hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Nousia Venäläinen
Nousia Venäläinen eli Nousia Karjalainen eli Nousia Ryds eli Nousia Ryssä oli 1500-luvulla elänyt henkilö. Hän on luultavasti ollut Käkisalmen läänistä peräisin ollut karjalainen. Hän esitti selonteon karjalaisten silloisista kauppateistä, jotka kulkivat Käkisalmesta Pielisjärvelle ja edelleen Ouluun ja toiseen suuntaan Vienanmerelle. Hän esitti sen kuninkaan asiamiehelle Jaakko Teitille. Selostus on julkaistu teoksessa "Jaakko Teitin valitusluettelo Suomen aatelistoa vastaan vuosilta 1555–1556" (1894).
Reittiä kutsutaan joskus Nousian Reitiksi. Reitti oli pääasiassa vesireitti. Esimerkiksi Käkisalmesta Ouluun oli matkaa 115 peninkulmaa eli noin 690 kilometriä, josta vesitien osuus oli 91 peninkulmaa. Lieksanjoen reitin itään Vienanmerelle on arvioitu olleen talvitien, sillä koskinen Lieksanjoki ei ollut kovin kulkukelpoinen. Ruotsin vaikutus ei Nousian mukaan näkynyt esimerkiksi Pielisen seudulla. vaan alkoi vasta Vuokatin jälkeen Nuasjärvellä.
Reittien laadusta on kuitenkin vuosikymmenien mittaan esitetty erilaisia näkemyksiä. Tielaitoksen 200-vuotishistorissa esitetään esimerkiksi, että käsitys vesireittien ensisijaisuudesta olisi romantisointia.
Sikorsky S-92
Sikorsky S-92 on Sikorsky Aircraftin valmistama kaksimoottorinen kuljetushelikopteri, jota valmistetaan sotilas- ja siviilikäyttöön. S-92 malli kehitettiin S-70 mallin pohjalta, ja se käyttää osittain samoja osia kuin S-70, kuten lennon ohjaus ja roottorijärjestelmä.
H-92 Superhawk on armeijan käyttöön suunnattu versio S-92sta, ja sillä voi kuljettaa 22 sotilasta. H-92sta voi käyttää myös mm. etsintätehtäviin tai VIP-kuljetuksiin.S-91A on siviiliversio, ja siitä on olemassa useita eri versioita. Helikopterista on saatavilla 19 -paikkainen matkustajaversio, sekä kuljetusversio jossa on 22 paikkaa ja takana ramppi. Helikopterin sisätilaa voidaan käyttää myös kolmen LD3 -rahtikontin kuljettamiseen.
H-92 Superhawk on armeijan käyttöön tarkoitettu versio S-91 helikopterista. Siinä on tehokkaammat moottorit ja fly-by-wire ominaisuus. Siitä on olemassa myös etsintätehtäviin tarkoitettu muunnos.
Toukokuussa 2014 Sikorsky sai 1,2 miljardin USD sopimuksen kehittää Yhdysvaltain johdon kuljetukseen käytettävä helikopteri. Helikopteri pohjautuu S-92 malliin, mutta siinä on VIP-sisustus ja armeijatason varustus. Vuoteen 2017 mennessä Yhdysvallat ottaa käyttöön kuusi helikopteria ja vielä 17 helikopterin tuotannon suunnitellaan alkavan vuonna 2020.
Tällä hetkellä kehityksessä oleva versio, joka tulee Kanadan asevoimien käyttöön.
Tim Wallace
Tim Wallace (s. 6. elokuuta 1984 Anchorage, Alaska, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Hän edustaa SHL-seura Örebro HK:ta.
Wallace pelasi uransa alussa kaksi kautta Yhdysvaltain U18-joukkueessa. Kaudeksi 2002–2003 hän siirtyi NCAA:n Notre Damen yliopistoon, jota edusti neljä kautta. Kaudet 2006–2011 Wallace pelasi AHL-seura Wilkes-Barre/Scranton Penguinsissa lukuun ottamatta 19 ECHL-ottelua Wheeling Nailersissa kaudella 2006–2007 ja 24 NHL-ottelua Pittsburgh Penguinsissa kausilla 2008–2009, 2009–2010 ja 2010–2011. Hän debytoi NHL:ssä 10. joulukuuta 2008 New Jersey Devilsiä vastaan.
Kaudeksi 2011–2012 Wallace siirtyi New York Islandersiin, jonka paidassa pääsi pelaamaan 31 ottelua. Farmijoukkue Bridgeport Sound Tigersissa hän pelasi 24 ottelua tehopistein 9+11=20. Helmikuussa 2012 Wallace siirtyi Tampa Bay Lightningiin, jonka paidassa teki ensimmäisen NHL-maalinsa 3. maaliskuuta 2012 Carolina Hurricanesia vastaan. Hän pelasi loppukauden aikana Lightningissa 18 ottelua tehopistein 3+5=8. Kaudeksi 2012–2013 Wallace siirtyi Carolina Hurricanesiin.
Espanjan maa
Espanjan maa () on yhdysvaltalainen dokumenttielokuva vuodelta 1937. Sen ohjasi Joris Ivens, ja selostajana toimi kirjailija Ernest Hemingway. Hemingway myös kirjoitti selostustekstin ja auttoi elokuvan rahoituksen hankkimisessa.
Markel Bergara
Markel Bergara Larrañaga (s. 5. toukokuuta 1986 Elgoibar, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Getafea ja on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja.
Bergara on Real Sociedadin kasvatti. Ennen ensiesiintymistään edustusjoukkueessa hän pelasi kaudet 2005–2006 ja 2006–2007 lainasopimuksilla Sociedad Deportiva Eibarissa ja Unión Deportiva Vecindariossa.
4. syyskuuta 2007 Bergara pelasi ensimmäisen ottelunsa edustusjoukkueessa, kun Real Sociedad kohtasi Unión Deportiva Las Palmasin Copa del Reyssä. Sarjaotteluita hänelle kertyi ensimmäisen kauden aikana vain yhteensä neljä kappaletta.
Fiat 1800 ja 2100
Fiat 1800 ja 2100 ovat Fiatin vuosina 1959–1968 valmistamia henkilöautomalleja.
Mallien tuotanto aloitettiin vuonna 1959. Automallin moottori oli suora kuusisylinterinen bensiinimoottori (R6). Sarjassaan auto sijoittui edustusluokkaan. Myöhempi tuotantomallin korvaaja oli Fiat 2300.
Moottorin kuutiotilavuus oli perusmallissa 1 795 kuutiosenttimetriä. Teho siinä oli 85 hevosvoimaa kierrosluvun ollessa 5 000 r/min. Polttoaineen keskikulutus oli 11 litraa/100 km. Autoon mahtui viisi henkilöä ja omamassa oli 1 230 kilogrammaa.
Auton enimmäisnopeus oli Fiat 1500:aa pienempi, ollen kokoluokalleen vaatimattomat 140 km/h.
Stromboli (elokuva)
Stromboli on Roberto Rossellinin ohjaama neorealistinen elokuva vuodelta 1949. Se oli ensimmäinen elokuva, jossa Ingrid Bergman työskenteli Rossellinin kanssa. Myöhemmin he tekivät yhdessä myös elokuvat "Europa ’51" (1952) ja "Matka Italiassa" (1954), jotka "Strombolin" tavoin käsittelevät henkistä kriisiä.
