Felix Salten
Felix Salten (vuoteen 1911 Siegmund Salzmann; 6. syyskuuta 1869 Pest, Itävalta-Unkari – 8. lokakuuta 1945 Zürich, Sveitsi) oli unkarilaissyntyinen itävaltalainen kirjailija ja toimittaja, joka muistetaan erityisesti teoksestaan "".
Felix Saltenin isä oli unkarinjuutalainen insinööri. Salten syntyi Pestissä (nykyinen Budapest), mutta perhe muutti Wieniin neljä viikkoa hänen syntymänsä jälkeen. Perhe asui Alsergrundissa ja Währingissä. Siegmund keskeytti koulunkäynnin 16-vuotiaana ja meni töihin vakuutusyhtiöön. Hänen ensimmäinen tekstinsä julkaistiin vuoden 1889 alussa, ja ensimmäinen novellikokoelma "Der Hinterbliebene" julkaistiin 1900. Tällöin hän käytti jo salanimeä Felix Salten. Hän tutustui Wienin kirjallisiin piireihin, ja hänen ystäväpiiriinsä kuuluivat muiden muassa Arthur Schnitzler, Hugo von Hofmannsthal, Richard Beer-Hofmann, Hermann Bahr ja Karl Kraus; he muodostivat niin kutsutun nuorwieniläisen ryhmittymän (). Uransa alussa Salten julkaisi novelleja, jotka hyödyntävät symbolismin ja impressionismin keinovaroja mutta joissa näkyy myös naturalistisen koulukunnan vaikutusta.
Vuonna 1894 Salten alkoi työskennellä "Wiener Allgemeinen Zeitung" -lehden teatteriarvostelijana ja siirtyi vuonna 1902 "Die Zeit" -lehteen. Hän sai kuuluisuutta kirjoituksista, joissa hän selosti hovin skandaaleja. Hänen oletetaan myös julkaisseen anonyymisti kiistanalaisen eroottisen romaanin "Josefine Mutzenbacher" eli "Wieniläisen ilotytön tarina" (1906).
Salten avioitui vuonna 1902 näyttelijä Ottilie Metzelin (1868–1942) kanssa. Perheeseen syntyi kaksi lasta: Paul (1903–1937) ja Anna Katharina (1904–1977).
Lehtiartikkeleita, erityisesti niin kutsuttuja följetongeja, Salten kirjoitti elämänsä aikana noin 3 000 kappaletta; lisäksi hän kirjoitti näytelmiä, librettoja ja elokuvakäsikirjoituksia (muun muassa "Mihin rakkaus johtaa" (1924).
Ensimmäisen maailmansodan aikana Salten kirjoitti isänmaallisia tekstejä. Hän suhtautui sotaan ensin innostuneesti, mutta vuonna 1917 hän alkoi pitää sotaa katastrofina.
1920-luvulla Salten työskenteli "Neue Freie Presse" -lehdessä vaikutusvaltaisena pakinoitsijana ja julkaisi muutamia menestysromaaneja. Vuonna 1923 ilmestyi kaksi eläinaineista romaania: "Koiramme Firenzessä" ja "Bambi: Tarina metsästä". Merkittäviin teoksiin kuuluvat myös Palestiinan-matkakirja "Uusia uurtajia vanhassa maassa" (1925) ja Yhdysvaltain-matkakirja "Amerikka viidessä minuutissa" (1931), jotka ilmestyivät ensin "Wiener Allgemeine Zeitungissa" ja "Neue Freie Pressessä" följetongien sarjoina.
Vuosina 1927–1933 Salten toimi Itävallan Pen-liiton puheenjohtajana. Hänen kirjansa kiellettiin natsi-Saksassa vuonna 1935. Kun Itävalta oli liitetty Saksaan, Salten välttyi vainolta kansainvälisen maineensa vuoksi. Hänen tyttärensä asui Sveitsissä ja järjesti vanhemmilleen oleskeluluvan vuonna 1939. Salten vietti viimeiset vuotensa Sveitsissä rahavaikeuksien piinaamana. Oleskeluluvan ehtoihin kuului, ettei hän saanut työskennellä toimittajana, ja hänen sveitsiläinen kustantajansa oli kiinnostunut julkaisemaan ainoastaan eläintarinoita (muun muassa jatko-osa "Bambis Kinder"). Salten ei saanut taloudellista hyötyä Walt Disneyn "Bambi"-elokuvan menestyksestä. Myös Disney-elokuvat "Perri" (1957) ja "Koiruutta kerrakseen" (1959) perustuvat Saltenin teoksiin.