Dynaamiset kyvykkyydet
Dynaamiset kyvykkyydet ovat yksinkertaistetusti tekijöitä, jotka lisäävät yrityksen kilpailuetua ja tuottavat sille lisäarvoa. Kansantaloustieteestä lähtöisin oleva dynaamisten kyvykkyyksien teoria on viime vuosina kasvattanut suosiotaan myös liiketaloustieteellisen tutkimuksen piirissä.
Dynaamiset kyvykkyydet ovat saaneet osakseen myös kritiikkiä. Niitä on pidetty mm. epämääräisinä, hämmentävinä, mysteerisinä, abstrakteina, hankalina tutkia, tautologisina ja vaikeaselkoisina (Kts. esim. Kuuluvainen 2011). Kritiikkiin on myös vastattu, ja tämän tuloksena on syntynyt mm. uusia määritelmiä dynaamisille kyvykkyyksille.
Dynaamisia kyvykkyyksiä on määritelty kymmenin eri tavoin, mutta viime vuosina suosituin määritelmä lienee ollut Helfatin ym. (2007) tarjoama määritelmä:
”A dynamic capability is the capacity of an organisation to purposefully create, extend, or modify its resource base.” Vapaasti suomennettuna Helfat ym. näkevät, että dynaamiset kyvykkyydet ovat organisaation kyky suunnitelmallisesti luoda, laajentaa tai muokata resurssiperustaansa. Tässä yhteydessä resurssiperusta sisältää niin yrityksen resurssit kuin sen kyvykkyydetkin.
Dynaamisten kyvykkyyksien teoria ammentaa sisältönsä lukuisista aikaisemmista teorioista. Dynaamisten kyvykkyyksien teoriapohja nojaa sellaisiin evolutionaarisen taloustieteen ja yrittäjyyden klassikoihin kuin Schumpeter (1934), Williamsson (1975, 1985), Cyert and March (1963), Nelson and Winter (1982), Teece (1982), Rumelt (1984) sekä Teece and Pisano (1994). Unohtaa ei sovi myöskään Penrosea (1959), sillä eräät dynaamisten kyvykkyyksien elementit sopivat hyvin yhteen hänen yrityskasvua pohdiskelevien näkemystensä kanssa. Penrosen mukaan pelkkä resurssien hallinta ei yleensä riitä merkittävän lisäarvon luomiseen, vaan tämän syntyyn vaikuttaa ennemminkin yrityksen kyky yhdistellä näitä resursseja. Toisin sanoen, Penrose puhuu kyvykkyyksien roolista kilpailuedun taustalla. Penrose myös selventää, että yrityskasvu vaatii organisaatiolta jatkuvaa kykyä kehittää asiantuntemustaan, innovatiivisuuttaan ja yrittäjämäisyyttään. Sama ideologia on myös dynaamisten kyvykkyyksien näkökulman ytimessä (Lockett 2005; Augier and Teece 2007).
Resurssiperusteista näkökulmaa (RBV) ei sovi unohtaa tarkasteltaessa dynaamisia kyvykkyyksiä, sillä dynaamisia kyvykkyyksiä on usein pidetty RBV:n sisarteoriana, joka pyrkii kehittämään sitä tuomalla staattiseen resurssiperusteiseen teoriaan mukaan dynaamisempia elementtejä. Dynaamisten kyvykkyyksien tutkimuksen ytimessä onkin nimenomaisesti resurssien ja operationaalisen tason kyvykkyyksien muutos. Usein tällaisilla muutoksilla nähdään olevan ratkaisevan tärkeä rooli kilpailuedun saavuttamisen näkökulmasta (esim. Ambrosini and Bowman 2009).
Dynaamisten kyvykkyyksien tutkimuksessa on noussut esiin muutamia hieman toisistaan poikkeavia koulukuntia. Eräs selitys tälle löytyy dynaamisten kyvykkyyksien tutkijoiden poikkeavista taustoista. Esimerkiksi taloustieteilijät ja strategisen johtamisen tutkijat ovat tutkineet ilmiötä erilaisten linssien läpi. Dynaamisten kyvykkyyksien kirjallisuutta tarkasteltaessa onkin huomattavissa, että osa tutkijoista painottaa erityisesti organisatoristen rutiinien roolia dynaamisten kyvykkyyksien taustalla toisten keskittyessä organisaation tai yritysjohdon yrittäjämäisiin piirteisiin. Näiden kahden lähestymistavan voisi kuitenkin nähdä ennemmin toisiaan täydentävinä kuin kilpailevina. Tämänkaltaiset koulukuntaerot tuovat kuitenkin oman lisähaasteensa dynaamisiin kyvykkyyksiin vihkiytymättömille tutkijoille. Toisin sanoen, dynaamisten kyvykkyyksien kirjallisuus saattaa näyttäytyä hyvinkin sekavana, mikäli aloitteleva tutkija ei ole tietoinen tämänkaltaisista painotuseroista eräiden alan johtavien ajattelijoiden välillä.
Tutkijat ovat määritelleet dynaamiset kyvykkyydet lukuisin eri tavoin (Kuuluvainen 2011). Näitä määritelmiä voi luokitella seuraamalla Madsenin (2010) esimerkkiä, jossa määritelmät jaetaan 3 luokkaan:
Valtaosa tutkijoista kuitenkin näkee dynaamiset kyvykkyydet prosesseina, jotka liittyvät yritysten kykyyn uudistaa resurssejaan ja kyvykkyyksiään, niin että ne pystyvät paremmin vastaamaan liiketoimintaympäristönsä muutoksiin. Usein korostetaan myös sitä, ettei dynaaminen kyvykkyys ole spontaani ad hoc -reaktio ympäristössä huomattuun muutokseen, vaan pikemminkin intentionaalinen muutos yrityksen resurssipohjassa (esim. Ambrosini ja Bowman 2009, 33).
Suomessa on julkaistu muutamia dynaamisiin kyvykkyyksiin keskittyviä väitöskirjoja (esim. Jantunen 2005 & Kuuluvainen 2011).