Heimskringla
Heimskringla (suom. ”maailmankehrä”) on keskiaìkainen islantilainen kuningassaagoja sisältävä teos. Teoksen nimi "Heimskringla" tulee sanoista ”Kringla heimsins” sen teoksen keskiaikaisesta, "Kringla"-nimellä tunnetusta käsikirjoituksesta. Kyseisessä käsikirjoituksessa, josta on säilynyt vain yksi lehti mutta jonka sisältö on säilynyt islantilaisen Ásgeir Jónssonin 1600-luvulla laatimassa kopiossa, "Heimskringlan" aloittava "Ynglingien saagan" alkaa seuraavin sanoin: ”"Kringlan heimsins, sú er mannfólkit byggvir, er mjök vágskorin"” (”Maan kehrä, jonka päällä ihmiset asuvat, on reunaltaan hyvin rikkonainen.”). Ensimmäinen "Heimskringla"-nimitystä käyttänyt henkilö oli teoksen käännöksen vuonna 1697 toimittanut ruotsalainen Johan Peringskiöld.
"Heimskringla" kuvaa norjalaisten kuninkaiden historiaa myyttisestä muinaisuudesta vuoteen 1177 eli Maunu Erlinginpoikaan saakka. "Heimskringlan" kirjoittajana pidetään yleisesti Snorri Sturlusonia, vaikka ajoittain onkin esitetty myös eriäviä näkemyksiä teoksen laatijasta. Teoksen alkuperäinen käsikirjoitus ei ole säilynyt, mutta Snorrin katsotaan kirjoittaneen sen pian vuoden 1230 jälkeen. "Heimskringla" on ilmestynyt J. A. Hollon suomentamana nimellä "Snorri: Norjan kuningassaagat", 1–3 (Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1960).
"Heimskringla" sisältää seuraavat saagat:
Useat maininnat keskiaikaisissa saagalähteissä puhuvat sen puolesta, että Snorri on Heimskringlan kirjoittaja. Niissä mainitaan hänen kirjoittaneen paitsi Proosa-Eddan myös ”monia muita oppineita teoksia, islantilaisia saagoja” ("margar aðrar fræðbækur, íslenzkar sögur"). Snorri mainitaan Norjan kuninkaista kertovan tiedon lähteenä myös useissa muissa teoksissa, kuten Flateyjarbók-käsikirjoituksessa olevassa Olavi Tryggvenpojan saagassa. Jo aikoinaan "Heimskringlan" 1500-luvuilla tanskaksi kääntäneet Peder Claussøn Friis ja Laurents Hanssøn ilmoittivat Snorrin sen kirjoittajaksi. Oletetaan, että he ovat tunteneet jonkin nyt jo kadonneen keskiaikaisen maininnan aiheesta. 
Snorri oli vaikutusvaltainen islantilainen päällikkö, jolla oli suhteita myös Norjan hallitsijoihin. Hänen tiedetään oleskelleen useaan otteeseen Norjassa ja vierailleen myös Länsi-Göötanmaalla. Norjassa ollessaan Snorri osallistui myös paikallisiin valtakiistoihin. Toisen, vuonna 1237–1239 tapahtuneen matkansa jälkeen tämä osallistuminen johti välirikkoon kuningas Haakon IV Haakoninpojan kanssa, minkä seurauksena Snorri surmattiin kuninkaan käskystä 1241 kotonaan Reykholtissa, Islannissa. "Heimskringla" on kirjoitettu Snorrin ensimmäisen Norjan oleskelun (1218–1220) jälkeen mutta ennen hänen toista matkaansa. Matkojen aikana Snorrilla oli mahdollisuus kerätä Norjasta suullisia aineistoja, minkä lisäksi Snorri hyödynsi myös islantilaista muistitietoa.
Suullisen muistitiedon lisäksi Snorri käytti "Heimskringlaa" kirjoittaessaan lähteenään varhaisempia Norjan kuninkaista kertovia teoksia. "Heimskringlan" laajin saaga on pyhästä Olavista kertova osio. Snorri oli kirjoittanut pyhästä Olavista kertovan erillisen saagan jo ennen "Heimskringlaa", vuoden 1230 tietämillä, ja liitti sen lyhennetyn version osaksi laajampaa teostaan.
Tätä pyhästä Olavista kertovaa saagaa kirjoittaessaan Snorrilla on ollut käytössään ystävänsä, islantilaisen kirkonmiehen Styrmir Kárasonin vuosien 1220–1230 välisenä aikana kirjoittama saaga Olavista ("Lífssaga Ólafs hins helga"). Hän käytti "Heimskringlassa" lähteenään myös skaldirunoutta (esim. "Ynglingatal" ja "Háleygjatal"), "Orkneylaisten saagan" aiempaa versiota, johon viitataan nimellä "Jarla sögur", "Färsaarelaisten saagaa" sekä Ari Viisaan 1100-luvun alkupuolella kirjoittamaa, kuninkaiden elämämäntarinoita (isl. "Konunga ævi") sisältänyttä "Islantilaisten kirjan" versiota, joka nyt on jo kadonnut. "Heimskringla" ja Snorrin toinen teos, Proosa-Edda, osoittavat Snorrin arvostaneen skaldeja ja heidän runojaan, joita keskiajalla pidettiin silminnäkijäkuvaksina. "Heimskringla" sisältää runoutta yli seitsemältäkymmeneltä skaldilta ja yhteensä hieman yli 600 runosäkeistöä.