Rosselini ja Bergman rakastuivat kuvausten aikana, mikä aiheutti skandaalin, sillä kumpikin oli tahollaan naimisissa. Rossellini oli alkujaan ajatellut naispääosaan silloista naisystäväänsä Anna Magnania. Jopa Yhdysvaltojen senaatti tuomitsi Rossellinin ja Bergmanin suhteen. Skandaali vaikutti elokuvan vastaanottoon, mutta sitä on ylistetty myöhemmin.
Bergman esittää liettualaista Karinia, joka on päätynyt sotapakolaisena Italiaan. Hän ei saa haluamaansa Argentiinan viisumia, mutta kalastaja Antonio kosii häntä pakolaisleirin piikkilankojen yli. Karin tarttuu tilaisuuteen, menee Antonion kanssa naimisiin ja muuttaa miehen kotikylään Strombolin tulivuorisaarelle. Hän ei kuitenkaan sopeudu uskonnollisen kalastajakylän ankeisiin oloihin.
Yrjö Tikka
Yrjö Aleksanteri Tikka (25. elokuuta 1898 Viipuri – 3. elokuuta 1973 Helsinki) oli Suomen Puolustusvoimien upseeri ja eversti evp.
Tikan vanhemmat olivat Paavo Tikka ja hänen puolisonsa Maria o.s. Himanen. Tikka kävi Viipurin upseerikokelaskurssin vuonna 1918, Kadettikoulun 1924–1925 sekä Sotakorkeakoulun 1933–1935 (ye-upseeri 1938). Talvisodassa hän palveli Kannaksen armeijan esikunnassa, jatkosodassa aluksi Karjalan armeijan sekä Aunuksen ryhmän esikunnassa. JR 8:aa hän komensi vuosina 1942–1944. Hän johti Rovaniemen sotilaspiiriä 1944–1946 ja Porin sotilaspiiriä 1946–1948. Hän oli 3. divisioonan esikuntapäällikkö vuodet 1948–1949. Tikka komensi JR 7:ää 1949–1951. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1951. Tämän jälkeen hän työskenteli Töölön yhteislyseossa 1953–1963 voimistelun ja terveysopin tuntiopettajana.
Tikan puoliso oli Martta Kirsti Inkeri Wennström ja heille syntyi kolme lasta, joista Olli Tikka (s. 1923) on eversti ja Juha Tikka (s. 1929, k. 2001) oli kontra-amiraali.
Tikka ylennettiin vänrikiksi 1919, luutnantiksi 1922, kapteeniksi 1926, majuriksi 1935, everstiluutnantiksi 1940 ja everstiksi 21. joulukuuta 1943.
Ronnie Ray Smith
Ronald Ray ”Ronnie Ray” Smith (28. maaliskuuta 1949 Los Angeles, Kalifornia – 31. maaliskuuta 2013 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen pikajuoksija, olympiavoittaja ja 100 metrin juoksun sekä 4×100 metrin juoksun maailmanennätyksien haltija.
Smith juoksi Yhdysvaltain olympiakultaa maailmanennätysajalla voittaneen pikaviestijoukkueen kolmannen osuuden loppukilpailussa Méxicossa 1968. Aikaisemmin samana kesänä Smith, Jim Hines ja Charles Greene juoksivat 100 metrillä saman kilpailun kahdessa eri välierässä maailmanennätyksen 9,9 sekuntia käsiajanotolla.
Smith kuoli Los Angelesissa 31. maaliskuuta 2013, 64-vuotiaana.
Tim Brent
Tim Brent (s. 10. maaliskuuta 1984 Cambridge, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hän edustaa KHL-seura Metallurg Magnitogorskia.
Brent pelasi uransa alussa neljä kautta OHL:n Toronto St. Michael's Majorsissa. Kaudeksi 2004–2005 hän siirtyi NHL-seura Anaheim Ducksin AHL-farmijoukkueeseen Cincinnati Mighty Ducksiin. Kauden 2005–2006 Brent pelasi AHL:ää Portland Piratesissa, jossa aloitti myös kauden 2006–2007. Hän debytoi NHL:ssä 5. tammikuuta 2007 Columbus Blue Jacketsia vastaan ja teki ensimmäisen NHL-maalinsa 20. helmikuuta 2007 Vancouver Canucksia vastaan. Kauden aikana Brent pelasi Ducksissa 15 ottelua ja farmijoukkueessa 48 ottelua.
Seuraavien kolmen kauden aikana Brent pelasi vain neljä NHL-ottelua: kaudella 2007–2008 yhden Pittsburgh Penguinsissa, kaudella 2008–2009 kaksi Chicago Blackhawksissa ja kaudella 2009–2010 yhden Toronto Maple Leafsissa. Kaudella 2007–2008 hän pelasi Penguinsin farmijoukkueessa Wilkes-Barre/Scrantonissa 74 runkosarjaottelua tehopistein 18+43=61 ja 23 pudotuspeliottelua tehopistein 12+15=27. Kaudella 2008–2009 Brent pelasi Blackhawksin farmijoukkueessa Rockford IceHogsissa 64 ottelua tehopistein 20+42=62 ja kaudella 2009–2010 Maple Leafsin farmijoukkueessa Toronto Marliesissa 33 ottelua tehopistein 13+15=28.
Kaudella 2010–2011 Brent pelasi Maple Leafsissa ensimmäisen kokonaisen NHL-kautensa; 79 ottelussa hän sai tehopisteet 8+12=20. Kaudeksi 2011–2012 hän siirtyi Carolina Hurricanesiin, jossa pelasi ensimmäisellä kaudellaan 79 ottelua tehopistein 12+12=24 ja toisella kaudellaan 30 ottelua keräten 3 syöttöpistettä.
Kaudeksi 2013–2014 Brent siirtyi Torpedo Nižni Novgorodiin, jossa pelasi 18 ottelua tehopistein 3+8=11, jonka jälkeen siirtyi Metallurg Magnitogorskiin, jossa teki runkosarjassa 33 ottelussa tehot 6+12=18
Jääkiekon SM-sarjakausi 1967–1968
Jääkiekon SM-sarjakausi 1967−1968 oli järjestyksessään 38. SM-sarjakausi. Sarjassa pelattiin 11 joukkueen kaksinkertainen runkosarja, jonka voittaja voitti mestaruuden. Uusina joukkueina sarjaan olivat nousseet Upon Pallo Lahdesta ja Oulun Kärpät. Suurin muutos tapahtui kuitenkin kesällä 1967 kun edellisten kausien menestyneet porilaisseurat RU-38 ja Karhut yhdistyivät Porin Ässiksi. RU-38 oli voittanut mestaruuden edelliskautena, joten hallitseva mestari ei ollut sarjassa pelaamassa. Ässät sijoittui ensimmäisenä kautenaan neljänneksi.
Mestaruuden vei tamperelainen KooVee, hopealle tuli Tampereen Ilves ja pronssia sai TuTo Turusta. TPS ja Kärpät putosivat seuraavaksi kaudeksi Suomensarjaan. SM-sarjaa laajennettiin 12 joukkueeseen seuraavalle kaudelle, joten Suomensarjasta nousi tilalle Rauman Lukko, Savonlinnan Pallokerho ja Vehmaisten Urheilijat.
TPS ja Kärpät putosivat Suomensarjaan. Sarjaan nousivat Rauman Lukko, Savonlinnan Pallokerho ja Vehmaisten Urheilijat.
