Dimitrie Cantemir
Dimitrie Cantemir (', ', ; 26. lokakuuta 1673 Silişteni, Moldova – 21. elokuuta 1723 Orjol, Venäjä) oli Moldovan ruhtinas maalis–huhtikuussa 1693 sekä vuosina 1710–1711. Hän oli myös oppinut, filosofi, historioitsija, muusikko, musiikkitieteilijä, kielentutkija, kansantutkija ja maantieteilijä.
Cantemir nautti opiskelusta ja hän sai aikanaan hyvin laajan koulutuksen. Hänen hallitsijakautensa olivat suhteellisen lyhyitä ja toisella kaudellaan hän keskittyi yritykseen irrottaa Moldova Osmanien valtakunnan alaisuudesta käyttäen hyväksi osmanien ja Pietari Suuren johtaman Venäjän välille syntynyttä sotaa. Venäjän–Turkin sota 1710–1711 päättyi kuitenkin Osmanien valtakunnan voittoon ja Cantemir joutui pakenemaan Venäjälle, jossa hän toimi keisarin neuvonantajana sekä jatkoi tutkimustyötä ja kirjoittamista.
Dimitrie Cantemirin syntymäpaikasta ei ole täyttä varmuutta. Siliştenin lisäksi Cantemirin synnyinpaikaksi on esitetty historiallisessa Moldaviassa ja nykyisessa Romaniassa olevia Iașia, Galatia, Orheita ja Fălciuta (nyk. Moldova). Myös Krimin niemimaa on mainittu.
Cantemirin isä Constantin Cantemir (s. 1627) oli maatyöläistaustainen palkkasoturi, joka 17 vuoden palveluksen jälkeen oli ylennyt valakialaisruhtinas Grigore I Ghican ylimmäksi adjutantiksi. Constantin meni naimisiin jalosukuisen Ana Bantăşin kanssa 1670 ja nousi Moldovan voivodiksi, ruhtinaaksi 71-vuotiaana 1685. Moldova oli tuolloin Osmanien valtakunnan alainen vasallivaltio. Kouluja käymätön Constantin ei osannut lukea, mutta huolehti molempien poikiensa Antiohin ja Dimitrien koulutuksesta. Molemmista tuli aikanaan moldovalaisruhtinaita. Hänen opettajansa oli kreikkalainen munkki Jeremias Cacavelas, joka opetti hänelle latinaa, kreikkaa, kirjallisuutta ja filosofiaa.
Dimitrie Cantemir lähetettiin 1688 opiskelemaan Istanbuliin. Ajan tavan mukaan hän toimi mahdollisesti myös eräänlaisena panttivankina, jonka tarkoitus oli taata Konstantinin lojaalisuus Osmanien valtakunnalle. Cantemir suhtautui opiskelemiseen hyvin intohimoisesti ja opiskeli historiaa, musiikkia sekä useita kieliä fanarioottien ylläpitämässä ortodoksisessa korkeakoulussa. Opiskeluaikanaan hän teeskenteli polveutuvansa budžakkilaisesta kaani Temiristä nimen samankaltaisuuden vuoksi tehdäkseen vaikutuksen paikallisiin.
Cantemir siirtyi vuonna 1691 takaisin Moldovaan. Hänen isänsä kuoli 1693, jolloin Dimitrie valittiin uudeksi ruhtinaaksi, vaikka Antioh oli ensimmäinen perimysjärjestyksessä. Hän ei kuitenkaan hallinnut kuin nimellisesti, ja parin kuukauden jälkeen hänen tilalleen astui Constantin Duca, joka oli valakialaisruhtinas Constantin Brâncoveanun vävypoika. Brâncoveanu oli juonitellut ja käyttänyt suuren summan rahaa saadakseen vävypoikansa Cantemirin tilalle.
Cantemir siirtyi takaisin Istanbuliin ja käytti aikansa siellä opintoihin, taiteisiin ja tieteisiin. Hän kirjoitti kymmenen kirjaa, jotka julkaistiin hänen elinaikanaan tai pian sen jälkeen. Hän teki työtä myös turkkilaisen musiikin parissa ja tallensi nuottivihoille satoja perinteisiä lauluja, joita ei oltu aiemmin tallennettu. Niin ikään hän sävelsi turkkilaiseen tyyliin, jota hän piti "eurooppalaista musiikkia täydellisempänä".
Constantin Ducan valtakausi päättyi 1696 taloudellisiin sotkuihin, jotka kulminoituivat Istanbulista lähetetyn tarkastajan tappamiseen. Hänen tilalleen voivodiksi astui nyt Dimitrien veli Antioh. Cantemir toimi veljelleen Istanbulin lähettiläänä ja osallistui hänen alaisuudessaan osmanien joukoissa Sentan taisteluun 1697 Suuressa Turkin sodassa 1683–1699, joka tosin päättyi vastustajan ratkaisevaan voittoon.
Krimin kaanin Devlet II Girayn neuvosta Cantemirista tehtiin Moldovan voivodi marraskuussa 1710. Aikalaiskronikoitsija hetmanni Ion Neculcen mukaan kaani Devletin kamariherra ja varainhoitaja Davul İsmail oli myös Cantemirin hyvä ystävä ja näytteli merkittävää roolia Cantemirin uudelleennimittämisessä. Cantemir alkoi pitää Osmanien valtakuntaa heikentyvänä mahtina, joka oli saavuttanut viimeiset todelliset voittonsa 1600-luvun lopulla, ja pohtia mahdollisuutta Moldovan irrottamiseksi sen alaisuudesta. Hän näki mahdollisen liittolaisen Venäjässä, jonka keisari Pietari Suuri pyrki turvaamaan omat intressinsä Balkanin ja Mustanmeren alueella. Pietari pyrki ulottamaan Venäjän valtaa syvemmälle etelään Itä-Euroopassa.
Tilaisuus loikkaamiseen tarjoutui pian. Pultavan taistelun 1709 venäläisille hävinnyt Ruotsin kuningas Kaarle XII pakeni Moldovassa olevaan Benderiin. Hän houkutteli Ahmed III:n julistamaan sodan Venäjälle. Ahmed tekikin tämän marraskuussa 1710. Vuoden lopulla Cantemir pyysi osmanihallinnolta luvan neuvotteluun Venäjän keisarin Pietari Suuren kanssa sen varjolla, että hän samalla voisi vakoilla venäläisarmeijan vahvuutta. Luottavainen hallitsija sulttaani Ahmed III ja hänen suurvisiirinsä Baltacı Mehmet pašša suostuivat tähän. Tammikuussa 1711 käydyssä neuvottelussa Cantemir teki Pietarin kanssa salaisen sopimuksen Moldovan loikkaamisesta Venäjän puolelle missä tahansa sotatoimessa Osmaneja vastaan, mikäli Pietari vuorostaan takaisi Moldovan vapautumisen ja itsehallinnon. Suurin osa romanialaisista pajareista tuki Cantemiria hankkeessa.
Venäjän–Turkin sota 1710–11 päättyi, kun Baltacı Mehmet paššan johtama kooltaan ylivoimainen armeija kukisti Pietarin ja moldovalaiskapinallisten joukot Prutin taistelussa heinäkuussa 1711. Vaikka osmanit vaativat rauhanneuvotteluissa pettureina pitämiensä Cantemirin ja muiden moldovalaispäälliköiden sekä serbialaisen Sava Vladislavits-Raguzinskin luovuttamista, Pietari piti kuitenkin heidän puoliaan ja Cantemir liittyi takaisin mailleen vetäytyvän venäläisarmeijan mukaan.
Cantemir siirtyi maanpakoon Venäjälle, jossa Pietari luovutti hänelle venäläisen aatelisarvon. Korvauksena menettämilleen alueille Pietari antoi hänelle laajoja tiluksia Venäjältä, joihin kuului entinen Golitsynin suvun kartano Tšornaja Grjaz -nimisessä kylässä Moskovan esikaupunkialueella. Cantemir kunnosti aluetta ja rakennutti puukirkon tilalle kivikirkon ja kunnosti kartanon. Hänen jälkikasvunsa jatkoi työtä ja lisäsi sinne puistoja, lampia ja barokkityylisiä rakennuksia. Kartano pysyi suvun hallussa vuoteen 1775, jolloin Katariina Suuri ihastui alueen kauneuteen. Katariina osti sen ruhtinaallisella rahasummalla itselleen ja rakennutti sinne oman kesäpalatsinsa. Dimitrie Cantemir alkoi rakennuttamaan itselleen palatsia myös tuolloiseen pääkaupunkiin Pietariin ja palkkasi arkkitehdikseen italialaisen Bartolomeo Rastrellin. Cantemir ehti kuolla kaksi vuotta ennen rakennuksen valmistumista, jolloin se siirtyi hänen perikunnalleen. Myöhemmin palatsi vaihtoi omistajaa useamman kerran, ennen ensimmäistä maailmansotaa sitä asutti Osmanien valtakunnan suurlähetystö.
Venäjällä Cantemir toimi tsaarin neuvonantajana, mutta omistautui tutkimustyölleen ja kirjoittamiselle. Hänet valittiin vuonna 1714 jäseneksi Berliinin akatemiaan, jossa hänestä lausuttiin ”Cantemir on filosofi kuninkaiden joukossa ja kuningas filosofien joukossa”. Vuosina 1714-16 hän kirjoitti tunnetuimman historianteoksensa latinaksi. "Historia Incrementorum atque Decrementorum aulae Othomanicae", "Osmanien valtakunnan nousu ja rappio" oli pitkään arvostettu teos, mutta nykyään sitä pidetään osittain epäluotettavana ja yrityksenä selitellä Cantomirin päätöstä loikata Venäjän puolelle. Teosta ei julkaistu hänen elinaikanaan, mutta poikansa Antiohin ansiosta se painettiin Lontoossa 1730-luvulla. 1716 Pietari käännätti koraanin venäjäksi ja pyysi Cantemiria kirjoittamaan tutkimuksen islamista uskonnollisena järjestelmänä. Tämän jälkeen hän kirjoitti tutkimuksen "Monachorum Physica Examinatio", joka käsitteli monarkiaa.Hän oli myös mukana perustamassa tieteiden laitosta Pietarin yliopistoon.
Suuri Pohjan sota päättyi 1721. Seuraavana vuonna Pietari aloitti itään suunnatun sotaretken, johon myös Cantemir osallistui. Hän kuitenkin sairastui ja joutui jäämään Astrahaniin. Hän kuoli Orjolissa 1723. Cantemir haudattiin ensimmäisen vaimonsa viereen moskovalaiseen Pyhän Konstantinin ja Helenan kirkkoon. Vuonna 1935 hänen ruumiinsa siirrettiin Iașiin, Moldovaan (nyk. Romania) ja haudattiin uudelleen Iașin Pyhän kolmiyhteyden kirkkoon.
Jo elinaikanaan arvostetun Cantemirin muistoa kunnioitetaan eri puolilla Eurooppaa. Hänen muistokseen suunnitellaan lähes viisi metriä korkean monumentin rakentamista Tsaritsynoon. Hänen mukaansa on nimetty muun muassa yliopistoja, teitä, katuja Romaniassa ja Moldovassa. Hänen syntymäkuntansa Silişteni on nimetty Dimitrie Cantemiriksi.
Dimitrie Cantemirin ensimmäinen avioliitto oli Cantacuzinon sukuun kuuluneen Kassandra Cantacuzenen (1682–1713) kanssa. Cantacuzenen kuoltua Venäjällä hän avioitui Trubetskoi-sukuun kuuluneen ruhtinatar Anastasia Trubetskajan (1700–1755) kanssa Pietarissa 1717.
Cantemirin lapsilla oli oma vaikutuksensa Venäjän historiaan. Hänen vanhimman tyttärensä Marian (1700–1754) kerrotaan hurmanneen Pietari Suuren niin, että tämä harkitsi eroa Katariinasta. Kun Katariina peri vallan 1725, hän pakotti Maria Cantemirin luostariin. Poika Antioh Kantemir oli Venäjän lähettiläs Lontoossa ja Pariisissa, satiirinen runoilija ja muun muassa Voltairen ystävä. Toinen poika Konstantin Dmitrievitš (1703–1747) sotkeutui salaliittoon keisarinna Annaa vastaan ja karkotettiin Siperiaan. Avioliitosta Anastasia Trubetskajan syntynyt nuorin tytär Smaragda Katarina (1720–1761) oli prinssi Dmitri Mihailovitš Golitsynin vaimo, nimellä Katarina Dmitrievna Golitsyna. Smaragda oli keisarinna Elisabetin ystävätär ja maineeltaan aikansa kauneimpia naisia.