Edellä mainittujen lisäksi Snorri hyödynsi "Heimskringlaa" kirjoittaessaan Eiríkr Oddsonin *"Hryggjarstykkiä", "Fagrskinnaa", norjalaista kuningassaagaa "Ágrip" ("Ágrip af Nóregs konunga sögum") sekä munkkien Oddr Snorrason ja Gunnlaugr Leifsson laatimia saagoja Olavi Tryggvenpojasta. "Heimskringlan" vuosia 1035–1177 käsittelevässä osassa Snorri on käyttänyt myös "Morkinskinna"-nimellä tunnettua kuningassaagojen kokoelmaa. Muita Snorrin lähteitä ovat olleet nyt jo kadonneet *"Skjöldunga saga" ja norjalaisista Hlaðirin jaarleista kertonut *"Hlaðajarla saga" sekä jokin kuningas Sverrir Sigurðarsonin tilauksesta tehty työ, mahdollisesti "Sverririn saaga". Oletettavasti Snorri on tuntenut myös "Jómin viikinkien saagan" sekä islantilaissaagan "Hallfreðar saga vandræðaskálds". Snorri viittaa Maunu Hyvästä kertovan saagan yhteydessä myös erilliseen saagaan Tanskan hallitsijasta Knútr Suuresta ("Saga Knúts ins gamla"). Ei kuitenkaan ole varmuutta siitä, onko tämänniminen erillinen saaga koskaan ollut olemassa.
Verrattaessa "Heimskringlaa" Snorrin käyttämiin lähteisiin on usein huomioitu Snorrin lahjakkuus ja luovuus kirjoittajana. Hän ei välttämättä kopioinut lähteitään kirjaimellisesti, vaan muokkasi sekä sisältöä että esitystapaa ja teki teksteihin parannuksia.
Esimerkiksi Snorrin pyhästä Olavista kertova saaga painottuu vähemmän Olavin rooliin pyhimyksenä kuin Snorrin lähteenä käyttämät tekstit. Snorrin kirjoittama saaga painottaa sen sijaan Olavia viikinkisoturina ja kuninkaana, joka kehittyy ihmisenä kokemustensa ja vastoinkäymistensä kautta ja josta lopulta tulee Stiklestadin taistelun jälkeen pyhimys. Verrattuna Olavista aiemmin kirjoitettuihin teksteihin, jotka olivat selvästi pyhimyselämäkertoja, Snorrin teos oli oman aikansa historiankirjoitusta. Snorri on esimerkiksi karsinut lähteenä olleiden tekstien kerronnasta pois yliluonnollisia elementtejä tai muokannut niitä, ja on ajoittain lisännyt omia rationalisoivia selityksiään. "Heimskringlakin" sisältää siitä huolimatta nykynäkökulmasta yliluonnollisiksi määriteltäviä elementtejä, joiden olemassaoloa teoksen kuvaamassa menneisyydessä Snorrin aikalaiset pitivät täysin luonnollisena. Tämä oli tyypillistä myös islantilaissaagoille, joita kuningassaagojen tavoin on yleisesti ottaen pidetty muita saagalajeja "realistisempina".
Islantilaisesta saagakirjallisuudesta innostuttiin suurvalta-ajan Ruotsissa gööttiläisen historiankirjoituksen myötä. Muinaisesta ja tarunhohtoisesta menneisyydestä kertovia saagoja alettiin käyttää, usein ilman tarvittavaa lähdekritiikkiä, lähteinä suurvallan loistavasta menneisyydestä. 
Myös "Heimskringlasta" kiinnostuttiin 1600-luvun Ruotsissa. Esimerkiksi teoksen aloittava tarunhohtoisesta Ynglingien kuningassuvusta kertova "Ynglingien saaga" koettiin kiinnostavaksi, koska sen katsottiin kuvaavan valtakunnan muinaista menneisyyttä, josta ei muuten ollut säilynyt kirjallisia lähteitä. Kyseinen saaga kuvailee Skandinavian esihistoriaa ja kertoo vanhimpana pohjolan kuningassukuna pidetyistä Ynglingeistä, joiden esi-isänä pidettiin pakanajumala Óðinnia. Saaga sijoitti Ynglingit Sigtunaan ja Uppsalaan. Ruotsin näkökulmasta tärkeäksi koettiin myös Pyhästä Olavista kertova saaga, sillä se sisälsi kuvauksen Uppsalan käräjistä. "Heimskringlan" kääntämisen toimeenpani kuningas Kaarle XI, joka pyysi Johan Peringskiöldiä kääntämään teoksen. "Ynglingien saaga" ilmestyi ruotsiksi ja latinaksi käännettynä Johan Peringskiöldin toimittamassa "Heimskringlan" käännöksessä "Heimskringla eller Snorre Sturlusons nordländske konunga sagor, sive historiae regum septentrionalium a Snorrone Sturlonide" (”Maailmankehrä tai Snorri Sturlusonin pohjoisten maiden kuningassaagat”) vuonna 1697 (Tukholma). Tätä ennen teos oli ilmestynyt Peder Claussøn Friisin tanskaksi kääntämänä vuonna 1633 (Kööpenhamina).
Myöhemmin 1800–1900-luvuilla "Heimskringla" oli merkittävässä roolissa itsenäisyystaistelussa sekä Norjassa että Islannissa. Se myös inspiroi tuon ajan taiteilijoita Norjassa ja muualla Euroopassa.