hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Annihilationismi
Annihilationismi tai annihilaatio-oppi on kristillinen oppijärjestelmä eli doktriini, jonka mukaan uskosta osattomat ihmiset tuomitaan kuolemansa ja ylösnousemuksensa jälkeen tuhottaviksi, ikuisen piinan sijasta.
Jotkut annihilationistit, kuten esimerkiksi adventistit, uskovat että syntiset joutuvat kärsimään tulisessa järvessä syntiensä perusteella määrätyn ajan ennen kuin heidän olemassaolonsa lakkaa.
Toiset annihilationistit, kuten esimerkiksi Jehovan todistajat, eivät usko tulessa piinaamiseen ja pitävät sitä pakanallisena oppina.
Annihilationismista käytetään myös käsitettä tyhjiinraukeaminen. Käsite ei ole saavuttanut virallista tukea kristillisiltä suuntauksilta lukuun ottamatta yksittäisiä herätysliikkeitä. Valtaosan kirkko-oppien mukaan syntiset joutuvat ikuiseen helvettiin, josta käytetään toisinaan sanaa kadotus.
Annihilaatiolle on esitetty perusteita Uudessa testamentissa sekä Paavalin kirjeissä että Johanneksen evankeliumissa mainitusta syntisen sielun kuolemanjälkeisestä tuhoamisesta. Tästä mahdollisuudesta keskusteltiin kristikunnan alun teologiassa ja myös kaikkien mahdollisuudesta pelastua. Nämä näkökulmat hävisivät ikuiselle helvetille ja viimeistään keskiajan kynnyksellä piinahelvetistä tuli ainoa mahdollinen tulkinta.
Tyhjiinraukeamiseen sai heikosti kannatusta ennen 1800-lukua. Merkittävin annihilationismia kannattanut liike oli 1800-luvun puolivälissä milleriläisestä adventismista irtaantunut seitsemännen päivän adventistit eli Adventtikirkko. Se syntyi Pohjois-Amerikassa toisen herätysliikeaallon myötä.
Toinen milleriläisestä adventismista 1870-luvulla erkaantunut Jehovan todistajat -liike peri myös tyhjiinraukeamisopin. Adventtikirkon näkemys on ns. konditionalistinen. Annihilaatio tapahtuu lopullisesti vasta jumalattomien ylösnousemuksen jälkeen tapahtuvan tekojen mukaisen rankaisemisen jälkeen.
Kirkollinen kahden tuhannen vuoden helvettiperinne on asetettu uudessa teologiassa kyseenalaiseksi. Samalla annihilaatio-oppi on saanut teologien tukea puolelleen, vaikkakaan se ei ole saavuttanut virallista tukea kristillisiltä suuntauksilta lukuun ottamatta yksittäisiä herätysliikkeitä. Karkeasti jakaen nykyisten kristillisten teologien johtopäätökset ovat joko sielun katoaminen tai ikuinen kärsimys. Toisinaan teologit liikkuvat näiden kahden välisellä rajamaalla ja kirjoittajan lopullinen kanta jää epäselväksi.
Ruskohämähäkki
Ruskohämähäkki ("Loxosceles laeta") on myrkyllinen hämähäkkilaji.
Ruskohämähäkki on ruskea, halkaisijaltaan 3-4 cm kokoinen hämähäkki. Tähän mittaan on laskettu mukaan hämähäkin jalat.
Ruskohämähäkki on yleinen Chilessä ja luonnonvarainen myös Ecuadorissa, Perussa, Argentiinassa, Uruguayssa ja Brasilian etelä- ja itäosissa. Se on levinnyt monille kaupunkialueille Pohjois-Amerikkaan, Australiaan ja Eurooppaan. Helsingissä Luonnontieteellisen museon rakennuksen suojissa on elänyt Suomen ainoa tunnettu ruskohämähäkkikanta. Ensimmäiset hämähäkit muuttivat museoon ilmeisesti 1960- tai 1970-luvulla.
HCalendar
hCalendar (lyhenne sanoille HTML iCalendar) on mikroformaattistandardi semanttiselle (X)HTML-muotoiselle esitykselle iCalendar-muotoisesta tapahtumien kalenteritiedosta WWW-sivuilla.
Se mahdollistaa jäsennystykaluille (esimerkiksi Firefoxin Operator-laajennos) poimia yksityiskohtaisia tietoja tapahtumista
ja näyttää niitä joillain www-sivuilla, indeksoida niitä ja etsiä niitä tai ladata niitä omalle koneelle kalenteriohjelmalle tai päiväkirjaan, esimerkiksi. Moniosaiset hCalendar-tiedot voidaan näyttää aikajanana.
Tarkastellaan tätä fiktiivistä esimerkkiä:
HTML-esitys tälle olisi:
Voimme lisätä hCalendariin merkkauskielen käyttämällä codice_1 HTML elementtejä ja luokkia codice_2, codice_3, codice_4 (aloituspäivä), codice_5 (päättymispäivä), codice_6 ja codice_7:
Huomaa, että codice_8-elementti mahdollistaa koneellisesti luettavan ISO8601-standardin date-time -muodolle aloitus- ja päättymispäivälle.
Koko päivän kestävien tapahtumien lopetuspäivän tulee olla "eksklusiivisia" (t.s. "seuraava päivä" tapahtumapäivän "jälkeen"). Esimerkiksi:
Geo mikroformaatti on osa hCalendar-määrittelyä ja sitä käytetään usein koordinaattien sisällyttämiseen tapahtumille hCalendar-muodossa.
Täydellisen luettelon attribuuteista löydät osoitteesta hCalendar cheat-sheet.
Romanian piirikunnat
Romania on jaettu hallinnollisesti 41 piirikuntaan (, määräisessä muodossa "județul", monikko "județe"). Pääkaupunki Bukarest on piirikuntajaon ulkopuolella muodostaen oman erikoishallintoyksikkönsä ("Municipiul București").
Kun Romania ensimmäisen kerran jaettiin piirikuntiin 1800-luvulla, mallia otettiin Ranskan departementeista. Piirikuntien lukumäärä ja rajat ovat muuttuneet useaan otteeseen. Nykyinen jako on peräisin vuodelta 1981, jolloin entiset Ilfovin ja Ialomițan piirikunnat järjestettiin uudelleen muodostaen pienemmät Giurgiun, Călărașin, Ialomițan ja Ilfovin piirikunnat. Vuoteen 1997 Ilfov ei ollut itsenäinen piirikunta, vaan se oli riippuvainen pääkaupunki Bukarestista.
Romanian piirikunnat vastaavat Suomen hallintojärjestelmässä lähinnä läänejä.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Suur-Romaniaan liitetyillä alueilla säilyi aluksi edeltäjävaltioilta peritty piirikuntajako.
Vuoden 1923 perustuslain ja 1925 säädetyn hallinnon yhdenmukaistamislain nojalla Romania jaettiin 71 piirikuntaan () sekä edelleen 489 seutukuntaan () ja 8 879 kuntaan (). Taulukon väkilukutiedot perustuvat vuoden 1930 väestönlaskentaan.
Vuoden 1938 perustuslailla Romania jaettiin fasistisen mallin mukaan hallinnollisesti kymmeneen suuralueeseen (), jotka nimettiin pääosin jokien mukaan: "Argeș", "Crișuri", "Dunării", "Jiu", "Mării", "Mureș", "Nistru", "Prut", "Suceava" ja "Timiș". Suuralueet muodostettiin yhdistämällä useita piirikuntia, eivätkä niiden rajat noudatelleet mitään historiallista aluejakoa.
Amerikan suomalainen evankelis-luterilainen kirkko
Amerikan suomalainen evankelis-luterilainen kirkko (, tunnetaan myös nimellä Suomi Synodi, ) oli vuosina 1890–1962 toiminut amerikansuomalaisten luterilainen kirkko, joka tunnettiin enemmän suomalaisuudestaan kuin opillisista kannoistaan. Kirkon toiminta-alueita olivat Michigan ja Ohio.
