Viini antiikin Kreikassa
Viini oli keskeinen osa antiikin kreikkalaista kulttuuria. Sillä oli sekä yhteisöllisiä, uskonnollisia että lääkinnällisiä käyttötarkoituksia, ja se oli merkittävä kauppatavara.
Tiedot viininviljelystä ja -tuotannosta sekä viinikulttuurista antiikin Kreikassa ovat peräisin kirjallisista lähteistä ja arkeologiasta. Kreikkalaiset oppivat viininvalmistuksen todennäköisesti Kreikan alueen aiemmilta ei-helleenisiltä asukkailta. Taito yhdistettiin Dionysos-jumalan saapumiseen. Kreikkalainen viinikulttuuri puolestaan on vaikuttanut merkittävästi viininviljelyn leviämiseen ja kehitykseen koko Välimeren alueella.
Antiikin kreikkalaiset viinit olivat nykyisiä viinejä makeampia ja vahvempia. Eri alueilla tuotettiin erilaisia viinejä, ja runoilijat ylistivät niitä runoissaan. Viini nautittiin lähes aina sekoitettuna eli vedellä laimennettuna. Samalla viinikulttuuri synnytti lukuisia erilaisia keraamisten astioiden lajityyppejä. Viinin nauttiminen oli keskeinen osa pitoja eli "symposioneja".
Villi viiniköynnös ("Vitis vinifera" ssp. "sylvestris") on Kreikan alueella luontainen laji ja sitä on kasvanut alueella jo ennen viimeistä jääkautta ja viimeistään neoliittisella kaudella. Lajista on löydetty varhaisia jäänteitä muun muassa Traakiasta, Makedoniasta, Thessaliasta, Euboialta ja Peloponnesokselta. Viininviljelyyn jalostettu viiniköynnös ("Vitis vinifera" ssp. "sativa"), jonka kasvattaminen oli oletettavasti saanut alkunsa Kaukasukselta, saapui alueelle pronssikaudella noin 3000–2500 eaa. Tuolloin viininvalmistuksen taito tuli Kreikkaan mahdollisesti Egyptistä Kreetan minolaisen kulttuurin myötä. Minolaiset tutustuivat egyptiläiseen viininvalmistukseen kauppayhteyksien kautta. Toisaalta jalostettu viiniköynnös on saattanut tulla alueelle myös idästä; viimeaikaisten löytöjen mukaan Fílippoin alueella Itä-Makedoniassa olisi viljelty viiniä jo 4000-luvun jälkimmäisella puoliskolla eaa.
Viimeistään minolaisen kulttuurin aikana viinistä oli tullut merkittävä viljelykasvi ja kauppatavara. Vathýpetrosta Archáneen minolaisen palatsialueen eteläpuolelta on löydetty varhaisia viiniviljelmiä sekä vanhin tunnettu viininpuristin. Merkkejä viininviljelystä- ja tuotannosta, kuten viininpuristimia ja lukuisia saviastioita, joissa on jäänteitä viinistä, on löydetty myös muun muassa Káto Zákroksen ja Áno Zákroksen minolaisten kohteiden alueilta sekä Fournísta.
Minolainen viinikulttuuri periytyi edelleen mykeneläiseen kulttuuriin. Mykeneläisenä aikana, noin 1600–1200 eaa., viini sai suuren kulttuurisen, uskonnollisen ja taloudellisen merkityksen. Mykeneläisen kreikan kirjoitusjärjestelmällä eli niin kutsutulla lineaari B:llä kirjoitetuissa tauluissa esiintyy tietoja viinistä, viinitarhoista ja viinikauppiaista. Knossoksesta löydetyissä tauluissa esiintyy kahdesti nimi "Oinops" (”viininvärinen”). Sama ilmaisu toistuu kahdesti Homeroksella. Tauluista voidaan löytää myös varhainen viittaus Dionysokseen, kreikkalaisen mytologian viinin jumalaan. Tauluista voidaan lukea myös jonkinlaisen uuden viinin juhlan nimi, "me-tu-wo ne-wo".