Jerome Robbins
Jerome Robbins (11. lokakuuta 1918 New York, New York – 29. heinäkuuta 1998 New York, New York), syntymänimeltään Jerome Rabinowitz, oli yhdysvaltalainen Oscar-palkittu elokuvaohjaaja, koreografi ja kirjoittaja. Hän sai parhaan ohjauksen Oscar-palkinnon elokuvasta "West Side Story" (1961). Hän jakoi palkinnon ohjaaja Robert Wisen kanssa. Robbins ja Wise olivatkin ensimmäiset ohjaajat, jotka jakoivat palkinnon.
Robbins opiskeli tanssia New Yorkin yliopistossa ja teki ensiesiintymisensä vuonna 1937. Hän liittyi New York City Balletiin vuonna 1948 ja toimi myös sen apulaisjohtajana.
Sherlock Holmes (vuoden 2013 televisiosarja)
Sherlock Holmes () on syksyllä 2013 julkaistava venäläinen televisiosarja, joka perustuu Arthur Conan Doylen Sherlock Holmes -tarinoihin. Sarjan 16 jaksoa muodostuvat kahdeksasta tarinasta, joista jokainen on jaettu kahteen jaksoon. Osasta tarinoita ei ole aiemmin tehty televisio- tai elokuvasovituksia.
Sarjan julkaisemista on viivästyttänyt näyttelijä Andrei Paninin äkillinen kuolema, sillä häneltä jäi kesken roolihahmonsa tohtori Watsonin ääniosuuksien nauhoittaminen.
Tapahtumat sijoittuvat 1800-luvun Englantiin. 27-vuotias Sherlock Holmes (Igor Petrenko) tapaa tohtori Watsonin (Andrei Panin) – kokeneen lääkärin, joka on juuri palannut sodasta Afganistanista. Säästääkseen rahaa he päättävät jakaa asunnon Lontoon keskustassa yhdessä rouva Hudsonin kanssa. Useimmista Sherlock Holmes -tulkinnoista poiketen Watson on 15 vuotta Holmesia vanhempi.
Watson saa pian selville, että hänen uusi asuintoverinsa on yksityisetsivä, ja huomaa pian joutuvansa mukaan Holmesin johtamaan rikostutkintaan. Kun Watson huomaa Holmesin olevan epätavallisen älykäs ja lahjakas, hän alkaa kirjoittaa tämän etsiväntaidoista lehteen. Hän paljastaa Holmesin ratkaisemat mysteerit koko maailmalle, vaikka usein kaunisteleekin tapahtumia. Holmes polttaa tavallisia savukkeita, mutta Watson keksii käyttää tarinoissa sen sijaan kuuluisaksi tulevaa piippua, koska se vaikuttaa erikoisemmalta. Myöhemmin Watson jopa yrittää suostutella Holmesin polttamaan sitä oikeasti.
Kaksikon pyytää yleensä osallistumaan rikostutkintaan Scotland Yardissa työskentelevä tarkastaja Lestrade (Mikhail Boyarsky), joka joutuu usein umpikujaan syyllistä etsiessään. Epätavallisen nerokas salapoliisi ja hänen apulaisensa kohtaavat epätavallisia roistoja, kuten professori Moriartyn (Alexei Gorbunov) ja hurmaavan Irene Adlerin (Lyanka Gryu).
Guy Ritchien elokuvan esimerkkiä seuraten Irene Adlerin roolia on laajennettu. Adlerin ja Sherlock Holmesin välinen rakkaustarina on yksi sarjan tärkeimmistä juonikuvioista. Ohjaaja Kavunin mukaan on muutenkin tarkoitus ottaa alkuperäisteoksista motiivit, mutta luoda tarinat muuten lähes tyhjästä.
Suunnitelma uudesta venäläisestä Sherlock Holmes -televisiosarjasta julkistettiin vuonna 2009, vähän ennen Guy Ritchien "Sherlock Holmes" -elokuvan julkaisemista. Ohjaajan ja näyttelijöiden valinta kuitenkin viivästyi, ja sarjan julkaiseminen siirtyi kolmella vuodella. Sarjan virallinen tuotanto alkoi vasta vuonna 2011. Ohjaajaksi valittiin Andrey Kavun, jonka tunnetuin työ on elokuva "Kandagar". Igor Petrenko valittiin Sherlock Holmesin rooliin, Andrei Panin tohtori Watsonin rooliin ja tarkastaja Lestraden rooliin valittiin Mikhail Boyarsky.
Sarjan kuvaaminen aloitettiin syyskuussa 2011 ja se kesti 161 päivää. Viktoriaanista Englantia kuvattiin Venäjällä kahdeksan kuukauden ajan, muun muassa Pietarissa, Viipurissa, Kronstadtissa, Puškinissa, Hatsinassa ja Ivangorodissa. Sarjan muu tuotanto valmistui lokakuun lopulla 2012.
Sarja näytetään televisiossa luultavasti vuoden 2013 loppupuolella Rossija 1 -kanavalta.
Filmstaden
Filmstaden on Ruotsissa Solnan kunnan Råsundassa sijaitseva alue, jossa ovat toimineet Svensk Filmindustrin elokuvastudiot.
Alue on rakennettu vuosina 1919–1920, minkä jälkeen siitä tuli yksi Euroopan moderneimmista elokuvastudioista. Filmstadeniin rakennettiin työpajoja, pukeutumistiloja, konttoreita, filmilaboratorio, elokuvien säilytystiloja, varastoja, ravintola ja kaksi suurta kuvausateljeeta. Rakennukset ovat tyyliltään pääosin kansallisromantiikkaa, mutta niissä on piirteitä myös alkavasta 1920-luvun klassisismista. Alue on ollut osa maaseutumaista kulttuurimaisemaa, joten monia ulkokohtauksia on voitu kuvata ympäristössä. 1940- ja 1950-luvuilla Filmstadenin ympärille rakennettiin kerrostaloja ja vanha aita korvattiin betonimuurilla.
Filmstadenissa on tehty melkein 400 elokuvaa. Monet ruotsalaiset näyttelijät ja ohjaajat ovat työskennelleet Filmstadenissa. Siellä on tehty esimerkiksi Ingmar Bergmanin, Alf Sjöbergin, Arne Sucksdorffin, Hasse Ekmanin, Jan Troellin, Hans Alfredsonin ja Tage Danielssonin elokuvia. Alueella kuvattuja elokuvia ovat esimerkiksi "Terje Vigen" (1917), "Ajomies" (1920) ja "Erotikon" (1920) sekä ensimmäinen ruotsalainen äänielokuva "Sano se sävelin".
1960-luvulla elokuvia alettiin kuvata enemmän aidoissa ympäristöissä eikä yhtä suurille studioille ollut enää niinkään tarvetta. Siksi vuonna 1969 toiminta siirtyi merkittävästi pienempiin tiloihin Stocksundiin. Viimeisten alueella kuvattujen elokuvien joukossa olivat sisäkohtaukset "Peppi Pitkätossuun" ja Ingmar Bergmanin "Kosketus".
Vuonna 2001 Filmstadeniin tehtiin uusi asemakaava. Useimmat kulttuurihistoriallisesti arvokkaat rakennukset suojeltiin, joten niitä ei saa purkaa eikä julkisivuja muuttaa. Osa rakennuksista on purettu uusien rakennusten tieltä.
Osa alueesta on muutettu uusiksi asunnoiksi. Niiden rakentaminen aloitettiin vuonna 2003.
Filmstadenissa sijaitsee SF:n elokuvateatteri Filmstaden Råsunda ja myös SF:n pääkonttori. Alueella toimivat myös SF:n omistamat AB Filmteknik ja AB Filmlager. Ateljeet olivat vuokrattuina Statens Scenskolalle joitakin vuosia, mutta vuodesta 1971 alkaen tilat ovat olleet Riksteaternin käytössä.