Amerikan suomalainen evankelis-luterilainen kirkko oli pienin vuonna 1962 perustetun Amerikan luterilaisen kirkon ("Lutheran Church in America", "LCA"') perustajajäsenistä. Amerikan luterilaista kirkkoa oli perustamassa suomalaisten lisäksi osa saksalaisista, tanskalaisista, ruotsalaisista ja slovakeista. Tuolloin yhdistymisen tapahduttua. 1. tammikuuta 1988 Amerikan luterilainen kirkko yhdistyi yhdeksi yhtenäiseksi Amerikan evankelis-luterilaiseksi kirkoksi ("Evangelical Lutheran Church in America", "ELCA") yhdessä Amerikkalaisen luterilaisen kirkon ("The American Lutheran Church") evankelis-luterilaisten kirkkojen yhdistyksen kanssa ("The Association of Evangelical Lutheran Churches"). Näin ollen amerikansuomalaiset ovat nykyään siis ELCA:n jäseniä.
Kirkolla oli läheiset suhteet emäkirkkoonsa Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon. Piispa Juho Koskimies vieraili vuonna 1921 Suomi Synodissa ja dogmatiikan ja siveysopin professori Antti J. Pietilä vuonna 1925. Vuonna 1930 40-vuotisjuhlissa arkkipiispa Gustaf Johanssonin edustajana vieraili Lapuan piispa Kaarlo Reetrikki Kares. Talvisodan takia Suomesta ei päässyt osallistujia kirkon 50-vuotisjuhliin. Vuosina 1915–1916 ja 1935–1938 käytiin keskusteluja kirkon yhdistymisestä Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon, mutta nämä neuvottelut eivät kuitenkaan johtaneet tuloksiin. Kirkkojen yhdistyminen pysyi silti tavoitteena vielä ainakin 1940-luvun lopulla. Ennen tätä yksittäiset itsenäiset seurakunnat, jotka eivät kuuluneet Suomi Synodiin, olivat liittyneet suoraan Suomen kirkon alaisuuteen. Suomi Synodilla oli Suomen kirkkoon liittymisen lisäksi myös toive kaikkien amerikansuomalaisten luterilaisten yhdistämisestä yhdeksi kirkoksi, kuten myös kaikkien Amerikan luterilaisten, mikä sitten toteutuikin.
Vuonna 1945 Amerikan suomalaisella evankelis-luterilaisella kirkolla oli 29 649 jäsentä, 176 seurakuntaa, 63 pastoria, 131 pyhäkoulua, 123 kirkkokuoroa, 54 pappilaa ja 159 kirkkoa tai kappelia. Toiminta oli kuitenkin pienentynyt vuoteen 1962 mennessä, jolloin kirkolla oli 25 000 jäsentä ja 79 seurakuntaa.
Kirkko perusti vuonna 1896 Hancockiin Michiganiin oman teologisen seminaarin nimellä "Suomi College and Theological Seminary", joka nykyään tunnetaan nimellä Finlandia University. Kyseinen yliopisto tuottaa edelleen pappeja ja teologeja Amerikan evankelis-luterilaisen kirkon palvelukseen.
Oxycheilinus digramma
Oxycheilinus digramma on melko suurikokoinen huulikala.
Kala kasvaa luonnossa noin 40 cm pitkäksi. Se kykenee vaihtamaan väriään salamannopeasti piiloutuakseen saaliiltaan. Poskissa on tyypillisiä vaakasuoria juovia, pään etuosassa ruusunpunaisia pilkkuja. Väri vaihtelee vaaleanharmaasta violettiin, luonnossa tyypillinen sävy on oliivinvihreä. Akvaariossa laji on himmeämpi kuin luonnossa, varsinkin jos altaassa on vaalea hiekkapohja.
Näitä kaloja elää Indopasifisella merialueella koralliriuttojen suojaisissa sisäosissa ja laguuneissa, mahdollisesti jopa 120 metrin syvyyteen asti.
Tämä huulikala syö pieniä kaloja ja kovakuorisia nilviäisiä ja äyriäisiä. Se syö niin suuria kaloja kuin pystyy nielemään, ja sen on nähty hakkaavan saalistaan kovia pintoja vasten saadakseen siitä irti pienempiä paloja.
Lauri Rankka
Lauri Rankka (s. 1950) on suomalainen taidegraafikko. Rankan taiteilijaksi herääminen tapahtui pitkällisen johdatuksen tuloksena. Limingan taidekouluun hän hakeutui vuonna 1971. Hän opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa vuosina 1972-1975 ja hänen teoksiaan oli ensimmäisen kerran esillä yksityisnäyttelyssä Tampereella vuonna 1977.
Rankka aloitti uransa muotokuvamaalarina ja siirtyi metalligrafiikkaan piirustuksen kautta 1980-luvun alussa. Nykyään Rankan pääasiallinen tekniikka on akvatinta, jonka ohella hän tekee betonivaluteoksia. Hänen töissään esiintyy usein mustavalkoisia ihmisfiguureja, betonia, rautaa ja lankkua ja hänen on kuvattu tekevän jäyhää taidetta luolamiesten tapaan. Rankan omien sanojen mukaan lopputulos ei hänen töissään koskaan ole täysin sitä, mitä hän on hakenut ja grafiikka istuukin hänelle, koska sen erilaiset tekniset vaiheet antavat työlle oman patinansa.
Rankka on osallistunut lukuisiin kotimaisiin ja kansainvälisiin näyttelyihin ja saanut työstään useita palkintoja ja tunnustuksia niin Suomessa kuin ulkomaillakin. Hänen töitään on muun muassa Ateneumin, Suomen valtion, Eduskunnan, Suomen Kulttuurirahaston, Sara Hildénin taidemuseon, Sanomalehti Kalevan, Aineen taidemuseon, Norbottenin läänin ja Wihurin kokoelmissa sekä Oulun, Turun, Tampereen, Helsingin, Jyväskylän, Kajaanin, Luulajan, Rovaniemen ja Kuopion kaupungin kokoelmissa ja hän on tehnyt niin reliefejä kuin grafiikkaakin useisiin julkisiin kohteisiin. Reliefiensä materiaalina Rankka käyttää puuta tai betonia.
Oman taiteellisen työnsä ohella Rankka on opettanut grafiikkaa Lapin yliopiston taiteiden tiedekunnassa. Minkä lisäksi hän on suunnitellut litografian työtilat painovälineistöineen Lapin yliopiston taiteiden tiedekuntaan ja Limingan taidekouluun sekä ohjannut Lapin yliopiston taiteiden tiedekunnan kuvataiteen seminaaritöitä.
Rankka on Suomen Taidegraafikot ry:n ja Oulun Taiteilijaseura -63 ry:n jäsen.
Hän työskentelee Oulun Pikisaaressa.
Rankalle myönnettiin valtion taiteilijaeläke 2013.
Cirrhilabrus solorensis
Cirrhilabrus solorensis on pienikokoinen, värikäs huulikala.
Cirrhilabrus solorensis kasvaa noin 11 cm pitkäksi. Sen vartalo on sinisävyinen, pyrstö sininen ja pää keltaoranssi. Otsa on punainen, leuan alla kulkee tumma raita ja evien laidoissa on hiukan violettia. Koiraat ovat suurempia ja värikkäämpiä kuin naaraat. Värityksessä on alueellisia eroja. Kaikilla on kuitenkin punaiset silmät.
Cirrhilabrus solorensis elää luonnossa läntisen Tyynenmeren keskiosissa ja Indonesiassa.
Cirrhilabrus solorensis saattaa hypätä ulos akvaariosta. Se viihtyy pienissä parvissa, joissa on yksi koiras ja useita naaraita. Se on aktiivinen kala, joka uiskentelee ympäriisnä, mutta tarvitsee silti suojapaikkoja kivenkoloista. 
Cirrhilabrus solorensis syö luonnossa lähinnä eläinplanktonia. Akvaariossa se oppii huolimaan monenlaista liha- ja leväpitoista ruokaa.
Saoirse Ronan
Saoirse Úna Ronan (lausutaan ; s. 12. huhtikuuta 1994 Bronx, New York, Yhdysvallat) on irlantilais-yhdysvaltalainen näyttelijä.
