malliset. Lappu-bikinien yläosassa ei ole kuppeja, mutta perinteisesti bikinien yläosassa on kaarituet.
Yläosattomalla uimapuvulla on juurensa bikinin historiassa. Bikineitä voi olla myös shortsimallisina eli niissä on lyhyet lahkeet. Bikinit voivat olla naruilla kiinnitettävät tai takaa kiinni laitettavat. Bikineitä on pyöreämallisia ja kolmiomallisia. Bikineissä on useimmiten tavalliset olkaimet, mutta on olemassa niskalenkkibikineitä kuten myös olkaimettomia bikinejä. Toppauksia bikineissä ei yleensä ole valmiina, mutta sellaiset saa laitettua tai hankkimalla erikoisbikinit.
Aamulehti
Aamulehti (AL) on vuonna 1881 perustettu tamperelainen sanomalehti. Se on levikiltään Suomen toiseksi suurin seitsenpäiväinen sanomalehti. Aamulehti on ollut vuodesta 1998 osa Alma Media -konsernia. Ensimmäinen lehti julkaistiin 3. joulukuuta 1881. Lehti oli pitkään kokoomuksen äänenkannattaja, mutta maakuntalehdistön yleistä suuntausta noudattaen se julistautui sitoutumattomaksi vuonna 1992. Aamulehden levikki oli 2016 oli 98 408.
Aamulehteä julkaistiin aiemmin broadsheet-muodossa, mutta se siirtyi tabloidi-kokoon 1.4.2014.
Aamulehden toimitus sijaitsee Tampereen Keskustorin laidalla Finlaysonin alueella niin sanotussa Siperia-kiinteistössä. Lehden paino toimii kaupungin eteläpuolella Sarankulmassa. Ennen muuttoa vuonna 2001 toimitus sijaitsi Sarankulmassa.Aamulehti julisti syyskuussa 2017 pyrkivänsä sukupuolineutraaliin kielenkäyttöön. Lehti ilmoitti luopuvansa muun muassa nimikkeistä puhemies, lautamies, luottamusmies ja palomies.
Hakurobotti
Hakurobotti on tietokantaohjelma, joka hakee selaimen tapaan webin palvelimissa olevia verkkosivuja, indeksoi eli tallentaa niistä tiedonhakua varten tiettyjä kenttiä.
Robotin tallentamien tietojen pohjalta luodaan tai päivitetään tietokanta, josta Internetin käyttäjä voi tehdä hakuja.
Robotti voi käydä läpi kaikkia palvelimia tai vain esimerkiksi suosituimpien palvelimien dokumentteja. Robotit voivat indeksoida koko tekstin tai otsikon ja pari ensimmäistä lausetta tai URL-osoitteet tai META-elementin. Ne poistavat tekstistä yleiset sanat (prepositiot, artikkelit jne.) ja sanojen päätteet ja muodostavat tietokannan, jossa jokainen termi viittaa ko. termiin viittaavaan dokumenttiin.
Koska jotkin hakurobotit antavat liian paljon linkkejä, on kehitetty rypästäviä eli klusteroivia hakurobotteja, jotka eivät ilmoita samaa linkkiä kahdesti ja jotka ryhmittelevät hakemansa linkit.
Hakurobottien toimintaa voidaan rajoittaa robots.txt-tiedostolla. Tunnettujen hakukoneiden hakurobotteja voidaan sen avulla estää hakemasta yksittäisiä verkkosivuja, niitä sisältäviä hakemistoja tai kaikkia verkkotunnuksella olevia sivuja.
MacOS
macOS (aiemmin OS X, Mac OS X) on Applen kehittämä ja markkinoima käyttöjärjestelmäperhe Macintosh-tietokoneisiin. Se on tullut vuodesta 2002 esiasennettuna jokaisen uuden Macintosh-tietokoneen mukana.
macOS pohjautuu Nextstep-käyttöjärjestelmään, jonka Apple sai yrityskaupassa 1996 Steve Jobsin "Next, Inc" -yritykseltä. Käyttöjärjestelmän ydinosat perustuvat avoimeen lähdekoodiin, etupäässä BSD:hen. Käyttöjärjestelmän ydin XNU on Mach-tyyppisen mikroytimen ja 386BSD:hen perustuvien Unix-palvelujen hybridi. Apple on julkaissut nämä avoimen lähdekoodin osat nimellä Darwin vapaalla Apple Public Source License 2.0 -lisenssillä. Apple tukee OS X:llä PowerPC-, Intel- ja ARM-suoritinarkkitehtuureja. Apple sai oppia XNU:n ja NeXTStepin kehittämiseen Linuxista 1990-luvulla siitä kehittämällään MkLinux-versiollaan. MkLinuxin idea oli hajauttaa Linuxin monoliittinen arkkitehtuuri Mach-mikroytimen päälle.
Ytimen päälle Apple rakensi oman ikkunointijärjestelmän ja käyttöliittymän nimeltä "Aqua", joka muistutti rajapinnoiltaan NeXTSTEP/OpenStep-järjestelmää. Sitä kuitenkin uudistettiin huomattavasti näyttävämmäksi ja muistuttamaan enemmän aiempia klassisia Mac OS -versioita. OS X tarjoaa viisi API-rajapintaa sovelluksille: Cocoa, Carbon, POSIX, X11 sekä Java.
Mac OS X:n oli alun perin tarkoitus tulla markkinoille jo vuonna 1999, mutta Apple päätti julkaista vielä yhden version klassisesta Mac OS -käyttöjärjestelmästään (Mac OS 9), mikä johtui Mac OS X:n kehitystyön viivästymisestä. Apple Mac OS X 10.0 julkaistiin lopulta maaliskuussa 2001 edelleen keskeneräisenä. Monen mielestä ensimmäinen Mac OS X 10.0 olikin paremmin verrattavissa hyvin tehtyyn betaan kuin valmiiseen tuotantoversioon. Ensimmäinen viimeisteltynä pidetty Mac OS X -versio 10.1 sisälsi tärkeitä ominaisuuksia, kuten CD-levyjen kirjoitus- ja DVD-levyjen toistomahdollisuuden. Mac OS X 10.1 julkaistiin syyskuussa 2001. Edellisen version käyttäjille tämä päivitys oli ilmainen.
Mac OS X -käyttöjärjestelmän nimessä käytetty X tulee roomalaisesta numerosta X, ’kymmenen’. Samalla X viittaa myös Unixiin, jonka perillinen Mac OS X on, toisin kuin sen edeltäjät klassisen Mac OS -sarjan käyttöjärjestelmät.
macOS Server -palvelinohjelmisto on erikseen Mac App Storen kautta myytävä lisäosa macOS-käyttöjärjestelmälle. Ennen Mac OS X Lion (10.7) -versiota Applen kehittämä palvelinversio oli erillinen palvelinkäyttöjärjestelmä.
Hypermedia
Hypermedia on laajennus termistä hyperteksti. Se sisältää tekstin lisäksi muuta mediaa, kuten kuvia, ääntä, videokuvaa ja animaatiota. Ääni voi olla puhetta, musiikkia ja muita äänitehosteita. Hypermediadokumenteissa tiedostoihin voidaan viitata useasta eri kohdasta.
Hypermediassa tieto on tallennettu solmuihin, jotka yhdistyvät toisiinsa linkein. Yhdessä solmussa voi olla kuva tai tekstinosa. Linkit liittävät nämä eri osat toisiinsa kokonaisuudeksi. Koko hypertiedostoa voidaan selata, lukea ja käsitellä sekä lineaarisesti että assosiatiivisesti. Äänien ja videon tuottamista varten tarvittavat komennot sijoitetaan nekin solmuun. Kun käyttäjä navigoi tällaiseen solmuun, tietokone käynnistää esimerkiksi CD-soittimen, tulostaa muististaan digitoidun äänen tai käynnistää videolevysoittimen. Ääni- ja videoinformaatiota voidaan osoittaa ikonilla. Solmussa voi sijaita myös ohjelma, joka käynnistyy automaattisesti käyttäjän saapuessa solmuun.
Hyperteksti
Hyperteksti on tietokoneissa käytetty käyttöliittymäperiaate, joka mahdollistaa automaattiset hyperlinkeiksi kutsutut ristiviittaukset eri dokumenttien välillä. Kun käyttäjä valitsee hyperlinkin, tietokone hakee lyhyellä aikaviiveellä viitatun dokumentin.
Hypertekstidokumentit voivat olla "staattisia" eli etukäteen valmiiksi tehtyjä tai "dynaamisia", jolloin ne muuttuvat käytön yhteydessä. Tietoverkko voi mahdollistaa hypertekstin lukemisen ja muokkaamisen maailmanlaajuisesti. Tunnetuin hypertekstipohjainen järjestelmä on Internetin WWW. Jos hypertekstissä on teksti- ja numeromuotoisen tiedon lisäksi äänitiedostoja, grafiikka ja liikkuvaa kuvaa, sitä sanotaan hypermediaksi.
Termin "hyperteksti" keksi Ted Nelson 1960-luvulla, mutta itse käsitteen katsotaan olevan Vannevar Bushin idea; hän nimittäin kirjoitti 1945 "Atlantic Monthly" -lehdelle artikkelin "As We May Think", jossa hän kuvasi kuvitteellisen Memex-järjestelmän, hypertekstipohjaisen kirjaston, jossa kirjoissa olevia viitteitä muihin kirjoihin pystyisi seuraamaan.
Varhaisella 1980-luvulla nähtiin lukuisia kokeellisia hyperteksti- ja hypermediaohjelmia, mutta mikään niistä ei saavuttanut laajaa suosiota kuluttajien keskuudessa. Vuoden 1993 jälkeen läpimurron tehnyt Tim Berners-Leen World Wide Web sisälti paljon näiden ohjelmien ajatuksia ja terminologiaa vaikka siitä puuttuikin muutamia ominaisuuksia.
Hyperteksti ja tietoverkkojen kehitys mahdollistaa helpon käytettävyyden epälineaarisille teksteille, jotka eivät koostu peräkkäisistä jaksoista vaan jäsentyvät vapaammin. 1990-luvulla valmistettiin ohjelmistoja, jotka sopivat tämänkaltaisten tekstien kirjoittamiseen.
Nykyään on jo luotu merkittäviä hypertekstikirjallisuuden teoksia. Näitä ovat esimerkiksi Michael Joycen "afternoon: a story", Shelley Jacksonin "Patchwork Girl", ja Stuart Moulthropin "Victory Garden".
Usein hyperteksti yhdistetään postmoderniin liikkeeseen ja pohjautuu vahvasti Michael Foucault'n, Jean-François Lyotardin, Jacques Derridan, Gilles Deleuzen ja Félix Guattarin filosofioihin.
RLE
RLE ("Run-length Encoding") eli jakson pituuden koodaus on yksinkertaisin häviötön tiivistysmenetelmä. Siinä tutkitaan sisältääkö 
syöte useita samoja merkkejä peräkkäin. Mikäli näin on, ne korvataan laskurilla, joka kertoo toistuvien merkkien määrän, sekä yhdellä kappaleella itse merkkiä. Se soveltuu hyvin sellaiselle informaatiolle, jossa on useita samoina toistuvia jaksoja. Hyvä esimerkki tällaisesta informaatiosta on bittikarttakuva, vaikkapa näytönkaappaus, jossa voi olla pitkiäkin pätkiä samaa väriä. Tavalliseen tekstiin se ei sovellu, koska siinä ei useinkaan ole useita peräkkäisiä merkkejä.
GIF
GIF () on yleisesti käytössä oleva häviötön bittikarttagrafiikan tallennusformaatti. GIF-tiedostot voivat sisältää vain 8-bittisiä harmaasävykuvia tai 8-bittisiä värikuvia, 
joiden värit ovat valittavissa 24-bitin paletista. Koska kuvien esittämiseen ei ole kuin 8 bittiä, rajoittuu yhtä aikaa näytettävien värien määrä 256:een. Tätä voidaan pitää nykyaikaisten standardien mukaan riittämättömänä ainakin valokuvien esittämiseen. Kuvadata GIF-tiedostossa kompressoidaan käyttämällä LZW- eli Lempel-Ziv-Welch-algoritmia. GIF-formaatin uudempaan versioon voidaan tallettaa myös lyhytanimaatioita.
GIF:n etuna on, että lähes jokainen tietokonegrafiikkaohjelma tukee sitä. GIF-formaattia käytetään edelleen jonkin verran pienimuotoisten animaatioiden esittämiseen, mihin esimerkiksi JPEG tai PNG eivät kykene. GIF soveltuu häviöttömänä JPEG:iä paremmin myös tietynlaisten, teräväreunaisten piirroskuvien esittämiseen.
GIF:ssä käytetty pakkausalgoritmi oli UNISYSin ja IBM:n patentilla suojaama, mutta patentin voimassaoloaika päättyi 11. elokuuta 2006 ja formaatti on nyt käytettävissä vapaasti.
Aiempi tilanne, jossa patentin käyttö oli rajoittuneempaa, toimi kipinänä kehittyneemmän ja vapaan PNG-formaatin kehittämiseen, jossa on alfakanavat ja 24-bittisiä täysvärejä. 24-bittinen formaatti kykenee näyttämään 256 värin asemasta 16 777 216 väriä. Tähän viitataan usein pyöristäen 16 miljoonan värin syvyytenä.
GIF-tiedostot on yleisessä käytössä vielä nykyäänkin, sillä GIF on erinomainen formaatti tallentaa pieniä ja/tai pikselitarkkoja vähävärisiä kuvia. Näissä tapauksissa tiedostokoko pysyy pienenä kuvan siitä kärsimättä. Varsinkin www-sivuilla pienemmästä tiedostokoosta on hyötyä. Häviöttömänä GIF-formaatti soveltuu tarkkarajaisten kuvien tallennusmuodoksi. Valokuvamaisten kuvien osalta häviöttömyydestä ei ole hyötyä, sillä tallennettavan kuvan värimäärä usein joudutaan rajaamaan ennen tallentamista. Lisäksi pakkausalgoritmi tehoaa huonosti kohinaan ja alati vaihtuvaan väriarvoon.
Nykyisin animoitujen GIF-tiedostojen käyttö on harvinaista. Muun muassa WhatsApp sovelluksessa GIF-animaatioksi kutsutaan lyhyitä silmukoitavia videoleikkeitä, jotka on yleensä tallennettu MP4 tai 3GP -tiedostomuodossa. GIF-tiedostomuotoa WhatsApp ei ole koskaan tukenut. GIF-tiedostoja päivittäisessä käytössä voidaan käyttää esimerkiksi viesteissä. Lisäksi Facebookissa muun muassa kommentoidessa voidaan käyttää GIF-tiedostoja. Yleensä niitä käytetään emojien tapaan ”värittämään” tekstiä.
Ohmi
Ohmi (, tunnus Ω) on SI-järjestelmässä resistanssin eli sähkövastuksen, reaktanssin ja impedanssin mittayksikkö. Resistanssiltaan yhden ohmin vastus on sellainen komponentti, jonka yli syntyy yhden voltin jännitehäviö, kun sen läpi kulkee yhden ampeerin virta (1 Ω = 1 V/A).
Ohmi on nimetty Georg Ohmin mukaan.
Ohmin käänteisyksikkö on konduktanssin (johtavuuden) yksikkö siemens.
Ennen vuotta 1948 ohmi oli määritelty sellaisen elohopeajohtimen resistanssiksi veden jäätymispisteessä, jonka pituus oli 160,3 senttimetriä ja massa 14,4521 grammaa. Näin määritelty ns. "kansainvälinen ohmi" oli 1,00049 nykyistä ohmia.
Voltti
Voltti (tunnus V) on SI-järjestelmän johdettu jännitteen yksikkö. Se on nimetty italialaisen fyysikon Alessandro Voltan mukaan. Yksikkö on määritelty siten, että jos johteessa syntyy watin tehohäviö ja siitä kulkee läpi ampeerin virta, sen yli on yhden voltin jännite.
Käytännön tarpeita varten voltti on vuodesta 1990 lähtien standardoitu niin kutsuttua Josephsonin ilmiötä apuna käyttäen.
Voltteina mitataan myös sähköistä potentiaalia: sähköinen potentiaali on sähkökentän potentiaalienergia sähkövarausta kohden.
1 V = 1 W/A = 1 J/C.
Watti
Watti (W) on SI-järjestelmän tehon ja säteilyvirran yksikkö. Teho on yksi watti, kun voimakone tuottaa tai kuormakone kuluttaa joulen energiaa sekunnissa. Watin teholla voi siis nostaa omenan (102 g) metrin korkeuteen sekunnissa – kymmenessä sekunnissa puolestaan kymmenen metrin korkeuteen.
Lämpöopissa watti on myös lämpövirran yksikkö.
Sähköisessä kuormassa yhden watin teho syntyy, jos jännite kuorman yli on yksi voltti ja virta kuorman läpi on yksi ampeeri. Esimerkiksi sähkölampun teho on 60 W, kun se kytketään 12 V jännitteeseen ja siitä menee läpi 5 A virta, sillä
12 V · 5 A = 60 W
Watti vastaa muita yksiköitä seuraavasti; ensin SI-järjestelmän perusyksikköinä, sitten muina SI-yksikköinä:
formula_1
Toisinaan tunnuksella MWe tarkoitetaan sähköistä tehoa megawatteina, mutta oikea yksikköjärjestelmän mukainen tapa ilmaista asia on puhua sähkötehosta ja käyttää yksikköä megawatti.
Tunnuksilla Wp, kWp ja MWp viitataan esimerkiksi aurinkopaneelien sähköntuotantoon ja huipputehoon (watt peak, kilowatt peak, megawatt peak).
Loisteholle ja näennäisteholle on omat yksikkönsä vari (var) ja volttiampeeri (VA). Nämä ovat toiselta muodoltaan myös V·A, mutta yksiköt pitää erottaa huolellisesti toisistaan.
Moottorien tehoille on toisinaan käytössä SI-järjestelmään kuulumaton, vanha yksikkö hevosvoima (noin 735 wattia).
Kela
Kela tarkoittaa seuraavia:Kela on seuraavien henkilöiden nimi: