Psykoanalyysin kritiikki
Psykoanalyysin kritiikissä psykoanalyyttista oppia on arvosteltu epätieteelliseksi. Psykoanalyyttisen terapian vaikutuksesta on ollut tiedeyhteisössä erilaisia käsityksiä.
Science-lehden pääkirjoituksessa esitettiin vuonna 2005, että psykoanalyysi on poistunut mielenterveystyön keskiöstä epätieteellisyytensä takia.
Psykoanalyysiä ovat kritisoineet ankarasti useiden eri tieteiden edustajat.
Psykologi Martin Seligman kirjoittaa, että viimeisten kolmenkymmenen vuoden aikana psykologiassa on tapahtunut kognitiotieteellinen vallankumous, jonka seurauksena psykoanalyysin tieteellistä perustaa on alettu kyseenalaistamaan.. Lisäksi psykologit Alice Miller ja Joel Kupfersmid ovat kyseenalaistaneet oidipuskompleksin olemassaolon ja tieteellisen perustan. Myös useat muut psykologit ovat esittäneet, että psykoanalyysi kokonaisuudessaan on pseudotiedettä..
Psykologien lisäksi psykoanalyysiä pseudotieteelliseksi ovat syyttäneet kielitieteilijä Noam Chomsky, evoluutiopsykologi Steven Pinker, biologi Stephen Jay Gould ja nobelisti ja fyysikko Richard Feynmann. Gould huomauttaa että Freud uskoi (nykyään virheelliseksi katsottuun) rekapitulaatioteoriaan ja perusti sille käsityksensä neurooseista.
Karl Popperia mukaillen psykoanalyysin teorian vaikein ongelma on se, ettei suurin osa sen väittämistä ole todennettavissa (tai epätodennettavissa) tieteellisin menetelmin. Adolf Grünbaumin mukaan psykoanalyysin teoriaa kuvataan Popperin arvostelussa virheellisesti. Grünbaum kuitenkin kirjoittaa, etteivät kliinisten tutkimusten tulokset tue psykoanalyyttisen teorian syyseurausväittämiä.
B. F. Skinner väitti, ettei Freud käyttänyt psykoanalyysin teoriaansa teoreemien ja testattavien hypoteesin luomiseen, vaan jos teorian ja empiiristen havaintojen välillä oli mitään yhteyttä, yhteys luotiin jälkikäteen muuttamalla teoriaa siten, ettei se enää olisi niin räikeästi ristiriidassa havaintojen kanssa. Skinner myös argumentoi, ettei Freud operationalisoinut ja testannut ajatuksiaan käytöksestä, vaikka ne olivat empiirisesti varmennettavia väittämiä, vaan käytti paljon vertauskuvia ja anekdootteja omasta lapsuudestaan ja muilta ihmisiltä ympäristössään.
Eräät tutkijat ovat jopa väittäneet Freudin tietoisesti vääristelleen tutkimuksiaan. Toiset ovat esittäneet, että tutkimustiedon väärinkäytön takia psykoanalyysi olisi pseudotiedettä.
Psykoanalyyttinen teoria perustuu ajatukselle siitä, että vaikeasti käsiteltävät muistot repressoidaan eli painetaan tiedostamattomaan. Psykoanalyysissa nämä repressoidut muistot pyritään palauttamaan tietoisuuteen ja käsittelemään yhdessä terapeutin kanssa. Frankel kuitenkin toteaa, että kliininen näyttö muistojen torjunnasta on olematonta tai heikkoa. Häntä mukaillen nykyaikainen muistitutkimus ei tue psykoanalyysin käsitystä muistin toiminnasta. Frankel tuo myös esille, että monissa psykoanalyysiä puolustavien julkaisujen sisällöissä on havaittavissa metodologisia heikkouksia. Myös Pope on herättänyt keskustelua psykoanalyyttisten tutkimusten menetelmällisistä heikkouksista. Hänen mukaansa on mahdollista, että psykoanalyysissa terapeutti saa potilaassaan aikaan virheellisiä muistikuvia lapsuuden tapahtumista.
Vuonna 2004 kansainvälinen tutkijaryhmä totesi, että psykoanalyyttisen terapian tulokset ovat heikompia kuin eräiden muiden terapioiden. Toisessa kansainvälisessä meta-analyysissä tarkasteltiin 11 eri tutkimusta. Tutkijat päätyivät tulokseen, että näyttö ei tue pitkäaikaisen psykoanalyyttisen terapian tehokkuutta.
Monissa muissa tutkimuksissa on kuitenkin saatu näyttöä terapiasuhteen hyödyllisyydestä riippumatta siitä, mihin teoriaan terapia pohjautuu. Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen vuonna 2010 tekemän viiden vuoden vaikuttavuusseurannan mukaan psykoanalyysi on tuloksellinen hoitokeino verrattaessa muihin (esim. lyhytterapioihin).
Myös psykoterapian vaikuttavuudesta ylipäätään on keskusteltu.