Kaiyōmaru
Kaiyōmaru () oli vuonna 1865 vesillelaskettu höyrykäyttöinen täystakiloitu sotalaiva ollen ensimmäisiä tyypin edustajia Japanissa.
Tokugawa-shōgunaatin hallinto Bakufu tilasi aluksen Alankomaista vuonna 1863 Nederllandsche Handel-Maatschappij'n toimiessa välikätenä. Sen valmisti Cornelis Gips and Sonsin telakka Dordrechtissä kauppasumman ollessa 831 200 guldenia. Vesillelaskettaessa alus oli suurin Alankomaiden telakoilla valmistunut puurunkoinen sotalaiva. Valmistusta valvoi japanilainen Uchida Masaon ja Akamatsu Noriyoshin johtama sotilaslähetystö.
"Kaiyōmaru" lähti päällikkönään alankomaalainen meriupseeri J. A. E. Dinaux neitsytmatkalleen Japaniin, jonne se saapui 26. maaliskuuta 1867. Aluksen mukana matkusti japanilainen opiskelija Enomoto Takeaki, joka oli lähetetty viidentoista muun kanssa viideksi vuodeksi Alankomaihin opiskelemaan merenkulkua. Hänestä tuli Japaniin saavuttuaan modernisoidun Bakufun laivaston vara-amiraali () ja "Kaiyōmarusta" tuli hänen lippulaivansa.
Pian aluksen saavuttua vuoden 1867 lopulla syttyi Boshin-sota, jossa keisarin kannattajat taistelivat Bakufun joukkoja vastaan aina vuoteen 1869 saakka. Syyskuussa 1868 Enomoto Takeaki päätti jatkaa taistelua Pohjois-Japanissa Bakufun hallinnolle uskollisten daimioiden avulla ja hän purjehti "Kaiyōmarun" ja seitsemän muun aluksen kanssa Shinagawasta Tokiosta pohjoiseen. Aluksilla oli mukana kourallinen ranskalaisia sotilasneuvonantajia, joiden johtajana oli Jules Brunet. Kapinalliset päätyivät Hokkaidōn saarelle, jossa he perustivat itsenäisen Ezon tasavallan.
"Kaiyōmaru" tuli lopulta Hokkaidōlla olevan laivaston tärkein alus ja siihen asetettiin paljon toiveita pyrittäessä merenherruuteen taistelussa heikompaa keisarillisen Japanin laivastoa vastaan. Alus kuitenkin haaksirikkoutui myrskyssä Esashissa 15. marraskuuta 1868. Aluksen, jonka kannella oli matkannut maailman toiselta puolen, kohtalo mursi Enomoto Takeakin ja siten heikensi kapinallisten mahdollisuuksia voittoon.
Sukellusvene "Yomiurigo" löysi "Kaiyōmarun" tykit ja hylyn jäänteet 14. elokuuta 1968. Lisää hylyn kappaleita löytyi myöhemmin, mutta projektin rahoituksen puutteet estivät hylyn noston. Joitakin esineitä kuitenkin nostettiin vuonna 1969. Sukelluksia jatkettiin elokuussa 1974.
Kopio aluksesta valmistettiin vuonna 1990 ja se on näytteillä Esashissa. Aluksesta tehtiin museo merestä nostetulle esineistölle.
Shinsoku
Shinsoku () oli Tokugawa-shōgunaatin ja myöhemmin Ezon tasavallan puurunkoinen täystakiloitu alus.
Alus valmistettiin Yhdysvalloissa nimellä "Meteo".
Alus osallistui Boshin-sotaan Togukawa-shōgunaatin puolella ja se liittyi Ezon tasavaltaan 1868. Alus tuhoutui ajettuaan karille Esashissa yrittäessään pelastaa myös karille ajaneen "Kaiyōmarun".
Kanrinmaru
Kanrinmaru () oli Tokugawa-shōgunaatin ja myöhemmin Ezon tasavallan puurunkoinen kolmimastoinen potkurikorvetti ollen samalla ensimmäinen japanilainen höyrykäyttöinen potkurilla varustettu sotalaiva.
Shōgunaatin hallinto, Bakufu, tilasi vuonna 1853 Alankomaista, jolla ainoana länsimaana oli diplomaattisuhteet Japaniin eristyneisyyden aikana, Fop Smitin telakalta Kinderdijkistä. "Japaniksi" nimetyn aluksen luovutti 21. syyskuuta 1857 Alankomaiden laivaston luutnantti Willem Huyssen van Kattendijke. Se sijoitettiin aluksi vastaperustettuun Nagasakin merisotakouluun, jossa aluksen avulla oli tarkoitus luoda perusta tietämykselle länsimaisesta sotateknologiasta.
Bakufu lähetti kolme vuotta myöhemmin "Kanrinmarulla" lähetystön Yhdysvaltoihin San Franciscoon, jolloin aluksesta tuli ensimmäinen Tyynenmeren ylittänyt japanilainen alus. Matkan yhtenä päämääränä oli esitellä länsimaille, että Japani oli kyennyt ottamaan käyttöön länsimaisen teknologian. Alus lähti 9. helmikuuta 1860 Uragasta San Franciscoon päällikkönään Katsu Kaishū ja lähes sadan hengen japanilainen miehistö sekä yhdysvaltalainen upseeri John M. Brooke. Alusta saattoi Yhdysvaltain laivaston "USS Powhatan". Matkan virallisena tavoitteena oli kuljettaa ensimmäinen japanilainen lähetystö Yhdysvaltoihin ja allekirjoittaa uusi ystävyys-, kauppa- ja merenkulkusopimus Yhdysvaltain kanssa.
Vuoden 1867 syttyi Boshin-sota Bakufun ja keisarin kannattajien välillä, mikä johti lopulta Meiji-restauraatioon. Sodan lopulla syyskuussa 1868 alus kuului Enomoto Takeakin laivasto-osastoon, josta tuli Ezon tasavallan laivasto. Osasto joutui matkalla pohjoiseen taifuuniin, jolloin "Kanrinmaru" vaurioitui. Alus joutui hakeutumaan suojaan Shimizuun, missä keisarilliset joukot valtasivat aluksen huhtikuussa. Saman vuoden lopulla kauppaministeriö otti aluksen hallintaansa, ja sitä käytettiin kuljetusaluksena vuoteen 1872.
Alus tuhoutui vuonna 1871 Esashissa jouduttuaan taifuuniin.
Nani (näyttelijä)
Naveen Babu Ghanta eli Nani (teluguksi నాని; s. 24. helmikuuta 1984 Hyderabad, Andhra Pradesh, Intia) on intialainen elokuvanäyttelijä, joka tunnetaan esiintymisistään telugun- ja tamilinkielisissä elokuvissa.
Valmistuttuaan koulusta Nani aikoi ryhtyä elokuvaohjaajaksi innostuttuaan tamilinkielisiä elokuvia ohjaavien Mani Ratnamin ja Kamal Haasanin työstä. Ohjaajan työn sijaan Nanille tarjottiinkin näyttelijän työtä vuoden 2008 telugunkieliseen elokuvaan "Ashta Chamma". Nani otti roolin vastaan, ja "Ashta Chammasta" tuli hänen ensimmäinen elokuvansa. Elokuva menestyi hyvin, ja Nani sai lisää roolitarjouksia.
Ensimmäisellä tamilinkielisellä elokuvallaan "Veppam" Nani voitti vuoden 2011 parhaan miestulokkaan Vijay-palkinnon.
Vuoden 2012 elokuva "Eega", jossa Nani esitti yhtä tärkeimmistä pääosarooleista, sai vuoden parhaan telugunkielisen elokuvan Kansallisen elokuvapalkinnon. Nani voitti yhdessä erikoistehosteista tehdyn kärpäsen kanssa esittämästään roolista myös Toronto After Dark -elokuvafestivaalin parhaan sankarinäyttelijän palkinnon.
Ensio Lehtonen
Ensio Akseli Lehtonen (30. kesäkuuta 1906 Taivassalo – 6. kesäkuuta 1971 Kerava) oli suomalainen helluntailiikkeeseen kuulunut saarnamies, kustantaja, toimittaja ja kirjailija. Hän käytti myös nimimerkkejä "Eno" ja "Ensio-setä".
Lehtonen perusti vuonna 1942 Kuva ja Sana -nimisen kristillisen kustantamon ja toimi pitkään kustantamon johtajana. Hän perusti myös Lasten Kuvalehti -nimisen hengellisen lastenlehden ja oli vuonna 1948 perustetun "Nuorten Raamattukerho" -lehden (nimi vuodesta 1953 Kipinä) päätoimittajana aina vuoteen 1971 saakka. Vuonna 1940 hän perusti myös "Päivölä"-nimisen lastenkodin. Lastenkoti toimii nykyisin Paasikiven nuorisokylän nimellä Keravalla presidentti J. K. Paasikiven vuoteen 1953 saakka omistaman Jukolan tilan alueella.
Lehtosen kirjalliseen tuotantoon kuului yli 160 julkaisua. Hänen kirjansa "Äidin rukous" on eniten myyty suomalainen hengellinen kirja (108 000 myytyä kappaletta).
Ensio Lehtonen oli naimisissa Elma Lehtosen (1913–1991) kanssa, joka toimi Päivölän lastenkodin johtajana 1948–1978.
Robert Borden
Sir Robert Laird Borden (26. kesäkuuta 1854 – 10. kesäkuuta 1937) oli kanadalainen poliitikko. Hän oli Kanadan kahdeksas pääministeri vuosina 1911-1920, ja Konservatiivipuolueen puheenjohtaja 1901–1920. Pääministerikauden jälkeen Borden toimi McGill-yliopiston ja Queen’s-yliopiston kanslerina.
Maaliskuun 23. päivän liike
Maaliskuun 23. päivän liike eli M23 on noin 6 000 miehen kapinallisryhmä Kongon demokraattisessa tasavallassa. Ryhmä saa tukea naapurimaasta Ruandasta. Ryhmän johtajat ja huomattava osa sen taistelijoista ovat ruandan kieltä puhuvia kongolaisia tutseja. M23:n nimi viittaa maaliskuun 23. päivänä 2009 solmittuun rauhansopimukseen Kongon hallituksen armeijan ja kongolaisten tutsien aiemman kapinaliikkeen Kansan puolustuksen kansalliskongressin (CNDP) välillä. Marraskuussa 2013 Kongon armeija ilmoitti tuhonneensa M23-kapinalliset vallattuaan heidän viimeiset kaksi tukikohtaansa noin 80 kilometrin päässä Gomasta. Kapinallisia oli tukikohdissa kymmeniä. Kapinallisten arveltiin paenneen Ruandaan ja Ugandaan. M23-järjestö ilmoitti tämän jälkeen laskevansa aseensa ja olevansa valmis poliittisen ratkaisuun.
Aarne Kivekäs
Aarne Kivekäs (ven. Арне Францевич Кивекяс, s. 27. maaliskuuta 1902 Helsinki - 1982) oli neuvostoliittolainen yleisurheilija ja Spartakiadien mestari 800 metrillä vuonna 1928.
Kivekäs syntyi Helsingissä työväenluokan perheeseen. Koulun käytyään hän työskenteli mekaanikkona Kouvolan varikolla. Suomen sisällissotaan 1918 Kivekäs osallistui punaisten puolella. 1920-luvun alussa Aarne oli yksi parhaista juoksijoista Suomessa ja voitti seitsemän ammattiyhdistysliikkeen mestaruutta keskipitkillä matkoilla.
Lokakuussa 1924 Kivekäs valittiin Työväen Urheiluliiton edustajaksi Punaisen Urheiluinternationaalin kokoukseen Moskovaan. Tältä reissulta Kivekäs ei enää palannut Suomeen. Hänestä tuli Leningradin kansainvälisen sotakoulun kurssilainen. Myöhemmin Kivekäs asui ja toimi Karjalassa.
Aarne Kivekäs voitti kolme kultamitalia Venäjän federaation yleisurheilumestaruuskisoissa vuonna 1927. Seruraavana vuonna hän voitti 800 metriä Spartakiadeissa.
Toisen maailmansodan alussa Kivekäs toimi hiihtojoukkojen päällikkönä Karjalassa ja haavoituttuaan majuri Kivekäs osallistui puna-armeijan hiihtokoulutukseen Uralilla.
Sodan jälkeen Kivekäs opiskeli Tbilisin urheiluyliopistossa, josta valmistuttuaan 1949 palasi Karjalaan, jossa toimi lehtorina Petroskoin yliopistossa.
Anni Voipio
Anni Voipio (10. heinäkuuta 1906 Viipuri – 30. marraskuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen filosofian maisteri, toimittaja, tiedotuspäällikkö ja kirjailija. Hän käytti myös nimimerkkiä "Sampo Kirri".
Voipion vanhemmat olivat Onni Åkerman (1881–1937) ja Ida Kohonen (s. 1878). Hän oli naimisissa vuodesta 1944 Uuden Suomen ulkomaanosaston päällikön Martti Juvaksen (1898–1977) kanssa.
Voipio työskenteli Uuden Suomen toimittajana vuodesta 1926 alkaen.
Nimellä "Anni Voipio":
Nimellä "Anni Voipio-Juvas":
Nimimerkillä "Sampo Kirri":
Kalsiumkloraatti
Kalsiumkloraatti (Ca(ClO)) on kalsium- ja kloraatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Sitä käytetään rikkaruohojen hävittämiseen ja pyrotekniikassa esimerkiksi ilotulitteissa.
Kalsiumkloraatti on huoneenlämpötilassa valkoista kiinteää ainetta. Se liukenee hyvin veteen ja lisäksi myös hieman etanoliin. Kalsiumkloraatti on hygroskooppista ainetta ja kidevedettömän muodon lisäksi siitä tunnetaan dihydraatti (Ca(ClO)·2HO). Muiden kloraattien tavoin myös kalsiumkloraatti on voimakas hapetin ja voi reagoida voimakkaasti, jopa räjähdysmäisesti, helposti pelkistyvien aineiden kanssa. Kuumennettaessa kalsiumkloraatti hajoaa kalsiumkloridiksi ja hapeksi.
Kalsiumkloraattia voidaan valmistaa kalsiumkloridiliuosta elektrolysoimalla. Elektrolyysissä käytetään platinaelektrodeja. Toinen tapa valmistaa yhdistettä on niin kutsuttu Liebig-prosessi, jossa kalsiumhydroksidi reagoi kloorin kanssa.
Kalsiumkloraatin vesiliuoksia voidaan käyttää rikkaruohomyrkkynä. Yhdistettä käytetään myös ilotulitteissa ja muisa pyroteknillisissä valmisteissa vaaleanpunaisen värin aikaansaamiseksi.
