Viron murteet
Viron murteet tarkoittavat Virossa puhuttuja itämerensuomalaisia kielimuotoja, joiden tavallisesti katsotaan muodostavan viron kielen.
Seuraava perinteinen luokittelu on korkeakouluihin tarkoitetusta oppikirjasta "Eesti murded ja kohanimed".:Edellä mainitut paikannimet viittaavat pitäjiin eikä kaupunkeihin. Suomen murre-käsitettä vastaa virolaisissa tutkimuksissa "murrak"-sana, jonka tarkasta merkityksestä ei ole kuitenkaan selvyyttä. Mainittu oppikirja ei myöskään kuvaile varsinaisten murteiden eroja tarkemmin. Siksi se käyttää Viron murteiden sanakirjasta ("Eesti murrete sõnaraamat") lähtöisin olevaa pitäjiin perustuvaa luokitusta, koska vastaavia tutkimuksia on niukalti. Kirjassa mainitaan kuitenkin, ettei murteiden määrittelyn tulisi perustua hallinnollisiin rajoihin vaan kielellisiin erilaisuuksiin, jotka todella voivat joskus rajoittua yhteen pitäjään kuten esimerkiksi Käinassa, kuntaan kuten Tahkurannassa tai moisioon kuten Taageperassa, mutta yleensä puhutaan eri murretta joka kyläkunnassa .
Viron sana "murre" on perinteisesti tarkoittanut edellä mainittujen "murrakoiden" ryhmää (oppikirjan luokittelussa: Viron keskimurretta, Viron länsimurretta, Viron saarten murretta, Viron itämurretta, Viron rantamurretta, Alutagusen murretta, Mulkkien murretta, Tarton murretta sekä Võron murretta), jonka täsmällinen tarkoite jää sekin hämäräksi. Mainittu oppikirja väittää kyllä, että itse "kielenkin" käsite on aika mielenvaltainen eikä kielitieteellisesti perusteltu ja että todellisuudessa on olemassa vain "murded", mutta siihen se jää
Kuten edellä olevasta luettelosta ilmenee, Viron murteiden vahvimmat jakolinjat kulkevat seuraavan kolmen ryhmän välillä:
Samoin kuin on suomen kielen länsi- ja itämurteiden jaon laita, nämä kolme murreryhmää ovat taustaltaan melko heterogeeninen joukko itämerensuomalaisia kielimuotoja. Näistä omalaatuisin on viimeksi mainittu, joka tunnetaan eräiden uudempien lähteiden mukaan myös eteläviron kielenä. Eteläviron murreryhmä lienee muodostuneet omaksi murrealueekseen jo hyvin varhain, ennen pohjoisviron eriytymistä muista itämerensuomalaisista kielistä. Rannikkomurteet jakavat puolestaan eräitä piirteitä erityisesti pohjoisten itämerensuomalaisten kielten (mm. suomen, karjalan ja vepsän) kanssa,
"Sydänvirolaisten murteiden" ryhmä on edelleen sekin kuitenkin historiallisesti heterogeeninen: ei juuri löydy kielen piirteitä, joka kattaisi nämä viron murteet, ja vain ne. Eräät ryhmän ominaispiirteet voidaan löytää myös vatjan kielestä.
Murrealueet voidaan erottaa toisistaan etenkin fonologiansa avulla. Kaksi tärkeää piirrettä ovat astevaihtelu ja vokaalin õ esiintyminen.
Eteläisissä itämerensuomalaisissa kielissä esiintyy vokaali "õ" vastaamassa pohjoisempien itämerensuomalaisten kielten "e":tä, sanoissa joissa on alun perin esiintynyt 2. tavussa takavokaali, kuten viro "mõrd" (vatja "mõrta), "põld" (vatja "põlto) ~ suomi "merta, "pelto. "õ" voi lisäksi ilmetä myös suomen "o":n vastineena, esim. viro "õppima" (vatja "õppõa") ~ suomi "oppia".
Ensimmäisen äännehistoriallisesti perustetun luokittelun laati Tiit-Rein Viitso tutkimuksessaan "Itämerensuomalaisten murteiden luokittelun pääpiirteet" (1984).
Lueteltuista itsenäisistä itämerensuomalaisista päämurteista puhutaan Virossa viittä :Viitson käsittelyä on kritisoinut Tapani Salminen siitä, ettei hän ole ottanut huomioon adstraattivaikutuksa ja että hän käyttää murreryhmiä toisistaan erottavina tunnusmerkkeinä arkaismeja .
Esimerkiksi Viron itämurteen "pitkän painollisen tavun kestovaihtelu" kyllä erottaa sen Narvan haarasta, mutta sama piirre esiintyy myös sen lähinaapuristossa pohjoisvirolaisiss murteissa, mikä on yksi syy sen liittämiseen niihin, vaikka tämä voi olla myös adstraattivaikutus.
Karl Pajusalun, Ellen Niityn ja Tiit Hennosten oppikirja käsittelee "pohjoisvirolaisia" ja "etelävirolaisia murteita" viron päämurteina. Mielenkiintoisimmana kieliopillisena erona kuvaillaan ehkä "etelävirossa" vieläkin produktiivista mediaalista konjugaatiota .
Mielenkiintoinen Viron murteiden sanastoa koskeva tutkimus on Arvo Krikmannin ja Karl Pajusalu regressioanalyysiin perustuva "Kus on keskmurde keskpunkt" [Missä on keskimurteen keskipiste] (Inter dialectos nominaque. Eesti Keele Instituudi toimetised 7. Tallinn 2000a., s. 131–172). Tällä menetelmällä saatu murrekartta eroaa selvästi kieliopillisestä luokittelusta ja muistuttaa enemmän kansanperinne-alueiden karttoja . Omalaatuisinta sanastoa on käytetty Viron rajaseuduilla, joista merkittävimmät ovat Lüganuse, Vastseliina, Karksi, Martna, Kihelkonna ym. Keskiosan kielikäyttö on ollut stereotyypisempaa .