Arabialainen musiikki
Arabialainen musiikki on arabiankielisen maailman musiikkia. Sitä luonnehtivat esimerkiksi kiinteä yhteys runouteen, neljäsosasävelaskeleet, yksiäänisyys sekä monet perinteiset soittimet.
Arabialaisessa musiikissa jokainen soitin koristelee melodiaa oman luonteensa mukaisesti matkimatta muita soittimia tai laulusolistia. Rytmi on joko vapaa, sanojen luonnollisen lausumisen mukainen tai kuviteltuja sanoja jäljittelevä, jos kyseessä on soitinmusiikki. Rummuille on klassisissa sävellyksissä lisäksi melodian rytmiin nähden itsenäinen rytmikaava "iqa’". Nuottikirjoituksena käytetään länsimaista notaatiota.
Arabialaisiin musiikkimuotoihin kuuluvat esimerkiksi Koraanin resitaatio, vanha taidemusiikki "nauba", vanha musiikkimuoto "muwaššah", viihteellinen "baladi"-soitinmusiikki, soitinimprovisaatio "taqasim" ja lauluimprovisaatio "mawwal".
Arabialaisen musiikin varhaisesta historiasta on vain vähän tietoa, sillä arabit eivät kirjoittaneet sävelmiään nuoteille. Säilyneitä täydellisiä melodioita ei juurikaan löydy ennen 1700-lukua. Arabialaisen musiikin ominaispiirteet juontunevat Jemenin alueelta, mistä tunnetaan "himyari"- ja "hanafi"-laulutyypit. "Huda’" (tai "rakbani") on esi-islamilaisen ajan karavaanilaulu, josta kehittyi myös koristellumpi muoto "nasb". Samasta "rajaz"-runomitasta, josta "huda’" otti rytminsä, kehittyi taiteellisemmin improvisoitu "ghina’ murtajal", jota säestettiin "qadib"-rummuilla. Tärkeitä laulunkehittäjiä olivat orjat ja erityisesti laulajatytöt ("qainat"), jotka sekä sävelsivät että esittivät musiikkia.
Vuosien 644–656 aikana syntyi miesmuusikoiden ammattikunta, joka muodosti oman yhteiskuntaluokkansa. Umaijadikaudella (661–750) arabialaisen musiikin rytmikaavojen määrä vakiintui kuudeksi ja musiikkitiede kehittyi. Taiteellisen musiikin kolme huomioon otettavaa tekijää olivat runon metriikka ("arud"), melodinen moodi ("asba’") sekä rytmikaava ("iqa’"). 700-luvulla arabialaisen musiikin teoriaa kehitettiin eri tavoin, samoin kuin soittimia. Zalzal (k. 791) kehitti neutraalin terssin, arabialaiselle musiikille edelleen tunnusomaisen sävelen, joka huojuu duurin ja mollin välillä.
Koraania resitoitiin pitkälti taidelaulun sääntöjä noudattaen. Islamin uskonoppineet suhtautuivat musiikkiin kuitenkin jo alusta alkaen kielteisesti, joskin ylempiin yhteiskuntaluokkiin kuuluneet ja jotkut kalifitkin suosivat musiikkia. 800-luvulla syntyi erillinen laulajien ja soittajien ammattikunta. Varhaisella abbasidikaudella oli kaksi tyylisuuntaa: puhdasoppinen arabialainen perinne, sekä persialaisvaikutteinen tyyli.
Arabialaisessa musiikissa jokainen soitin koristelee melodiaa oman luonteensa mukaisesti matkimatta muita soittimia tai laulusolistia. Tämä saa arabialaisen musiikin kuulostamaan länsimaiseen korvaan joskus kaoottiselta ja epämääräiseltä. Yksittäisiä soittimia on kuitenkin helppo seurata erikseen esityksen kuluessa niiden yksilöllisten sointivärien ansiosta. Nykyisin jousisoittimia kuten viuluja käytetään kuitenkin myös ryhmänä.
"Takht" on perinteinen yhtye, jossa jokaisella soittimella on oma tehtävänsä. Siihen kuuluvat laulajan lisäksi kirkasääninen "nai"-huilu, "qanun"-sitra, bassona ja laulajan tukena toimiva "ud"-luuttu, jousisoitin "kamanja", sekä tamburiini "riqq", joka pitää huolta rytmikaavasta ja rytmin koristelusta. Vaskisoittimia on aiemmin käytetty, mutta niistä on nykyisin luovuttu. Länsimaisia soittimia käytetään kuitenkin paljon etenkin vähemmän arvokkaissa tilaisuuksissa. Japanista tuodaan arabimaihin urkuja, jotka on valmiiksi rakennettu neljäsosasävelisiksi; muut soittimet täytyy yleensä mukauttaa tai soveltaa sopiviksi.
