hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Juuso Hassi
Juuso Antero Hassi (s. 4. huhtikuuta 1993) on suomalainen kymmenottelija. Hän edustaa Oriveden Ponnistusta ja häntä valmentavat Jaakko ja Lauri Hassi.
Vuonna 2010 Hassi voitti kymmenottelussa 17-vuotiaiden SM-kultaa, vuosina 2011 ja 2012 19-vuotiaiden SM-kultaa ja vuonna 2014 22-vuotiaiden SM-kultaa. Sisäradoilla Hassi voitti seitsenottelun 19-vuotiaiden SM-kultaa vuonna 2012 ja 22-vuotiaiden SM-kultaa vuosina 2013, 2014 ja 2015. Kalevan kisoissa hän on voittanut kymmenottelussa Suomen-mestaruuden vuosina 2016 ja 2017 sekä saavuttanut SM-hopeaa vuosina 2013, 2014 ja 2015. Hassi voitti seitsenottelun sisäratojen Suomen-mestaruuden 2016 ja 2017.
Vuonna 2011 Hassi oli 19-vuotiaiden EM-kilpailuissa Tallinnassa kymmenottelun yhdeksäs tuloksella 7400. 22-vuotiaiden EM-kilpailuissa hän oli 19:s vuonna 2013 ja yhdeksäs vuonna 2015. Hän voitti kymmenottelun 19-vuotiaiden Pohjoismaiden mestaruuden vuonna 2012 ja 22-vuotiaiden mestaruuden vuonna 2013. Vuoden 2017 kesäuniversiadeissa Hassi sijoittui kymmenottelussa toiseksi.
Hassin ennätys kymmenottelussa on heinäkuussa 2016 Kalevan kisoissa Oulussa oteltu 7734 pistettä.
Lähde
Etelännenätti
Etelännenätti ("Rorippa austriaca") on monivuotinen nenättilaji, jota esiintyy Keski- ja Itä-Euroopassa. Sen kaikki lehdet ovat ehyitä ja korvakkeellisia. Lehtilavat ovat kapeansoikeita, hammaslaitaisia ja niiden tyviliuskat korvakemaisia. Keltaiset terälehdet ovat kolmesta neljään millimetriä pitkiä. Lidut ovat lähes pallomaisia, otakärkisiä ja sijaitsevat yläviistoon siirottavissa lituperässä. Etelännenätin ja rikkanenätin risteymästä on syntynyt laji puistonenätti ("Rorippa" × "armoracioides").
Pöytätennis kesäolympialaisissa 2000 – miesten kaksinpeli
Pöytätenniksen miesten kaksinpeli Sydneyn kesäolympialaisissa 2000 alkoi 17. syyskuuta ja finaali pelattiin 25. syyskuuta 2000. Olympiakultaa voitti Kong Linghui.
Vesinenätti
Vesinenätti ("Rorippa amphibia") on vedessä ja märillä paikoilla kasvava monivuotinen nenättilaji. Sen lehdistä alemmat ovat ruodillisia, tavallisesti liuskaisia ja ylemmät ruodittomia, ehytlapaisia. Terälehdet ovat keltaisia, neljästä viiteen millimetriä. Lidut ovat pallomaisen pitkulaisia, otakärkisiä ja sijaitsevat vähän alaviistoissa lituperässä. Vesinenätin ja rikkanenätin risteymästä on syntynyt laji kärsänenätti ("Rorippa" × "anceps").
Poko klassikot (Hassisen kone)
Poko klassikot on rock-yhtye Hassisen koneen kokoelma-albumi, jonka Poko Rekords julkaisi lokakuussa 1987 silloisten artistiensa Poko klassikot -sarjassa.
Eruca vesicaria
Eruca vesicaria on sinappikaaleihin kuuluva ristikukkaislaji, jota esiintyy Etelä-Euroopassa. Laji on salaattikasvina viljelty.
"Eruca vesicaria" on yksivuotinen tavallisesti kalju ruoho. Sen lehdet ovat pariosaisia – parilehdykkäisiä, päätöliuska on suuri. Terälehdet ovat ensin vaaleankeltaisia, sitten haalistuvia, niiden suonet ovat tummanvioletteja. Pystyhköt lidut ovat lyhyiden perien päissä, litujen tyvi on pullea ja kärki litteän nokkamainen.
Fischtown Pinguins
Fischtown Pinguins on saksalainen jääkiekkojoukkue Bremerhavenin kaupungista. Vuonna 2002 perustettu joukkue pelaa Saksan korkeimmalla sarjatasolla DEL-liigassa. Joukkue pelasi pitkään maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, mutta kaudeksi 2016-2017 se sai paikan pääsarjasta Hamburg Freezersin ajauduttua konkurssin.
Markku Paretskoi
Markku Paretskoi (s. 1956 Pielavesi) on suomalainen toimittaja ja käsikirjoittaja. Hänet tunnetaan erityisesti huumorilehti "Pahkasian" perustajana ja sen pitkäaikaisena päätoimittajana.
Vuonna 1998 Paretskoi sai Suomen sarjakuvaseuran myöntämän Puupäähatun käsikirjoittamastaan sarjakuvasta "Vanhat herrat" yhdessä piirtäjä-käsikirjoittaja Pauli Heikkilän kanssa. Suomalainen Markku-liitto on valinnut hänet 16. vuoden Markuksi 2012.
Asetyylikloridi
Asetyylikloridi eli etanoyylikloridi tai etaanihappokloridi (CHCOCl) on happoklorideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Sitä käytetään orgaanisessa synteesissä.
Asetyylikloridi on pistävänhajuista ja syövyttävää nestettä. Asetyylikloridi liukenee orgaanisiin liuottimiin, kuten bentseeniin, asetoniin, dietyylieetteriin ja kloroformiin. Veden kanssa se reagoi voimakkaasti ja hydrolysoituu etaanihapoksi ja suolahapoksi.
Asetyylikloridi reagoi alkoholien kanssa muodostaen etikkahapon estereitä, tertiääristen alkoholien kanssa usein tertiäärisiä alkyyliklorideja, ja amiinien kanssa reagoidessaan amideja. Yhdiste reagoi myös eetterien ja tiolien kanssa. Yhdiste reagoi myös aromaattisten hiilivetyjen ja alkeenien kanssa muodostaen ketoneja.
Teollisuudessa asetyylikloridia valmistetaan etikkahappoanhydridin ja suolahapon välisellä reaktiolla. Myös etaanihapon ja suolahapon välistä reaktiota voidaan käyttää tai valmistaa yhdistettä rikkidioksidin, kloorin ja natriumasetaatin välisellä reaktiolla.Tuote puhdistetaan tislaamalla.
Laboratoriomittakaavassa asetyylikloridia valmistetaan etaanihapon ja fosforitrikloridin, fosforipentakloridin, rikkimonokloridin tai tionyylikloridin välisellä reaktiolla.
Yhdistettä käytetään orgaanisessa kemiassa asetyloimisreagenssina. Se on reaktiivisempi kuin etikkahappo tai etikkahappoanhydridi ja sitä voidaan käyttää myös silloin, kun nämä eivät reagoi. Ainetta käytetään useiden lääkeaineiden, kuten asetyylisalisyylihapon, asetaminofeenin ja asetanilidin valmistuksessa. Lisäksi sitä käytetään väriaineiden valmistuksessa. Asetyylikloridi reagoi aromaattisten hiilivetyjen kanssa Friedel–Crafts-asylointireaktiolla, jolloin muodostuu ketoneja. Näin valmistetaan muun muassa asetofenonia.
Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (bolshevikkien) historia: lyhyt oppikurssi
Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (bolshevikkien) historia: lyhyt oppikurssi () on vuonna 1938 ilmestynyt NKP(b):n historian oppikirja. Jokaisen neuvostokansalaisen luettavaksi tarkoitettu teos toimi eräänlaisena Stalinin ajan puoluekatekismuksena. Se tunnetaan laajalti nimellä "Kratki kurs" (”lyhyt kurssi, lyhyt oppimäärä”).
NKP(b):n historian lyhyt oppikurssi kertoo Venäjän marksilaisen liikkeen, sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen ja kommunistisen puolueen kehityksestä vuodesta 1883 aina vuoteen 1937 asti. Se kuvaa Leninin kamppailua tsaarinvaltaa ja puolueen oppositioryhmiä vastaan, bolševikkivallankumousta, Venäjän kansalaissotaa ja jälleenrakennusta sekä Stalinin johdolla suoritettua Neuvostoliiton teollistamista ja maatalouden kollektivisointia päättyen 1930-luvun puoluepuhdistuksiin ja vuoden 1936 perustuslain hyväksymiseen.
Teoksen laatimisen taustalla oli Stalinin ajatus historiasta poliittisen propagandan välineenä. Aikaisemmat abstrakteihin teorioihin ja nimettömien joukkojen toimintaan keskittyneet tutkimukset oli korvattava helposti omaksuttavalla oppikirjalla, joka kuvasi puolueen kehityksen Venäjän ja Neuvostoliiton historiaan liittyvinä johdonmukaisina tapahtumina ja käännekohtina. NKP(b):n historian lyhyellä oppikurssilla oli huomattava merkitys myös Leninin ja Stalinin henkilökultin vakiinnuttajana.
Suurimman osan tekstistä laativat puoluehistorioitsijat Jemeljan Jaroslavski, Pjotr Pospelov ja Vilhelms Knoriņš. Sen muokkaukseen osallistuivat Stalin sekä hänen lähipiiriinsä kuuluneet Andrei Ždanov ja Vjatšeslav Molotov. NKP(b):n keskuskomitean hyväksymä teos ilmestyi aluksi "Pravdassa" ja erillisenä kirjana lokakuussa 1938. Sen laaja opiskelu väestön keskuudessa alkoi keskuskomitean marraskuussa 1938 julkaisemalla päätöksellä.
Vuosina 1938–1952 NKP(b):n historian lyhyttä oppikurssia painettiin Neuvostoliiton eri kielillä yhteensä yli 40 miljoonaa kappaletta. Ulkomaiden kielillä sen painosmäärä oli yli 11 miljoonaa. Teos on käännetty myös suomeksi. Se jäi pois käytöstä Nikita Hruštšovin tuomittua stalinismin vuonna 1956. ”Lyhyen kurssin” on sanottu olevan kaikkien aikojen toiseksi eniten painettu kommunistinen teos Maon "Pienen punaisen kirjan" jälkeen. Esimerkiksi Marxin ja Leninin pääteosten painosluvut ovat selvästi pienempiä.
NKP(b):n historian lyhyen oppikurssin suomentaminen annettiin Tuure Lehénin tehtäväksi. Hän sai käännöstyössä apua myös Armas Äikiältä. Suomennos voitiin julkaista vasta 1940, sillä talvisotaan saakka suomenkielinen julkaisutoiminta oli Neuvostoliitossa käytännössä kielletty.
Söörmarkku
Söörmarkku () on kylä ja taajama nykyään Porin kaupunkiin kuuluvassa entisessä Noormarkun kunnassa. Asukkaita siellä on 1 004 (2013).
Söörmarkku sijaitsee kymmenen kilometriä Porin keskustan pohjoispuolella valtateiden 8 ja 23 risteyksen tuntumassa. Kyläraitin muodostaa sen lävitse kulkeva "Söörmarkuntie". Maanteiden lisäksi Söörmarkun yhdistää Porin keskustaan kevyen liikenteen väylä. Kunnallisia palveluja ovat vuosiluokkien 1–6 opetusta tarjoava Söörmarkun koulu, sivukirjasto sekä toimintansa vuonna 2009 aloittanut päiväkoti. Yritystoiminta Söörmarkun alueella on vilkasta. Kylässä ja sen läheisyydessä sijaitsevilla teollisuusalueilla toimii yli 40 yritystä. Söörmarkussa sijaitsee myös vuonna 1925 rakennettu nuorisoseurantalo, jossa Suomalainen Markku-liitto kokoontuu vuosittain Markun päivänä 25. huhtikuuta.
Söörmarkku mainitaan ensimmäisen kerran asiakirjoissa vuonna 1473. Ruotsalainen luonnontieteilijä Carl von Linné vieraili kylässä 1723 ja mainitsee matkakertomuksessaan löytäneensä Söörmarkusta maailman pohjoisimman tammen. Kyseinen puu kaatui myrskyssä vuonna 1979.
Söörmarkun kylä on tunnustettu valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Tästä löytyy lisätietoa Museoviraston sivuilta. Valtakunnallisesti merkittävä rakennettu kulttuuriympäristö koostuu edustavasta talonpoikaisesta rakennuskannasta, joka sijoittuu tiiviisti vanhan kylätien varrelle. Kylässä näkyy erinomaisesti kerroksellisuus. Kantatilat myötäilevät joen viljavia viljelyalueita ja pienasutus sijaitsee mäkisellä rinteellä. Kylässä on edelleen nähtävissä vahvaa talonpoikaikaiskulttuurin vaalimista ja maatalous eri muodoissaan on voimissaan. Kylällä toimii useita aktiivitiloja ja mm. Pyntösjärven metsästysseura, jolla on omat kotisivut. Kulttuuriympäristön luokitteluja on kolme: alueellisesti merkittävä, maakunnallisesti merkittävä ja valtakunnallisesti merkittävä. Söörmarkku sijoittuu näistä korkeimmalle tasolle ja tämä on huomioitu kattavilla suojelumerkinnöillä esim. osayleiskaavassa.
Jews’ Gaten hautausmaa
Jews’ Gaten hautausmaa eli Windmill Hillin hautausmaa on Gibraltarin vanhin juutalainen hautausmaa. Sen ensimmäiset haudat ovat vuodelta 1746, ja hautausmaan käyttö jatkui yli sadan vuoden ajan vuoteen 1848. Hautausmaalle on haudattu monia kuuluisia rabbeja tuolta ajalta. Se sijaitsee lähellä Gibraltarinvuoren luonnonsuojelualueen sisäänkäyntiä Queen’s Roadin ja Engineer Roadin risteyksen kaakkoispuolella. Hautausmaa on Gibraltar Heritage Trustin luetteloima historiallinen suojelukohde.
Utrechtin sopimuksessa (1713) Britannia oli luvannut katoliselle Espanjalle ettei se suosisi juutalaisten tai maurien asutusta Gibraltarissa. Ehkä siksi juutalainen hautausmaa sijoitettiin syrjäiseen paikkaan jossa se ei pistäisi espanjalaisten kävijöiden silmiin.
Talvella ja keväällä rikkaruohojen annetaan kasvaa hautausmaalla vapaasti, ja se vaikuttaa silloin hoitamattomalta alueelta. Päätös on tehty kalliopyyn suojelemiseksi, sillä hautausmaa on niiden suosima soidinpaikka.
Hautausmaalla oleva muistomerkki on pystytetty Herakleen pylväiden kunniaksi ja se esittää Heraklesta kannattelemassa koko maailmaa.
Hannu Artinaho
Hannu Artinaho (s. 1946 Lieksa) on suomalainen taidegraafikko ja taidemaalari. Hän asui ja työskenteli 34 vuotta Raumalla, kunnes muutti Turkuun vuonna 2007. Artinaho on valmistunut Turun piirustuskoulusta 1972. Hän on tehnyt lavastuksia Rauman ja Rovaniemen kaupunginteatterille. Artinaho on saanut muun muassa Valtion vuosiapurahan ja hänet on palkittu esimerkiksi Rauman kaupungin kulttuuripalkinnolla 2006 ja Ruorimies-mitalilla 2002.
Hannu Artinaho debytoi taiteilijana 1969 ja hänen teoksiaan on muun muassa Suomen, Ruotsin ja Puolan valtion kokoelmissa.
Artinaholle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2014.
KiRaKa
KiRaKa on saksalainen lapsille tarkoitettu radiokanava, joka aloitti toimintansa 4. syyskuuta 2006. Sen nimi on lyhenne sanoista Kinderradiokanal, "lasten radiokanava".
Valehtelija (elokuva)
Valehtelija on Mika Kaurismäen esikoiselokuva ohjaajana vuodelta 1981. 53-minuuttisen suomalais-saksalaisen tuotannon pääosaa esittää ohjaajan veli Aki Kaurismäki. Tämä esittää Ville Alfaa, patologista mutta pohjimmiltaan rakastettavaa valehtelijaa elokuvassa, joka tunnustaa velkansa ranskalaisen 1960-luvun uuden aallon elokuvaohjaajista varsinkin Jean-Luc Godardille ja François Truffaut’lle.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Asko Alanen sanoo "Valehtelijan" aikoinaan vapauttaneen suomalaisen elokuvan kulttuurijäykistelyn ja pöljien puskafarssien kahtiajaosta. Hän sanoo sen sisältävän monia Aki Kaurismäen parhaista selityksistä, tokaisuista ja godardilaisista puuskista, joista tosin on paikoin vaikea saada selvää. Hän antaa elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Gibraltarin piiritys (1309)
Gibraltarin piiritys oli Reconquistan aikana, vuonna 1309 tapahtunut taistelu. Gibraltaria puolustaneet Granadan kuningaskunnan muslimit antautuivat sen jälkeen Kastilian kuningaskunnan voitoilla. Gibraltar oli tämän jälkeen 24 vuoden ajan espanjalaisilla, kunnes muslimit valloittivat sen uudestaan vuoden 1333 piirityksessä.
Reconquista oli edennyt jo hyvin 1200-luvulla, ja vuosisadan puolivälin jälkeen Kastilian kuninkaat pyrkivät pääsemään etelään jo Gibraltarinsalmelle. Sen hallitseminen estäisi uusien valtauksien tulemisen Pohjois-Afrikasta. Kastilian kuningas Ferdinand IV ja Aragonian Jaakko II yhdistivät voimansa 1309. Ferdinand piiritti Algecirasia ja Jaakko Almeríaa. Algecirasin piirityksen aikana Ferdinand huomasi Gibraltarin haavoittuvuuden ja lähetti joukkoja valtaan sen.
Ferdinand lähetti Alonso Pérez de Guzmánin hyökkäämään Gibraltarille maitse, ja samaan aikaan Kastilian laivasto Jaspert V de Castellnoun johdolla saartoi sen. Gibraltarin puolustajat eivät kestäneet piiritystä ja neuvottelivat pian antautumisehdoista. Maurit antautuivat lopulta 12. syyskuuta, ja Gibraltar siirtyi espanjalaisten haltuun.
Vaikka Gibraltar ei ollut yhtä merkittävä kuin viereinen Algeciras, voitto oli merkittävä saavutus, ja se antoi Kastilialle pysyvän tukikohdan Gibraltarinsalmelle. Ferdinand saapui Gibraltarille todennäköisesti 14. syyskuuta ja määräsi vaurioituneiden muurien korjaamisen sekä uuden kaleereille turvallisen telakan rakentamisen. Gibraltarin asukkaista monet lähtivät pakoon, sillä antautumissopimuksen mukaan 1 125 muslimia muutti Marokkoon, sillä he eivät halunneet jäädä espanjalaisvallan alle.
Gibraltar oli 24 vuoden ajan Kastilian yksinäinen tukikohta keskellä muslimialueita. Se oli kuitenkin heikosti puolustettu, eikä sitä pystytty varustamaan kunnolla, sillä Kastilialla ei ollut vakituista laivastoa. Marokkolaisjoukot valtasivatkin sen takaisin muslimeille vuoden 1333 piirityksessä.
Sumuvirnayökkönen
Sumuvirnayökkönen ("Lygephila viciae") on keskikokoinen keskikesän yöperhoslaji. Se on luokiteltu Suomen lajien uhanalaisarvioinnissa 2010 vaarantuneeksi (VU).
Keskikokoinen yökkönen, jonka siipien pohjaväri on ruskeanharmaa. Siipisuonet erottuvat selvästi vaaleina pitkittäisviiruina ja siiven kärkiosa on muuta siipeä tummempi, ruskeansävyinen. Siipisuonet jakavat munuaistäplän 5–7 erilliseksi täpläksi. Näiden täplien väri on yleensä mustanruskea, mutta joskus musta väri puuttuu ja täplät ovat lähes yhtä vaaleita kuin muukin siipi. Rengastäplä puuttuu kokonaan. Siiven etureunassa, lähellä tyveä on yksi selkeä mustanruskea täplä ja aaltoviiru erottuu lähellä siiven kärkeä vaaleana poikkiviiruna. Takasiivet ovat vaalean rusehtavanharmaat, sekä ylä- että alapinnaltaan ulospäin hieman tummuvat. Keskiruumiin etuosa on silmiinpistävän tumma. Siipien kärkiväli on 35–40 mm.
Hyvin samannäköinen on sinivirnayökkönen ("Lygephila craccae"). Sumuvirnayökkösen voi myös sekoittaa yleisempään hakasvirnayökköseen ("Lygephila pastinum"), jonka siipisuonet eivät kuitenkaan erotu samaan tapaan.
Sumuvirnayökköstä tavataan Etelä-Ranskasta ja Alpeilta aina Kiinaan, Japaniin ja Kuriileille saakka. Lajin esiintyminen Suomessa on selvästi keskittynyt Etelä-Hämeeseen. Muutoin sitä on tavattu vain hajanaisesti etelärannikolla, lounaissaaristossa ja Etelä-Savossa. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena kesäkuun alkupuolelta heinäkuun puoleenväliin lennon huipun ollessa kesä-heinäkuun vaihteessa.
Hyvin paikoittainen ja melko harvinainen laji. Hyvällä paikalla se saattaa olla runsaslukuinen, mutta muuten perhosia tavataan yksitellen. Virnayökkösen elinympäristöjä ovat lämpimät niityt, joilla kasvaa pensaikkoa, erilaiset rinnepaikat, tienpientareet sekä valoisat lehtimetsät. Perhoset lentävät hämärän tulosta alkaen koko yön ja käyvät ahkerasti kukilla. Ne myös tulevat valolle ja jossain määrin makealla nesteellä kostutetulle syötille.
Toukkia voi tavata heinäkuusta syyskuuhun. Kotelo talvehtii.
Ruotsissa laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi, Suomessa se on vaarantunut.
Toukka elää hiirenvirnalla ("Vicia cracca"), mutta ainakin Keski-Euroopassa myös muilla hernekasveilla.
Sinivirnayökkönen
Sinivirnayökkönen ("Lygephila craccae") on virnayökkösten sukuun kuuluva harmaa yöperhonen.
Melko kookas ja rotevatekoinen yökkönen. Etusiipien pohjaväri on vaalean sinertävän harmaa, kärkiosasta ruskeampi. Siiven etureunassa on kolme hyvin erottuvaa mustanruskeaa täplää. Siipisuonet erottuvat vaaleina pitkittäisviiruina ja ne jakavat mustanruskean munuaistäplän 4–7 erilliseen täplään. Rengastäplä puuttuu kokonaan tai näkyy vain terävänä pisteenä. Takasiivet ovat harmaat, ulospäin tummenevat ja alapinnalla näkyy tumma reunavyö. Keskiruumis on pään takaa voimakkaasti tummentunut. Siipien kärkiväli 37–42 mm.
Erityisen samannäköinen on sumuvirnayökkönen ("Lygephila viciae"), johon verrattuna sinivirnayökkönen on rotevampi ja siiven etureunassa on enemmän tummia täpliä.
Lajia tavataan Pohjois-Afrikasta Euroopan poikki aina Itä-Siperiaan saakka. Suomessa laji on lounais- ja etelärannikon harvinaisehko asukki. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena elokuun alusta syyskuun alkupuolelle. Lentoaika on myöhempi kuin kahdella muulla virnayökkösellä.
Sinivirnayökkönen elää lämpimillä ja avoimilla paikoilla, kuten niityillä, kedoilla, tienpientareilla sekä erilaisilla joutomailla. Sitä tavataan tavallisesti yksitellen, mutta laji saattaa ajoittain olla myös runsas. Perhoset lentävät yöllä, käyvät kukilla ja tulevat sekä valolle että syötille. Toukka koteloituu maahan löyhään kotelokoppaan. Talvehtii munana.
Toukka syö hiirenvirnaa ("Vicia cracca") ja metsävirnaa ("Vicia sylvatica").
Kaariritariyökkönen
Kaariritariyökkönen ("Catocala elocata") on kookas ritariyökkösiin kuuluva yöperhoslaji. Suomesta se on tavattu kerran.
Kookas yökkönen. Etusiipien perusväri on vihertävän harmaa eikä siivissä ole silmiinpistävää kuviointia ehkä kärkiosan harmaata aaltoviirua lukuun ottamatta. Ulomman ja sisemmän poikkiviirun sekä niiden välisen keskivarjon alueella vihertävä sävy erottuu hieman muuta siipeä selkeämmin. Takasiivet ovat heleän kirkkaanpunaiset ja niissä on etenkin etureunastaan leveä mustanruskea reunus, jonka takaosassa on terävä, ulospäin suuntautuva lovi. Siiven keskellä on tumma vyö, joka vain hyvin loivasti sisäänpäin. Siipiväli on 67–80 mm.
Samannäköisiä lajeja ovat kulmaritariyökkönen ("Catocala nupta") sekä idänritariyökkönen ("Catocala adultera").
Kaariritariyökkönen esiintyy Etelä- ja Keski-Euroopassa. 1900-luvun alkupuoliskolla sitä tavattiin satunnaisena vaeltajana myös pohjoisempana. Perhosten lentoaika Euroopassa on heinäkuusta lokakuuhun.
Suomessa kaariritariyökkönen on tavattu harhailijana kerran. Yksilö tavattiin Kauniaisista syyskuun alussa vuonna 1928. Myöhemmin on arveltu, että kyseessä olisi ollut kauppapuutarhaan taimien mukana päätyneestä toukasta tai kotelosta kehittynyt yksilö eli niin kutsuttu importti.
Laji elää kosteissa mutta avoimissa lehti- ja sekametsissä, etenkin rantojen lähellä. Lisäksi sitä tavataan sukulaistensa tapaan erilaisissa kulttuuriympäristöissä. Perhoset tulevat hyvin syötille ja hieman huonommin valolle.
Toukka koteloituu yhteenkehrättyjen lehtien väliin maahan. Muna talvehtii.
Toukan ravintokasveja ovat haapa ("Populus tremula") ja erilaiset pajut ("Salix").
William Herald
William Sharp Hannah "Billy" Herald (1900 Glebe – 13. helmikuuta 1976) oli australialainen uimari ja olympiamitalisti. Hän edusti seuratasolla Manly Swimming Clubia.
Herald osallistui olympialaisiin kerran, Antwerpenissa 1920. Hän sijoittui tuolloin neljänneksi 100 metrin vapaauinnissa ja ui maansa joukkueessa, joka voitti hopeaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä.
Lakana
Lakana on vuodevaate, joka suojaa patjaa tai peitettä ja tarjoaa niiden välissä nukkujalle miellyttävän tuntuman. "Aluslakanaa" käytetään patjan tai sijauspatjan päällysteenä, "peittolakanaa" peitteen ja nukkujan välissä. Perinteiset peittolakanat olivat yksikerroksisia, ja niiden usein pitsikoristeltu tai nimikoitu yläpää taitetaan peitteen päälle. Viime vuosikymmeninä suosioon ovat nousseet erilaiset "pussilakanat", jotka peittävät myös nukkumapeitteen yläpuolen ja joiden sisään peite pujotetaan. Pujottamisen helpottamiseksi pussilakanan alareunassa on leveä aukko ja yläkulmissa usein käsien mentävät aukot.
Alus- ja peittolakanan lisäksi käytetään tyynyä peittävää "tyynyliinaa". Peittolakana ja tyynyliina, joskus myös aluslakana, valmistetaan usein yhteensopivaksi ”setiksi” samasta kankaasta, joka voi olla valkoista, yksiväristä tai kuvioitua. Perinteinen peittolakana ja tyynyliina koristellaan samanlaisin pitsein tai kirjailuin.
Lakanakankaiden perinteiset materiaalit ovat silkki, puuvilla ja pellava. Nykyisin käytetään myös tekokuitu- ja sekoitekankaita.
Yleisin lakanamateriaali nykyisin on puuvilla. Tavalliset puuvillalakanat ovat palttinasidoksella, hienommat kiiltävällä satiinisidoksella kudottuja. Pidempikuituinen kampapuuvilla on parempaa materiaalia lakanoihin kuin edullisempi karstapuuvilla. Lakanakangas voidaan myös merseroida.
Fred Winters
Frederick "Fred" Winters (1872 – ?) oli yhdysvaltalainen painonnostaja ja olympiamitalisti. Hänen seuransa oli newyorkilainen New West Side AC. Winters voitti St. Louisin olympialaisissa 1904 hopeaa kymmenestä osiosta koostuneessa kilpailussa. Hän johti ensimmäisen yhdeksän osan jälkeen, mutta jäi viimeisellä, vapaavalintaisella, osuudella voittaja Oscar Osthoffin taakse.
Tom Richards (rugbynpelaaja)
Thomas James "Tom" Richards (29. huhtikuuta 1883 Rose Valley – 25. syyskuuta 1935 Windsor, Queensland) oli australialainen rugby union -pelaaja ja olympiavoittaja.
Richards pelasi urallaan rugbyä neljässä eri maassa, mikä oli niihin aikoihin erikoista. Hän aloitti kotiseudullaan Queenslandissa, jonka joukkueessa hän oli ennen kuin muutti Etelä-Afrikkaan. Richards nousi siellä maajoukkueeseen, mutta lähti jälleen ulkomaille. Hän pelasi uudessa kotimaassaan Englannissa Bristolin ja Glouchestershiren joukkueissa ja ansaitsi näytöillään paikan Australian maajoukkueeseen, joka kiersi Englannissa vuonna 1908. Kyseisellä kiertueella Richards oli voittamassa olympiakultaa Lontoon kisoissa.
Vuonna 1910 Richards oli Etelä-Afrikassa, jossa Ison-Britannian joukkue oli pelaamassa. Useat joukkueen pelaajat olivat loukkaantuneina, ja niinpä he ottivat Richardsin pelaamaan isäntämaata vastaan. Hän esiintyi lyhyesti myös Ranskan maajoukkueessa vuonna 1913.
Richards taisteli Australian joukoissa ensimmäisessä maailmansodassa sekä itä- että länsirintamalla ja sai Military Cross -tunnustuksen 1917. Toimittajana työskennellyt Richards kuoli tuberkuloosiin vuonna 1935.
İstanbul Başakşehir FK
İstanbul Başakşehir Futbol Kulübü, entiseltä nimeltään Istanbul Büyükşehir Belediyesi Spor Kulübü, on istanbulilainen jalkapalloseura. Joukkue pelaa Turkin Superliigassa ja kotiottelunsa se pelaa Istanbulissa sijaitsevalla Fatih Terim Stadiumilla.
Seura on perustettu vuonna 1990 nimellä "İSKİspor" edustaen Istabulin vesilaitosta, mutta vaihtoi nimekseen "İstanbul Büyükşehir Belediyespor" Istanbulin metropolihallinnon mukaan seuraavana vuonna sarjanousun jälkeen. Vuonna 2014 yksityistetty seura otti käyttöön nykyisen nimensä Başakşehirin kaupunginosan mukaan.
Päivitetty 15. syyskuuta 2018.
Tom Richards
Tom Richards voi viitata ainakin seuraaviin henkilöihin:
Sieniyökkönen
Sieniyökkönen ("Parascotia fuliginaria") on huomattavan paljon mittaria muistuttava yökkönen.
Pienikokoinen ja hentorakenteinen perhonen, jonka olemus ei muistuta lainkaan yökköstä vaan on harhaanjohtavan mittarimainen. Sekä etu- että takasiivet ovat leveät, pyöreäkärkiset, pohjaväriltään mustanharmaat. Ulomman poikkiviirun ulkopuolella sekä himmeämmän aaltoviirun kohdalla on kellertävää väriä. Siivissä on myös musta keskitäplä. Lajin siipisuomut irtoavat herkästi ja perhoset ovat usein kuluneita. Koiraan tuntosarvet ovat selvästi kaksoiskampahampaiset. Siipien kärkiväli on 15–28 mm.
Sieniyökköstä tavataan suurimmassa osassa Eurooppaa ja idässä Uralille ja Kaukasukselle saakka. Välimeren alueella se on paikoittainen. Suomessa laji on melko yleinen ja havaintoja on tehty Keski-Pohjanmaan ja Pohjois-Karjalan korkeudelle saakka. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena kesä-heinäkuun vaihteesta elokuun loppupuolelle. Lennon huippu on heinäkuun lopulla.
Sieniyökkönen elää lehti- ja sekametsissä, puistoissa ja puutarhoissa, erityisesti sellaisissa, joissa kasvaa ikääntyneitä puita. Perhoset lentävät yöllä ja tulevat sekä valolle että syötille. Keskenkasvuinen toukka talvehtii. Kotelo sijaitsee seitin suojaamana maassa tai kaarnanraossa.
Toukka elää puiden rungoilla kasvavilla jäkälillä ja käävillä sekä laholla puuaineksella.
Pöytätennis kesäolympialaisissa 2008 – miesten joukkuepeli
Pöytätenniksen miesten joukkuepeli kesäolympialaisissa 2008 alkoi 13. elokuuta ja päättyi 18. elokuuta. Olympiakultaa voitti Kiina.
ChamSys
ChamSys Ltd. on brittiläinen valo-ohjaimia valmistava yhtiö. Yhtiö on perustettu vuonna 2003. Yhtiö on tunnettu laajasti ympäri maailmaa. Suomen ChamSys-jälleenmyyjä on Live Nation.
Aune Siimes
Aune Linnea Siimes (18. heinäkuuta 1909 Värtsilä – 3. marraskuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen keramiikkataiteilija. Hän sai kultamitalin Milanon triennaalissa 1951 ja 1954. Hän työskenteli Arabialle vuodesta 1932.
Urpo Siirala
Uuno Urpo Tapio Siirala, vuoteen 1935 Sirelius (3. tammikuuta 1908 Helsinki – 19. toukokuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Siiralan vanhemmat olivat kansatieteilijä U. T. Sirelius ja Elli Natulin ja puoliso vuodesta 1935 lääketieteen lisensiaatti Anni Sirkka Maija-Liisa Wegelius. Siirala tuli ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta 1926 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1934. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli 1939, korva-, nenä- ja kurklkutautien erikoislääkärin pätevyyden hän sai 1937. Siirala työskernteli ensin sekä Helsingin yliopiston että Helsingin yleisen sairaalan ja Kiljavannummen parantolan palveluksessa. Hän oli korva-, nenä- ja kurkkutautiopin professori Turun yliopistossa 1947–1958 ja vuodesta 1958 Helsingin yliopistossa. Eläkkeelle Siirala jäi vuonna 1973. Siirala oli Suomen lääkäriliiton hallituksen puheenjohtaja 1954–1962.
Ida Silfverberg
Ida Gustava Silfverberg (23. tammikuuta 1834 Helsinki – 23. joulukuuta 1899 Firenze, Italia) oli suomalainen taidemaalari.
Silfverberg aloitti maalausopintonsa 13-vuotiaana muotokuvamaalari Johan Erik Lindhin ohjauksessa. Myöhemmin hän oli Berndt Godenhjelmin yksityisoppilaana. Hän sai 15-vuotiaana ensimmäisen kerran maalauskopioita Suomen Taideyhdistyksen näyttelyyn vuonna 1849.
Dresdenissä Silfverberg kopioi 1600-luvun alankomaalaisten ja italialaisten taiteilijoiden teoksia. Vuonna 1860 hän voitti nuorten taiteilijoiden kannustamiseksi järjestetyn dukaattikilpailun toisen palkinnon ja vuonna 1862 ensimmäisen palkinnon teoksella "Äiti paranevan lapsensa vuoteen äärellä", joka ostettiin Suomen Taideyhdistyksen kokoelmiin. Vuonna 1866 Silfverberg osallistui Pohjoismaiseen taidenäyttelyyn Tukholmassa.
Vuodesta 1857 Silfverberg asui ulkomailla Dresdenissä, Pariisissa ja Firenzessä. Hän maalasi alttaritaulut Bromarvin ja Liljendalin kirkkoon sekä Pälkjärven kirkkoon. Viimeksi mainittu on nyt Viinijärven kirkon alttaritauluna Liperin Viinijärvellä.
Serlachiuksen taidemuseoon Mänttään ostettiin Pehr Hilleströmin teoksena "Lukemaan opetteleva tyttö", mutta vuonna 2015 paljastui että nimi "Pehr Hillerström" maalauksessa on väärennös, ja oikea tekijä on Silfverberg.
Mittariyökkönen
Mittariyökkönen ("Trisateles emortualis") on pieni, ulkonäöltään erehdyttävästi mittarimainen yökköslaji.
Sekä etu- että takasiivet ovat tasaisen kellertävänharmaat, aavistuksen vihertävät. Etusiiven ulkoreuna on erityisen pyöristynyt. Etusiivessä sisempi ja ulompi poikkiviiru sekä viivamainen munuaistäplä erottuvat vaalean kellertävinä. Takasiivessä on yksi kellertävä poikkiviiru. Siipiväli 24–28 mm.
Mittariyökköstä tavataan Euroopassa eteläisimpiä ja pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Idässä levinneisyysalue ulottuu Japaniin. Suomessa se on melko harvinainen laji, jonka levinneisyys keskittyy maan eteläosiin. Perhoset lentävät yhtenä pitkänä sukupolvena kesäkuun alusta elokuun puoleenväliin.
Lehto- ja lehtimetsälaji, jota tavataan yleensä yksitellen. Perhoset lentävät yöllä ja tulevat sekä valolle että syötille. Kotelo on yhteensidottujen lehtien välissä maassa. Kotelo talvehtii.
Toukka käyttää ravinnokseen tammen ("Quercus robur") ja joidenkin muiden lehtipuiden kuolleita lehtiä.
Gustaf Johan Silfversvan
Gustaf Johan Silfversvan (1819–1888) oli suomalainen valtiopäivämies ja maanviljelijä. Hän oli Ruotsissa upseerina vuodesta 1839 vuoteen 1842, jolloin hän siirtyi Suomeen Kemiöön Västankärrin tilalle. Hän harjoitti karjanjalostusta ja vuoroviljelyä ja oli tuolloin Suomen merkittävimpiä maanviljelijöitä. Hän oli valtiopäivillä 1863–1864, 1867 ja 1877–1878 aatelissäädyn jäsen.
Antti Siltala (eläintieteilijä)
Antti Johannes Siltala, alk. "Silfvenius", (1878–1910) oli suomalainen eläintieteilijä ja oli vuodesta 1906 dosentti Helsingin yliopistossa. Hänen tutkimuskohteitaan olivat vesiperhosten ("Trichoptera") kehitysasteet ja elintavat. Hän kehitti suomenkielistä kasvi- ja eläintieteen oppisanastoa. Hän julkaisi tieteenalalta kirjallisuutta, esimerkiksi 1910 Gunnar Ekmanin kanssa teoksen "Luurankoisten rakenne".
Rauha Eklund
Rauha Eklund (s. "Huutoniemi;" 24. maaliskuuta 1918 Evijärvi – 5. lokakuuta 1992 Pori) oli kokkolalainen taiteilija.
Hän tuli tunnetuksi tinatöistään: uransa hän aloitti koruilla ja siirtyi yhä suurempiin töihin. Hänen päätyönsä on Kokkolan kaupungintalon aulassa oleva viisiosainen tinatyö "Meren äärellä", joka valmistui vuonna 1980.
Jakob Simelius
Jakob Simelius (16. elokuuta 1785 Kalajoki – 21. maaliskuuta 1826 Helsinki) oli suomalainen kielenkääntäjä, kirjapainonomistaja, sanomalehtimies, lakitieteen kandidaatti. Hän perusti 1819 Helsinkiin kirjapainon, joka toimi nimellä Simeliuksen kirjapaino, kunnes se 1970—1980 -luvun aikoihin siirtyi Multiprintin omistukseen.
Simeliuksen vanhemmat olivat Kalajoen kirkkoherra Jakob Simelius (1755—1806) ja Kokkolan kirkkoherran Jakob Chydeniuksen tytär Helena Chydenius (1756—1828). 
Hän kävi Vaasan triviaalikoulua 1800—1802 ja tuli ylioppilaaksi 1803. Simelius valmistui filosofian maisteriksi 1810 ja oli hallituskonseljin suomen kielen kääntäjä 1810 lähtien. Molempien oikeuksien kandidaatti, MOK hänestä tuli 1817.
Jakob Simelius sai luvan perustaa Helsinkiin kaupungin ensimmäisen kirjapainon, muun muassa hoitaakseen sinne 1819 siirtyneen senaatin antamat tehtävät. Julkaisutoiminnan merkityksen Jakob Simelius oli nähnyt enonsa Anders Chydeniuksen toiminnassa. Jakob Simelius toimitti "Finlands allmänna Tidning"- lehteä vuodesta 1825.
Hän avioitui 1820 Maria Simeliuksen kanssa. Heillä oli kaksi tytärtä: Helena Kristina (1821–1889) ja Jacobina Maria (1822–1895). Hänen leskensä Maria Simelius jatkoi kirjapainon toimintaa kuolemansa 1843 asti. Simeliuksen hauta on Helsingin Vanhassa kirkkopuistossa.
Yrjö Similä
Yrjö Nikolaus Similä (15. elokuuta 1884 Oulu – 17. joulukuuta 1961 Helsinki) oli raatimies ja yritysjohtaja. Hän toimi rakennusteollisuuden alalla. Hän oli Suomen rakennusmestariliiton toiminnanjohtaja 1909–1921, Vakuutus-Oy Louhen toimitusjohtaja 1917–1954, ja Helsingin maistraatin kunnallisraatimies 1924–1954. Hän lahjoitti vuonna 1960 puolisonsa Fanny Similän, o.s. Lindqvist (1879–1973), kanssa Suomen Kulttuurirahastolle 50 miljoonaa markkaa ravintofysiologian tutkimukseen.
Hänen veljensä oli pianisti, orkesterinjohtaja Martti Similä.
Linnunruohoyökkönen
Linnunruohoyökkönen ("Phytometra viridaria") on pieni ja hento, tumma yökkönen.
Varsin pienikokoinen yökkönen, jonka siipiväli on vain 16–20 mm. Etusiivet ovat pohjaväriltään ruskehtavan oliivinvihreät. Siiven ulkoreuna on leveälti purppuranpunainen, samoin keskisaran ulkoreuna ja siiven etureuna lähellä tyveä. Joskus siipi on jokseenkin yksivärisen oliivinruskea. Takasiivet ovat ruskeat ja niissä on tummempi poikittaisvyö.
Levinneisyysalue ulottuu Euroopasta Japaniin saakka. Toukan ravintokasvien levinneisyys rajoittaa lajin esiintymisen Suomessa Ahvenanmaalle, lounaissaaristoon ja etelärannikolle. Ainoa sukupolvi lentää toukokuun lopulta heinäkuun alkuun.
Linnunruohoyökkönen elää rantaniityillä ja metsäaukioilla, joilla kasvaa toukan ravintokasveja. Sopivalla paikalla Perhoset lentävät matalalla, pääasiassa päivällä auringonpaisteessa. Niitä on kuitenkin saatu myös valopyydyksillä. Kotelo talvehtii.
Toukka syö ainoastaan linnunruohoja ("Polygala").
Tapio Wirkkalan puisto
Tapio Wirkkalan puisto on design-puisto Helsingin Arabianrannassa. Puisto on nimetty muotoilija Tapio Wirkkalan mukaan. Puisto avattiin 22. lokakuuta 2012 ja se on yksi Helsingin kaupungin omista World Design Capital Helsinki 2012 -hankkeista. Puiston avasi Helsingin apulaiskaupunginjohtaja Pekka Sauri.
Puiston on suunnitellut yhdysvaltalainen taiteilija Robert Wilson. Se koostuu yhdeksästä pensasaitojen muodostamasta huonemaisesta tilasta. Huoneiden sisällä on erilaisia elementtejä, kuten erimuotoisia ja kokoisia kiviä, penkkejä, portteja sekä hevosia. Huoneiden lattiamateriaalit ovat alhaaltapäin valaistu lasitiili (symbolisoi vettä), rantasora ja puu. Valaistuksella on puistossa erityisen tärkeä rooli. Puiston kokonaispinta-ala on 2 361 m². Kokonaisuus kuuluu Helsingin taidemuseon julkisen taiteen kokoelmaan.
Puiston suunnittelu alkoi jo vuonna 2004 ja rakennustöiden piti alun perin alkaa vuonna 2010. Yleisten töiden lautakunta katsoi hankkeen tuolloin liian kalliiksi ja sen toteuttamista lykättiin. Rakentaminen aloitettiin marraskuussa 2011. Puiston kustannusarvio on noin 1,2 miljoonaa euroa. Puistoaluetta ylläpitää kaupungin katu- ja puisto-osasto, jolle sen vuotuiset ylläpitokustannukset arvioitiin vuonna 2010 olevan noin 10 000 euroa ja taideteosta ylläpitävän kaupungin taidemuseon vuosittaiset kustannukset ovat arviolta 6 000 euroa.
Tuuli ja leijona
Tuuli ja leijona ("The Wind and the Lion") on vuonna 1975 ensi-iltansa saanut seikkailuelokuva. Sen on ohjannut John Milius.
Elokuvan keskeisimpiä rooleja esittävät Sean Connery, Candice Bergen, Brian Keith ja John Huston. Tarina perustuu löyhästi vuonna 1904 Espanjan Marokossa sattuneeseen sieppaukseen, jossa heimopäällikkö Mulai Ahmed el-Raisuli otti panttivangiksi kreikkalais-amerikkalaisen naistenmiehen Ion Perdicarisin.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano sanoo elokuvan yhdistelevän epävakaasti toimintaseikkailua ja puhedraamaa. Hän antaa "Tuulelle ja leijonalle" kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Nunnanlahden kaivosonnettomuus
Nunnanlahden kaivosonnettomuudessa, joka tapahtui Mustavaaran vuolukivilouhoksella Juuan Nunnanlahdessa 29. elokuuta 1912, kuoli seitsemän työmiestä. Onnettomuus on toistaiseksi pahin Suomessa tapahtunut kaivosonnettomuus.
Louhoksen omistaja oli Osakeyhtiö Wuolukivi. Turman syynä pidettiin lehtitietojen mukaan työnjohdon virhettä, sillä vuolukiveä oli louhittu väärällä tavalla viistoon. Onnettomuus tapahtui kello 18.20, kun leveimmillään noin 20 metrin levyinen ja 6 metrin korkuinen kiilanmuotoinen kalliomöhkäle sortui noin kymmenen metrin matkalta. Alla työskenneistä kahdeksasta miehestä seitsemän kuoli heti. Yksi pelastui jäätyään kallioon nojanneen ison kiven suojaan.
Uhrit olivat 19–36-vuotiaita. Heidän esiinkaivaminen kesti useita päiviä, koska pudonneen kiviaineksen määrä oli saattanut olla jopa 10 000 tonnia. Uhreista kuusi haudattiin yhteishautaan ja yksi sai oman haudan. Hautojen sijainnista ei ole tietoa. Vuonna 1993 paljastettiin onnettomuuden uhrien muistomerkki Nunnanlahdessa Kivikeskuksen alueella.
Työnjohtajille määrättiin sakko- ja vankeusrangaistuksia. Heidät kuitenkin vapautettiin, sillä Romanovien keisarisuvun 300-vuotisen valtaantulon muistojuhlan kunniaksi ”pienten rikosten tekijät” armahdettiin.
Nikolai Jarošenko
Nikolai Aleksandrovitš Jarošenko (; 13. joulukuuta 1846 Pultava - 7. heinäkuuta 1898 Kislovodsk) oli venäläinen taidemaalari.
Nikolai Aleksandrovitš Jarošenko syntyi 13. joulukuuta (1. joulukuuta juliaanista kalenteria) 1846 Pultavassa, Venäjän keisarikunnassa (nykyisessä Ukrainassa) Venäjän keisarillisen armeijan upseerin pojaksi. Hän valitsi sotilasuran opiskellen Pultavan Kadettiakatemiassa ja myöhemmin Mihailovskin sotilastykistöakatemiassa Pietarissa, mutta hän opiskeli myös taidetta Ivan Kramskoin piirustuskoulussa ja Pietarin Keisarillisessa taideakatemiassa.
Vuonna 1876 hänestä tuli venäläisen taiteilijaryhmän Vaeltajien johtava jäsen. Hän sai lisänimen “vaeltajien omatunto“ hänen rehellisyydestään ja kiinnittymisestään ryhmän periaatteisiin. Jarošenko eläköityi armeijan palveluksesta kenraalimajurina vuonna 1892. Hän vietti joitain vuosia Pultavan ja Tšernihivin alueilla nykyisessä Ukrainassa ja myöhäiset vuotensa Kislovodskissa Kaukasus-vuorilla nykyisellä Venäjällä, jonne hän muutti huonon terveytensä vuoksi. Hän kuoli tuberkuloosiin 7. heinäkuuta (25. kesäkuuta juliaanista kalenteria) 1898 ja hänet haudattiin Kislovodskiin.
Jarošenko maalasi monia muotokuvia, laatukuvia ja teki piirustuksia. Hänen laatukuvansa kuvaavat kidutusta, taisteluja, hedelmiä, kylpykohtauksia ja monia muita Venäjän keisarikunnan kohtaamia vaikeuksia. 1800-luvun kahtena viimeisenä vuosikymmenenä hän oli venäläisen realismin johtavia maalareita.
Taiteilijan lesken Maria Pavlivna Jarošenkon testamentin tahdon mukaisesti taiteilijan taidekokoelma testamentattiin Pultavan kunnalliselle taidegallerialle vuonna 1917. Kokoelma sisältää yli 100 taiteilijan maalausta ja 23 hänen luonnoslehtiötään kuten myös monia muita teoksia muilta Vaeltajien taiteilijoilta; ja se muodostaa Pultavan taidemuseon perustan.
Jekaterina Makarova
Jekaterina Valerjevna Makarova (, s. 7. kesäkuuta 1988) on venäläinen tennispelaaja. Hänen korkein rankingsijoituksensa kaksinpelissä on kahdeksas sija huhtikuulta 2015. Nelinpelissä hän nousi rankingykköseksi kesäkuussa 2018.
Makarova aloitti tenniksen pelaamisen kuusivuotiaana. Hän on voittanut urallaan kolme WTA-turnausta kaksinpelissä ja 13 turnausta nelinpelissä. Grand Slam -turnauksissa hän on voittanut naisten nelinpelin Ranskan avoimissa 2013, Yhdysvaltain avoimissa 2014 ja Wimbledonissa 2017 sekä sekanelinpelin Yhdysvaltain avoimissa 2012. Naisten nelinpelissä hän voitti olympiakultaa Rio de Janeirossa 2016.
San Cristóbal (tulivuori)
San Cristóbal on Nicaraguan korkein tulivuori. Kerrostulivuoren korkeus on 1 745 metriä. Tulivuori on aktiivinen.
Adrian Johns
Adrian Johns CBE (s. 1951) on brittiläinen laivaston upseeri ja Gibraltarin kuvernööri 2009–2013.
Ennen kuvernööriksi nimittämistään Johns teki 35 vuotta pitkän uran Britannian laivastossa, missä hän palveli kaikkiaan 13 aluksella. Hän aloitti uransa sukellusveneessä, kouluttautui helikopterilentäjäksi ja nousi lopulta "HMS Oceanin", Britannian suurimman sota-aluksen komentajaksi. Johns työskenteli välillä myös puolustusministeriössä.
Johns oli ensimmäinen kuvernööri, jonka virkaanastujaiset järjesti Gibraltarin hallitus, vuonna 2007 voimaan tullen perustuslain mukaisesti. Kuvernöörin tehtävässään hän toimii kuningattaren edustajana, mikä tarkoittaa usein virallisia vierailuja ja hyväntekeväisyystapahtumien suojelijana toimimista ja vastaavia tehtäviä. Toimenkuvaan kuuluu kuitenkin myös dilplomatiaa ja Gibraltarin asioiden ja näkökantojen esille tuomista Lontoossa sekä emämaan näkökulmien viestintää Gibraltarilla. Johns toimi kuvernöörinä vuoteen 2013, jolloin virka vaihtui kenraaliluutnantti James Duttonille.
Johns on naimisissa ja hänellä on neljä lasta. Hän on opiskellut fysiikkaa Imperial College Londonissa ja käynyt sen jälkeen Dartmouthin kuninkaallisen laivastoakatemian.
Yanito
Yanito tai llanito on nimi Gibraltarissa puhutulle kielimuodolle, jossa on voimakkaita vaikutteita englannista ja espanjasta.
Yaniton eli llaniton virallisesta lausunta- ja kirjoitustavasta on kiistelty. Osa pitää muotoa yanito oikeampana kuin llanito. Nimien alkuperää ei tiedetä varmasti. Yksi selitys on, että nimi tulee englanninkielisestä nimestä "Johnny". Esimerkiksi Kanariansaarilla englantilaisia ja joskus pohjoiseurooppalaisia yleensä kutsutaan nimityksillä "chone" tai "choni", joilla on sama juuri. Toisen, hieman epäuskottavamman, selityksen mukaan nimitys tulee espanjan kielen sanasta "lano/a", joka tarkoittaa adjektiivina selvää tai yksinkertaista sekä substantiivina tasaista maata.
Yaniton luokittelu ei ole helppoa, sillä eri gibraltarilaisten sukupolvien edustajat liittävät sen usein hyvin erilaisiin puhetapoihin. Sitä voi kuvailla Andalusian murteella puhutuksi espanjan kieleksi, jossa on käytössä myös englantilaisia lainasanoja ja kielioppia. Lainasanoja on englannin lisäksi myös vähemmissä määrin Genovan murteesta, hepreasta ja Kanariansaarten espanjan murteesta. Joitakin lainoja on saattanut tulla myös romanin kielestä. Englanninkielisiä lainasanoja käytetään etenkin, kun sopivaa espanjalaista korvaavaa sanaa ei ole olemassa. Niiden lausumiseen on usein vaikuttanut kuitenkin espanja. Viime aikoina englantilaiset lainasanat ovat yleistyneet myös tapauksissa, joissa espanjankielinen vastine on olemassa.
Yanitoa ei pidetä arvovaltaisena ilmaisutapana, mutta sitä ei varsinaisesti myöskään katsota alaspäin. Yanitoksi ei juurikaan julkaista kirjallisuutta, eikä sitä ylipäätänsä käytetä usein kirjoitettaessa.
Aleksei Venetsianov
Aleksei Gavrilovitš Venetsianov (; 18. helmikuuta 1780 Moskova - 16. joulukuuta 1847 Poddubje lähellä Tveriä) oli venäläinen taidemaalari, joka on parhaiten tunnettu hänen talonpoikaiselämää ja tavallisia ihmisiä kuvaavista teoksistaan.
Aleksei Venetsianov syntyi kreikkalaissyntyiseen kauppiasperheeseen Moskovassa. Hän ryhtyi virkamieheksi 1800-luvun alussa ja muutti Pietariin, jossa hän alkoi opiskella taidetta. Aluksi hän harjoitteli Eremitaašin teoksia kopioimalla ja tekemällä muotokuvia ystävistään. Myöhemmin hän tutustui Vladimir Borovikovskiin ja asui hänen talossaan oppipoikana. Hän yritti työskennellä vapaana muotokuvamaalarina, mutta hän sai vain muutamia tilauksia. Vuonna 1811 Taideakatemian johtokunta myönsi hänelle akateemikon arvonimen hänen kahden teoksensa vuoksi - "Omakuva" ja "K. I. Golovatševskin ja akatemian nuorten oppilaiden muotokuva".
Vuonna 1819 omistautuen täysin taiteelle Venetsianov jätti paikkansa viranhaltijana, osti Safonkovon kylän ja asettui sinne. Tänä aikana hän maalasi näkymiä luonnosta, joita hän huomasi ympärillään. Nämä teokset olivat ensisijaisen tärkeitä hänen urallaan. Hän maalasi talonpoikien muotokuvia ja näkymiä maalaiselämästä. Hän oli ensimmäinen talonpoikaiselämän kuvaaja Venäjän taiteessa. Hänen teoksensa menestyivät näyttelyssä vuonna 1824, jossa hän sai kriitikoiden ylistystä.
Venetsianov toivoi tulevansa Taideakatemian professoriksi, mutta akateemikot eivät myöntäneet hänelle suostumustaan, etupäässä hänen akateemisen koulutuksen puutteensa vuoksi. Vuosien aikana ennen vuotta 1820 hän alkoi houkutella köyhistä oloista olevia ihmisiä ja jopa maaorjia, kuten Grigori Soroka, opettaakseen heille maalaamista. 1820-luvun puoleenväliin mennessä hänen ympärilleen oli kerääntynyt ryhmä seuraajia, ja hän perusti oman taidekoulun. Keisari Nikolai I, joka halusi tukea kansallisia suuntauksia, antoi taiteilijalle hyväksyntänsä ja nimitti hänet hovimaalariksi. Titteli toi hänelle rahallista tukea, joka oli tarpeellista taidekoulun toiminnalle, jossa ei ollut käytössä lukukausimaksuja. Venetsianov kuoli onnettomuudessa vuonna 1847, kun hänen hevosensa vauhkoontuivat ja hänen vaununsa putosivat jyrkältä rinteeltä.
Power Rangers Jungle Furyn zordit
"Power Rangers Jungle Furyssä" zordit olivat eläinhenkiä, joita rangerit olivat oppineet hallitsemaan. Rangerit pystyivät tarvittaessa päästämään ne vapaaksi, menemään niiden sisään ja ohjaamaan niitä tekemiensä liikkeiden perusteella. Rangerit käyttivät Megazordeja suuriksi kasvaneita vihollisia vastaan. Erilaisia kombinaatioita saatiin aikaan yhdistämällä eri eläinhenkiä. Rangerit ohjasivat Megazordeja yhdessä ja heidän liikkeensä siirtyivät suoraan Megazordien liikkeiksi.
Tämä Megazord syntyi, kun tiikeri, gepardi ja jaguaari yhdistyivät. Gepardi toimi oikeana ja jaguaari vasempana jalkana tiikerin muodostaessa Megazordin vartalon, pään ja kädet. Caseyn, Lilyn ja Theon löydettyä tasapainon taitojensa väliltä pystyivät he yhdistämään kolme eläinhenkeään ja muodostamaan niistä Jungle Pride Megazordin. Sillä oli aseena Jungle Setsukon. Megazord pystyi käyttämään vihollisten viimeistelyyn kahta erilaista pyörintäliikettä: käsillä Savage Spiniä tai vaihtoehtoisesti jaloilla Super Kickiä.
Tämä Megazord syntyi, kun susi korvasi gepardin oikeana jalkana Jungle Pride Megazordissa. Wolf Ranger pystyi kutsumaan myös tiikerin ja jaguaarin henget ja muodostamaan siten Wolf Pride Megazordin itse samalla kun muut rangerit muodostivat Jungle Master Megazordin. Tämä Megazordin muoto pystyi ampumaan suden hännän pyörivänä sirkkelinä sen oikeasta jalasta.
Punainen, sininen ja keltainen ranger pystyivät Jungle Master Modessa kutsumaan gorillan, pingviinin ja antiloopin henkiä. Yhdessä ne muodostivat Jungle Master Megazordin, joka viimeisteli vihollisensa moukaroimalla niitä voimakkailla nyrkeillään.
Tämä Megazord syntyi, kun Rhino Steel Zord muutti muotonsa Rhino Pride Megazordiksi. Syntynyttä Megazordia kutsuttiin välillä myös Rhinon soturimuodoksi. Megazord käytti sarvikuonon sarvea miekkanaan ja viimeisteli vastustajansa Rhino Blade Slash -liikkeellä.
Fasioskapulohumeraalinen lihasdystrofia
Fasioskapulohumeraalinen lihasdystrofia (FSHD) on perinnöllinen lihastauti.
Sairauden ensioireet ilmaantuvat lapsuudessa tai varhaisessa aikuisiässä. Lapaluiden siirrotus (”enkelinsiivet”) on yleensä ensimmäinen oire, ja sen seurauksena olkavarsien nosto olka-hartiatason yläpuolelle vaikeutuu. Lihasheikkoutta yläraajojen rintakehän lihaksissa ei varsinaisesti siis esiinny. Lihasheikkous painottuu lähinnä kasvojen lihaksiin, erityisesti silmäluomiin ja huuliin. Silmien sulkeminen jää usein epätäydelliseksi, ja osa potilaista ei pysty koskaan viheltämään. Mikäli sairaus alkaa lapsuudessa, voi osalle potilaista ilmaantua liitännäisoireina kuulohäiriö ja verkkokalvon rappeutuminen. Yleensä sairaus on hyvänlaatuinen ja hitaasti etenevä eikä vaikuta eliniän pituuteen. Sairauteen ei yleensä liity hengitysvajetta. 
Sairaus periytyy autosomeissa vallitsevasti. Taudin kliininen kuva on tyypillinen ja johtaa usein oikeaan diagnoosiin. Varmentavia tutkimuksia ja lisätutkimuksia ovat DNA-analyysi, ENMG, seerumin kreatiinikinaasin määritys ja EKG. Fysioterapia on olennainen osa hoitoa ja seurantaa. Lapaluiden asentoa voidaan tarvittaessa korjata kirurgisesti.
Sonus Borealis
Sonus Borealis on suomalainen vanhaa musiikkia esittävä orkesteri. Sen muusikot ovat pääosin kotoisin Imatralta ja muualta Etelä-Karjalasta. Taiteellisena johtajana toimii yhtyeen vuonna 1999 perustanut kanttori Johannes Vesterinen. Orkesterin kokoonpano vaihtelee esitettävän ohjelmiston mukaan.
Vuonna 2008 Sonus Borealis julkaisi toistaiseksi ainoan levytyksensä, joka sisältää 1700-luvulta peräisin olevien Porin triviaalikoulun nuottikirjojen musiikkia. Se äänitettiin Imatralla Kolmen Ristin kirkossa.