Mykeneläisten uskotaan levittäneen viinikulttuurin Kreetalta eri puolille Egeanmerta sekä mahdollisesti myös manner-Kreikkaan. Amforalöydöt osoittavat, että mykeneläiset kävivät viinillä kauppaa muun muassa Egyptiin, Kyprokselle, Palestiinaan, Sisiliaan ja eteläiseen Italiaan.
500-luvulle eaa. tultaessa kreikkalaiset olivat kehittäneet viinituotantoaan siinä määrin, että viinistä saattoi tulla yksi kaikkein merkittävimpiä kauppatavaroita. Viiniköynnös oli alueen maanviljelyn tärkeimpiä hyötykasveja ja viini monien kaupunkivaltioiden merkittävimpiä vientituotteita oliiviöljyn ja viljojen ohella. Viiniä myytiin eri puolille Välimeren aluetta. Ateena itsessään muodosti suuren ja kannattavan markkinan viineille. Attikassa ja Thasoksen saarella oli merkittäviä viinintuotantoalueita, jotka tyydyttivät kaupungin suurta kysyntää.
Kun kreikkalaiset kaupunkivaltiot perustivat siirtokuntia eri puolille Välimerta, muuttajat toivat oman kotiseutunsa viinikasveja mukanaan sekä jalostivat kohtaamiaan villiviinejä. Eräät varhaisimmista siirtokunnista perustettiin Sisiliaan ja eteläiseen Italiaan (Suur-Kreikka), jossa viiniä kasvoi runsaasti. Kreikkalaiset kutsuivat Italian niemimaan eteläosaa nimellä Oinotria (”Viinien maa”). Tämän jälkeen asutettiin muun muassa Massalia eteläisessä Galliassa sekä Mustanmeren rannikko. Siirtokuntalaisten odotuksena oli usein, että viinintuotanto paitsi kattaisi oman kysynnän myös tarjoaisi mahdollisuuksia käydä kauppaa lähellä sijaitsevien kaupunkien kanssa. Jotkut tutkijat ovat esittäneet, että kreikkalaiset olisivat vieneet viininviljelyn myös Espanjaan ja Portugaliin, mutta joidenkin tutkijoiden mukaan taas foinikialaiset olisivat ehtineet kyseisille alueille ensimmäisenä.
Siirtokuntien ja kauppayhteyksien kautta kreikkalainen viinikulttuuri vaikutti edelleen muun muassa kelttien, etruskien, skyyttalaisten ja lopulta roomalaisten viinikulttuuriin. Arkeologit ovat löytäneet eri puolilta Välimeren aluetta lukemattomia amforoita ja niiden sirpaleita, jotka on leimattu eri kaupunkivaltioiden ja Egeanmeren saarten leimoilla. Tämä osoittaa, kuinka laajalle Kreikan vaikutus levisi kaupankäynnin kautta.
Kreikan vuoristoinen maaperä oli ja on edelleen erittäin sopivaa viininviljelyyn. Antiikin kreikkalaiset kutsuivat viljeltyä viiniköynnöstä nimellä "hemeris", mikä on peräisin sanasta "hemeros", ”kesy”, erotuksena kasvin villistä muodosta. Monet antiikin aikaiset kirjailijat käsittelevät viininviljelyä ja -valmistusta sekä hyvän viinin ominaisuuksia. Arkeobotaniikan menetelmiä on puolestaan käytetty muun muassa nykyisessä Kompolóissa eteläisessä Makedoniassa sijainneella antiikin aikaisella viinitilalla käytettyjen viljelymenetelmien tutkimisessa.
300-luvulla eaa. elänyt Theofrastos on merkittävimpiä kirjallisia lähteitä antiikin kreikkalaisen viininviljelyn menetelmiin. Hän kirjoitti lukuisia luonnontieteellisiä teoksia, joista aiheen kannalta merkittävimmät ovat "Kasvitieteellisistä tutkimuksista" ("Peri fysikōn historiōn", "Historia plantarum") ja "Kasveja koskevia syitä" ("Fysikōn aitiōn", "De causis plantarum"). Hän kuvaa viininviljelyn kaikkia vaiheita köynnösten harventamisesta viininkorjuuta edeltäviin valmisteluihin. Ksenofon kuvaa teoksessaan "Talouden taito" viiniköynnösten istuttamista.
Viininviljely vaati paljon työtä kaikissa sen eri vaiheissa suhteessa muuhun maanviljelyyn. Tämä sisälsi muun muassa köynnösten istutuksen ja harventamisen, maaperän muokkaamisen ja lannoittamisen, viinitarhan vartioinnin, sadonkorjuun sekä viinin (tai esimerkiksi rusinoiden) valmistamisen rypäleistä. Eräs oleellisimpia tehtäviä oli maan muokkaus talvella köynnösten ollessa vielä lepotilassa. Tämä edesauttoi sadeveden, ilman ja lannoitteen pääsyä maaperään sekä vähensi rikkaruohoja. Kesäaikana kasvit olivat kokonaan maaperään tällä tavoin päässeen kosteuden varassa. Lannoittamiseen käytettiin muun muassa lantaa ja kotitalousjätteitä. Theofrastos käsitteli myös viiniköynnösten tauteja ja niiden aiheuttamia ongelmia.
Viinitarhat oli sijoitettu yleensä rinteeseen, joka oli usein itään ja auringonnousuun päin. Joskus viinitarhoja oli kukkuloiden kaikilla rinteillä, ja kuumilla seuduilla ne saattoivat olla pohjoisrinteessä. Sijainnissa täytyi ottaa huomioon myös Kreikan voimakkaat tuulet, jotka saattoivat talvella palelluttaa kasvit. Tuulilta suojaamiseksi käytettiin myös taikoja. Eräässä valkoinen kukko jaettiin kahteen osaan ja kaksi viinitarhan työntekijää veivät puolikkaat viinitarhan ympäri vastakkaisiin suuntiin. Kukon ruhon osat haudattiin siihen kohti, missä työntekijät kohtasivat toisensa.
Viinirypäleet korjattiin syksyllä, suunnilleen nykyisen kalenterin syyskuussa. Kirjallisista lähteistä varsinainen viininkorjuu tunnetaan vain varhaisempien eeppisten runoilijoiden Homeroksen ja Hesiodoksen teoksista sekä taiteesta, kuten ruukkujen koristelusta. Homeroksen "Iliaan" esitys Akhilleuksen kilvestä kuvaa viininkorjuuta viinitarhasta, joka oli ympäröity sekä aidalla että jonkinlaisella kaivannolla tai ojalla; hän mainitsee myös sen, että Odysseuksen isä Laertes oli istuttanut viinitarhaansa 50 eri rypälelajiketta.
Viininkorjuun jälkeen rypäleet murskattiin. Tämä tapahtui yleensä polkemalla. Antiikin Kreikassa tunnettiin myös viininpuristin. Nonnoksen runoelma "Dionysiaka" kuvaa viininpuristimen keksimistä ja laittaa sen Dionysoksen nimiin.
Rypäleet voitiin polkea esimerkiksi koreissa, jotka oli sijoitettu puiseen tai keraamiseen sammioon. Viininpolkijat pitivät polkiessaan kiinni yläpuolella roikkuvista köysistä pysyäkseen tasapainossa. Tilaisuus oli juhlava, ja viininpoljennan aikana saatettiin soittaa esimerkiksi huilua. Samalla huudeltiin erilaisia huutoja Dionysoksen kutsumiseksi: "Dionysos!", "Bakkhos!" tai "Euios!". Vielä niinkin myöhään kuin Konstantinopolin kolmannen kirkolliskokouksen toisessa kokoontumisessa vuonna 691, 300 vuotta sen jälkeen kuin keisari Theodosius oli sulkenut pakanalliset temppelit, jouduttiin antamaan määräys, joka kielsi tällaiset huudot. Ne kehotettiin korvaamaan "kyrie eleison" -huudoilla.
Jokaisella paikkakunnalla oli omanlaisensa viininvalmistusmenetelmät. Sekä Hesiodos että Homeroksen "Odysseia" mainitsevat olkiviinin valmistuksen: tuoreet rypäleet laitettiin matoille kuivamaan lähes rusinoiksi ennen puristusta. Lesboslainen "protropon"-viini taas valmistettiin pelkästään rypäleistä vapaasti juoksevasta mehusta, jolloin puristusta ei juurikaan tarvittu.
Murskaamisen jälkeen viiniaines sijoitettiin "pithoksiin" eli suuriin saviruukkuihin, joissa käyminen tapahtui. Viini käytettiin ja kypsytettiin noin kuuden kuukauden ajan. Sitten se suodatettiin ja sinetöitiin amforoihin säilyttämistä tai vientiä varten. Edellisen vuoden sadon viinejä alettiin nauttia joko talvella tai vasta keväällä. Nykyaikaiseen viinintuotantoon verrattuna viinien käyttäminen ja säilytys oli kuitenkin lyhytaikaista ja epäjärjestelmällistä. Maaseudulla nuorta viiniä maisteltiin kuitenkin heti viininkorjuun jälkeen. Samalla paikalla nautittavaksi tarkoitettu viini kaadettiin ruukkujen sijasta nahkaleileihin.
Antiikin Kreikassa viinit olivat yleensä makeita ja aromaattisia, vaikkakin myös kuivempia viinejä tuotettiin. Viineissä oli enemmän luonnonsokeria ja samalla alkoholia kuin nykyisissä viineissä. Alkoholipitoisuus saattoi olla jopa 18 prosenttia, kun useimpien nykyviinien alkoholipitoisuus on 12,5 prosenttia.
Hapettumisen hallitseminen oli vaikeaa, minkä vuoksi monet viinit eivät säilyneet laadukkaina pitkään, vaan ne tuli nauttia kolmen tai neljän vuoden sisällä. Viinin säilymisen parantamiseksi niihin laitettiin usein merivettä, jonka suolaisuutta oli vähennetty, tai muita aineita. Hyvin säilytettyjä ja ikääntyneitä viinejä pidettiin kuitenkin arvokkaina: Hermippos kuvasi parhaiden vanhojen viinien tuoksuvan ”orvokeille, ruusuille ja hyasinteille”. Komediakirjailijat huomauttivat, että kreikkalaiset naiset pitivät ”vanhoista viineistä mutta nuorista miehistä”.
Antiikin aikana viini sai maineensa sen alueen mukaan, missä se oli tuotettu, ennemmin kuin tuottajan tai tilan mukaan. Antiikin aikaisissa runoissa ja muissa teksteissä mainitaan kiitoksella lukuisia eri viinejä ja viinintuotantoalueita. Kreikkalaiset säätivät viinien alkuperän suojaamiseksi myös lakeja, jotka määräsivät petoksista rangaistuksen.
Arkaaisella ajalla arvostetuinta viiniä oli Ismaroksen viini; sen mainitsee muun muassa 600-luvulla eaa. elänyt runoilija Arkhilokhos. Hänen aikalaisensa Alkman ylistää eräässä runossaan Lakonian lähialueen Denthiksen, Oinoksen, Karystoksen ja Pitanen viinejä.
Klassisella kaudella arvostetuin ja kallein viini tuli Khioksen saarelta. Sen hinta oli neljännesdrakhman ja kahden drakhman väliltä yhtä "khousta" kohden (1 "khous" = noin 4 nykyistä 750 ml viinipulloa). Muita tunnettuja ja arvostettuja viinintuotantoalueita olivat Khalkidike, Kos, Lesbos, Mende, Naksos, Thasos ja Peparethos. Hellenistisenä ja roomalaisena aikana arvostettiin myös muun muassa Rhodoksen ja Klazomenain merivedellä maustettuja viinejä.
Yksittäisistä arvostetuista viineistä tiedetään kaksi, joiden alkuperää ei tunneta: Biblinos-viini ja Pramnian viini. Biblinoksen uskotaan olleen samanlaista kuin foinikialainen Bybloksen viini, jonka tuoksua arvostettiin suuresti. Viinin kreikkalainen versio oli mahdollisesti peräisin Traakiasta. Pramnian viiniä tuotettiin monilla alueilla, erityisesti Lesboksella, mutta myös Ikarialla ja Smyrnassa. Athenaios ehdotti Pramnian viinin olleen yleisnimi, joka viittasi hyvälaatuiseen ja hyvin ikääntyvään tummaan viiniin.
Nykyisinkin tunnettu Limnio-lajike Lemnokselta on saattanut periytyä antiikin ajalta saakka. Tällöin se olisi vanhin lajike, jonka tunnetaan edelleen olevan viljelty. Jo Homeros mainitsee lemnoslaisen viinin; sen mainitsee myös Aristoteles.
Meriveden lisäämisen lisäksi kreikkalaiset myös maustoivat viinin usein. Tähän käytettiin muun muassa hunajaa, yrttejä ja mausteaineita (kuten kaneli, minttu ja timjami), pihkaa tai hajusteita. Kykeon-nimisen juomasekoituksen joissakin resepteissä siihen käytettiin Pramnian viiniä, raastettua vuohenjuustoa, paahdettuja ohrajauhoja ja hunajaa.
Sen lisäksi että viini oli keskeinen ruokajuoma ja nautintoaine sekä merkittävä kauppatavara, sillä oli kreikkalaisessa yhteiskunnassa myös merkittäviä yhteisöllisiä, uskonnollisia ja lääkinnällisiä käyttötapoja. Kreikkalaiset katsoivat viinin olevan keskeinen osa sivistystään ja jopa arvottivat muita kansoja sen mukaan, mikä oli näiden suhde viiniin. Esimerkiksi Homeroksella kyklooppi Polyfemoksen barbaarisuus näkyi siinä, että tämä joi viinin sijasta maitoa.
Kreikkalaisessa kulttuurissa viinin juomisesta käytettiin sanaa "potos". Tavallinen antiikin kreikkalainen saattoi kastaa aamulla leipänsä viiniin. Tämä oli ainoita kertoja, jolloin viiniä nautittiin "akratos" eli sekoittamattomana. Muutoin viini tarjoiltiin lähes aina sekoitettuna eli laimennettuna vedellä. Kreikkalaiset pitivät tätä sivistyksen merkkinä ja katsoivat, että vain barbaarit, kuten traakialaiset ja skyyttalaiset, joivat sekoittamatonta tai laimentamatonta viiniä.
Kreikkalaisessa mytologiassa laimentamattoman viinin juominen liittyi "kentauromakhiaan", lapiittien riehumiseen Peirithooksen häissä. Spartan kuningas Kleomenes I:n katsottiin tulleen hulluksi juotuaan kerran laimentamatonta viiniä. Laimentamattoman viinin uskottiin voivan jopa tappaa juojansa: gallialaisen päällikkö Brennuksen kerrottiin tehneen itsemurhan juomalla täysivahvuista viiniä.
Viini oli keskeisellä sijalla kreikkalaisissa pidoissa eli symposioneissa (”yhdessä juominen”). Symposion oli vakiintunut yhteisöllinen tilaisuus, johon liittyivät tietyt tavat ja rituaalit, ja joita luonnehti avoin keskustelu, ajatuksenvapaus, totuuden tavoittelu ja yhteisymmärrys.
Symposioneihin kuului oleellisesti "potos", joka seurasi kevyttä päivällistä, ja joka koostui sekoitetun viinin nauttimisesta. Näin osanottajat saattoivat jatkaa keskustelujaan ilman liiallista juopumusta. Pidoissa juomanlaskija sekoitti viinin ja veden, ammensi viiniä sekoitusmaljasta ("krater") kaatokannulla ("oinokhoe") ja tarjoili sitä pitoihin osallistuville. Viiniä laimennettiin sen vahvuuden tai juhlijoiden mielialan mukaan. Hesiodos kehotti lisäämään viiniin kolme neljäsosaa raikasta lähdevettä. Viiniä saatettiin laimentaa jopa suhteessa kaksikymmentä osaa vettä yhteen osaan viiniä. Kesällä sekoittamiseen käytettiin kylmää vettä tai lunta, talvella haaleaa vettä.