Lyömäsoittimia on useita, "riqqin" lisäksi ruukkurumpu "darbuka", kehärummut "duff" ja "bendir", tamburiini "mazhar", iso kaksoiskalvorumpu "tabl", sorvisymbaali "saggath", ja patarumpu "naqqara". "Zummara" on klarinettia muistuttava ruokolehtipuhallinsoitin, joka on tehty kahdesta lyhyestä, rinnakkaisesta ruokoputkesta. "Mizmar" on oboen kaltainen puhallinsoitin. "Rabab" on beduiinien yksikielinen ja laatikkomainen, puusta ja nahasta tehty piikkiviulu, jota aavikon runonlaulajat käyttävät säestyksenään.
Arabialaisessa musiikissa rytmi on joko vapaa, sanojen luonnollisen lausumisen mukainen tai kuviteltuja sanoja jäljittelevä, jos kyseessä on soitinmusiikki. Rummuille on klassisissa sävellyksissä lisäksi oma rytmikaava "iqa’", joka on melodian rytmiin nähden itsenäinen ja muodostaa eräänlaisen kontrapunktin melodialle. Uudenaikasissa tanssirytmeissä vuorottelevat syvät ”dum”-iskut rummun kalvoon ja vaaleat ”tak”-iskut rummun reunaan. Kunkin rytmikaavan runko toistuu aina samanlaisena, ja rumpali koristelee sitä kuivilla, nopeilla iskuilla. Laskeminen ei arabimusiikkiin kuulu, joten melodiat saattavat liittyä rytmikaavoihin mistä tahansa kohdasta alkaen. ”Dum”- ja ”tak”-iskut muodostavat hitaan kuvion, joka toistuu 2/8-rytmistä 176/4-rytmiin. Vuoden 1932 Kairon kongressissa kerättiin eri arabimaista yhteensä 111 erilaista rytmiä ja 70 "maqam"-asteikkoa. "Maqamiin" kuuluu 3–5 säveltä ("jins"), joita on yhteensä noin 17.
Nuottikirjoituksena arabialaisessa musiikissa käytetään länsimaista notaatiota. Se aiheuttaa ongelmia siinä, että arabiaa kirjoitetaan oikealta vasemmalle, mutta samalla tämä antaa laulajalle vapauksia sovittaa sanat melodiaan. Länsimaiseen notaatioon on lisätty kaksi uutta etumerkkiä, "nim" korottaa säveltä neljännesaskeleen ja "tik" alentaa sitä saman verran.
Arabialaiseen musiikkiin kuuluu useita musiikkimuotoja. Koraanin resitaatio on yhdentyyppistä uskonnollista musiikkia. "Naubat" eli "waslat" ovat vanhaa taidemusiikkia, jossa useita erilaisia sävellyksiä on liitetty kokonaisuuksiksi, joissa erimuotoiset kappaleet seuraavat toisiaan määrätyssä järjestyksessä. Kappaleet ovat samassa tai lähes samoissa maqameissa. Andalusian "naubat" ovat tunnetuimpia, ja niitä soitetaan edelleen perinteisessä muodossaan Marokossa, Algeriassa ja Tunisiassa. Andalusiasta on myös peräisin vanha musiikkimuoto "muwaššah". Kairosta lähtöisin oleva "baladi"-soitinmusiikki on yhä hyvin suosittua esimerkiksi viihdemusiikkina ja yökerhoissa. Se voi käyttää pohjanaan kansanlaulua, joka on muokattu kokonaan uudelta. "Baladia" esitetään usein saksofonilla ja sähköuruilla, "tabla"-rummun säestyksellä, ja se liittyy kiinteästi "raqs sharqi" -tanssiin. "Taqasim" on muodoton soitinimprovisaatio, joka muistuttaa koraaniresitaatiota. Se alkaa verkkaisesti ja huipentuu nopeisiin virtuoosimaisiin kuvioihin. "Mawwal" eli "layali" on rikasta lauluimprovisaatiota.
Arabialaista musiikkia alettiin äänittää heti kun tallennuslaitteet keksittiin, ja vanhan ajan musiikkia onkin siksi paljon tallella. Tällaisia perinteisiä ja hyvin dokumentoituja laulajia ovat esimerkiksi Yusuf al-Manyalawi (1847–1911), Abd al-Hayy Hilmi (1857–1912) ja Shaikh Salama Hijazi (1852–1917). Irakilaista laulutraditiota edustaa Muhammad al-Qubbanji (1901–1986). Musiikin uuden kauden ensimmäinen suuruus oli egyptiläinen säveltäjä-laulaja Sayyid Darwish (n. 1892–1923), joka otti vaikutteita myös länsimaista. Naislaulaja Umm Kulthum (1904/1908–1975) oli koko arabimaailman laulajatähti. Muhammad Abdel Wahhab (k. 1991) oli Kulthumin suosikkisäveltäjä, ja hänelle sävelsi paljon myös Riad al-Sunbati (k. 1981). Libanonista tunnetuksi nousivat Farid al-Atrash ja hänen sisarensa Asmahan. Libanonilainen Fairuz (s. 1934) ja Wadi’ al-Safi (s. 1921) ovat myös tunnettuja, samoin kuin syyrialainen tenori Sabah Fakhri (s. 1930) sekä pohjoisafrikkalaiset Salim Hilali (s. 1920) ja Hamid al-Zahir.