Ronan syntyi New Yorkissa, Yhdysvalloissa irlantilaisille vanhemmille. Perhe muutti takaisin Irlantiin hänen ollessa kolmevuotias. Ronanin molemmat vanhemmat ovat entisiä näyttelijöitä.
Ronan on saanut kolme Oscar-ehdokkuutta rooleistaan elokuvissa "Sovitus" (2007), "Brooklyn" (2015) ja "Lady Bird" (2017). Muita merkittäviä rooleja hän on tehnyt muun muassa elokuvissa "Oma taivas" (2009), "Hanna" (2011), "The Way Back" (2010), "Vieras" (2013) ja "The Grand Budapest Hotel" (2014).
Vuonna 2017 Ronan näytteli elokuvassa "Lady Bird", josta hänet palkittiin parhaan naispääosan Golden Globella.
Ronanin näyttelijänura alkoi vuonna 2003, jolloin hän esiintyi irlantilaisen RTÉ:n televisiosarjassa "Clarence Streetin lääkäriasema" ("The Clinic").
Ronan sai roolistaan Briony Tallisina elokuvassa "Sovitus" (2007) muun muassa Bafta-, Oscar- ja Golden Globe -ehdokkuuden. Lisäksi hän on näytellyt esimerkiksi elokuvissa "Äidin poikaystävä" (2007), "City of Ember" (2008) ja "The Way Back" (2010).
Heinäkuussa 2007 Ronan valittiin esittämään Susie Salmonin pääosaroolia Alice Seboldin romaaniin pohjautuvassa Peter Jacksonin elokuvassa "Oma taivas". Elokuvan ensi-ilta oli joulukuussa 2009.
Vuonna 2011 Ronan esitti pääosaa "Sovitus"-ohjaaja Joe Wrightin toimintaelokuvassa "Hanna". Vuonna 2013 hän oli pääosassa Stephenie Meyerin romaaniin perustuvassa elokuvassa "Vieras" sekä Meg Rosoffin romaaniin perustuvassa elokuvassa "How I Live Now".
Vuonna 2015 Ronan esitti pääosaa jännitystrillerissä "Stockholm, Pennsylvania" sekä draamaelokuvassa "Brooklyn". Vuonna 2015 kerrottiin Ronanin saaneen pääosan Anton Tšehovin Lokki-näytelmään perustuvasta Michael Mayerin ohjaamasta elokuvasta.
Vuonna 2017 Ronan näytteli elokuvassa "Lady Bird", josta hänet palkittiin parhaan naispääosan Golden Globella. Myös itse elokuva palkittiin parhaan musikaali- tai komediaelokuvan Golden Globella.
Jäsennys
Jäsennys tarkoittaa kohteen syntaktista analyysiä. Jäsennys saa syötteenään jonon tokeneita ja se tarkistaa niiden rakenteen enemmän tai vähemmän muodolliseen kielioppiin verrattuna. Luonnollisen kielen jäsennys tarkoittaa lauseiden sanojen kuvaamista kielioppisääntöjen mukaan eli sen selvittämistä, mikä sana on minäkin lauseenjäsenenä. Ohjelmakoodin jäsennys tarkoittaa kääntäjän tekemää semanttista tarkistusta ohjelmointikielen sääntöjen mukaan.
Jäsennystä käytetään yleisimmin tietokonekielisen ohjelman kääntämiseen kahdella tasolla: leksikaaliseen ja syntaktiseen tarkistukseen.
Ensimmäinen vaihe on tokenien luonti tai leksikaalinen analysointi, joissa syöte (lähdekoodi) pilkotaan merkityksellisiksi symboleiksi säännöllisten lausekkeiden kieliopin mukaan. Esimerkiksi (tasku)laskinohjelma selaa syötettyjä näppäilyjä "12*(3+4)^2" ja pilkkoo sen tokeneiksi: 12, *, (, 3, +, 4, ), ^, ja 2. Kukin on merkityksellinen symboli aritmeettisen lauseen kontekstissa. Jäsentimessä voi olla sääntö, että merkit *, +, ^, ( ja ) ovat uuden tokenin aloitusmerkkejä. Siten merkityksettömiä tokeneita kuten 12* tai (3 ei generoida.
Seuraava vaihe on syntaktinen analyysi, jossa tarkistetaan, että tokenit muodostavat hyväksyttävän lausekkeen. Tämä tehdään tavallisesti kontekstivapaiden kielioppien kanssa. Ne määrittelevät rekursiivisesti komponentit, jotka voivat muodostaa lausekkeen ja missä järjestyksessä niiden on esiinnyttävä. Kuitenkaan kaikkia ohjelmointikielen määritteleviä sääntöjä ei voida esittää kontekstista vapailla kieliopeilla yksinään. Esimerkkeinä tyypin kelvollisuus ja tunnuksen ominaisuusmäärittelyt. Nämä säännöt voidaan esittää attribuuttikielioppien kanssa.
Viimeinen vaihe on semanttinen jäsennys tai analyysi. Laskinohjelmaesimerkissä toiminto on laskea lausekkeen arvo tai toisaalta kääntäjä, joka luo pätkän ohjelmaa. Näihin toimintoihin voidaan käyttää attribuuttikielioppeja.
Jalkaväkiprikaatin kenttätykistörykmentti (1980)
Jalkaväkiprikaatin kenttätykistörykmentti (1980) on Suomen maavoimien kenttätykistön joukkoyksikkö, jonka tehtävänä on tarjota epäsuoraa tulta jalkaväkiprikaati-80:n taisteleviin aselajeihin kuuluvalle neljälle jalkaväkipataljoonalle yhdessä muiden taistelua tukevien aselajien kanssa. Kenttätykistörykmentillä on oma viestitoiminta.
Raimo Liikkanen
Raimo Juhani Liikkanen (13. huhtikuuta 1942 Mikkeli – 24. syyskuuta 2011 Miehikkälä) oli Luumäen kunnanjohtaja ja keskustan kansanedustaja.
Liikkanen toimi kansanedustajana Kymen läänin vaalipiiristä kahden vaalikauden ajan, maaliskuusta 1991 maaliskuuhun 1999. Eduskuntavaaleissa 1999 hän ei ollut enää ehdolla. Hän oli eduskunnan kansliatoimikunnan jäsen vuosina 1994–1999 ja valiokunnista hän vaikutti hallintovaliokunnassa, lakivaliokunnassa, puolustusvaliokunnassa, suuressa valiokunnassa ja valtiovarainvaliokunnassa.
Liikkanen kirjoitti ylioppilaaksi Karkkilan yhteiskoulusta vuonna 1963 ja valmistui yhteiskuntatieteiden maisteriksi Tampereen yliopistosta vuonna 1967. Vuonna 1970 hän aloitti työnsä Luumäen kunnanjohtajana, mitä ennen hän oli toiminut kunnansihteerinä Ullavassa (vuosina 1967–1968) ja Orimattilassa (1968–1969). Hän jäi kunnanjohtajan tehtävästä eläkkeelle vuonna 2004 ja hänen seuraajakseen valittiin Paavo Tyrväinen. Liikkaselle on myönnetty kunnallisneuvoksen arvonimi.
Liikkanen oli naimisissa vuodesta 1966 ja hänellä on vaimonsa kanssa kaksi lasta, vuonna 1969 syntynyt tytär ja vuonna 1973 syntynyt poika. Hän kuoli auto-onnettomuudessa syyskuussa 2011.
Aluejärjestelmä
Aluejärjestelmä oli 1930-luvulla valmisteltu liikekannallepanojärjestelmä, jonka tarkoituksena oli poiketa yleisestä käytännöstä, jonka mukaan sodanaikaisen joukko-osaston runko olisi olemassa jo valmiina, ja jota vain täydennettäisiin palvelukseen määrätyillä reserviläisillä. Se otettiin käyttöön 1935. Järjestelmää oli suunnittelemassa puolustusneuvoston sihteeri A. F. Airo.
Aluejärjestelmästä seurasi, ettei reservistä perustettavan joukko-osaston runkoakaan ollut rauhan aikana ennen liikekannallepanoa olemassa kuin asevelvolliskortistossa. Näin ollen huomio jouduttiin keskittämään myös miesten sopivuuteen palvelukseen omassa joukossaan eikä vain ikäluokkiin ja määriin.
Käytännössä järjestelmä nojasi suojeluskuntiin, jotka toimivat liikekannallepanoviranomaisina sekä vapaaehtoisen maanpuolustustyön suuntaamiseen aselajeittain siten, että suojeluskunnan alueella oli juuri siihen sotilaalliseen toimintaan erikoistuneita suojeluskuntia kuin mitä vastasivat suojeluskuntapiiristä liikekannalle pantavat reservijoukot.
Aluejärjestelmä oli halpa, koska liikekannallepanoa varten ei tarvinnut pitää erityisia ydinjoukko-osastoja. Toisekseen paikallisuus takasi sen, että vapaaehtoiseen maanpuolustustyöhön osallistuneet ja myös osallistumattomat paikkakuntalaiset tunsiva toisensa jo muista yhteyksistä rauhan ajalta.
Järjestelmän heikkous liittyi raskaiden taisteluiden jalkaväkitappioihin. Jos jokin joukkoyksikkö joutui raskaisiin taisteluihin, tuli haavoittuneita ja kaatuneita runsaammin juuri sen kunnan tai niiden kuntien aktiivi-ikäiseen miesväestöön, kuin mistä suojelukunnasta ja suojeluskuntapiiristä yksikkö oli koottu.
Suomen sisällissodan terrori
Suomen sisällissodassa kummatkin osapuolet tekivät terroritekoja varsinaisen taistelutoiminnan ulkopuolella. Valkoisten tekemää terroria kutsutaan valkoiseksi terroriksi ja punaisten tekemää terroria punaiseksi terroriksi.
Valkoinen terrori on valkoisten harjoittamaa terroria punakaartilaisia ja heitä tukeneita venäläisiä kohtaan. Siinä teloitettiin 7 000–10 000 henkilöä. Lisäksi osa vankileireillä olleista punaisista ja punakaartilaisista kadonneista joutui valkoisen terrorin uhreiksi.
Punainen terrori on punakaartien harjoittamaa terroria valkoisia, heitä tukeneita henkilöitä ja joitakin rikkaita suomalaisia kohtaan. Siinä kuoli arviolta 1 600 henkilöä.
Länsi-Suomen sotilaslääni
Länsi-Suomen sotilaslääni, joskus Länsi-Suomen Sotilaslääni (lyh."LSSl"), oli vuosina 2008–2014 yksi Suomen puolustusvoimien neljästä maavoimien johtamasta sotilasläänistä. Sen esikunta (LSSlE) sijaitsi Hämeenlinnassa Suomen kasarmilla, ja yleisöpalvelualueet jakautuivat seitsemään aluetoimistoon. Sotilasläänin kunniamarssina oli Asemies.
Sotilaslääni lakkautettiin vuoden 2014 lopussa osana puolustusvoimauudistusta.
Sotilasläänin komentajana toimi 2012–2013 kenraalimajuri Pertti Salminen (s. 1954), joka siirtyi reserviin 1.1.2014. Häntä edelsi tehtävässä 1.3.2012 reserviin siirtynyt kenraalimajuri Juhani Kääriäinen (s. 1952). Esikuntapäällikkönä toimi eversti Jukka Orava vuonna 2012, ja häntä edelsivät everstit Hannu Alén (s. 1957) vuosina 2011–2012 ja Timo Aikasalo (s. 1956) vuosina 2008–2011.
Pohjois-Suomen sotilaslääni
Pohjois-Suomen sotilaslääni, joskus Pohjois-Suomen Sotilaslääni, lyh. "PSSl", oli yksi Suomen puolustusvoimien neljästä maavoimien johtamasta sotilasläänistä. Sen esikunta (PSSlE) sijaitsi Oulussa ja yleisöpalvelualueet jakautuivat neljään aluetoimistoon. Kunniamarssina oli Martti Parantaisen Asemies.
Sotilasläänin esikunta lakkautettiin osana puolustusvoimauudistusta vuoden 2014 lopussa.
Sotilasläänin komentajana ovat toimineet mm. seuraavat henkilöt:
Esikuntapäällikkönä ovat toimineet
Kainuun aluetoimiston johtajina ovat toimineet everstiluutnantti Vesa Värjyvirta ja everstiluutnantti Timo Mäki-Rautila.
Lapin aluetoimiston johtaja (2012) on everstiluutnantti Pekka Helasterä.
Oulun Sotilasläänin organisaatioon aikaisemmin kuulunut Pohjan Sotilassoittokunta kuului sotilasläänin organisaatioon. Soittokunta tunnettiin aiemmin nimellä Karjalan Kaartin Soittokunta ja se sijaitsi Viipurissa osana Karjalan kaartin rykmenttiä. Soittokunta siirrettiin Viipurista Ouluun vuonna 1940.
Sotilassoittokunnan viimeisenä kapellimestarina toimi musiikkikapteeni Jaakko Nurila. Sotilassoittokunta liitettiin toisiin maavoimien soittokuntiin vuoden 2013 lopulla osana puolustusvoimauudistusta.
Pohjois-Suomen Sotilaslääni toimi jatkosodan jälkeen aina vuoteen 1992 asti, kun toteutettiin puolustusvoimauudistus, jossa luotiin kolme maanpuolustusaluetta. Kun maanpuolustusalueet lakkautettiin, perustettiin sotilaslääni uudestaan 1.1.2008 alkaen.
Itä-Suomen sotilaslääni
Itä-Suomen sotilaslääni, joskus Itä-Suomen Sotilaslääni (lyh. "ISSl"), oli yksi Suomen puolustusvoimien neljästä maavoimien johtamasta sotilasläänistä. Sen esikunta (ISSlE) sijaitsee Kouvolassa kasarmialueella ja yleisöpalvelualueet jakautuvat viiteen aluetoimistoon. Kunniamarssina on Asemies ja vuosipäivää vietetään 24. helmikuuta.
Sotilaslääni lakkautettiin osana puolustusvoimauudistusta vuoden 2014 lopussa.
Viimeisenä esikuntapäällikkönä toimi 1.1.2013 aloittanut eversti Antti Lehtisalo. Lehtisaloa on edeltänyt tehtävässä eversti Teppo Lahti vv. 2011-13 ja eversti Pekka Tynkkynen vv. 2008-11. Esikunnan palveluksessa työskenteli n. 50 henkilöä.
- aluetoimiston johtaja on everstiluutnantti Hans Forsman
- aluetoimiston johtaja on everstiluutnantti Heikki Saarento (edeltäjä Arto Hokkanen)
- aluetoimiston johtaja on everstiluutnantti Esa Hyytiäinen (edeltäjä everstiluutnantti Markku Hutka)
- aluetoimiston johtaja on everstiluutnantti Jouni Mattila
- aluetoimiston johtaja on everstiluutnantti Ensio Palosaari (edeltäjä everstiluutnantti Asko Muhonen)
Osana puolustusvoimauudistusta Kymenlaakson aluetoimisto siirretään Kouvolaan.
PL-70
PL-70 oli ruotsalainen L. M. Ericssonin valmistama kenttälinkkiradioasema, joka kykeni välittämään neljä kenttäpuhelinkanavaa ja kaksi lennätinkanavaa analogisesti. Se koostui radiolaitteesta, kahdesta sarjaan kytketystä auton käynnistysakusta varavirtalähteenä, kanavoimislaitteesta ja neuvostoliittolaisesta kaksitahtisesta 1 kW:n sähköagregaatista. Antennina käytettiin jagiantennia, joka oli kiinnitettynä alumiinisen teleskooppisalon päähän. Kokonaisuutta voitiin liikuttaa maastokuorma-autolla. Yhteys oli analoginen ja salaamaton, minkä vuoksi viesti piti salata tai peittää ennen sen suuntaamista radiotielle.
Lyhenne PL-70 tulee sanoista Portable Link eli siirrettävä linkki. Linkkiryhmän vahvuus oli 1 + 5. Käytännössä aseman voitiin saattaa toimintaan myös vahvuudella 1+3 siten, että jokainen ryhmän jäsen osallistui alumiinimaston pystyttämiseen yhden haruksen kohdalta.
Linkkiradioasema
Linkkiradioasema, vanhemmalta nimitykseltään suuntaradioasema, on radioasema, jossa kaapeleita pitkin kulkeva ääni- tai dataliikenne muutetaan radiolähetteeksi, joka vastaanotetaan kilometrien päässä. Maastossa käytettävien kenttälinkkiradioasemien kantama on tyypillisesti 20 km - 50 km sopien hyvin prikaatin tai armeijakunnan toimialueeseen.
Koska linkkiradioasema toimii UHF-taajuuksilla, on sähkömagneettinen keila voimakkaasti suuntaava. Näin ollen linkkijänne, jossa on mutka voidaan toteuttaa kahdella rinnakkain asetetulla linkkiasemalla, joiden antennisuunnat poikkeavat toisistaan yhdistämällä niiden vastaanottama ja lähettämä radioliikenne kaapelilla.
Kenttävarusteet
Kenttävarusteet (tai tutummin täyspakkaus) ovat jalkaväkisotilaan raskaimmat jalkamarssilla kokonaan itse kannettavat henkilökohtaiset varusteet, joihin sisältyy taisteluvarusteet ja yöpymiseen sekä majoitukseen liittyvät lisävarusteet, joiden avulla voidaan pystyä selviämään kaksi viikkoa kenttäoloissa eli maastossa telttamajoituksessa.
Kenttävarustuksen massa on noin 20–22 kg, mikä kantaen sotilaan pitäisi pystyä jalkamarssimaan 20–30 km vuorokaudessa sekä perillä kyettävä aloittamaan taistelutehtävä. Ensimmäisen maailmansodan aikana kiinnitettiin huomiota siihen, että jos kenttävarustuksen massa on lähelle 30 kg, se vaikuttaa huomattavasti sotilaan kykyyn suoriutua jalkamarssista.
"Sotilaan käsikirja 2017" määrittelee kenttävarusteiden sisällön seuraavasti:
Taisteluvarustukseen voi kuulua tehtävän mukainen lisävarustus kuten
Usein armeijassa käytetään termiä täyspakkausmarssi, joka on nimensä mukaisesti tietyn pituinen jalka- tai hiihtomarssi täyspakkaus selässä.
Pseudocheilinus ocellatus
Pseudocheilinus ocellatus on pienikokoinen, värikäs huulikala. Se luokiteltiin tieteellisesti vasta vuonna 1999, vaikka kala on ollut sukeltajien tuttu jo pitempään.
Pseudocheilinus ocellatus kasvaa noin 12 cm pitkäksi. Se on yleisväriltään tomaatinpunainen. Nuorissa kaloissa on valkoisia pystyjuovia, vanhemmiten juovat katoavat. Päässä on vähän keltaista. Silmä on suuri ja musta, ja pyrstön tyvessä on musta valesilmä saalistajien hämäämiseksi.
Pseudocheilinus ocellatus elää luonnossa Australian suurella koralliriutalla ja muualla Länsi-Tyynenmeren keskiosissa. Se suosii koralliriuttojen varjoisia alueita.
Pseudocheilinus ocellatus syö luonnossa lähinnä eläinplanktonia. Akvaariossa se oppii huolimaan monenlaista liha- ja leväpitoista ruokaa. Se syö myös pieniä loiskotiloita, jotka riivaavat jättiläissimpukoita.
Pseudocheilinus ocellatus on aktiivinen päivisin ja nukkuu öisin. Se on luonnossa arka, mutta akvaariossa muuttuu rohkeammaksi asetuttuaan aloilleen, ja voi olla aggressiivinien altaaseen myöhemmin tuotuja kaloja kohtaan.
King Kongin poika
King Kongin poika ("The Son of Kong"; Suomessa televisioesityksessä nimellä Kongin poika) on Ernest B. Schoedsackin ohjaama yhdysvaltalainen kauhuelokuva vuodelta 1933. Se on jatko-osa samana vuonna valmistuneelle "King Kong" -elokuvalle.
Elokuvan tapahtumat alkavat kuukauden kuluttua edellisen elokuvan dramaattisesta finaalista ja seuraavat elokuvantekijä Carl Denhamin (näyttelijänä edelleen Robert Armstrong) uusia seikkailuita. Denham on haastettu oikeuteen Kongin aiheuttamista tuhoista. Denham lähtee New Yorkista kapteeni Englehornin Venture-laivalla. Da Kangin satamassa he törmäävät Nils Helstromiin, norjalaiseen kapteeniin joka myi heille aikaisemmin kartan King Kongin kotisaarelle, Pääkallosaarelle. Helstrom kertoo saarella olevasta aarteesta. Huonon taloudellisen tilanteensa sokaisemana he uskovat Helströmiä, joka valehteli heille sillä hän halusi paeta oikeutta tapettuaan miehen. Pääkallosaarella he tapaavat King Kongin albiinopojan. Poika kuvataan isäänsä paljon pienemmäksi, kuitenkin kaksi kertaa ihmisten korkuiseksi. Aarrekin löytyy kaikesta huolimatta saarelta. King Kongin poika kuolee Denhamia pelastaessaan, kuten kuolee jokainen saaren eläin maanjäristyksen upottaessa saaren mereen.
Elokuva tuotettiin ja julkaistiin vuonna 1933, heti King Kongin menestyksen jälkeen, ja oli kohtalainen menestys. Käsikirjoittaja Ruth Rose ei halunnut tehdä vakavaa elokuvaa perustellen tätä sillä, että jatko-osa ei voisi ylittää esikuvaansa. Hänen mukaansa "Jos et voi tehdä siitä suurempaa, niin tee se hauskemmaksi." Denhamia näyttelevä Robert Armstrong piti jatko-osasta enemmän, sillä se tarjosi hänen mielestään enemmän mahdollisuuksia henkilöhahmon kehittämiseen.
Käsikirjoituksessa kuvattiin heimosotaa ja dinosaurusten joukkopakoa massiivisen syklonin/maanjäristyksen aikana joka upottaa Pääkallosaaren elokuvan lopussa. Elokuvassa uudelleenkäytettiin useita "King Kongia" varten rakennettuja pienoismalleja. Elokuvassa käytetyn alkuperäisen Styracosauruksen mallin omistaa nykyään ohjaaja Peter Jackson, joka ohjasi "King Kongin" uusintafilmatisoinnin vuonna 2005.
Nostalgia Merchant julkaisi elokuvan VHS:llä 1980-luvulla. Turner Home Entertainment julkaisi elokuvan uudelleen vuonna 1991. Vuonna 2005 elokuva julkaistiin DVD:llä. Se oli saatavilla erillisenä tai osana keräilijän kolmen elokuvan boxia yhdessä "King Kongin" ja "Mighty Joe Youngin" kanssa. Elokuvasta on saatavilla myös DVD-versio, jossa on sekä alkuperäinen "King Kong" että "Kongin poika".
Taistelutanner (elokuva)
Taistelutanner ("Battleground") on William A. Wellmanin ohjaama yhdysvaltalainen sotaelokuva vuodelta 1949. Se poikkeaa aikaisemmista sotaelokuvista siinä, että amerikkalaiset sotilaat esitetään inhimillisinä ja haavoittuvina.
Elokuva sai parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen ja parhaan kuvauksen Oscar-palkinnot. Lisäksi James Whitmore oli palkintoehdokkaana sivuosastaan ja John Dunning leikkauksesta.
Etumainen selänpuoleinen sahalihas
Etumainen selänpuoleinen sahalihas () on eläimillä esiintyvä sisäänhengityslihas. Muita sisäänhengityslihaksia ovat ulommat kylkivälilihakset, kylkiluunkohottajalihakset, suora rintalihas ja pallea. Etumainen selänpuoleinen sahalihas on hyvin ohut, sahalaitainen lihas, joka jää osittain ulompien ja sisempien kylkivälilihaksien peittoon. Lihassyyt kulkevat etumaisessa selänpuoleisessa sahalihaksessa kaudoventraalisesti, kun taas uloshengityslihaksena toimivassa takimmaisessa selänpuoleisessa sahalihaksessa syyt kulkevat kranioventraalisesti. Etumainen selänpuoleinen sahalihas lähtee lanneselkäkalvosta () sekä okahaarakkeiden päällyssiteistä () ja päättyy kylkiluiden kraniaalireunaan.
Metatheria
Metatheria on nisäkkäiden kladi joka sisältää kaikki nisäkkäät jotka ovat läheisempää sukua pussieläimille kuin istukkanisäkkäille. Siihen kuuluvat muun muassa sparassodontit.
Ryhmän esitti ensimmäisenä Thomas Henry Huxley vuonna 1880 ja se on lähes synonyyminen aiemman taksonin Marsupialian kanssa, mutta se sisältää myös lähintä sukua pussieläimille olevat fossiiliset lajit.
Varhaisin tunnettu ryhmän edustaja, "Sinodelphys", on varhaiselta liitukaudelta Kiinasta.
Metateerejen lähimmät sukulaiset ovat ryhmä Eutheria (myös Huxleyn kuvaamana vuonna 1880). Molemmat on tavanomaisesti yhdistetty alaluokan Theria osaluokkina, joka myös sisältää kaikki elävät nisäkkäät nokkaeläimiä lukuun ottamatta.
Club Olimpia
Club Olimpia on asunciónlainen urheiluseura. Parhaiten se tunnetaan jalkapalloseurana, joka pelaa Paraguayn pääsarjassa Division de Honorissa. Olimpian kotistadion on Estadio Manuel Ferreira. Olimpia on maansa menestynein jalkapalloseura 38 voitollaan. FIFA on luokitellut Olimpian "perinteiseksi joukkueeksi ().
Club Olimpia on perustettu 25. heinäkuuta 1902. Nimi juontuu olympialaisten kotikaupungista Olympiasta. Ensimmäisen mestaruutensa Olimpia saavutti 1912, jolloin myös Olimpian suurin haastaja Cerro Porteño perustettiin. 
1950-luku oli Olimpia kulta-aikaa: 1956-1960 Olimpia voitti viidesti peräkkäin maansa mestaruuden. Samoihin aikoihin joukkueen nykyinen kotistadioni "Estadio Manuel Ferreira". 1960 Olimpia saavutti myös kansainvälistä menestystä saavuttamalla Copa Libertadoresissa finaalipaikan häviten kuitenkin ottelun Peñarolille.
1970-luvun loppu ja 80-luvun alku oli myös Olimpialle menestyksellistä aikaa. 1978-83 Olimpia voitti kuudesti maansa mestaruuden sekä 1979 Copa Libertadoresin, Copa Interamericanan sekä Intercontinental Cupin.
Seuraavaa kansainvälistä menestystä saatiin odottaa aina vuoteen 1990, jolloin Olimpia voitti Copa Libertadoresin. Samana vuonna joukkue saavutti myös Supercopa Sudamericanan sekä Recopa Sudamericanan voiton. 1990-luvun lopulla Olimpia voitti peräkkäin neljästi maansa mestaruuden.
2000-luvulla joukkue on pystynyt voittamaan Copa Libertadoresin (2002) sekä Recopa Sudamericanan (2003). Olimpia on selviytynyt myös Intercontinental Cupin finaaliin 2002, häviten sen kuitenkin Real Madridille.
Olimpia
Olimpia tarkoittaa seuraavia:
Kalaväylä
Kalaväylä on joen, salmen tai kapeikon valtaväylä tai järven tai meren syvimmällä kohdalla selkäveteen jatkuva vesialueen osa, jossa kalat voivat liikkua niin, ettei niiden kulku esty. Lain mukaan kalaväylä on pidettävä avoinna, jotta kalat voivat kulkea vapaasti. Valtaväylä tarkoittaa joen, salmen tai kapeikon syvintä kohtaa, jonka leveys on kolmasosa koko leveydestä. Eräissä tapauksissa valtaväylän leveys on kuitenkin vähintään 7 metriä. Selkävesi tarkoittaa laajaa yhtenäistä ja saaretonta vesialuetta.
Paikassa, jossa joki laskee järveen tai mereen, on joen valtaväylän jatkeena kalaväylä, jonka leveys on kolmasosa vesialueen leveydestä. Kalaväylä ulottuu niin kauaksi järveen tai mereen, että kalojen kulku selkäveteen on turvattu. Kalaväylän rajat voidaan määritellä ja merkitä kartalle maanmittaustoimituksessa.
W.A.R. – W. Axl Rose
W.A.R. – W. Axl Rose on Guns N' Roses -yhtyeen laulajan Axl Rosen elämäkerta. Kirjan on kirjoittanut rocktoimittaja Mick Wall, joka on kirjoittanut muun muassa Kerrang!-lehteen. Kirja kertoo Axl Rosen elämänvaiheet sekä seuraa Guns N' Rosesin matkaa huipulle.
Axl Rose on tunnetun hard rock -yhtyeen keulakuva ja rockmaailman kiistanalaisimpia hahmoja. Kaltoin kohdeltu, sittemmin maanis-depressiiviseksi diagnosoitu Axl Rose muutti nuorena Los Angelesiin ja perusti Guns N' Rosesin, jonka esikoisalbumi "Appetite for Destruction" (1987) nosti yhtyeen rockmaailman huipulle. Rajut elämäntavat vaativat kuitenkin veronsa: Rose junaili kaikki muut alkuperäiskokoonpanon jäsenet pois yhtyeestä yksi kerrallaan ja alkoi vähitellen erakoitua.
Guns N' Rosesin historiikistakin käyvä teos kuvaa osuvasti yhtyeen vaiheita ja sen suosion nousun ja laskun syitä. Välikevennyksinä toimivat anekdootit yhtyeistä, joiden kanssa Guns N' Roses on kiertänyt, levyttänyt tai riidellyt (The Rolling Stones, Mötley Crüe ja Nirvana).
Montecristo (sikarimerkki)
Montecristo on kuubalainen sikarimerkki. Sitä valmistaa sikariyritys Habanos SA. Montecriston valmistus aloitettiin vuonna 1935 ja se on nykyisin erittäin suosittu sikarimerkki. Montecristoa myydään Suomessa sekä isoina sikareina että pikkusikareina. Montecristo tunnetaan myös nuuskanvalmistajana.
HD 128311
HD 128311 on Karhunvartijan tähdistössä 54 valovuoden päässä Maasta sijaitseva pääsarjan tähti, jolta on löydetty kaksi eksoplaneettaa.
HD 128311 b löydettiin vuonna 2002 ja HD 128311 c vuonna 2005.
Stimuloitu emissio
Stimuloidulla emissiolla tarkoitetaan optiikassa ilmiötä, jossa viritettyä elektronia häiritään (stimuloidaan) fotonilla, jolla on sopiva energia, jolloin elektroni palaa perustilaansa emittoiden samalla fotonin. Tällä emittoituneella fotonilla on sama energia, vaihe, suunta ja polarisaatio kuin stimuloivalla fotonilla. Stimuloidussa emissiossa syntyy siis koherenttia säteilyä . Stimuloitu emissio on valoa vahvistavan prosessin perusilmiö ja mahdollistaa laserin ja maserin toiminnan.
Jos elektroni on viritystilassa, se voi purkautua perustilaansa, joko spontaanilla emissiolla vapauttaen fotonin, jonka energia on viritetyn energiatilan formula_1 ja alemman tilan (perustilan) formula_2 energiaerotus
formula_3,
missä h on Planckin vakio ja formula_4 on taajuus. Vaihtoehtoisesti viritetty atomi voi purkautua stimuloidulla emissiolla, jossa viritettyä elektronia häiritään (stimuloidaan) fotonilla, jonka taajuus on formula_4, jolloin elektroni palatessaan perustilaansa emittoi toisen fotonin, jolla on sama taajuus kuin ensimmäisellä (stimuloivalla) fotonilla. Kuvassa on esitetty stimuloidun emission periaate energiatasojen avulla.
Fotonit ovat bosoneita, jotka pitävät toistensa seurasta. Jos valokentässä on jo tietyn taajuuksisia ja -vaiheisia sekä kulkusuuntaisia fotoneja, kentän tielle osuva atomi luovuttaa kentälle mieluiten vastaavanlaisen fotonin. Stimuloidussa emissiossa energiaehdon täyttävä tuleva fotoni siis stimuloi atomia synnyttämään itsensä kaltaisen fotonin .
Jos oletetaan että viritetyillä tiloilla olevissa atomeissa on ajan dt kuluttua tapahtunut dN stimuloitua emissioita, saadaan emissionopeudeksi:
formula_6,
missä B on todennäköisyysvakio tietylle transitiolle tietyssä atomissa ja formula_7 on fotonien säteilytiheys taajuudella formula_4. Emissionopeus riippuu siis sekä viritettyjen atomien määrästä N että stimuloivien fotonien määrästä.
Useista eri syistä johtuen emittoituvien fotonien taajuudet (energiat) eivät ole täsmälleen samat. Tämän vuoksi myöskään fotonien emissiospektri ei ole äärettömän kapea viiva vaan sillä on tietty jakauma. Vaikka tämä spektriviiva voi olla erimuotoinen, mallinnetaan sitä usein Lorenzin jakaumalla:
formula_9
missä formula_10 on jakauman leveys (tarkemmin puoliarvoleveys).
Stimuloidun emission vaikutusala, joka ilmaisee transition todennäköisyyden :
formula_11,
missä
Videl
Videl on kuvitteellinen hahmo anime-sarjassa Dragon Ball Z ja sen jatko-osassa Dragon Ball GT. Videlin ääninäyttelijänä on japaninkielisessä versiossa Yuko Minaguchi ja englanninkielisessä, FUNimationin dubbauksessa Kara Edwards. Ocean Groupin tekemässä dubbauksessa hänen ääninäyttelijänä on Moneca Stori. Videl on Mr. Satanin tytär ja samalla luokalla kuin Gohan. Myöhemmin hän alkaa seurustella Gohanin kanssa ja he saavat lapsen nimeltä Pan.
Oikeuserehdys
Oikeuserehdys () on jonkun henkilön virheellinen käsitys jonkin oikeussäännöksen sisällöstä. Oikeuserehdyksen tekee oikeustointa suorittava tai oikeustoimeen osallinen tahdonilmaisija, joka näin erehtyy omalta kannaltaan tärkeistä seikoista. Oikeuserehdyksen vastakohta on asiaerehdys eli tosiasiaerehdys ("error facti"). Oikeudellisissa yhteyksissä noudatetaan periaatetta "error juris nocet" eli lakia tuntematon henkilö saa syyttää vain itseään, sillä lain seuraamukset tulevat tietämättömyydestä huolimatta voimaan. Vaikka tekijä luulee tekoa sallituksi, tuomitaan siitä rangaistus, jos teko vastaa jonkun rikollisen teon tunnusmerkistöä.
Suomen oikeuskäytännössä oikeuserehdys on 1980-luvulta lähtien ollut anteeksiannon peruste, joka joissakin tapauksissa poistaa syyllisyyden. Tällaisia oikeustapauksia on ollut lähinnä rikosasioissa, jotka koskevat eri toimintojen luvanvaraisuutta, esimerkiksi moottoriajoneuvoliikenteen ammattimaista harjoittamista. Oikeuserehdykseen on sovellettu myös säännöksiä toimenpiteestä luopumisesta ja rangaistusta määrättäessä se on ollut lieventämisperusteena.
Erotetut sydämet
Erotetut sydämet ("Dangerous") on vuonna 1935 valmistunut draamaelokuva, jossa pääosissa ovat Bette Davis, Franchot Tone ja Margaret Lindsay ja sivuosissa muiden muassa Alison Skipworth sekä John Eldredge. Elokuvan ohjasi Alfred E. Green ja se oli Warner Bros. -yhtiön tuottama. Käsikirjoituksen on kirjoittanut Laird Doyle, joka perustuu hänen tarinaansa "Hard Luck Dame".
Davis voitti suorituksestaan elokuvasta parhaan naispääosan Oscar-palkinnon vuonna 1936. Vaikka Davis olikin hyvin ylpeä Oscar-palkinnon saamisesta, hän ei uskonut ansainneensa sitä vaan piti sitä "lohdutuspalkintona" siitä, että hän ei voittanut palkintoa edellisenä vuonna elokuvasta "Naisen orja".
Vuonna 1941 elokuva uudelleenfilmasointiin nimellä "Singapore Woman", jossa pääosassa on Brenda Marshall. Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa joulupäivänä, vuonna 1935 ja Suomessa ensi-ilta oli toinen päivä elokuuta vuonna 1936.
Nuor Tolppanen vol. 1
Nuor Tolppanen vol. 1 on rap-artisti Uniikin 5. joulukuuta 2008 julkaistu mixtape. Se julkaistiin Rähinä Recordsin kautta.Kappale "Vaik mitä tekis" on myös "Syvällä pelissä vol. 1" -kokoelma-albumilla, tosin muutaman sekunnin lyhyempänä. "Däni" julkaistiin myöhemmin myös "Juokse poika juokse" -albumilla. "Silloin ja nyt (mukana MG)" julkaistiin myöhemmin MG:n "5 miljoonaa muuta" -albumilla. "Money" sisältää sampleja ABBAn kappaleesta "Money, Money, Money".
Koskenpään vaakuna
Koskenpään kunnanvaakuna on saanut aiheensa kunnan koskien valjastamisesta. Vaakunan vesipyörä viittaa koskista saatavaan vesivoimaan, ja ketju on aikanaan valittu yhteiseksi teemaksi emäpitäjä Jämsän vaakunan kanssa. Sama aihe toistui myös toisen tytärpitäjän Jämsänkosken vaakunassa.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 16. toukokuuta 1962. Vaakunan selitys on ”puna-hopeakatkoisessa kilvessä reunuksittain vuorovärinen ketju ja yläkentässä hopeinen vesipyörän yläpuolisko”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi Koskenpään liityttyä Jämsänkosken kuntaan 1969.
Leijona (artisti)
Leijona on oululainen rap-artisti.
Leijona aloitti uransa Oulussa vuonna 1998 Forever-yhtyeessä. Englanninkielisen yhtyeen muita jäseniä olivat OeO, Reksa, ja Money. Leijona on julkaissut kaksi levyä. Debyyttialbumi "Herra MC" ilmestyi kesällä 2002. Kyseinen albumi voitti
Radiomafian viikon demo-kisan. Toinen levy "Viinaa, huumeita ja väkivaltaa" ilmestyi vuonna 2004 ja oli ehdolla Posse-lehden gaalassa vuoden rap-levyksi. Molempien levyjen tuotannosta vastasi oululainen RK-62.
Leijona on tehnyt yhteistyötä muun muassa Steen1:en, Petoksen, Panama Rayon ja Julma-Henrin kanssa. Leijonan sanoituksissa käsitellään esimerkkien kautta suomalaisen, tehokkuuden tavoittelun empatian edelle asettavan kilpailuyhteiskunnan kääntöpuolta ja oravanpyörästä pudonneiden, syrjäytyneiden nuorten arkea. Yhteiskunnasta syrjäytymisen muotoja ovat tällöin esimerkiksi rasismi, nuorten itsemurhat, laitoskierre, huumeaddiktiot ja niiden myötä lisääntyvä katuväkivalta.
Leijonan kolmas albumi "Vauhtia ja vaarallisia tilanteita" piti julkaista vuosien 2009–2012 aikana. Levyn tuotannosta vastasi Huge L, Eemo1, Samuli Karjalainen, Joni Hottinen, Liukas Niklas, RK-62 ja 100G. Vierailijoiksi selvisi Julma-Henri, Pikkupiru, OG Ikonen, Petos, Haittavaikutus, Taipan Circle, Jontti ja Asa. Leijona erosi levy-yhtiöstään Karma Musiikista, jonka johdosta albumia ei koskaan julkaistu. Albumilta julkaistuiksi kappaleiksi vuosien varrella jäivät "Pelkoa ja inhoa porttikongeissa (mukana Pikkupiru, OG Ikonen & Petos)", joka julkaistiin ilmaisladattavaksi Redrum-187 -sivustolla syksyllä 2009, "Laitoksesta toiseen", "Niille jotka on kuolleet pois", "Pimeän puolen saagaa" ja "Kirje vankilasta (mukana Eräs)".
Leijona julkaisi usean vuoden hiljaiselon jälkeen joulukuussa 2014 nimellä Lion de la Vega kappaleen We Got Gunz, jossa vierailee Asa. Maaliskuussa 2016 hän julkaisi kappaleen Kaunis olet aina.
Nullsoft Scriptable Install System
Nullsoft Scriptable Install System (NSIS) on kevyt Windows-ohjelmien asennin, joka on noussut laajan suosioon myös kaupallisten ohjelmien asentimena. Esimerkiksi Mozilla Firefox ja OpenOffice.org käyttävät NSIS:ää asennukseensa.
NSIS tehtiin alun perin Nullsoftin Winamp-mediasoittimen asentimeksi, ja se pohjautuu Nullsoftin aiempaan ohjelmaan, PiMP:iin (Plugin Mini Packager). NSIS 1 oli hyvin pitkälle MSI-asentimen tyyppinen, paremmalla skriptaustuella ja laajemmalla pakkausmuotojen tuella.
Lasse Korhonen
Lasse Korhonen (s. 1. huhtikuuta 1984 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija.
Korhonen on SaPKon kasvatti, joka pelasi juniorina myös Jokereissa ja Ilveksessä. SM-liigassa hän on pelannut Lukossa, HIFK:ssa ja Tapparassa. Mestiksessä Korhonen on edustanut Salamoita ja LeKiä. Kauden 2010–2011 lopun hän pelasi Italian pääsarjan SV Rittenissä. Seuraavan kahden hän aloitti Slovakian pääsarjan HKm Zvolenissa, mutta siirtyi tammikuussa Tanskan pääsarjan Herning Blue Foxiin, joka etsi puolustajaa loukkaantuneen Tero Konttisen tilalle.
Septuagesima
Septuagesima on useiden läntisten kirkkokuntien vanhastaan käyttämä nimi kirkkovuoden sunnuntaille, joka on kaksi viikkoa ennen laskiaissunnuntaita ja yhdeksän viikkoa ennen pääsiäistä. Nimi on edelleen käytössä muun muassa Ruotsin luterilaisessa kirkossa, mutta ei enää katolisessa eikä anglikaanisessa. Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa nimitys on edelleen käytössä; kirkkokäsikirjoihin kuuluvassa evankeliumikirjassa se on rinnakkaisnimitys 3. sunnuntaille ennen paastonaikaa.
Nimi septuagesima on latinalainen järjestyslukusana, joka tarkoittaa seitsemäskymmenes. Kahdesta seuraavasta sunnuntaista on käytetty latinalaisia nimiä sexagesima (=kuudeskymmenes, Suomessa nimi on kirjoitettu myös "seksagesima") ja quinquagesima (=viideskymmenes, sama kuin laskiaissunnuntai). Nimi quinquagesima johtuu siitä, että tämä päivä on 49. päivä ennen pääsiäistä (tai 50:s, jos pääsiäispäivä lasketaan mukaan.) Tämän vuoksi jo keskiajalla on analogisesti, tarkoin laskematta päiviä, annettu kahdelle edelliselle sunnuntaille nimet sexagesima (=60:s), ja septuagesima (70:s), vaikka ne itse asiassa ovat 56. ja 63. päivä ennen pääsiäistä. Toisaalta nimeä on selitetty myös niin, että se viittaisi juutalaisten 70 vuotta kestäneeseen Baabelin vankeuteen, jonka päättymistä olisi pidetty Jeesuksen ylösnousemukseen verrattavana vapautuksena.
Aika septuagesimasta laskiaistiistaihin muodostaa kirkkovuodessa joulun jälkeisestä ajasta paastonaikaan johtavan siirtymäajan, jota on myös sanottu "esipaaston" ajaksi.
Vuonna 1970 katolinen kirkko poisti kalenteristaan esipaaston ja sen mukana myös septuagesiman ja sexagesiman. Kuusi vuotta myöhemmin myös anglikaaninen kirkko luopui näistä termeistä ja alkoi nimittää niitä yksinkertaisesti kolmanneksi ja toiseksi sunnuntaiksi ennen paastoaikaa. Myöhemmin samoin on tehty myös Suomen evankelis-luterilaisessa kirkoissa. Niinpä vuodesta 2001 lähtien näitä vanhoja nimiä ei enää ole suomalaisissakaan almanakoissa, vaan niiden niminä ovat Suomessakin kolmas ja toinen sunnuntai ennen paastonaikaa. Sitä vastoin kirkkokäsikirjoihin kuuluvassa evankeliumikäsikirjassa nimitykset septuagesima ja seksagesima ovat edelleen käytössä. Monina vuosina jompikumpi niistä kuitenkin sattuu samaksi päiväksi kynttilänpäivän kanssa, jolloin vain viimeksi mainittu nimi esiintyy päivän kohdalla almanakassa.
Duane Harmer
Duane Harmer (3. kesäkuuta 1974 Fullarton, Ontario, Kanada) on kanadalainen entinen jääkiekkopuolustaja.
Harmer teki pitkän uran Pohjois-Amerikassa, jossa hän pelasi pääasiassa ECHL:ää, mutta pääsi pelaamaan muutamaan otteeseen myös AHL:ssä. Harmerin kohtalo oli jäädä ECHL:ään joten hän lähti pelaamaan Eurooppaan. Hän pelasi kaksi kautta Norjassa jonka jälkeen kävi Saksassa josta palasi Trondheimiin. Harmer teki läpimurtonsa melko vanhana kun vasta kaudella 2006-2007 vakiinnutti paikkansa Skellefteå AIK:ssa Elitserienissä. Sieltä Harmer siirtyi kaudeksi 2007-2008, Södertäljeen josta hän sai sopimuksen Tapparaan kaudeksi 2008-2009. Tappara-kauden jälkeen Harmer oli alkukauden 2009–2010 pelaamatta ja siirtyi vasta tammikuussa 2010 Norjan I-divisioonassa pelanneeseen Rosenborgiin. Harmer lopetti uransa Rosenborgissa keväällä 2010.
Malojaroslavets
Malojaroslavets () on kaupunki Kalugan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Protvaan laskevan Lužajoen rannalla 61 kilometriä Kalugasta koilliseen. Kaupunki on Malojaroslavetsin piirin keskus. Sen kautta kulkee Moskovan ja Brjanskin välinen rautatie (Malojaroslavetsin asema) sekä M3-valtatie. Asukkaita on 31 100 henkeä (vuonna 2008).
Kaupungin on perustanut 1300-luvun lopussa Serpuhovin ruhtinas Vladimir Andrejevitš, joka nimesi sen poikansa mukaan Jaroslavetsiksi. Vuonna 1485 se liitettiin Moskovan ruhtinaskuntaan, minkä jälkeen sitä alettiin nimittää Malojaroslavetsiksi erotuksena Jaroslavlista. Vuonna 1776 siitä tuli Kalugan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuoden 1812 sodassa seudulla käytiin ankaria taisteluja Napoleonin ja Venäjän armeijan välillä. Toisen maailmansodan aikana lokakuusta 1941 tammikuuhun 1942 kaupunki oli saksalaisten miehittämä. Nykyisin Malojaroslavetsissa on mm. metalliteollisuutta, kumitehdas ja elintarviketeollisuutta.
Nähtävyyksiä ovat mm. 1800-luvun alussa rakennettu Tšernoostrovin Nikolaoksen luostari, hallinto- ja asuinrakennukset sekä postiasema. Kaupungissa toimii kotiseutumuseo, vuoden 1812 taisteluille omistettu museo sekä taidegalleria.