Erilaisia juoma-astioiden tyyppejä oli lukuisia, muun muassa "kyliks", "kantharos", "kotyle", "fiale", "lakaina", "mastos" ja "rhyton". Viinin jäähdyttämiseen käytettiin erityisiä jäähdytysamforoita tai jäähdytysruukkuja ("psykter"). Athenaioksen teos "Deipnosofistai" on merkittävä sekä pitojen viinikulttuurin että siihen liittyneiden astioiden tuntemisen kannalta.
Runoilija Eubolos huomioi kolmen ("kyliks"-) maljallisen viiniä olevan ihanteellinen annos ja edustavan kohtuullisuutta. Näytelmässään "Semele" eli "Dionysios" hän antaa Dionysoksen sanoa, että ensimmäinen malja on terveydelle, toinen rakkaudelle ja nautinnolle, ja kolmas unelle. Tämän jälkeen viisaat vieraat lähtevät kotiin. Kolmatta seuraavat maljat eivät enää ole meidän, vaan kuuluvat väkivallalle, riehumiselle, mustille silmille ja huonekalujen heittelylle.
Pidoissa myös laulettiin juomalauluja ja pelattiin erilaisia pelejä. Suositussa kottabos-pelissä oli tavoitteena singota viinipisara "kyliks"-maljan pohjalta kohteeseensa, kuten toisen henkilön viinimaljaan.
Dionysos oli kreikkalaisessa mytologiassa viinin ja yleisemmin kaikenlaisen hurmioitumisen ja toisen hahmon ottamisen tai toiseksi muuttumisen jumala. Kreikkalaiset yhdistivät viininvalmistuksen saapumisen Dionysokseen sekä kulttuuriheeros Aristaiokseen. Viini on keskeisessä roolissa myös myyteissä Ikarioksesta tai Semakhoksesta, joka otti Dionysoksen lahjan vastaan, sekä Amfitryonista, joka opetti ihmisille sivistyneen tavan nauttia viini veteen sekoitettuna. Kuningas Minoksen tytär Ariadne antoi Dionysokselle kaksi poikaa, joiden nimetkin viittaavat viiniin: Stafylos ja Oinopion.
Attikalaisten juoma-astioiden rikas koristelu ilmentää Dionysos-kultin suurta suosiota. Dionysokseen liittyi useita erilaisia juhlia. Ateenassa helmikuussa vietetyssä Anthesteria-juhlassa avattiin edellisen syksyn sadon viiniruukut. Siihen kuului viininjuontikilpailuja sekä kulkueita, joissa kannettiin viiniruukkuja. Dionysia-juhlissa viinin jumalan kunniaksi järjestettiin näytelmäkilpailuja. Kreikkalainen teatteri sai alkunsa Dionysoksen kunniaksi lauletuista dityrambeista. Viinin juonti oli keskeinen osa Dionysia-juhlia ja se alkoi jo aamusta.
Uskonnollisissa toimituksissa viini oli yleinen juomauhri ("spondē") jumalille uhrattaessa. Viiniä saatettiin kaataa esimerkiksi maahan tai mereen jumalille lähetettäväksi, alttarin tuleen eläimiä uhratessa, tai haudalle vainajan hengelle. Juomauhreja saatettiin toimittaa muutoinkin aina viiniä juotaessa esimerkiksi pidoissa. Kaikille jumalille ei kuitenkaan saanut uhrata viiniä; tällöin juomauhrina toimi maito.
Hippokrates tutki viinin lääketieteellistä käyttöä laajasti. Hänen mukaansa viini lisäsi koleerisuutta ja vähensi ruumiista kosteutta ja kylmyyttä. Hänen koulukunnassaan viini oli yhtenä osana useita lääkkeitä. Viiniä käytettiin muun muassa lääkkeenä kuumeeseen, toipilaiden hoitoon sekä antiseptisenä aineena.
Lääketieteessä jokaisen alueen viinillä katsottiin olevan omat fysiologiset vaikutuksensa. Muun muassa Galenos harrasti tällaista viinituntemusta.
Kreikkalaiset olivat luonnollisesti tietoisia myös viinin lyhytaikaisista haittavaikutuksista erityisesti silloin, kun viiniä oli käytetty yli kohtuuden. Athenaios mainitsee usein viinin kyvyn aiheuttaa kohmeloa ja ehdotti siihen useita parannuskeinoja.