Evo Mannerheim-Weckman
Eva Sophie Hélène (Evo) Mannerheim-Weckman (30. huhtikuuta 1903 Jokioinen – 9. maaliskuuta 1984 Porvoo) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
Evo Mannerheim-Weckman oli marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheimin veljen Johan Mannerheimin (1868–1934) tytär ja runoilija Augustin Mannerheimin (1915–2011) sisar. Hän oli naimisissa vuodesta 1925 toimitusjohtaja Björn Weckmanin kanssa.
Warren Hastings
Warren Hastings (8. joulukuuta 1732 – 1818) oli ensimmäinen brittiläinen Bengalin kenraalikuvernööri vuosina 1772–1785. Hän oli syntynyt köyhään perheeseen ja äiti kuoli pojan synnyttyä. Hän opiskeli Westminster Schoolissa, tulevien pääministerien koulussa. Hän saapui Intian Kalkuttaan elokuussa 1750 ja liittyi samana vuonna Itä-Intian kauppakomppaniaan. Hänet valittiin kenraalikuvernööriksi vuonna 1773.
Sudeep
Sudeep (kannadaksi ಸುದೀಪ್; s. 2. syyskuuta 1973 Shivamogga, Karnataka, Intia) on intialainen näyttelijä ja ohjaaja. Hän on esiintynyt useissa kannadankielisissä elokuvissa, mutta myös hindin-, telugun- ja tamilinkielisissä elokuvissa. Sudeep on lisäksi toiminut elokuvakäsikirjoittajana.
Sudeepin ensimmäinen elokuva oli vuonna 1997 ilmestynyt "Thayavva". Sitä ennen hän oli näytellyt televisiosarjassa "Premada Kadambari" sekä muutamassa kesken jääneessä elokuvassa. Sudeep tuli suuremman yleisön tietoisuuteen, kun hän voitti vuoden 2001 parhaan kannadankielisen elokuvan miesnäyttelijän Filmfare Awards South -palkinnon elokuvassa "Huchcha" esittämästään roolista. Bollywood-debyyttinsä hän teki vuonna 2008 Ram Gopal Varman kauhuelokuvassa "Phoonk", jolle tehtiin myös jatko-osia. Vuoden 2012 telugun- ja tamilinkielinen elokuva "Eega" ("Naan Ee"), jossa Sudeep esitti yhtä tärkeimmistä pääosarooleista, sai vuoden parhaan telugunkielisen elokuvan Kansallisen elokuvapalkinnon. Sudeep voitti roolillaan useita palkintoja. "Eegan" menestyksen jälkeen Sudeep on alkanut kiinnostaa myös muita tamilinkielisten elokuvien tekijöitä.
The Skull of Golgotha
The Skull of Golgotha on suomalaisen black metal -yhtyeen Calvariumin esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 2003 levymerkillä Dynamic Arts Records.
Ravindra Prabhat
Ravindra Prabhat (devanagarilla रवीन्द्र प्रभात, s. 5. huhtikuuta 1969 Mahindwara, Sitamarhi, Bihar, Intia) on intialainen kirjailija.
Assaulting the Divine
Assaulting the Divine on suomalaisen black metal -yhtyeen Calvariumin EP-levy. Se julkaistiin vuonna 2004 levymerkillä Dynamic Arts Records.
Albumin materiaali oli alun perin tarkoitus julkaista Calvariumin ja Behexenin peruuntuneella split-albumilla.
St. Elsewhere
St. Elsewhere on hip hop- ja soulduo Gnarls Barkleyn debyyttialbumi, joka julkaistiin vuonna 2006. Se nousi Suomen virallisen listan sijalle 6.
Banryū
Banryū () oli Tokugawa-shōgunaatin ja myöhemmin Ezon tasavallan vuonna 1856 vesillelaskettu rautarunkoinen höyrykoneella varustettu prikantiinitakiloitu potkurijahti.
Alus tilattiin R. & H. Greeniltä Blackwallista ja sen köli laskettiin 24. toukokuuta 1856 telakkanumerolla 339. Alus laskettiin vesille saman vuoden lopulla 29. marraskuuta. Amiraliteetin päätöksellä alus nimettiin "Emperoriksi" 27. helmikuuta 1857. Alus valmistui 22. huhtikuuta 1857. Valmistuskustannukset olivat 14 849 puntaa rungon maksaessa 6 370 puntaa ja John Penn and Sonsin toimittaman höyrykoneen maksettua 3 840 puntaa.
Kuningatar Viktorian shōgunille lahjoittama alus luovutettiin heinäkuussa 1858 Shinagawassa. Lahjoitettu alus sai nimen "Banryū", joka siirtyi keisarillisen Japanin laivastolle maaliskuussa 1868.
Boshin-sodassa alus osallistui 28. tammikuuta 1868 Awan taisteluun, joka oli samalla ensimmäinen kahden höyrykonein varustetun laivaston välinen meritaistelu. Ezon kapinalliset valtasivat aluksen lokakuussa 1868. Aluksen piti maaliskuussa 1869 osallistua Miyakonlahden taisteluun, mutta vaurioiduttuaan myrskyssä alus joutui palaamaan Hokkaidolle. Hakodatenlahden taisteluun toukokuussa alus osallistui, ja se upotti keisarillisen Japanin laivaston "Chōyōn". "Banryū" kuitenkin vaurioitui niin pahoin, että se upposi hieman myöhemmin.
Yhdysvaltalainen yritys nosti aluksen nimeten sen "SS Emperoriksi". Alus palautettiin Japanille vuonna 1873, ja se nimettiin "Raidenmaruksi". Alus siirrettiin vuonna 1877 keisarillisen Japanin laivastolle nimellä "Raiden", joka palveli nelitykkisenä tykkiveneenä ja myöhemmin kuljetusaluksena. Alus myytiin vuonna 1888 muutettavaksi valaanpyyntialukseksi "Raidenmaru". Se romutettiin vuonna 1899 Osakassa.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1979
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1979 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Wienissä 1979.
Suomen kahdeksasta miehestä ja kolmesta naisesta koostunut joukkue saavutti kaksi mitalia. Vuoden 1978 mestareista Reijo Ståhlberg onnistui uusimaan voittonsa ja Antti Loikkanen oli lähellä mitalia neljännellä sijallaan. Kiekonheittäjänä paremmin tunnettu Markku Tuokko täydensi hyvää kuulamenestystä neljännellä sijallaan.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1980
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1980 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Sindelfingenissä 1980.
Suomen kuuden urheilijan joukkueessa ei ollut mukana vuosien 1978 ja 1979 mitalisteja ja Suomi jäikin ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1971 ilman mitalia. EM-halleista viisi mitalia kahminut Antti Kalliomäki jäi viimeisissä sisäratojen mestaruuskisoissaan kuudenneksi.
Devs – Iratvs
Devs – Iratvs on suomalaisen black metal -yhtyeen Arthemesian esikoisalbumi, joka julkaistiin vuonna 2001.
Albumi nauhoitettiin Hellhole Studiosissa talvella 2000, minkä jälkeen yhtye solmi levytyssopimuksen norjalaisen Native North Recordsin kanssa. Devs – Iratvs myytiin nopeasti loppuun ja sitä ylistettiin yhdeksi parhaaksi sinfonisen black metalin albumiksi.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1981
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1981 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Grenoblessa 1981.
Suomen kahdeksasta miehestä ja kahdesta naisesta koostunut joukkue saavutti kaksi kultamitalia. Aiemmista kisoista hopealle ja pronssille yltänyt Arto Bryggare voitti ensimmäisen sisäratojen mestaruutensa, kun taas Reijo Ståhlbergille mestaruus oli peräti kolmas. Näiden kisojen jälkeen Ståhlberg ei EM-halleissa enää kilpaillutkaan.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1982
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1982 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Milanossa 1982.
Suomen joukkue koostui vain neljästä urheilijasta. Edellisissä Milanossa pidetyissä kisoissa 1978 mestaruuden voittanut Antti Loikkanen saavutti tällä kertaa 1 500 metrillä pronssia. Vuoden 1978 kisoissa kaatunut Arto Bryggare ei tälläkään kertaa onnistunut Milanossa, vaan jäi välieriin. Helinä Laihorinne saavutti uransa toisen loppukilpailupaikan 60 metrin juoksussa.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1983
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1983 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Budapestissa 1983.
Suomen seitsemästä miesurheilijasta koostunut joukkue saavutti kaksi mitalia ja lisäksi kolme urheilijaa seitsemän parhaan joukkoon. Mitalistit olivat kokeneita menestyjiä, sillä Arto Bryggarelle sisäratojen EM-mitali oli järjestyksessään neljäs ja Antti Loikkaselle kolmas.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1984
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1984 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Göteborgissa 1984.
Suomen seitsemästä miesurheilijasta koostunut joukkue jäi ilman mitalia. Lähimmäksi mitalisijaa pääsi sisäratojen EM-kisojen kestomenestyjä Antti Loikkanen 1 500 metrin neljännellä sijallaan.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1985
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1985 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Ateenassa 1985.
Suomen joukkue koostui vain kahdesta miesurheilijasta, joista paremmin sijoittui viimeistä kertaa EM-halleissa kilpaillut Antti Loikkanen.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1986
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1986 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Madridissa 1986.
Suomen joukkue koostui yhdeksästä urheilijasta, ja mukana oli muutaman vuoden tauon jälkeen jälleen myös naisia. Naisen tuoma oli myös joukkueen ainoa pistesija, kun Asta Ovaska sijoittui kuulakilpailussa kuudenneksi.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1987
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1987 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Liévinissä 1987.
Suomen yhdeksästä miehestä ja kolmesta naisesta koostunut joukkue saavutti kaksi mitalia ja kaksi kuudetta sijaa. Muutaman vuoden tauon jälkeen sisäratojen EM-kisoissa esiintynyt Arto Bryggare voitti uransa toisen mestaruuden. Sisko Hanhijoki (vielä tyttönimellään Markkanen) ylsi uransa ensimmäisissä EM-halleissa finaaliin 200 metrin juoksussa. Myöhemmin pituushyppääjänä paremmin tunnettu Ringa Ropo oli mukana korkeushypyssä.
A.O.a.
a.O.a. on suomalaisen black metal -yhtyeen Arthemesian toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2009 levymerkillä Spikefarm Records.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1988
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1988 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Budapestissa 1988.
Suomen yhdeksästä urheilijasta koostunut joukkue saavutti yhden mitalin ja kaksi kuudetta sijaa. Ainoa mitali olikin kultainen, kun edellisissä kisoissa 800 metrillä pronssille sijoittunut Ari Suhonen juoksi voittoon hidasvauhtisessa 1 500 metrin kilpailussa. Alun perin hänen ei pitänyt kilpailla lainkaan 1 500 metrillä, mutta pudottuaan 800 metrillä alkuerissä Suhonen päätti osallistua myös pidemmälle matkalle . Jarmo Kärnä sijoittui edellisvuoden tapaan pituushypyssä kuudenneksi, jonka sijan hän oli saavuttanut myös edellisissä Budapestissa järjestetyissä EM-halleissa 1983. Naisten parhaan sijoituksen saavutti Ringa Ropo, joka oli niin ikään kuudes pituushypyssä.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1989
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1989 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Haagissa 1989.
Suomen yhdeksästä miehestä ja kolmesta naisesta koostunut joukkue saavutti kaksi pronssimitalia, jotka molemmat olivat naisten tuomia. Ringa Ropo-Junnilan pituushypyssä ja Sisko Hanhijoen 60 metrillä saavuttamat mitalit ovat edelleen vuoteen 2013 mennessä ainoat suomalaisnaisten palkintokorokesijat EM-halleista. Hanhijoki ylsi myös 200 metrillä loppukilpailuun, jossa hän sijoittui kuudenneksi. Saman sijan saavutti myös Jarmo Kärnä pituushypyssä. Kahdeksanneksi sijoittuivat Juha Kivi pituushypyssä ja Janne Ronkainen kuulantyönnössä.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1990
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1990 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Glasgowssa 1990.
Suomen joukkueeseen nimettiin kahdeksan urheilijaa, joista kuitenkin seiväshyppääjä Jari Holttinen ja korkeushyppääjä Katja Kilpi eivät loukkaantumisten vuoksi osallistuneet kisoihin. Urheilijoista parhaiten sijoittui Sisko Hanhijoki, joka oli 60 metrin juoksussa viides. Jarmo Kärnä sijoittui EM-hallien pituushypyssä kuudenneksi jo neljäntenä vuonna peräkkäin.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1992
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1992 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Genovassa 1992.
Suomen yhdeksästä urheilijasta koostunut joukkue saavutti yhden pronssimitalin, jonka toi Jarmo Kärnä pituushypystä. Juoksulajeissa loppukilpailuihin selviytyivät Antti Haapakoski 60 metrin aidoissa ja Sanna Hernesniemi sekä 60 metrillä että 200 metrillä.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1994
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1994 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Pariisissa 1994.
Suomen seitsemästä miehestä ja neljästä naisesta koostunut joukkue ei saavuttanut mitaleita. Myöhemmin samana vuonna ulkoratojen EM-kisoissa voittoon yltänyt Sari Essayah oli 3 000 metrin kävelyssä kuudes ja Mika Halvari kuulantyönnössä kahdeksas.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1996
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1996 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Tukholmassa 1996.
Suomen seitsemästä urheilijasta koostunut joukkue ei saavuttanut mitaleita, mutta kuitenkin neljä sijoitusta kahdeksan parhaan joukkoon. Myöhemmin samana vuonna dopingista kärähtänyt Markus Koistinen oli kuulantyönnössä viides.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1998
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1998 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Valenciassa 1998.
Suomen joukkue koostui vain neljästä urheilijasta, mutta menestys oli hyvä. Tiia Hautala oli neljäs naisten viisiottelussa ja miesten kuulantyönnöstä saatiin peräti kaksi mitalia.
WAR Vol. I
WAR Vol. I on black metal -yhtyeiden ...and Oceansin ja Bloodthornin split-albumi. Se julkaistiin vuonna 1998 levymerkillä Season of Mist.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2000
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2000 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Gentissä 2000.
Suomen yhdeksästä miehestä ja neljästä naisesta koostunut joukkue saavutti viisi sijoitusta kuuden parhaan joukkoon. Timo Aaltonen jatkoi Suomen hyviä kuulaperinteitä voittamalla kultaa, joka tosin varmistui vasta jälkikäteen Oleksandr Bahatšin doping-hylkäyksen myötä. Aaltosen kulta on edelleen viimeisin suomalaisen saavuttama mitali EM-halleista. Gentissä Suomen hyvää kuulamenestystä täydensi Tepa Reinikainen kuudennella sijallaan, kun taas Edellisten kisojen hopeamitalisti, hallikaudella 22 metriä työntänyt Mika Halvari jäi karsinnassa ilman tulosta. Tiia Hautala oli edellisten kisojen tapaan viisiottelussa neljäs ja saman sijan saavutti myös Wilson Kirwa 800 metrin kilpailussa.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2002
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2002 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Wienissä 2002.
Kisoihin ilmoitettiin kymmenen suomalaisurheilijaa, mutta 60 metrille nimetty Samsa Tuikka ei sairastumisen takia kilpaillut. Suomen joukkueesta parhaiten sijoittui Ville Tiisanoja, joka oli kuulantyönnössä viides. Myöhemmin samana vuonna ulkoratojen EM-kisoissa kolmiloikassa hopealle hypännyt Heli Koivula jäi Wienissä karsintaan.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2005
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2005 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Madridissa 2005.
Suomen joukkue koostui 11 miehestä ja kahdesta naisesta. Kolme suomalaista esiintyi loppukilpailuissa, joissa lähelle mitalia pääsivät Ville Tiisanoja ja Tommi Evilä neljänsillä sijoillaan.
A.M.G.O.D.
A.M.G.O.D. on suomalaisen black metal -yhtyeen ...and Oceans in kolmas studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2001 levymerkillä Century Media Records.
Albumin nimi on lyhenne sanasta "Allotropic / Metamorphic – Genesis of Dimorphism".
Levyllä yhtyeen musiikillinen puoli alkoi edustaa enemmän konemaista tyylilajia black metalin kuitenkin ollessa vahvasti läsnä. Esimerkkinä mainittakoon kappale "New Model World," joka tuo mieleen lähinnä 90-luvun eurodance-yhtyeet.
Boyce Avenue
Boyce Avenue on yhdysvaltalainen alternative rock -yhtye, johon kuuluvat veljekset Alejandro, Daniel ja Fabian Manzano. Aiemmin yhtyeeseen kuului myös heidän ystävänsä, rumpali Stephen Hatker. Hän jätti yhtyeen vuonna 2009.
Vuonna 2007 yhtye päätti julkaista kappaleitaan YouTubessa, ja saavutti siellä suurta suosiota. Yhtye julkaisi ensimmäisen studioalbuminsa, "All You’re Meant to Be", vuonna 2008. Vuonna 2010 he julkaisivat toisen albuminsa, "All We Have Left".
Cypher (albumi)
Cypher on suomalaisen black metal -yhtyeen ...and Oceansin neljäs ja viimeiseksi jäänyt studioalbumi ennen yhtyeen nimenmuutosta vuonna 2006. Se julkaistiin vuonna 2002 levymerkillä Century Media Records.
The Dynamic Gallery of Thoughts
The Dynamic Gallery of Thoughts on suomalaisen black metal -yhtyeen ...and Oceansin esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 1998 levymerkillä Season of Mist.
Bestwishes
Bestwishes on vuonna 2005 Nightwishin julkaisema kokoelma-albumi. Albumi on julkaistu Japanissa.
SMS Frauenlob (1853)
SMS Frauenlob oli Preussin laivaston kaksimastoinen kuunari. Aluksen rahoituksesta vastasivat pääosin naiset, jotka keräsivät vapaaehtoisvoimin varat siihen.
"Fraunelobin" ja sen sisaraluksen "SMS Helan" valmistivat laivanrakennusmestarit Klawitter ja Lübke alankomaalaisen kuunarin "Schorpioon" piirustusten mukaan. Köli laskettiin vuonna 1849 ja alus laskettiin vesille vuonna 1853. Alus tuhoutui pyörremyrskyssä 2. syyskuuta 1860 Japanin rannikolla Yokohaman edustalla.
Fester and Putrefy
Fester and Putrefy on suomalaisen black metal -yhtyeen Cavusin esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 2010 levymerkillä Listenable Records.
Joka päivä koko päivä
Joka päivä koko päivä on rap-artisti Elastisen neljäs sooloalbumi, joka julkaistiin 26. huhtikuuta 2013. Rähinä Recordsin kautta julkaistu albumi sijoittui parhaimmillaan Suomen virallisen albumilistan neljännelle sijalle.
Kappaleista ”Iisii”, ”Hallussa”, ”Loppuviikko”, ”Kerrankin” ja ”Uus” kuvattiin musiikkivideot.
Albumin ensimmäinen single ”Iisii” julkaistiin 13. helmikuuta 2013. 24. huhtikuuta 2013 julkaistiin toinen single ”Hallussa”, jolla vierailee Jontte Valosaari. Albumin kappale ”Loppuviikko” nousi parhaimmillaan Suomen virallisen singlelistan 12. sijalle., vaikka sitä ei missään vaiheessa julkaistu erillisenä singlenä. Kolmas virallinen single ”Kerrankin” julkaistiin 22. heinäkuuta 2013. 25. lokakuuta julkaistiin neljäs single ”Uus”, jolla vierailee Lauri Mikkola.
Elina Ylivakeri
Elina Ylivakeri (myöhemmin Rajala; 25. heinäkuuta 1943 Hämeenkyrö – 19. joulukuuta 1988 Hämeenkyrö) oli suomalainen malli ja varatuomari. Hänen puolisonsa oli kirjailija Panu Rajala, joka julkaisi Ylivakerista suurta kohua herättäneen elämäkerran vuonna 1997.
Ylivakeri syntyi Hämeenkyrössä uskonnolliseen maalaistalon perheeseen sen toiseksi vanhimpana lapsena. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1962 ja aloitti teologian opinnot Helsingin yliopistossa. Ylivakeri teki myöhemmin opintojensa ohessa myös mallin töitä ja onnistui muutamassa vuodessa nousemaan alansa suomalaiseksi huippunimeksi. Vuonna 1968 hän muutti New Yorkiin jatkamaan valokuvamallin uraansa ja jätti samalla opintonsa kesken. Ylivakeri oli Eileen Fordin mallitoimiston palveluksessa ja toimi useiden tunnettujen muotikuvaajien, muun muassa Richard Avedonin mallina.
Kyllästyttyään pinnalliseksi ja kovaksi kokemaansa muotimaailmaan Ylivakeri palasi Suomeen vuonna 1972. Hän opiskeli oikeustiedettä Helsingin yliopistossa ja tapasi pääkaupungissa myös tulevan puolisonsa Panu Rajalan, jonka kanssa hän meni naimisiin 1975. Heille syntyi kolme lasta. Ylivakeri valmistui oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1980 ja työskenteli pari vuotta apulaisena Ikaalisten tuomiokunnassa. Saatuaan varatuomarin arvon vuonna 1983 hän palasi perheineen Hämeenkyröön ja työskenteli Hämeenkyrön kunnan oikeusavustajana kuolemaansa asti. Hän kuoli rintasyöpään vuonna 1988.
Lucky Luke – Daltonin veljekset pakomatkalla
Lucky Luke - Daltonin Veljekset Pakomatkalla on vuonna 1999 suoraan VHS-kasetille julkaistu animaatioelokuva, joka perustuu Morrisin ja Goscinnyn Lucky Luke -sarjakuviin. Elokuva on koottu vuoden 1984 Lucky Luke -animaatiosarjasta.
Daltonin veljekset ovat innoissaan kun vanginvartija päättää pitää syntymäpäiväjuhlat. Sehän on loistava tilaisuus paeta vankilasta. Lucky Luke lähtee etsimään karkulaisia ja mukaan tulee villin lännen tyhmin koira Rantapalan. Kaikkien ihmeeksi jäljet vievät suoraan Pohjois-Kanadaan. Aikovatko roistot mennä mamma Daltonin suojiin?
Elokuva on julkaistu Suomessa VHS -kasetille ja DVD:lle. Suomenkielelle dubatusta versiosta vastasi Oy PVP Voice Ab.
Suomenkielisissä äänirooleissa: