hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Roy Harris
Roy Harris (12. helmikuuta 1898 Chandler, Oklahoma – 1. lokakuuta 1979 Santa Monica, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Hän oli vaikutusvaltainen hahmo alkuperäisamerikkalaisen sinfonisen sävellystyylin luomisessa. Hän tuli tunnetuksi yksiosaisesta kolmannesta sinfoniastaan (1937).
Harris opiskeli Kalifornian yliopistossa ja tutustui Arthur Farwellin johdattamana Walt Whitmanin runouteen. Harris suoritti opintoja myös Charles Demarestin, Fannie Dillonin, Henry Schoenfeldin, Modest Altschulerin ja Aaron Coplandin rohkaisemana Nadia Boulangerin johdolla. Boulangerin opastamana Harris sävelsi konserton pianolle, klarinetille ja jousikvartetille, mikä teki hänestä Pariisissa yhden johtavista nuorista yhdysvaltalaissäveltäjistä.
Harris sai työstään lukuisia tunnustuksia, kuten Naumburg-palkinnon seitsemännestä sinfoniasta. Hänet myös valittiin Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemiaan. Hän opetti monissa opinahjoissa, kuten Kalifornian yliopistossa, Los Angelesissa ja Princetonin yliopistossa.
Bernard Wagenaar
Bernard Wagenaar (18. heinäkuuta 1894 Arnhem – 19. toukokuuta 1971 York, Maine) oli alankomaalaissyntyinen, sittemmin yhdysvaltalaistunut säveltäjä, pianisti, viulisti ja musiikkipedagogi. Hän varttui musikaalisessa perheessä Arnhemissä. 15-vuotiaana hän lähti opiskelemaan Utrechtiin. Hänen opettajiensa joukossa olivat Gerard Veerman (viulu), Madame Bekker-Veerman (piano) ja hänen oma isänsä Johan Wagenaar (harmonia, kontrapunkti, sävellys).
Vuonna 1920 Wagenaar asettui Yhdysvaltoihin, jonka kansalaisuuden hän sai vuonna 1927. Vuosina 1921–1923 hän toimi Leopold Stokowskin johtaman Philadelphian orkesterin viulistina. Hän kuului Institute of Musical Artin henkilökuntaan New Yorkissa ja jatkoi toimintaansa siellä sen muututtua Juilliard Schooliksi (1925–1968). Häntä kuullaan pianistina Naxoksen historiallisen sarjan levyllä. Hänen sävellystensä joukossa on pianosonaatti.
Ron Collier
Ronald William "Ron" Collier OC (3. heinäkuuta 1930 Coleman, Alberta – 22. lokakuuta 2003 Toronto, Ontario) oli kanadalainen pasunisti, säveltäjä, sovittaja, kapellimestari ja musiikkipedagogi. Hän kuuluoi jazzia ja taidemusiikkia yhdistelleeseen liikkeeseen ja oli ensimmäinen Kanadan neuvoston stipendin saanut jazzsäveltäjä. Hänen merkittäviä sävellyksiään ovat "The City" (1960), "Hear Me Talkin' To Ya" (1964), "Carneval" (1969) ja "Humber Suite" (1973). Hän myös teki orkestraation Oscar Petersonin teoksesta "Canadiana Suite" (1997).
Collier tuli ehkä parhaiten tunnetuksi yhteistyöstään Duke Ellingtonin kanssa 1960–1970-lukujen aikana. Hän sävelsi myös elokuvia sekä televisiota varten ja opetti Toronton Humber Collegessa kahden vuosikymmenen ajan. Collier kuoli syöpään vuonna 2003, mutta pääsi samana vuonna postuumisti Kanadan ritarikunnan upseeriksi.
Linnunrata (kirjasarja)
Linnunrata on Douglas Adamsin kirjoittama romaanisarja, joka perustuu hänen kuunnelmasarjaansa "Linnunradan käsikirja liftareille".
Romaanisarja "Linnunrata" ilmestyi vuosina 1979–1992 viitenä osana, jotka muodostavat yhdessä Adamsin sanoin ”maailman ainoan viisiosaisen trilogian”. Sarjaan kuuluu viisi romaania:
Ennen kuolemaansa vuonna 2001 Douglas Adams myös vihjaisi, että hän olisi kirjoittamassa kirjasarjalle vielä kuudetta osaa, joka päättäisi tarinan hänelle mieluisalla ja iloisella tavalla. Douglas olikin kirjoittamassa kirjaa "Salmon of Doubt", joka kertoi Adamsin toisen kirjasarjan päähenkilön, "holistisen etsivän" Dirk Gentlyn, kolmannesta seikkailusta. Adams oli kuitenkin ilmeisesti muuttamassa mieltään ja tekemässä tästä teoksesta juuri "Linnunrata"-sarjan kuudennen teoksen, joka mahdollisesti olisi myös saattanut nivoa nämä kaksi erillistä kirjasarjaa yhteen.
Artemis Fowl -kirjoistaan tunnettu irlantilainen kirjailija Eoin Colfer on kirjoittanut sarjalle kuudennen osan nimeltään "Vielä yksi juttu…" ("And another thing…"), joka ilmestyi vuonna 2009.
WSOY julkaisi vuonna 1996 Pekka Markkulan käännöksen sekä vuonna 2009 sen ja loput neljä osaa yhteispainoksena.
Edmund Burke (oopperalaulaja)
Edmund Arbuckle Burke (12. heinäkuuta 1876 Toronto, Ontario, Kanada – 19. helmikuuta 1970 Flintridge, Kalifornia, Yhdysvallat) oli oopperalaulaja, äänialaltaan basso. Hän opiskeli McGillin yliopistossa ja sitten Alberto Visettin johdolla Lontoossa sekä Edmond Duvernoyn johdolla Pariisissa.
Burke debytoi Montpellier’ssa vuonna 1905 ja esiintyi sitten Algerissa, Haagissa ja Covent Gardenissa. Hänen keskeisiä roolejaan olivat Mefistofeles, Nilakantha, Athanaël, Scarpia ja Rodolfo. Vuosina 1911–1912 Burke kiersi Australiassa. Hänen uraansa Metropolitan-oopperassa (1922–1925) varjosti ensimmäisessä maailmansodassa palvelemisesta aiheutunut rintahaava. Burke teki kaksi harvinaista levytystä vuonna 1913.
Naisen tie
Naisen tie voi tarkoittaa:
Hannu Mykkänen
Hannu Mauno Mykkänen (s. ) on Itä-Suomen yliopiston (aiemman Kuopion yliopiston) ravitsemustieteen emeritusprofessori.
Mykkänen kirjoitti ylioppilaaksi Iisalmen lyseosta (1967). Hän opiskeli perustutkinnon ensin Helsingin yliopistossa (MMK 1974) ja Yhdysvalloissa Wisconsinin yliopistossa (1972–73). Jatko-opinnot ja tohtorin tutkinnon hän suoritti Britanniassa Surreyn yliopistossa (1974–77). Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (Surreyn yliopisto, Britannia, 1977) tarkasteli lyijymyrkytystä. Työ oli otsikoitu "Studies on lead intoxication in the rat". Vuodesta 1983 Mykkänen on ollut Helsingin yliopiston dosentti.
Mykkänen on keskittynyt tutkimustöissään erityosesti ravitsemustieteen, ravintofysiologian, ravitsemustoksikologian aiheisiin.
Vertebrata lanosa
Vertebrata lanosa, syn. "Polysiphonia lanosa" on punaleviin kuuluva pieni, punaruskea, rihmamainen levä. Se kasvaa yleisesti epifyyttinä solmulevällä ja harvemmin muilla Fucales-lahkon ruskolevillä. Se on yleinen kalliorantojen vuorovesialueella, mutta ei kaukana estuaareissa.
Norman Symonds
Norman Alec Symonds (23. joulukuuta 1920 – 21. elokuuta 1998) oli kanadalainen säveltäjä, klarinetisti ja saksofonisti. Hän yhdisteli opettajansa Gordon Delamontin innoittamana jazzin värejä ja improvisatorisuutta taidemusiikin muotoihin ja orkestraatioon. Hänen merkittäviä sävellyksiään ovat muiden muassa "Concerto Grosso" jazzkvintetille ja sinfoniaorkesterille (1957), "Autumn Nocturne" (1960), "The Nameless Hour" (1966) ja "The Democratic Concerto" (1967). Symonds vaikutti myös elektronisen musiikin sekä kuoromusiikin parissa ja sävelsi televisiota sekä näyttämöä varten. Hänen ekspressionistiset teoksensa "Big Lonely" (1975) ja "The Gift of Thanksgiving" (1980) ammentavat vaikutteita Kanadan luonnonkauneudesta.
Symonds varttui Victoriassa, Brittiläisessä Kolumbiassa, ja aloitti klarinetin soittamisen teini-iässään. Hän palveli Kanadan laivastossa vuosina 1938–1945 ja soitti samoihin aikoihin Charles "Bucky" Adamsin johtamassa dixielandyhtyeessä. Hän toimi klarinetistina, saksofonistina ja sovittajana Leo Romanellin, Bobby Gimbyn sekä Benny Louisin kokoonpanoissa ja johti myös omaa jazzoktettiaan vuosina 1953–1957. Vuonna 1956 hän esiintyi oktetin kanssa Stratfordin festivaalilla. Oktetissa toimivat muiden muassa vaihtelevasti Ed Bickert, Ron Collier, Ross Culley, Bernie Piltch, Jack Richardson ja Jerry Toth.
Ca’ Foscari -yliopisto
Venetsian Ca' Foscarin yliopisto () on julkinen yliopisto Italiassa Venetsiassa. Yleensä siitä käytetään nimeä Università Ca' Foscari eli Ca' Foscarin yliopisto. Se on perustettu 1868 ja on sijainnut siitä lähtien venetsialaista gotiikkaa edustavassa Ca' Foscarin palatsissa, josta se on saanut nimensäkin. Palatsi sijaitsee Canal Granden varrella Rialton ja Basilica di San Marcon välissä, Dorsoduron sestieressä.
Oppilaitos muutui yliopistoksi 1968. Siinä on kahdeksan osastoa, ja opiskelijoita on lähes19000.
Oppilaitoksen perustettiin nimellä Regia Scuola Superiore di Commercio ("kuninkaallinen kauppakorkeakoulu") 6. elokuuta 1868 annetulla kuninkaallisella asetuksella, ja opetus alkoi saman vuoden joulukuussa. Perustamisajatus oli syntynyt, kun Veneto liitettiin vuonna 1866 uuteen Italian kuningaskuntaaan, ja sitä tuki erityisesti kolme henkilöä: taloustieteilijä Luigi Luzzatti, myöhemmin Italian pääministeri; Edoardo Deodati, Italian kuningaskunnan senaattori ja Venetsian maakunnan varapresidentti; sekä sisilialainen taloustieteilijä Francesco Ferrara, joka oli oppilaitoksen johtaja ensimmäiset kolmekymmentä vuotta.
Oppilaitos oli Italian ensimmäinen korkeampi kaupallisen oppilaitos, ja se perustettiin jo alun pitäen valtakunnalliseksi oppilaitokseksi. Sen yhtenä tehtävänä oli valmistaa konsulaattien työntekijöitä ulkomaantehtäviin, ja siinä oli myös opettajankoulutuslaitos, josta valmistui keskiasteen kouluihin kaupallisten aineiden opettajia. Jo alusta lähtien oppiaineisiin kuului vieraita kieliä. Koulun esikuvana oli 1853 perustettu Institut Supérieur de Commerce d'Anvers Antwerpenissä Belgiassa.
Sen jälkeen kun oli luotu vuonna 1935 yliopisto-opetuksen opetusohjelma, Istituto Superiore di Economia e Commercio di Venezialla, kuten sen nimi oli silloin, oli oikeus opettaa ja antaa nelivuotisia "laurea"-arvoja. Vuonna 1968 se sai yliopiston aseman, ja nimeksi tuli Università degli Studi di Venezia.
Ben McPeek
Benjamin Dewey "Ben" McPeek (28. elokuuta 1934 Trail, Brittiläinen Kolumbia – 14. tammikuuta 1981 Toronto, Ontario) oli kanadalainen säveltäjä, kapellimestari, pianisti ja sovittaja.
McPeek muutti Torontoon vuonna 1953 ja opiskeli The Royal Conservatory of Musicissa sekä Toronton yliopistossa, jossa hänen opettajiensa joukossa olivat John Beckwith, Talivaldis Kenins, Oskar Morawetz, Godfrey Ridout ja John Weinzweig. Hän aloitti uransa soittamalla pianoa torontolaisissa tanssiyhtyeissä ja esiintyi CBC:ssa Five Playboysin kanssa. Uran musiikkiteatterissa McPeek aloitti vuonna 1960 Up Tempo 60 -revyyn musiikillisena johtajana.
McPeek perusti vuonna 1964 Ben McPeek, Ltd -yhtiön ja vuonna 1966 Nimbus 9 Productionsin. Hän kirjoitti ja levytti noin 2000 jingleä. Hän sävelsi myös elokuvamusiikkia ja oli vuonna 1979 Harry Freedmanin kanssa perustamassa Canadian Film Composers Guildia. Muuhun tuotantoon kuuluvat muiden muassa pianokonsertto ja kuusi pianosonaattia.
Kansainyhteisön kisat 2018
Kansainyhteisön kisat 2018 olivat järjestyksessään 21. Kansainyhteisön kisat. Ne järjestettiin Australian Gold Coastissa 4.–15. huhtikuuta 2018.
Mitalitilaston ykkönen oli isäntämaa Australia 80 kultamitalilla ja yhteensä 198 mitalilla. Kisoihin osallistui 71 joukkuetta, joista mitaleille pääsi 43.
Kisoissa kilpailtiin seuraavissa urheilulajeissa:
Jan Järvlepp
Jan Eric Järvlepp (s. 3. tammikuuta 1953 Ottawa) on kanadalainen säveltäjä, sellisti ja musiikkipedagogi. Hän sai musiikin kandidaatin arvon Ottawan yliopistosta vuonna 1976, musiikin maisterin arvon McGillin yliopistosta 1978 ja filosofian tohtorin arvon Kalifornian yliopistosta, San Diegosta 1981. Järvlepp soitti rockkitaraa ennen kuin ryhtyi opiskelemaan sellonsoittoa high school -aikoinaan. Hänen opettajiensa joukossa olivat Donald Whitton, Gisela Depkat, Peter Farrell, Rafael Druian, Luis de Pablo, Alcides Lanza, Will Ogdon ja Roger Reynolds.
Järvlepp on sellistinä soittanut muun muassa Ottawan sinfoniaorkesterissa. Hänen varhainen sävellystuotantonsa oli muodoltaan abstraktia ja tonaalisesti kompleksista. Tohtorikoulutuksensa jälkeen hän kehitti postmodernin tyyliin, joka on tonaalisesti keskittyneempää kuin aiempi sävelkieli.
Ihmeellinen maailma (albumi)
Levyllä pianoa soittaa Ismo Laakso.
Lasiini
Lasiini on suomumuurahaisiin kuuluva tribus, josta Suomessa esiintyy yhdeksän lajia suvusta mauriaiset, "Lasius", Etelä-Suomesta Etelä-Lappiin saakka, ja harvinaisena Etelä-Suomen havaintona suvun "Nylanderia" yksi laji.
Maailmanlaajuisesti Lasiini-tribukseen kuuluu 10 elossa olevaa sukua ja yksi sukupuuttoon kuollut suku. Kaikkiaan lajeja on noin 385 ja näillä yli sata alalajia. Lasiini-muurahaisten taksonomia on vakiintunut vasta viime vuosina, joten eri lähteissä on poikkeavia tietoja.
Suomessa esiintyvät "Lasius"-suvut jaetaan neljään alasukuun: "Lasius(Cautolasius)", "Lasius(Chtonolasius)", "Lasius(Dendrolasius)" ja "Lasius(Lasius)".
Aino Öljymäki
Aino Kyllikki Öljymäki (10. kesäkuuta 1901 – 15. joulukuuta 1963) oli suomalainen laulaja, kansakoulunopettaja ja alkeisoppikirjojen tekijä. Hänen vuonna 1947 julkaistu oppikirjansa "Laulaen lukemaan" ylsi vuonna 2006 jo seitsemänteen painokseensa.
Yhdysvaltain ensimmäinen kongressi
Yhdysvaltain ensimmäinen kongressi, joka koostui Yhdysvaltain senaatista ja Yhdysvaltain edustajainhuoneesta, kokoontui George Washingtonin presidenttikauden kahtena ensimmäisenä vuotena 4. maaliskuuta 1789 – 4. maaliskuuta 1791 välisenä aikana, aluksi New Yorkissa ja myöhemmin Philadelphiassa. Ensimmäisessä kokouksessa Yhdysvaltain liittovaltio aloitti virallisesti toimet uuden hallituksen puitteissa, jotka oli määritelty vuoden 1787 perustuslaissa. Edustajainhuoneen paikkajako perustui perustuslain 1. artiklan 2. pykälän 3. momentin ehtoihin. Molemissa huoneissa oli Pro-Administration-ryhmittymän enemmistö. Kongressi hyväksyi kaksitoista lisäystä perustuslakiin ja lähetti ne osavaltioille ratifioitavaksi; 15. joulukuuta 1791 ratifioituja kymmentä ensimmäistä lisäystä kutsutaan kollektiivisesti nimellä Bill of Rights.
Tässä kongressissa ei ollut puolueita, vaan sen jäsenet on jaoteltu epävirallisesti eri ryhmiin perustuen heidän äänestyshistoriaansa.
Kaikki osavaltion edustajat valittiin yleiseltä listalta.
Kaikki osavaltion edustajat valittiin yleiseltä listalta.
Kaikki osavaltion edustajat valittiin yleiseltä listalta.Kaikki osavaltion edustajat valittiin yleiseltä listalta.
Dieselien päivä
Dieselien päivä () on brittiläinen animaatioelokuva vuodelta 2011, joka perustuu televisiosarjaan "Tuomas Veturi". Elokuva on viides sarjasta tehty suoraan videolle julkaistu erikois-DVD. Se on näistä ensimmäinen, jossa Tuomas Veturi ei ole päähahmona. Elokuvan tietokoneanimaation on tehnyt Nitrogen Studios.
Guido Basso
Guido Basso (s. 27. syyskuuta 1937) on kanadalainen jazztrumpetisti, flyygelitorvensoittaja, säestäjä, säveltäjä, kapellimestari ja huuliharpisti. Hän on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Al Nicholsin, Maury Kayen, Pearl Baileyn, Louis Bellsonin, Peter Appleyardin, Dizzy Gillespien, Benny Goodmanin, Rob McConnellin, Ron Collierin, Doug Rileyn ja Dave Turnerin kanssa.
Omalla nimellään Basso teki ensimmäisen jazzlevytyksensä, "Guido Basso (Innovation)" -julkaisun, vasta vuonna 1986. Hänen levytyksensä "Lost in the Stars" toi hänelle vuonna 2004 Juno-palkinnon perinteisen jazzin kategoriassa. Sidemanina Basso on esiintynyt muiden muassa Holly Colen, Gene Leesin, Jean-Pierre Ferlandin, Ranee Leen, Lenny Solomonin ja Oliver Jonesin levytyksillä. Hänestä tehtiin Kanadan ritarikunnan jäsen vuonna 1994.
Per Theodor Stolpe
Per Theodor (P. Th.) Stolpe (1. lokakuuta 1824 Gävle, Ruotsi – 22. kesäkuuta 1878 Helsinki) oli ruotsalaissyntyinen suomalainen kirjakauppias ja yliopistonlehtori. Hän sai kollegiasessorin arvon 1870.
Stolpen puoliso oli Selma Selina Eeles ja heidän poikansa oli arkkitehti John Henry Early Stolpe (1863–1939).
Ennen Suomeen tuloaan Stolpe opiskeli Uppsalassa. Hän piti kirjakauppaa Carlshamnissa vuonna 1847. Hän oli Ruotsin Tanskan-lähettilään yksityissihteeri 1848–1849, valantehnyt englannin ja ranskan kielten kääntäjä Kööpenhaminassa 1849. Hän tuli Öhmanin kirjakaupan palvelukseen Helsinkiin 1849. Stolpe perusti Helsinkiin kirjalainaamon 1855, kirjakaupan 1857, jota hän piti 4:een tammikuuta 1877. Kun hänen liikehuoneistonsa tuhoutui mainittuna päivänä eikä hän löytänyt uutta sopivaa, hän lopetti kaupan. Kauppakoulun hän perusti 1861. Hän oli Finlands Allmänna Tidningin päätoimittaja kuolemaansa saakka. Hän toimi Helsingin yliopiston englannin kielen lehtorina 1854–1878 ja painoasiain ylihallituksen asiamiehenä Helsingissä vuodesta 1870.
Anna-Liisa Antila-Kaljunen
Anna-Liisa Antila-Kaljunen (27. maaliskuuta 1915 Suursaari – 2. marraskuuta 2006 Oulu) oli suomalainen diplomiurkuri, kuoronjohtaja ja musiikin lehtori. Hän toimi musiikinopettajana useissa opettajankoulutuslaitoksissa, pisimpään Oulussa vuosina 1958–1978. Tullessaan valituksi Turun Mikaelinkirkon urkuriksi 1952 hän oli Suomen luterilaisen kirkon ensimmäinen vaalilla virkaan valittu naisurkuri.
Anna-Liisa Antila syntyi Suursaaren kanttorin tyttäreksi. Pian perhe muutti Pohjois-Karjalan Värtsilään, jossa tytär kävi keskikoulun ja siirtyi sitten lukioon Sortavalan tyttökouluun. Siellä hän otti myös pianotunteja Onni Pakariselta. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1933 ja pääsi suoraan Helsingin Kirkkomusiikkiopiston toiselle luokalle, vaikka mielessä oli ollut ajatus matematiikan yliopisto-opinnoista. 22-vuotiaana hän sai pätevyyden koulujen laulunopettajaksi ja sai ensimmäisen opettajanpaikkansa Hartolan opistosta. Seuraavaksi lukuvuodeksi hän siirtyi vastaperustettuun Loimaan evankeliseen kansanopistoon, jossa hän työskenteli sotien alkuvuodet.
Vuonna 1943 Anna-Liisa Antila alkoi virkavapauden turvin opiskella Sibelius-Akatemiassa ja Helsingin yliopistossa, tuloksena diplomiurkurin ja filosofian maisterin tutkinnot. Vuosina 1949–1950 hän opiskeli Suomen kulttuurirahaston apurahalla urkujensoittoa Kööpenhaminassa Finn Viderøn johdolla.
1950-luvun alussa Antila sai paikan Hämeenlinnan seminaarista. Vuosina 1952–1958 hän toimi Turun Mikaelinkirkon urkurina, opetti samalla paikallisessa opettajankoulutuslaitoksessa ja suoritti Turun yliopistossa kasvatustieteen opintoja. Vuonna 1958 hän avioitui Aatto Kaljusen kanssa ja muutti Ouluun opettajakorkeakoulun musiikin lehtoriksi. Hänestä tuli kahdeksikymmeneksi vuodeksi Oulun musiikkielämän merkittävä vaikuttaja, jollainen hän oli ollut myös Turussa.
Anna-Liisa Antila-Kaljunen suoritti ylioppilastutkintonsa jälkeen 25 vuoden aikana kaikkiaan kuusi muuta oppiarvoa. Vuonna 1994 hänet promovoitiin Oulun yliopiston kasvatustieteellisen tiedekunnan kunniatohtoriksi.
Otso-Otso Pamela-Mela-Wan
Otso-Otso Pamela-Mela-Wan on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut filippiinilainen tagalognkielinen komedia-elokuva, jonka on ohjannut Jerry Lopez Sineneng.
Pelastusristeilijä Isokari
Pelastusristeilijä Isokari oli Suomen Meripelastusseuran rakennuttama ja omistama pelastusristeilijä. Alus rakennettiin vuonna 1947 Uudessakaupungissa ja sen rakennusvalvoja ja myöhemmin päällikkö oli Niilo Saarinen.
Alus oli kaksikoneinen, brittiläistä mallia ja kahdella mastolla ja purjeilla varustettu kuten muutkin vuosina 1936-1947 valmistuneet pelastusalukset. Aluksessa oli perobamännystä rakennettu runko ja sisäpuolella erityinen kuparilaatikoista tehty kelluntaosio. Koneet olivat aluksi 2 x 100 hevosvoiman petrolikoneet ja potkurit ovat tunneleissa. Aluksen asemapaikkana oli Hanko. Saarinen toimi sen päällikkönä vuoteen 1960 asti.
Kesäisin Isokari toimi myös lyhyiden saaristoristeilyjen tekijänä. Risteilyistä saadut tuotota kattoivat paljon sen toimintakuluja ja olivat erinomainen tilaisuus miehistön kouluttamiseen. Matkustaja-aluksena Isokari liikkui toisinaan myös purjeilla. Pelastustyössä purjeita käytettiin vain sään vaatiessa tukipurjeina ja alus liikkui konevoimalla.
Alus ei yleensä hinannut suurempia aluksia hätätilanteessa vaan keräsi ihmiset turvaan ja piteli haveristia paikallaan kunnes voimakkaampi varsinainen hinaaja ehti paikalle.
Vuonna 1967 alus peruskorjattiin ja siihen asennettiin uudet isommat dieselit, samoin mastot riisuttiin ja kansirakenteet uusittiin alumiinisiksi, joissa oli ns. standardiprykä eli katolle sijoitettu ohjauspiste. Myös kuparivuoraus poistettiin ja runko vahvistettiin ulkopuolisesti lujitemuovilla. Peruskorjauksen yhteydessä alus nimettiin uudelleen Russaröksi. Riisuttu keulamasto lahjoitettiin Niilo Saariselle joka pystytti sen pihalleen.
Vuonna 1988 vanha pelastusalus siirrettiin Porkkalan Meripelastusyhdistykselle ja se sai vanhan nimensa takaisin kun Hankoon tuli Saksasta ostettu uudisalus joka peri nimen Russarö. Isokari palveli Porkkalassa 1990-luvulle, kunnes se poistettiin käytöstä ja myytiin.
Kingstonin sinfoniaorkesteri
Kingstonin sinfoniaorkesteri () on kanadalainen sinfoniaorkesteri, joka perustettiin vuonna 1953 nimellä "New Symphony Association of Kingston". Useat jo 1850-luvun puolessavälissä vaikuttaneet lyhytikäiset kokoonpanot olivat sen edeltäjiä. Aiempaa Kingstonin sinfoniaorkesteria () johti vuosina 1914–1936 Oscar Telgmann.
Uusi Kingstonin sinfoniaorkesteri teki ensiesiintymisensä ensimmäisen kapellimestarinsa, Graham Georgen johtamana esittämällä 12. huhtikuuta 1954 tulkinnan Joseph Haydnin "Luominen"-oratoriosta. Orkesterin kanssa esiintyivät tuolloin Kingston Choral Society ja solistit, joiden joukossa oli James Milligan. Orkesteri piti vuoteen 1957 saakka vain kaksi vuosittaista konserttia, mutta vuonna 1990 joka kausi piti sisällään yli tusinan konsertteja. Vuoteen 1957 sinfoniaorkesteria johti Graham George; vuosina 1957–1959 orkesterin johdossa toimi William Hill, vuonna 1960 Frédéric Pohl, sitten vuoteen 1965 Edouard Bartlett ja tämän jälkeen vuoteen 1981 Alexander Brott. Useiden kapellimestarien välillä vierailtua orkesterin johdossa tuli vuonna 1982 Brian Jacksonista orkesterin kapellimestari, jona häntä seurasi vuonna 1991 Glen Fast.
Pauli Lyytinen
Pauli Lyytinen (s. 1983) on suomalainen saksofonisti ja säveltäjä.
Pauli Lyytinen opiskeli musiikkia Kuopion konservatoriossa, Helsingin ammattikorkeakoulu Stadiassa ja Göteborgin musiikkikorkeakoulussa. Maisteriopinnot hän suoritti yhteispohjoismaisessa maisteriohjelmassa (Nordic Masters in Jazz) Suomessa, Ruotsissa ja Tanskassa. Hän on valmistunut pohjoismaisen jazzmusiikin maisteriksi vuonna 2011.
Pauli Lyytinen on esiintynyt yhtyeidensä kanssa vuodesta 2006 lähtien kymmenillä kiertueilla ja lukuisilla festivaaleilla Euroopassa, Afrikassa, Etelä-Amerikassa ja Aasiassa. Lyytinen on erityisesti tullut tunnetuksi kokeellisen popahtavaa jazzia soittavan Elifantree-yhtyeen jäsenenä, jossa soittavat Lyytisen lisäksi Olavi Louhivuori (rummut) sekä Anni Elif Egecioglu (laulu, kosketinsoittimet, sello). Vuonna 2007 perustettu yhtye (entinen rumpali: Tatu Rönkkö) on esiintynyt ulkomailla ja julkaissut neljä albumia: "Love & Trees" (2010), "Time Out" (2012), "Movers and Shakers" (2015) ja "Anemone" (2018). Brittiläinen jazzkriitikko Stuart Nicholson nimesi Elifantreen esiintymisen Maarianhaminan Alandia Jazz -festivaalilla vuoden 2009 keikaksi "The Wire" -lehdessä.
Vuonna 2018 Pauli Lyytinen työskentelee työryhmänsä kanssa Koneen Säätiön apurahalla, joka on myönnetty Elifantree-yhtyeen viidennen levyn tekemiseen. Levy tehdään seitsemässä eri maassa kahdeksan eri lyömäsoittajan kanssa.
Pauli Lyytinen opettaa vuonna 2012 perustetussa Laponia Improvisations -kollektiivissa. Hän voitti Jukka Perko -saksofonikilpailun vuonna 2007. Hänet on palkittu Pori Jazzin Ted Curson -palkinnolla vuonna 2017.
 Ville Vokkolainen & Kusipäät  Pauli Lyytinen Magnetia Orkesteri
Pyhän Mikaelin ja kaikkien enkelien kirkko (Hughenden)
Pyhän Mikaelin ja kaikkien enkelien kirkko () on Englannin kirkon kirkkorakennus Hughenden Valleyn kylässä Englannissa. Se on Grade II* -luokan suojelukohde, joka on rakennettu alunperin 1300-luvulla. Arthur Blomfield rakensi kirkon lähes kokonaan uusiksi.
Kirkossa on 1200-luvulta periytyvä kastemalja ja kuningatar Viktorian lahjoittama entisen pääministeri Benjamin Disraelin muistomerkki.
Nicholas Fiore
Nicholas Fiore (14. helmikuuta 1918 Port Coquitlam – 18. maaliskuuta 1979 London) oli kanadalainen huilisti.
Fiore aloitti musiikin opiskelun isänsä, Pasquale Fioren johdolla. Pasquale oli amatöörimuusikko, joka opetti myös viulun- ja pianonsoittoa. Nicholas muodosti sisarustensa kanssa Fiore-kvintetin, joka esiintyi 1930-luvun puolessavälissä Vancouverin kirkoissa ja radiossa. Hänestä tuli vuonna 1939 Vancouverin sinfoniaorkesterin ensihuilisti. Noihin aikoihin hän opiskeli neljänä kesänä Mainessa William Kincaldin johdolla. Vuosina 1966 ja 1967 hän esiintyi Marlboron festivaalilla, jossa hän sai vuosina 1966–1969 valmennusta Marcel Moyselta.
Vuosina 1952–1978 Fiore toimi Toronton sinfoniaorkesterin ensihuilistina, ja vuosina 1962–1975 hän oli Toronton puhallinkvintetin (sittemmin Toronto Windsin) jäsen. Hän opetti vuosina 1953–1978 Toronton ja vuosina 1978–1979 Länsi-Ontarion yliopistossa. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Robert Aitken, Suzanne Shulman ja Douglas Stewart.
Fiore kantaesitti John Weinzweigin ensimmäisen divertimenton vuonna 1946 ja Harry Somersin teoksen "12 miniatyyriä" 2. helmikuuta 1964. Hän levytti muiden muassa Gustav Holstin, Kent Kennanin, Lucio Agostinin ja Norma Beecroftin teoksia. Hän myös soitti folklaulaja Emma Caslorin levyillä.
Marcel Moyse
Marcel Moyse (1889–1984) oli ranskalainen huilisti. Hän oli yksi vaikutusvaltaisimmista 1900-luvun soittajista ja pedagogeista. Hän toimi Pariisin konservatorion huilunsoiton professorina ja kirjoitti lukuisia etydikirjoja sekä harjoituksia, joita on sovellettu huilunsoiton opetuksissa eri puolilla maailmaa. Moyse teki runsaasti levytyksiä uransa aikana.
Allapäin
Allapäin on SIG-yhtyeen nokkamiehen Matti Inkisen ensimmäinen sooloalbumi, joka julkaistiin toukokuussa 1984. Levyn tunnetuimmat kappaleet lienevät "Liekkejä" ja "Huima lumous".
Johanna Laakso
Johanna Marja-Leena Laakso (s. Helsinki) on Wienin yliopiston fennougristiikan professori.
Laakso kirjoitti ylioppilaaksi Hämeenlinnassa vuonna 1979. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa 1979–1985 suomen kieltä, suomalaisugrilaista kielentutkimusta ja yleistä kielitiedettä. Vuosina 1984–1985 hän opiskeli Unkarissa Budapestissä (ELTE yliopistossa). Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1985. Vuonna 1986 hän opiskeli Virossa Tallinnan opettajakorkeakoulussa, ja keräsi aineistoa; sekä Helsingissä. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian lisensiaatiksi 1988 ja tohtoriksi 1990. Hänen väitöskirjansa (1990) nimenä oli "Translatiivinen verbinjohdin NE itämerensuomalaissa kielissä".
Laakso on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2006. Hän on myös Itävallan tiedeakatemian kirjeenvaihtajajäsen vuodesta 2008.
Laakso on naimissa, hänellä on kolme lasta.
Victor Feldbrill
Victor Feldbrill (s. 4. huhtikuuta 1924 Toronto, Ontario) on kanadalainen viulisti ja kapellimestari. Hän syntyi puolanjuutalaisten maahanmuuttajien poikana ja opiskeli Kanadassa, Yhdysvalloissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Itävallassa sekä Alankomaissa. Hän palveli laivastossa toisen maailmansodan aikana.
Feldbrill debytoi Toronton sinfoniaorkesterin kanssa vuonna 1943 ja on sittemmin toiminut muun muassa Winnipegin sinfoniaorkesterin johdossa (1958–1968). Hän on opettanut Toronton yliopistossa ja johtanut Toronton yliopiston sinfoniaorkesteria. Hänestä tehtiin Kanadan ritarikunnan upseeri vuonna 1985 ja hänet ylennettiin myös Ontarion ritarikuntaan 1999. Hänet nimitettiin Canadian Music Centren lähettilääksi vuonna 2009.
Alan Kay
Alan Curtis Kay (s. 17. toukokuuta 1940, Springfield, Massachusetts) on tietojenkäsittelyn kehityksen pioneeri, joka johti Smalltalk-kielen kehittänyt ryhmää ja vaikutti olio-ohjelmoinnin kehitykseen. Kay on palkittu Turing-palkinnolla.
Hänen tohtoriväitöksensä kuvasi "FLEX - A Flexible Extendable Language" -kielen kuvauksen.
Tuija Laine
Tuija Vappu Hillevi Laine (s. Joutseno) on suomalainen teologian tohtori, joka toimii Helsingin yliopiston ja samalla Suomen ensimmäisenä kirjahistorian professorina.
Laine valmistui ylioppilaaksi toukokuussa 1983 Joutsenossa. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa ja valmistui teologian maisteriksi vuonna 1990. Hän sai Suomen kansallisarkistosta arkistonhoitajan oppiarvon (1990). Hän valmistui vuonna 1995 humanististen tieteiden kandidaatiksi yleinen historia pääaineenaan. Vuonna 1999 hän valmistui teologian lisensiaatiksi ja vuonna 2000 teologian tohtoriksi. Laineen väitöskirja oli "Ylösherätys suruttomille: Englantilaisperäinen hartauskirjallisuus Suomessa Ruotsin vallan aikana". Hänet nimitettiin Helsingin yliopiston kirkko- ja kirjahistorian dosentiksi vuonna 2000 ja Joensuun yliopiston (nyk. Itä-Suomen yliopiston) kirkko- ja kirjahistorian dosentiksi vuonna 2005.
Laine on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2017.
Merja Koskela
Merja Kristiina Koskela (s. , Tyrnävä) on suomalainen filosofian tohtori ja Vaasan yliopiston soveltavan kielitieteen professori.
Koskela kirjoitti ylioppilaaksi Limingan lukiosta (1984). Hän opiskeli Vaasan yliopistossa, ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1989, lisensiaatiksi 1991 ja tohtoriksi 1996. Hänen ruotsinkielisen väitöskirjansa (1996) otsikkona oli "Tema och rema i vetenskaplig och populärvetenskaplig text". Osana jatko-opintojaan hän opiskeli kieliä Islannissa (Háskóli Islands, 1990) ja Saksassa (Freiburgin yliopistossa, 1991).
Hän on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2017.
Eija Kalso
Eija Anneli Kalso (s. ) on suomalainen lääkäri, joka toimii Helsingin yliopiston kivun tutkimuksen ja hoidon professorina.
Hän on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2010.
Marja-Liisa Helasvuo
Marja-Liisa Helasvuo (o.s. "Alanko"; s. 1962, Loppi) on suomalainen filosofian tohtori, joka toimii Turun yliopiston suomen kielen professorina.
Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin II normaalikoulusta vuonna 1981. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1987 ja lisensiaatiksi 1988. Hän suoritti tohtoritutkintonsa (Ph.D.) Yhdysvaltain Kalifornian yliopistossa (Santa Barbara) vuonna 1997.
Hän on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2013.
Annele Hatakka
Annele Inkeri Hatakka (s. 1948) on suomalainen Helsingin yliopiston ympäristöbiotekniikan professori.
Hän on Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen.
Leena Kolehmainen
Leena Sinikka Kolehmainen (s. 1970) on Turun yliopiston saksan kielen professori.
Kolehmainen on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2017.
Samuel Dolin
Samuel Joseph Dolin (22. elokuuta 1917 Montreal – 13. tammikuuta 2002 Midland) oli kanadalainen säveltäjä ja musiikkipedagogi.
Dolinin opettajien joukossa olivat Stanley Gardner, Weldon Kilburn, Ernst Krenek ja Reginald Godden. Hän oli koulutukseltaan musiikin tohtori (Toronton yliopisto, 1958). Hänen omien oppilaidensa joukossa ovat Stuart Broomer, Brian Cherney, Steven Gellman, Herbie Helbig, James Hiscott, Paul Hoffert, Lorraine Johnson, Moe Koffman, Gary Kulesha, Larysa Kuzmenko, Michel Longtin, John Mills-Cockell, Allan Rae, Eric Robertson, Clark Ross, Ann Southam, Ben Steinberg, Timothy Sullivan, Roman Toi, Ben Trowell, Ruth Watson Henderson, Wes Wraggett ja Jack Zaza.
Dolinin omat teokset kattavat useita eri tyylejä kromaattisesta ja perinteisestä "Serenadista jousilla" (kantaesitetty vuoden 1952 kesäolympialaisissa) multimediateokseen "Drakkar", joka kuvaa viikinkien ensimmäisiä näkyjä Uudesta maailmasta. Dolin käytti sittemmin jälkimmäisen teoksen nimeä omaa kustannusyhtiötään nimetessään. Dolinin myöhemmissä teoksissa suositaan pienempiä kokoonpanoja. Näiden teosten joukossa on "Two Vocalises for Two Celli" Kaksoiskonsertto oboelle, sellolle ja orkesterille muodostaa poikkeuksen tähän pääsääntöön. Tämän suurimuotoisen teoksen tilasi Ontario Arts Council, ja sen kantaesitti säveltäjän tytär Elizabeth Dolin oboisti Patricia Moreheadin kanssa.
Dolin opetti vuoteen 2001 saakka The Royal Conservatory of Musicissa (Toronto).
Purcell-jousikvartetti
Purcell-jousikvartetti () on vuonna 1968 perustettu, vuoteen 1991 saakka aktiivisesti toiminnassa ollut jousikvartetti. Sen perustivat Vancouverin sinfoniaorkesterin jäsenet Norman Nelson, Raymond Ovens, Simon Streatfeild ja Ian Hampton. Myöhemmin jäsenet vaihtelivat useaan otteeseen. Nelsonin jälkeen ensimmäisinä viulisteina toimivat Sydney Humphreys (1979–1987) ja sitten Marc Destrubé. Ovensia seurasi toisena viulistina vuonna 1970 Frederick Nelson, jota puolestaan seurasivat 1970-luvun loppupuolella kronologisessa järjestyksessä Robert Growcott, Joseph Peleg ja Bryan King. Alttoviulisti Streatfeildin korvasi vuonna 1969 Philippe Etter ja sellisti Hamptonin vuonna 1989 Heather Hay.
Purcell-kvartetti piti ensimmäisen julkisen konserttinsa maaliskuussa 1969 Fou Ts'ongin kanssa CBC:lle. Paitsi lukuisissa kanadalaiskaupungissa, kvartetti esiintyi 1980-luvun kuluessa myös Neuvostoliitossa, Kuubassa, Meksikossa, Floridassa, Japanissa, Ranskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Moni kanadalaisteos oli kvartetin kantaesittämä. Näihin teoksiin kuuluu R. Murray Schaferin, Barbara Pentlandin, Harry Freedmanin, Bruce Davisin, Anton Kuertin, André Prévostin, Jean Coulthardin, John Fodin, Eugene Wilsonin ja Elliot Weisgarberin teoksia.
Laura Alakukku
Laura Alakukku (s. 1958) on suomalainen maataloustieteilijä ja Helsingin yliopiston maatalouden ympäristöteknologian professori.
Hän on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2013.
Formula 2 Espanjan Grand Prix 2018
Formula 2 Espanjan Grand Prix 2018 oli Formula 2 -kauden 2018 kolmas osakilpailu, joka ajettiin 12.–13. toukokuuta Circuit de Barcelona-Catalunyan moottoriradalla Barcelonassa Espanjassa.
GP3 Espanjan Grand Prix 2018
GP3 Espanjan Grand Prix 2018 oli GP3-kauden 2018 ensimmäinen osakilpailu, joka ajettiin 12.–13. toukokuuta Circuit de Barcelona-Catalunyan moottoriradalla Barcelonassa Espanjassa.
Kanadan kansallinen nuoriso-orkesteri
Kanadan kansallinen nuoriso-orkesteri () on Kanadan lahjakkaimmille 14–28-vuotiaille suunnattu orkesteri, jonka toiminnalla on myös pedagoginen tarkoitus. Se perustettiin vuonna 1960 laajalti Walter Susskindin ansiosta ja Ison-Britannian kansallisen nuoriso-orkesterin antaman mallin pohjalta. Noin joka kolmas Kanadan sinfoniaorkesterien ammattimainen soittaja on aikoinaan toiminut kansallisessa nuoriso-orkesterissa.
Kanadan kansallinen nuoriso-orkesteri on konsertoinut jokaisessa suuressa kanadalaiskaupungissa ja monissa muissakin kaupungeissa Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa. Vuonna 1998 kansallinen nuoriso-orkesteri myös kiersi Japanissa Kazuyoshi Akiyaman johdolla. Orkesterilla on oma nimikkosäveltäjänsä, jollaisena on toiminut muiden muassa Omar Daniel.
Suzanne Shulman
Suzanne Shulman (s. 30. marraskuuta 1946 Toronto) on kanadalainen huilisti. Hän sai taiteilijadiplominsa vuonna 1967. Hänen opettajinaan olivat Toronton yliopistossa Nicholas Fiore ja Robert Aitken. Lisäksi hän suoritti Pariisissa opintoja Christian Lardén, Michel Debostin, Marcel Moysen ja Jean-Pierre Rampalin johdolla.
Shulman on osoittanut urallaan erityistä kiinnostusta kamarimusiikkia kohtaan. Hän oli perustamassa Camerataa. Hän on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Claude Savardin (piano), Catherine Michelin (harppu), Douglas Bodlen (cembalo), Marisa Roblesin (harppu), Marta Hidyn (viulu), Steven Starykin (viulu), Angela Hewittin (piano) ja Valerie Tryonin (piano) kanssa. Hän on tehnyt opetustyötä McMasterin yliopistossa, Toronton yliopistossa ja The Royal Conservatory of Musicissa.
Antero Nyman
Salli Kaarlo Antero Nyman (27. kesäkuuta 1893 Savonranta – 17. syyskuuta 1953 Jämsänkoski) oli suomalainen diplomi-insinööri ja jalkapallovaikuttajia, joka oli vuorineuvos Juuso Waldenin ohella toinen jalkapallon Suomen Cupin kehittäjistä ja alullepanijoista. Kilpailun ikuisesti kiertävä palkinto on nimetty hänen mukaansa "Antero Nymanin muistopalkinnoksi".
Nyman pelasi itse opiskeluaikoinaan jalkapalloa Helsingin Jalkapalloklubissa, Viipurin Reippaassa sekä Kiffenissä. Valmistuttuaan insinööriksi vuonna 1921 hän siirtyi Yhtyneiden Paperitehtaiden palvelukseen Myllykoskelle. Vuodesta 1924 lähtien Nyman toimi Jämsänkoskella Yhtyneiden Hovilanhaaran paperitehtaan teknillisenä johtajana, kunnes siirtyi 1940 samaan konserniin kuuluneen Jylhävaaran konepajan toimitusjohtajaksi Valkeakoskelle.
Yhtyneissä Paperitehtaissa Nyman oli aktiivisesti mukana yhtiön urheilutoiminnassa. Vuonna 1930 hän oli perustamassa Jämsänkosken Ilvestä ja kuului myös 1935 toimintansa aloittaneeseen Yhtyneiden Paperitehtaiden urheilulautakuntaan Jämsänkosken tehtaiden edustajana. Lautakunnan tarkoituksena oli kehittää työntekijöiden liikuntaharrastusta, jotta nämä eivät lähtisi vapaa-aikanaan mukaan esimerkiksi kommunistien toimintaan. Nymanilla oli merkittävä vaikutus erityisesti jalkapallon juurtumiseen Yhtyneiden tehdaspaikkakunnille, joita Valkeakosken ja Jämsänkosken lisäksi olivat muun massa Varkaus, Kajaani ja Myllykoski.
Jämsänkoskella vaikuttaessaan hän värväsi paikkakunnalle pelaajia muun muassa Kuopiosta ja Helsingistä. Vuonna 1935 Nymanin johtama Jämsänkosken tehtaiden joukkue voitti Yhtyneiden Paperitehtaiden ensimmäisen jalkapallomestaruuden, ja Ilves puolestaan voitti samana vuonna Suomen Palloliiton Hämeen piirin mestaruuden. Hän oli myös Jämsänkosken suojeluskunnan paikallispäällikkönä vuosina 1929–1930. Valkeakoskelle muutettuaan Nyman oli mukana käynnistämässä Hakan reservijoukkueeksi perustetun Pallo-Sepot 44:n toimintaa.
1950-luvun alussa Nyman ja Yhtyneiden toimitusjohtaja Juuso Walden ryhtyivät kehittämään suomalaisille jalkapalloseuroille tarkoitettua cup-kilpailua Englannista saadun mallin mukaisesti. Nyman kuitenkin kuoli äkillisesti syyskuussa 1953 kaksi vuotta ennen Suomen Cupin käynnistymistä. Vuonna 1954 Walden lahjoitti Suomen Palloliitolle Iso-Britanniasta hankkimansa pokaalin, jonka hän halusi nimettäväksi Nymanin mukaan. Vuonna 1955 ensimmäistä kertaa järjestettyä kilpailua kutsuttiin aluksi myös ”Antero Nyman Cupiksi” ennen nimen ”Suomen Cup” vakiintumista.
Nymanin puoliso oli Lappeenrannasta kotoisin ollut Ilmi Hyvönen. Heidän poikansa Atte Nyman (1922–2014) toimi pitkään Valkeakosken Hakan jalkapallojaoston puheenjohtajana.
Tian Zhuangzhuang
Tian Zhuangzhuang (yksink.: 田壮壮, perint.: 田壯壯, pinyin: Tián Zhuàngzhuàng, s. 23. huhtikuuta 1952 Peking) on kiinalainen elokuvaohjaaja.
Hän on kuuluisan näyttelijän ja elokuvaohjaajan Tian Fangin ja Kiinan elokuvastudion johtajan, näyttelijä Yu Lanin poika.
Tian aloitti uransa valokuvaajana on työskennellyt myös maatalouden elokuvastudiolla Kiinassa. Hän valmistui Pekingin elokuva-akatemiasta vuonna 1982, ja useat muut johtajat viidennen sukupolven, mukaan lukien Chen Kaigen ja Zhang Yimoun.
Tia on työnsä vuoksi joutunut kiistaan Kiinan viranomaisten kanssa, erityisesti elokuvien "Horse Thief" (1984), ja "Sininen leija" (1993), elokuva tapahtumista Sadan kukan kampanja, Suuri harppaus ja Kulttuurivallankumous vuoksi. "Sininen leija" esitettiin 1993 Cannesin elokuvajuhlilla ilman Kiinan viranomaisten hyväksyntää. Tian Zhuangzhuangilta on kielletty kymmeneksi vuodeksi elokuvanteko. Vuonna 2002 hän ohjasi elokuvan "Kevät pikkukaupungissa", joka perustuu Fei Mun elokuvaan vuodelta 1948. Vuonna 2004 hän teki ensimmäisen HDTV-dokumentin Kiinassa, elokuvan nimeltään "Delamu", jonka aiheena ovat Tiibetin Yunnanin etniset vähemmistöt.
Erica Goodman
Erica Goodman (s. 19. tammikuuta 1948 Toronto, Kanada) on kanadalainen harpisti. Hän opiskeli pianonsoittoa vuosina 1958–1962 Myrtle Guerreron johdolla. Harpunsoittoa hänelle opettivat 1950-luvun lopussa ja 1960-luvun ajan Charles Kleinsteuber, Judy Loman, Carol Baum ja Marilyn Costello.
Goodman esiintyi vuonna 1960 Kanadan kansallisen nuoriso-orkesterin solistina ja teki CBC televisiodebyyttinsä Teresa Stratasin säestäjänä. Hän toimi Toronton sinfoniaorkesterin toisena harpistina vuosina 1962–1966 ja 1969–1973. Ammattimaisen soolodebyttinsä hän teki 5. helmikuuta 1969 tulkitsemalla Wolfgang Amadeus Mozartia Philadelphian orkesterin kanssa.
Goodmanin yhteistyökumppaneita ovat hänen uransa varrella olleet Amadeus Ensemble, Camerata, Elmer Iseler Singers, Esprit-orkesteri, Festival Singers, hänen isänsä Hyman Goodman, Suzanne Shulman ja Riki Turofsky. Goodman perusti vuonna 1970 Robert Aitkenin kanssa duon, joka piti monia resitaaleja ja kiersi vuonna 1976 yhdysvaltalaisen Tashi-yhtyeen kanssa. Goodman on myös ollut jäsenenä Galliard Ensemblessä, Trio Torontossa ja Trio Lyrassa. Hän on esiintynyt usein New Music Concertsin kanssa. Hänen esiintymispaikkojaan on Wigmore Hall.
Goodman on kantaesittänyt Harry Somersin, Oskar Morawetzin, Louis Applebaumin, Milton Barnesin, Alexina Louien, Bruce Matherin ja Marjan Mozetichin teoksia. Hän voitti Mona Bates -palkinnon vuonna 1978.
Lydia Wong
Lydia Wong on kanadalainen pianisti. Hän on esiintynyt muun muassa Carnegie Hallissa ja Wigmore Hallissa. Hän on esittänyt eri puolilla maailmaa erityisesti Krzysztof Pendereckin teoksia. Hänen soittoaan voi levytettynä kuulla Naxoksen ja muiden levymerkkien äänitteiltä. Wong on opettanut Toronton yliopistossa ja Banff Centren kesämusiikkiohjelmassa. Hän esiintyi vuonna 2004 Pradesin Casals-festivaalilla ja myös opetti samassa yhteydessä.
Oskar Morawetz
Oskar Morawetz (17. tammikuuta 1917 Tšekkoslovakia – 13. kesäkuuta 2007 Toronto, Kanada) oli kanadalainen säveltäjä ja pianisti. Hän syntyi Tšekkoslovakiassa, mutta pakeni Euroopasta ja asettui vuonna 1940 Torontoon, jossa hänelle opetti pianonsoittoa Alberto Guerrero ja harmoniaa Leo Smith. Säveltäjänä hän oli lähinnä itseoppinut. Jo ennen lähtöään Euroopasta hän oli opiskellut pianonsoittoa Karel Hoffmeisterin ja Julius Isserliksen sekä teoriaa Jaroslav Krickan johdolla. Morawetz oli Kanadan kansalainen vuodesta 1946.
Morawetz opetti musiikin teoriaa ja sävellystä vuosina 1946–1952 Royal Conservatory of Musicissa, sitten vuoteen 1982 Toronton yliopistossa. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Thomas Dusatko, Walter Kemp, Muriel Kilby, Larysa Kuzmenko, Edward Laufer, Bruce Mather ja Srul Irving Glick. Hän jatkoi opetustyötään vielä vuosia virallisen eläkkeelle jäämisensä jälkeen. Hän oli myös pianisti ja piti viimeisen konserttinsa 28. maaliskuuta 1992 Torontossa.
Morawetz sävelsi orkesteriteoksia, kuten konserttoja, ja kamarimusiikkia erinäisille kokoonpanoille. Pianon säestämillä yksinlauluilla oli keskeinen osa hänen luovassa työssään.
Alberto Guerrero
Alberto Guerrero (6. helmikuuta 1886 La Serena, Chile – 7. marraskuuta 1959 Toronto, Ontario, Kanada) oli chileläis-kanadalainen pianisti, säveltäjä ja musiikkipedagogi. Hän opiskeli aluksi äitinsä ja veljensä Danielin johdolla, muutoin hän oli itseoppinut.
Guerrero loi uraa pianistina sekä operettien ja zarzuelojen säveltäjänä Chilessä. Hän kohtasi New Yorkissa pianisti Mark Hambourgin ja sai samalla Torontosta tarjouksen ryhtyä opettamaan Hambourg-konservatoriossa ja soittamaan Hambourg-triossa. 32-vuotias Guerrero hyväksyi tarjouksen ja jätti synnyinmaansa. Ensimmäisen konserttinsa solistina Kanadassa Guerrero piti 2. joulukuuta 1918 Massey-salissa.
Guerrero siirtyi Hambourg-konservatoriosta vuonna 1922 The Royal Conservatory of Musiciin, jossa työskenteli kuolemaansa saakka. Hän työskenteli 1940-luvun lopusta lähtien myös Toronton yliopiston musiikkitiedekunnassa. Hänen varhaisimpiin oppilaisiinsa kuului tuleva tunnettu kapellimestari Reginald Stewart. Muita oppilaita olivat William Aide, John Beckwith, Helmut Blume, Gwendolyn Duchemin, Ray Dudley, Dorothy Sandler Glick, Glenn Gould, Guerreron oma toinen vaimo Myrtle Rose Guerrero, Stuart Hamilton, Paul Helmer, Horace Lapp, Edward Laufer, Gordana Lazarevich, Pierrette LePage, Edward Magee, Ursula Malkin, Bruce Mather, John McIntyre, Gordon McLean, Oskar Morawetz, Arthur Ozolins, George Ross, R. Murray Schafer, Oleg Telizyn, Malcolm Troup, Neil Van Allen ja Ruth Watson Henderson.
Guerrero soitti ohjelmistoa Henry Purcellin teoksista Les Six -ryhmittymän tuotantoon. Hän esiintyi usein triona viulisti Frank Blachfordin ja sellisti Leo Smithin kanssa, myöhemmin viulisti Harold Sumbergin ja sellisti Cornelius Ysselstynin kanssa. Yli vuosikymmenen ajan hän toimi Five Piano Ensemblen jäsenenä. Hän teki monia konserttoesiintymisiä Toronton sinfoniaorkesterin ja useiden radio-orkestereiden kanssa. Hän esiintyi usein CBC:lle ja piti sille viimeisen resitaalinsa vuonna 1952. Kanadassa asuessaan hän ei juuri jatkanut Chilessä arvostettua sävellystyötään.
Frank Blanchford
Frank Edward Blachford (28. joulukuuta 1879 Toronto, Kanada – 24. kesäkuuta 1957 Calgary, Kanada) oli kanadalainen viulisti, musiikkipedagogi, kapellimestari ja säveltäjä. Hän opiskeli The Royal Conservatory of Musicissa Bertha Drechsler Adamsonin johdolla ja valmistui vuonna 1897. Hän jatkoi opintojaan Leipzigin konservatoriossa Hans Sittin ja Carl Reinecken johdolla.
Blachfordin johdolla opiskelivat muiden muassa Albert Aylward, Jack Montague ja Harvey Perrin. Blachford muodosti kuudestatoista Toronton sinfoniaorkesterin muusikosta Blachford String Symphony -ryhmän, joka esiintyi konserteissa ja radiossa. Hänen sävellyksiinsä kuuluu muun muassa pedagogisia kappaleita viululle.
Tiedon pyramidi
Tiedon pyramidi on Kimmo Ojaniemen suunnittelema ympäristötaideteos, joka on osa Pro Cultura -säätiön ympäristötaideprojektia. Teos valmistui Turun Peltolan ammattikoulun 10-vuotisjuhlan kunniaksi vuonna 1996.
"Tiedon pyramidi" koostuu neljästä teräksestä sorvatusta pylväästä, jotka kannattelevat betonista pyramidia. Maan sisälle on valettu betonista tila, jossa on Turun ystävyyskaupunki Göteborgin Turulle sodan jälkeen pula-aikana lahjoittamia työpajakoneita. Vanhentuneita koneita pääsee katsomaan lasin läpi.
USS Nantucket (1862)
USS Nantucket oli Yhdysvaltain laivaston Passaic-luokan monitori, joka palveli Yhdysvaltojen sisällissodassa pohjoisvaltioiden puolella.
Alus tilattiin Atlantic Iron Worksiltä Bostonista Massachusettsista. Alus laskettiin vesille 6. joulukuuta 1862 ja otettiin palvelukseen 26. helmikuuta 1863 päällikkönään Donald McN. Fairfax.
Palvelukseenotettaessa alus liitettiin Pohjois-Atlantin sulkulaivueeseen, jonka mukana se osallistui 7. huhtikuuta 1863 Konfederaation hallussa olleita Charlestonin sataman suojana olleita linnakkeita vastaan. Taistelussa alukseen osui 51 kranaattia ja alus korjattiin Port Royalissa. Alus palasi Charlestoniin tukemaan maavoimien operaatioita Morris Islandilla, taistelemaan 16., 17., 18. ja 24. heinäkuuta Fort Wagneria vastaan. Alus valtasi 15. syyskuuta brittiläisen höyryaluksen "SS Jupiterin" merellä. Alus taisteli 14. toukokuuta 1864 jälleen Charlestonin sataman suojana olleita linnakkeita vastaan, minkä jälkeen se oli sulkutehtävissä sodan päättymiseen.
Alus poistettiin palveluksesta 24. kesäkuuta 1865 Philadelphian laivastontelakalle, missä se oli reservissä vuosikymmenen. Alus nimettiin 15. kesäkuuta 1869 uudelleen "USS Medusaksi", mutta alkuperäinen nimi palautettiin 10. elokuuta. Alus siirrettiin Portsmouthin laivastontelakalle vuonna 1875.
Reservissä olo aikanaan alus oli palveluksessa 29. heinäkuuta - 12. joulukuuta 1882 ja 16. kesäkuuta - 6. lokakuuta 1884, jolloin se operoi Yhdysvaltain koillisrannikolla. Alus makasi ankkurissa New Yorkissa reserviin sijoitettuna, kunnes se siirrettiin North Carolinan naval militialle vuonna 1895. Espanjan-Yhdysvaltain sodassa alus oli Port Royalissa South Carolinassa. Alus myytiin 14. marraskuuta 1900 Thomas Buller and Companylle Bostoniin Massachusesttsiin.
Annikki Yrjänäinen
Annikki Yrjänäinen (13. maaliskuuta 1928 Pieksämäki – 9. syyskuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen lausuntataiteilija ja Sibelius-Akatemian lausunnan ja äänenkäytön lehtori.
Yrjänäinen opiskeli Helsingin yliopistossa ja tutustui L. Onervaan, jonka runotuotannosta hän teki laudaturtyönsä ja julkaisi useita haastatteluja. Hän toimi Ylioppilasteatterissa ja sai lausuntaopetusta Ture Juntulta. Vuonna 1956 hän suoritti logonomitutkinnon Suomen Puheopiston korkeakouluosastolla Kaarlo Marjasen johdolla.
Annikki Yrjänäinen esitti erityisen paljon L. Onervan tuotantoa. Ohjelmiston muina runoilijaniminä toistuivat Maria Jotuni, Uuno Kailas, V. A. Koskenniemi, Eino Leino, Lassi Nummi, Simo Puupponen eli Aapeli ja Sirkka Selja. Yrjänäisen tunnetuimpia lausuntailtoja olivat "Neljä klassikkoa" (1962) ja "Suomalaisen naisen maailmasta" (1975).
Nantucket (täsmennyssivu)
Nantucket tarkoittaa seuraavia:
Vaakunoiden yhdistäminen
Vaakunoiden yhdistäminen on heraldiikassa käytetty keino, jolla kahdesta tai useammasta vaakunasta saadaan yhdistettyä yksi uusi vaakuna. Käytännössä tämä tarkoittaa, että kilpi on jaettu osiin, joista kullekin sijoitetaan elementtejä yhdestä vaakunasta. Tyypillisesti vaakunoiden yhdistämistä on käytetty sukuvaakunoissa kahden suvun yhdistyessä avioliiton kautta. Lisäksi yhdistämistä on voitu tehdä myös esimerkiksi virka-aseman vuoksi niin, että viralliseen vaakunaan on yhdistetty henkilön oma vaakuna. Myös hallinnollisia ja alueellisia vaakunoita on yhdistetty alueiden yhdistyessä.
Varhaisin vaakunoiden yhdistämisen muoto oli puolittaminen, jossa molemmat vaakunat halkaistaan ja uuteen vaakunaan otetaan kummastakin puolikas. Koska puolitetuissa vaakunoissa tunnukset leikkautuvat ja toisinaan näyttävät yhdistyvän omituisiksi kuvioiksi, puolittamisesta luovuttiin ja kättöön otettiin rinnakkain asettelu, jossa kummankin vaakunan tunnusta kavennetaan niin, että ne mahtuvat kokonaisina uudelle kilvelle rinnakkain. Toisena vaihtoehtona oli kilven nelijako, jossa kilpi nimensä mukaisesti jaetaan neljään osaan ja jokaiselle osalle sijoitetaan yksi vaakuna. Osia voi myös olla enemmän kuin neljä, jolloin puhutaan monikenttäisestä yhdistämisestä. Nelijaossa vaakunoiden sijoitteluun vaikuttaa niiden lukumäärän lisäksi myös se, noudatetaanko heraldista kohteliaisuutta.