hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Gerda Antti
Gerda Antti (s. 20. elokuuta 1929 Ylitornion kunta, Ruotsi) on ruotsalainen kirjailija.
Gerda Antti syntyi Pohjois-Ruotsin Ylitorniossa viisilapsiseen perheeseen. Hän muutti Tukholmaan ja avioitui 21-vuotiaana itseään 29 vuotta vanhemman kirjailija Walter Ljunquistin kanssa. Ljunquist kuoli 1974, ja Gerda Antti on myöhemmin asunut miehensä synnyinseudulla Itä-Göötanmaan Kisassa Linköpingin eteläpuolella.
Gerda Antin esikoisteos oli vuonna 1961 ilmestynyt runokokoelma "Här och nu". Hän on sen jälkeen julkaissut esseitä, pakinoita, novelleja, romaaneja ja yhden keskustelukirjan. Hänet tunnetaan humoristisena ja teräväsanaisena maaseutuväestön kuvaajana.
Antti on saanut kirjallisuuspalkintoja Svenska Dagbladetilta 1977, KF-osuuskauppaliikkeen "Vi"-lehdeltä 1980, "Östersunds-Posten"-lehdeltä 1983, "Östgöta Correspondenten"-lehdeltä (Palmærpriset) 1988, Studieförbundet Vuxenskolanilta 1990 (Landsbygdens författarstipendium), Ruotsin maanviljelijöiden keskusliitolta (LRF) 1994, Ruotsin kuninkaalta 1998 (Litteris et Artibus -mitali), Ruotsin työväen sivistysjärjestö ABF:ltä 2004 (Moa-priset) ja Rolf Wirténin kulttuurisäätiöltä 2006. Vuonna 2008 hänet nimitettiin lääketieteen kunniatohtoriksi Linköpingin yliopistossa.
Gerda Antin suureen suosioon nostanut novellikokoelma "Inte värre än vanligt" (1977) pääsi vuonna 2009 mukaan teokseen "Tusen svenska klassiker", johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Gerda Antti on ollut mukana Ruotsin keskustapuolueen toiminnassa ja toiminut lääninoikeuden lautamiehenä.
Aarne Jusu
Aarne Wilhelm Jusu, sukunimi aik. "Juselius" (1. toukokuuta 1893 Pori – 1. helmikuuta 1949) oli suomalainen majuri, toimitusjohtaja ja liikemies.
Jusun vanhemmat olivat merikapteeni Abraham Wilhelm Juselius ja Olga Rajahalme. Hän kävi Raahen alkeiskoulun 1912 ja Raahen Porvari- ja Kauppakoulun 1915.
Jusu oli Turussa sijainneen Lentokoulun ja Santahaminassa toimineen Ilmailupataljoonan intendenttinä 1918–1919, ilmailuvoimien intendenttinä 1919–1920 ja suojeluskuntien yliesikunnan intendentuuriosaston päällikkönä 1923–1927. Hän oli välillä Tampereen Tupakkatehdas Oy:n palveluksessa 1920–1922 ja Oy Finnish Stevedores Ab:n palveluksessa 1922–1923. Jusu toimi sitten vuodesta 1927 alkaen samana vuonna perustetun Suojeluskuntien Kauppa Oy (vuodesta 1935 Oy Skoha Ab):n toimitusjohtajana ja johtokunnan puheenjohtajana. Jusu oli myös Suomen Ampujainliiton liittohallituksen ja johtokunnan jäsenenä ja toimi Suomen Metsästysyhdistyksen puheenjohtajana 1936–1948. Hän perusti myös keväällä 1941 Töölöntorinkatu 2:een avatun ravintola Motin jonka kanta-asiakkaita olivat muun muassa marsalkka Carl Gustaf Mannerheim sekä presidentti Urho Kekkonen.
Klas Östergren
Klas Östergren (s. 20. helmikuuta 1955 Tukholma) on ruotsalainen kirjailija, käsikirjoittaja ja kääntäjä. Vuonna 2014 hänet nimitettiin Ruotsin akatemian jäseneksi, mutta hän erosi vuonna 2018 Metoo-kohun vuoksi.
Jo lukioaikoinaan Tukholmassa Östergren työskenteli kirjallisuuslehden toimittajana. Runoilijana 1970-luvun alussa aloittaneen kirjailijan esikoisromaani "Attila" ilmestyi vuonna 1975, ja sen jälkeen hän on kirjoittanut parikymmentä romaania sekä novelleja ja elokuva- ja televisio­käsikirjoituksia. Östergren nousi Ruotsissa tunnetuksi julkaistuaan vuonna 1980 kulttikirjaksi kohonneen teoksensa "Gentlemen", joka suomennettiin vasta 26 vuotta myöhemmin nimellä "Herrasmiehet". Siinä päähenkilö nimeltä Klas Östergren saa tehtäväkseen kirjoittaa nykyaikaisen version August Strindbergin läpimurtoteoksesta "Punainen huone". Östergren on kirjoittanut romaaneihinsa "Herrasmiehet" ja "Gangsterit" (2005) perustuvan televisiosarjan "Herrasmiehiä & gangstereita", joka on esitetty Suomessa Yle Fem -kanavalla. Kääntäjänä hän on ruotsintanut monia Henrik Ibsenin draamoja.
Östergren on saanut toistakymmentä kirjallisuuspalkintoa, viimeksi Selma Lagerlöf -seuran palkinnon vuonna 2012. Vuonna 2009 hänen läpimurtoromaaninsa "Herrasmiehet" pääsi mukaan kirjaan "Tusen svenska klassiker", johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Östergren on asunut 1980-luvun lopulta lähtien Skånen Simrishamnissa. Hän oli naimisissa näyttelijä Pernilla Augustin kanssa 1982–1989, ja heillä on aikuinen tytär. Nykyisen vaimonsa Cilla Östergrenin kanssa hänellä on kaksi poikaa ja tytär.
Östergrenin isä vietti 1900-luvun alussa lapsuuttaan Suomen Turussa, jossa hänen vanhempansa olivat joitakin vuosia töissä kirjapainossa jouduttuaan Ruotsissa ammattiyhdistystoimintansa vuoksi mustalle listalle.
Amerikan konfederaation presidentti
Amerikan konfederaation presidentti oli Amerikan konfederaation valtio ja hallituksen päämies. Presidentti oli myös maavoimien, laivaston ja miliisin ylipäällikkö.
Konfederaation perustuslain 2. artikla antoi presidentille toimeenpanovallan. Tämä sisälsi vallan nimittää diplomatiasta-, sääntelystä- ja oikeuslaitoksesta vastaavia virkamiehiä. Presidentti sai myös solmia sopimuksia muitten maitten kanssa senaatin hyväksynnällä. Hänellä oli armahtamisoikeus sekä poikkeuksellisissa olosuhteissa oikeus kutsua koolle joko yhden tai molemmat kongressin huoneet.
Valitsijamiehet äänestivät presidentin epäsuoralla vaalitavalla kuuden vuoden vaalikaudelle. Presidentti oli yksi kahdesta kansallisesti äänestetystä konfederaation virasta. Toinen oli varapresidentti. Jefferson Davisista tuli väliaikaisen hallinnon päämies 18. helmikuuta 1861. Hän astui presidentin virkaan 22. helmikuuta 1862 ja toimi siinä vuoteen 1865, jolloin Yhdysvaltain ratsuväki pidätti hänet. Hän oli konfederaation ainoa presidentti.
Ferdinand II (Toscana)
Ferdinand II (; 14. heinäkuuta 1610 – 24. toukokuuta 1670) oli Toscanan suurherttua vuosina 1621–1670. Hänen pitkällä valtakaudellaan Toscanan taloudellinen ja poliittinen valta alkoi heiketä.
Medicin sukuun kuulunut Ferdinand tuli Toscanan suurherttuaksi vain 10-vuotiaana isänsä Cosimo II:n kuoltua. Aluksi valtaa käyttivät sijaishallitsijoina hänen äitinsä, Itävallan Maria Magdalena, ja hänen isoäitinsä, Lothringenin Kristiina, jotka eivät kyenneet rakentavaan yhteistyöhön. Alaikäisen Ferdinandin opiskellessa Roomassa ja Wienissä Toscanan valtiontalous ja oikeuslaitos ajautuivat huonon hallinnon vuoksi rappiolle, ja ylenmääräisiä etuoikeuksia saanut aatelisto kävi yhä itsetietoisemmaksi. Valtakuntaansa palannut Ferdinand II julistettiin täysi-ikäiseksi 17-vuotiaana vuonna 1627, mutta hän päätti edelleen jakaa vallan äitinsä, isoäitinsä ja lisäksi nuorempien veljiensä kanssa. Ferdinand toimi määrätietoisesti vuoden 1630 Firenzen ruttoepidemian aikana, mutta muuten hän ei osoittautunut valtiomiehenä edeltäjiensä veroiseksi.
Ferdinand II piti Toscanan puolueettomana kolmikymmenvuotisessa sodassa ja vuosien 1628–1631 Mantovan perimyssodassa. Hänen aikanaan Toscanan suhteet paavinistuimeen olivat ongelmalliset. Hän luovutti vuonna 1633 entisen opettajansa ja suojattinsa tiedemies Galileo Galilein pyhän istuimen tuomittavaksi tämän oppien vuoksi. Ferdinand II meni vuonna 1634 naimisiin Urbinon herttuakunnan perijättären Vittoria della Roveren kanssa, mutta koska kyseinen herttuakunta oli jo kahdeksan vuotta aiemmi liitetty Kirkkovaltioon, Ferdinand sai avioliiton seurauksena käsiinsä vain suvun irtaimen omaisuuden. Ferdinand liittoutui vuosien 1641–1644 ensimmäisessä Castron sodassa lankonsa, Parman herttua Odoardo Farnesen kanssa paavi Urbanus VIII:tta vastaan, mutta saavutetusta voitosta huolimatta rauhansopimus ei hyödyttänyt Toscanaa. Ferdinandin kuoltua vuonna 1670 Toscanan hallitsijaksi tuli hänen poikansa Cosimo III. Ferdinandin toinen poika oli kardinaali Francesco Maria de' Medici, joka peri äitinsä kautta Roveren ja Montefeltron herttuan arvon.
Ferdinand II tunnettiin myös tieteiden suosijana. Hän kannusti veljeään, kardinaali Leopoldo de’ Mediciä perustamaan vuonna 1657 tieteellisen seuran Accademia del Cimenton. Ferdinandia pidetään yhtenä lämpömittarin keksijöistä, sillä hänen johdollaan kehitettiin vuonna 1654 ensimmäinen umpinainen nestelämpömittari, joka tunnetaan virheellisesti myös Galilein lämpömittarina. Hän mahdollisesti kehitti myös ensimmäisen lauhduttamiseen perustuneen kosteusmittarin.
Marjo-Riitta Järvelin
Marjo-Riitta Järvelin (o.s. Kallio; synt. ) on suomalainen lääkäri ja elämänkaaren epidemiologian professori Lontoossa Imperial College Londonissa (vuodesta 2002). Tämän ohella hän on Oulun yliopiston sivutoiminen kansanterveystieteen professori (vuodesta 1999) ja Lontoon Brunelin yliopiston vieraileva professori.
Järvelin kirjoitti ylioppilaaksi Ylivieskan yhteiskoulusta vuonna 1974. Hän valmistui Oulun yliopistosta lääkäriksi (LL) vuonna 1980 ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi epidemologiasta vuonna 1989. Hänen lapsuusiän virtsan karkailua selvittäneen, etiologisen epidemiologian aihepiiriin kuuluneen englanninkielisen artikkeliväitöskirjansa aiheena oli "Childhood enuresis : an epidemiological and aetiological survey of seven-year-old children". Järvelin sai lastenlääkärin erikoislääkärin pätevyyden 1987.
Tämän jälkeen hän valmistui vuonna 1994 University of Londonista (Lontoo, Iso-Britannia) ympäristöepidemologian maisteriksi (Environmental Epidemiology and Policy) ja laillistettiin lääkärinä myös Britanniassa vuonna 1998.
Professori Järvelin tunnetaan muun muassa suuriin pohjoissuomalaisiin väestöaineistoihin pohjautuvista kansanterveydellisistä tutkimuksistaan yli 25 vuoden ajalta. Keskeisenä tutkimusaineistona ovat olleet Pohjois-Suomen syntymäkohorttiaineistot NFBC1966 ja NFBC1986, joita kerättiin jo tutkittavien äitien ollessa raskaana vuosina 1965 ja 1985. Järvelin on toiminut näiden syntymäkohorttiaineistojen tutkimusjohtajana useiden vuosien ajan. Pitkä seuranta-aika on mahdollistanut koko elämänkaaren kattavan kansanterveydellisen lähestymisen. Näitä aineistoja käyttäen Järvelin on yhteistyökumppaneineen tutkinut muun muassa geneettisten ja varhaisiän ympäristöön liittyvien tekijöiden vaikutusta monien sairauksien syntymisessä. Hän koordinoi myös kansainvälistä DynaHEALTH-tutkimushanketta (eräs Horisontti 2020 -hanke), joka keskittyy terveemmän ja aktiivisemman ikääntymisen tukemiseen ja kakkostyypin diabeteksen ja lihavuuden pienentämiseen.
Järvelin on julkaissut yli 700 tieteellistä artikkelia ja ohjannut 29 väitöskirjatyötä vuoden 2017 alkuun mennessä. Professori Järvinen on saanut monia kansainvälisiä tunnustuksia tieteellisestä työstään. Hän on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2013 lähtien.
Saksan Länsi-Afrikka
Saksan Länsi-Afrikka () oli nimitys Saksan protektoraateille Länsi-Afrikassa vuosien 1884 ja 1919 välillä. Termiä käytettiin yleensä yhdessä Saksan Kamerunista ja Togomaasta. Harvemmin myös Saksan Lounais-Afrikka laskettiin mukaan termin alle.
Saksan Länsi-Afrikka koostui vuosina 1884–1911 seuraavista alueista, lukuun ottamatta Saksan Lounais-Afrikkaa.
Sigurd Wikström
Sigurd Viktor Wikström (12. tammikuuta 1907 Karjalohja – 10. maaliskuuta 1994) oli suomalainen linja-autoliikennöitsijä ja liikenneneuvos.
Wikström aloitti liikennöinnin vuonna 1931 Helsinki–Porkkala-linjalla ja laajensi liikennöintiä muutamassa vuodessa myös Obbnäsiin ja Lohjalle. Vuonna 1935 hän perusti Oy Lohjan Liikenne Ab:n. Wikström laajensi yritystä ostamalla muun muassa vuonna 1960 "Sulo I. Lahtinen Oy":n ja vuonna 1970 Juho Heinon yrityksen niin että Lohjan Liikenteen toiminta-alueeksi tuli Lohja, Tammisaari, Hanko, Sammatti, Salo ja Siuntio. Vuonna 1970 Wikström osti puolet linja-autoliike "Oy Elin Lindberg Ab":stä ja hän perusti myös "LL Tourist Service" matkatoimiston. Linja-autoliikenteen ohella Wikström harjoitti hinausautopalvelua. Lohjan Liikenteen palveluksessa oli vuonna 1971 yli 130 henkilöä. Wikström sai liikenneneuvoksen arvon vuonna 1972. Hän myi Lohjan Liikenteen vuonna 1978 siirtyen eläkkeelle. Vuonna 1995 Lohjan liikenne Oy, sen emoyhtiö "Siuntion Linja Oy" sekä tytäryhtiö "Kuljetus Huhtala Oy" myytiin Pohjolan Liikenne Oy:lle.
Sigurd Wikström oli naimisoissa vuodesta 1967 Liisa Marjatta Pulkkilan (1922–1997) kanssa. Vuonna 1988 he tekivät Paulon Säätiölle lahjoituksen jolla perustettiin säätiön yhteyteen vuonna 1990 "Sigurd ja Liisa Wikströmin rahasto".
Germaniawerft
Germaniawerft tai virallisemmin Friedrich Krupp Germaniawerft oli saksalainen laivanrakennusyritys, jonka toimitilat sijaitsivat Kielin satamassa. Yritys oli merkittävin sukellusveneiden valmistaja Saksan keisarikunnan laivastolle ensimmäisessä maailmansodassa ja Kriegsmarinelle toisessa maailmansodassa. Alun perin yritys perustettiin vuonna 1867, mutta se ajautui konkurssiin. Friedrich Krupp osti konkurssipesän. Liittoutuneet sulkivat telakan toisen maailmansodan jälkeen.
Lloyd Foster perusti vuonna 1867 Norddeutsche Schiffbau-Gesellschaftin Gaardeniin lähelle Kieliä. Yrityksen tavoitteena oli valmistaa sota- ja kauppalaivoja. Vuonna 1876 yhtiö valmisti keisari Wilhelm II:n henkilökohtaisen jahdin "SMY Hohenzollernin".
Yhtiö ajautui 1879 konkurssiin ja se jouduttiin myymään, jolloin siitä tuli osa Märkisch-Schlesischen Maschinenbau und Hütten-Aktiengesellschaftia. Yhtiö valmisti alusten lisäksi vuoteen 1822 asti höyrykoneita Berliinissä. Muutamaa vuotta myöhemmin yritys ajautui jälleen ongelmiin ja loppuvuodesta 1882 perustettiin uusi yritys, Schiff- und Maschinenbau-Actien-Gesellschaft Germania.
Yhtiö valmisti edelleen jokusen sotalaivan ja sillä oli hyvä maine torpedoveneiden valmistajana. Kuitenkin talousongelmat olivat aina läsnä ja elokuun lopulla 1896 Krupp osti yrityksen kiinnostuttuaan laivanrakennuksesta. Yhtiön telakan pinta-ala kaksinkertaistui 1898-1902 ja se kykeni valmistamaan entistä suurempia aluksia. Vuonna 1902 yhtiö vaihtoi nimensä Friedrich Krupp Germaniawerftiksi.
Vuonna 1908 telakka valmisti Max Oertzin suunnitteleman kuunari "Germanian" Gustav Krupp von Bohlen und Halbachille. Se kokoluokkansa ensimmäinen Saksassa valmistettu jahti. Ennen ensimmäistä maailmansotaa telakka valmisti joukon taistelulaivoja Saksan keisarikunnan laivastolle. Sodan aikana telakka keskittyi sukellusveneiden valmistukseen ja se valmisti laivastolle kaikkiaan 84 sukellusvenettä.
Sodan jälkeen telakka palasi siviilialusten valmistukseen. Toisessa maailmansodassa telakka oli eräs tärkeimmistä Kriegsmarinen toimittajista, mihin eräänä syynä oli telakan ja laivaston Kielin tukikohdan läheisyys. Sodan aikana telakalla oli tilaus 240 sukellusveneestä, joista se valmisti 131. Vuonna 1944 telakalla oli töissä yli 10 000 työntekijää, joista noin 11 % oli pakkotyöläisiä.
Telakalta laskettiin 26. huhtikuuta 1945 vesille viimeinen sukellusvene "U-4714" ja sota päättyi ennen aluksen palvelukseenottamista. Sodan jälkeen osittain raunioitunut telakka oli eräs ensimmäisistä liittoutuneiden haltuunottamista yrityksistä. Raskaasti pommitetun Kielin asukkaat protestoivat tuloksetta päätöstä vastaan. Telakka romutettiin eikä sitä rakennettu uudelleen. Howaldtswerke-Deutsche Werft osti 1960-luvun lopulla telakka-alueen sukellusveneiden valmistamiseksi. Vuonna 2015 sukellusveneiden valmistus alueella alkoi uudelleen.
Hannu-Pekka Holmström
Hannu-Pekka Holmström on suomalainen balettitanssija ja balettipromoottori. Hän oli 1970-luvun alussa tanssin uusi tähti ja valmistunut Vaganovan balettiakatemiasta.
Holmström oli Kansallisoopperan tanssija 1972–1988. Hän oli Savonlinnan balettijuhlien taiteellinen johtaja 2011, mutta siirtyi kesken sopimuskauden Mikkelin balettijuhlien palvelukseen.
Holmström on tehnyt tanssijan uraa myös Venäjällä ja Keski-Euroopassa.
Hooker ’N Heat
Hooker ’N Heat on John Lee Hookerin & Canned Heatin tupla-albumi, joka julkaistiin vuonna 1971.
Kaikki kappaleet John Lee Hooker, ellei toisin mainita.
Lovelace-mitali
Lovelace-mitali on British Computer Societyn vuonna 1998 perustama palkinto, jota jaetaan tietojenkäsittelytieteen parissa tekemistä saavutuksista. Palkinto on nimetty englantilaisen matemaatikon Ada Lovelacen mukaan, ja sitä pidetään alan merkittävimpänä brittiläisenä palkintona.
Lovelace-mitalin saajan saavutukset tietojenkäsittelytieteen parissa tulkitaan melko laajasti, sillä palkintoehdokas voi olla ollut mukana kehittämässä tietojenkäsittelytiedettä, tietokonetekniikkaa tai informaatiotutkimusta joko akateemisesti, teollisuuden kannalta tai opetukselliseksi. Pääsääntöisesti vuosittain mitali annetaan yhdelle henkilölle, mutta säännöt eivät estä useampaakaan palkittua. Suurin rajoite mitalin saajalle on se, että henkilöllä tulee olla jonkinlainen suora yhteys Britanniaan.
Jouko Vilmunen
Jouko Vilmunen on suomalainen taloustieteilijä. Hän työskentelee taloustieteen professorina Turun yliopistossa. Aiemmin Vilmunen työskenteli Suomen Pankissa eri tehtävissä, muun muassa ekonomistina kansantalousosastolla, tutkimusohjaajana sekä tutkimuspäällikkönä. Lisäksi hän on toiminut kansallisena asiantuntijana Euroopan komissiossa.
Vilmunen on koulutukseltaan valtiotieteiden tohtori. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1992 otsikolla "Labour Markets,
Wage Indexation and Exchange Rate Policy". Vilmunen on Helsingin yliopiston dosentti.
Fantomas (Louis Feuilladen elokuvasarja)
Fantomas () on vuosina 1913–1914 valmistunut ranskalainen mykkäelokuvasarja. Louis Feuilladen ohjaamien rikoselokuvien päähenkilöä Fantomasia esittää René Navarre.
Fantomas on eri hahmoiksi muuntautuva mestaririkollinen, joka herättää kauhua koko Pariisissa. Häntä jahtaavat rikosetsivä Juve ja tämän apuri toimittaja Fandor.
Gaumontin tuottama "Fantomas" on yksi 1910-luvun merkittävimmistä rikoselokuvasarjoista. Sen tärkeimmät edeltäjät ovat Victorin Jassetin Zigomar-elokuvat (1911–1913). Marcel Allainin ja Pierre Souvestren kioskikirjoihin perustuva sarja käsittää viisi erillistä elokuvaa, joilla on oma juonensa. Cliffhangeriin päättyvistä jaksoista koostuva sarjaelokuva syntyi vasta muutamia vuosia myöhemmin.
Ensimmäisen maailmansodan keskeyttämän sarjan elokuvat ovat:
Feuilladen Fantomas on eri yhteiskuntaluokkien välillä liikkuva synkkä hahmo, jonka pelottavat ja usein veriset seikkailut sijoittuvat keskelle rauhalliselta vaikuttavaa arkielämää. Valtavan suosion saaneen sarjan ansioina on pidetty sen tehokasta kerrontatekniikaa ja autenttista miljöökuvausta.
Suomessa sarjan ensimmäinen elokuva sai ensi-iltansa toukokuussa 1913 ja viimeinen vuotta myöhemmin. Helsingin elokuvaohjelmistosta säännöllisesti kirjoittaneet "Nya Pressen" ja "Dagens Press" kuvailivat sarjaa ”varmasti parhaaksi, mitä täällä on esitetty” ja kertoivat sen olleen suuri yleisömenestys elokuvateatteri Maximissa. Kaivatulle sarjalle lupailtiin jatkoa sodan jälkeen, mutta jonkinlaiseksi korvikkeeksi saatiin jo sitä ennen Gaumontin ja Feuilladen seuraava sarja "Vampyyrit" ("Les Vampires", 1915–1916).
Ruutimylly
Sodankäynnissä tarvittava Mustaruuti valmistettiin sodankäynnin tarpeisiin ruutimyllyissä. Nämä ruutimyllyt olivat kemianteollisuuden alku ja kemian prosessiteollisuuden lähtökohta Euroopassa.
Eurooppalaiset valtakunnat pyrkivät saamaan sodankäyntiinsä omavaraisuutta luomalla ruudinvalmistusta ruutimyllyissä. Mustaruuti valmistettiin näissä ainesosistaan puuhiilestä, salpietarista ja rikistä . Salpietaria saatiin salpietarikeittämöistä, puuhiiltä sysiä hiilestämällä ja rikkiä malmiesiintymistä louhimalla.
Ruutimyllyjä pidettiin jo 1500-luvulla toiminnassa Suomen puolustuslinnojen yhteydessä. myös rintaman tarpeisiin perustettiin ruutimyllyjä sodankäynnin tarpeisiin. Ruutimyllyn toimintaa johti ja käskytti ruutimestari. 
Suomessa ruutimyllyjen toiminta keskitettiin 1600-luvun kuluessa ruutitehtaille jotka sijaitsivat pääsääntöisesti Ruotsissa. Suomessa toimi Ruotsin vallan aikana kaksi pienehköä ruutitehdasta Marttilassa ja Mustasaaressa. Toiminta kuitenkin siirtyi pikkuhiljaa Ruotsiin siten että Isovihan jälkeen ruudinvalmistus oli siirtynyt Suomesta kokonaan Ruotsiin. Venäjän-vallan alkuaikoina tuli taas ajankohtaiseksi ruutitehtaiden perustaminen Suomeen. Ruutia näet käytettiin lisääntyvässä määrin muutenkin kuin sotilaallisesti. Kahden rauenneen ruutitehtaan perustamishankkeen jälkeen onnistui ruutitehtaan perustaminen Östermyran ruukkiin jossa tehdas aloitti vuonna 1828.
Seinäjoen Östermyran ruutimyllyn reseptin mukaan mustaruudin valmistus alettiin jauhamalla erikseen salpietari, hiili ja rikki jonka jälkeen nämä sekoitettiin suhteessa 75:15:10. Tämä seos sitten sekoitettiin ruutimyllyssä joka oli nahalla sisältä vuorattu sylinteri. Ruutimyllyä pyöritettäessä sekoittumista edistettiin messinkikuulilla jotka sekoittivat vapaasti ruutimassaa. Näin saatu ruuti kostutettiin vedellä ja prässättiin levyiksi. Levyt murettiin puukuulilla murskaten ja eri vahvuisilla sihdeillä lajitellen ruutirakeiksi. Sihdattu ruuti kuivattin kolmen päivän ajan 56 asteen lämmössä. Tämän jälkeen ruutirakeet vielä puhdistettiin ruutipölystä. Hienoin ruutirae saatettiin vielä kiilloittaa ryörivässä tynnyrissä. Kukin ruutilaji pakattiin40 kilon vetoisiin ruutitynnyreihin.
Ortamo Mattila
Ortamo Mattila (8. lokakuuta 1911 Hollola – 24. syyskuuta 1966 Lahti) oli lahtelainen taiteilija ja kuvaamataidon opettaja.
Ortamo Mattila on yksi sodanjälkeisen lahtelaisen kuvataiteen keskeisistä hahmoista. 1930-luvun jälkipuoliskolla hän opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa Helsingissä (Ateneum) graafisella osastolla. 1938 hän voitti ensimmäisen palkinnon Juhannuskeinu-julisteellaan Ateneumin julistekilpailussa. Sodasta palattuaan hän toimi vapaana taiteilijana ensin Jyväskylässä, mutta palasi kotikaupunkiinsa Lahteen 1946. 1940-luvun loppupuolella hän osallistui Lahdessa lukuisiin taidenäyttelyihin, piti yksityisnäyttelyitä Jyväskylässä, Lahdessa ja Kajaanissa sekä yhteisnäyttelyitä Pentti Melasen kanssa Lahdessa ja Riihimäellä.
Näyttelyissä hänen teoksensa saivat hyvän vastaanoton sekä arvostelijoilta että yleisöltä. Erityisesti hänen taitonsa akvarellistina ja rohkeana värien käyttäjänä sai tunnustusta. Jyväskylässä hänen 48 työtä sisältänyt näyttelynsä 1945 myytiin loppuun. Hänen työnsä sijoittuivat kilpailuissa kärkisijoille. Esim. Lahtelaisten taiteilijoiden sommittelukilpailu 1948, Vesivärimaalaukset: "Kapea tie" II palkinto. Lahden taiteilijayhdistyksen kevätnäyttely 1949: "Tuntureita" IV palkinto.
Jyväskylässä hän kuului 25.9.1945 taide-elämän yhdyssiteeksi perustettuun Jyväskylän taiteilijaseuraan pitäen oman näyttelyn marraskuussa ja osallistumalla vuosinäyttelyyn joulukuussa 1945 sekä taiteilijaseuran 10-vuotisnäyttelyyn 1955. 1947 hän perusti yhdessä Heikki Liimatan, Pentti Melasen, Väinö Raution, Viktor Ahposen, Sirkka Päivisen, Valde Riipisen, Johannes (Juho) Virtamon ja Armas Lyytikäisen kanssa Lahden Kuvaamataiteilijain Kerhon, joka 1954 muutettiin Lahden taiteilijaseuraksi.
Maalaustaiteen ohella Mattila toimi myös graafikkona. Hän on esim. laatinut kansikuvia Kustannusosakeyhtiö Mietteen julkaisemiin teoksiin.
1940-luvun lopulla Mattila kiinnostui Lapin maisemista, mistä harrastuksesta kertovat Ortamo Mattilan lapinkirjeet "Neljän tuulen tiellä" Etelä-Suomen Sanomissa 1949. Kiinnostus Lapin maisemiin vei hänet 1950 kansakoulunopettajaksi Kittilän Tepsaan. 1950-luvulla opettajana toimiminen vei voiton vapaan taiteilijan urasta. Kuvaamataidon opettajana hän toimi Suolahden, Leppävirran ja Kangasniemen yhteiskouluissa. Opettajantyönsä ohella hän harjoitti edelleen taidemaalarin ammattiaan tallettaen teoksiinsa Keiteleen, Leppävirran ja Puulaveden maisemia.1961 hän palasi takaisin Lahteen. Kuolemaansa asti 1966 hän opetti kuvaamataitoa Lahden yhteiskoulussa ja graafikkona myös somistusta Lahden kauppaoppilaitoksessa. 1960-luvun maalausretkien kohteena oli Suomenlahti, Tammion ja Haapasaaren saaret. Viimeisenä elinvuotenaan hän liittyi uudelleen Lahden taiteilijaseuran jäseneksi tarkoituksenaan omistautua entistä enemmän taiteelleen.
Mattilan haastattelu ja toimittajan vierailu Lahden Möysässä Joutjärven rannalla sijainneessa ateljeessa on kuvattuna Etelä-Suomen Sanomien artikkelissa "Taiteilijaidylliä Möysässä: Käynnillä Ortamo Mattilan ateljeessa."
René Navarre
René Navarre (8. heinäkuuta 1877 Limoges – 8. helmikuuta 1968 Azay-sur-Cher, Indre-et-Loire) oli ranskalainen näyttelijä.
Navarre aloitti elokuvauransa vuonna 1911 Gaumontilla, jossa hän teki yli 60 elokuvaa etupäässä Louis Feuilladen ohjaamana. Hänen tunnetuin roolinsa oli Fantomas vuosina 1913–1914. Vuonna 1915 Navarre kutsuttiin ensimmäiseen maailmansotaan. Hänet vapautettiin pian palveluksesta, minkä jälkeen hän perusti oman tuotantoyhtiön. Vuosien 1918 ja 1946 välillä Navarre näytteli yli 20 elokuvassa. 1910- ja 1920-lukujen vaihteessa hän teki myös muutamia ohjaustöitä.
Simeon Uusteologi
Simeon Uusteologi (, n. 957-1037 jaa.) oli bysanttilainen munkki ja runoilija, ja erityisesti ortodoksisen kirkon merkittävä teologinen ajattelija. Hän on yksi kolmesta henkilöstä, joka on saanut teologin arvonimen ortodoksisessa kirkossa. Simeonia pidetään klassisena mystikkona ja Pyhän Hengen roolia pohtineena teologina. Hän eli ensin maallista elämää, mutta muutti 27-vuotiaana luostariin ja vietti eri luostareissa lopun ikänsä. Hänet myöhemmin julistettiin pyhimykseksi.
Simeon oli tuottelias kirjailija. Häneltä on säilynyt noin 92 opetuspuhetta ja 55 hymniä. Puheissaan hän käsittelee kristillisiä aiheita kuten katumusta, rukousta, hengellistä ohjausta, ehtoollista, Pyhän Hengen kastetta, yhdistymistä Jumalaan ja ihmisen jumalalistumista. Hymneistä parhaiten tunnettuja ovat ne, joissa Simeon kuvailee Jumalan ja ihmisen välistä suhdetta. Yksi Simeonin hymneistä kuuluu rukouksiin, jotka luetaan ennen ehtoollista.
Uni (jumalatar)
Uni on etruskien jumalatar ja taivaan jumalan Tinian puoliso sekä Perugian suojelusjumalatar. Hän oli etruskimytologian johtava naishahmo. Uni vastaa kreikkalaisten Heraa. Hänen nimensä ei mahdollisesti ole alkuperältään etruskinkielinen, vaan pohjana on latinalainen nimi Iuno eli Juno.
Uni muodosti yhdessä puolisonsa Tinian sekä Menervan kanssa etruskijumalten ylimmän kolminaisuuden.
Etruskien mytologiassa Unin rintamaitoa juo Herkules. Hän tekee sen siksi, että hänestä tulisi kuolematon.
Östen Warnerbring
Östen Warnerbring (22. marraskuuta 1934 Malmö – 18. tammikuuta 2006 Gran Canaria, Espanja) oli ruotsalainen viihdetaiteilija, iskelmälaulaja, säveltäjä ja sanoittaja. Hän teki ensilevytyksensä vuonna 1952, ja hänen tunnetuimpia kappaleitaan ovat ”Glöm ej bort det finns rosor” (alun perin Gilbert Bécaud’n ”L’importante c’est la rose”), ”Sommarvind” (”Summer Wind”) ja ”En röd blomma till en blond flicka” (”Red Roses for a Blue Lady”). Warnerbring oli yksi useimmin nähdyistä artisteista Ruotsin televisiossa 1960-luvulla.
Östen Warnerbring edusti Ruotsia Eurovision laulukilpailussa vuonna 1967 kappaleella ”Som en dröm” ja sijoittui loppukilpailussa kahdeksanneksi. Hän voitti Ruotsin karsinnan myös vuonna 1960 kappaleella ”Alla andra får varann”, mutta maan edustajaksi lähetettiinkin Siw Malmkvist.
Warnerbring perusti 1950-luvun alussa ystävänsä kanssa Malmöhön jazzklubin nimeltä 12th Street Club. Muusikkona hän soitti aluksi saksofonia ja klarinettia, mutta osoittautui pian myös varteenotettavaksi laulajaksi ja sai lempinimen ”Östen med rösten”. Vuonna 1952 hän aloitti ammattimuusikon uransa ja esiintyi Skånen seudun ohella muun muassa Saksan sotilastukikohdissa yhtyenimellä Totty Wallén och hans vilda vikingar. Itseään elättääkseen hän toimi ajoittain myös lähettinä ja toimittajana "Sydsvenska Dagbladetissa", äänilevyjen ja vakuutusten myyjänä sekä Oktav-levymerkin studiopäällikkönä.
1950-luvun puolivälissä Arne Domnérus kiinnitti Warnerbringin laulajaksi varieteeteattereihin ja kansanpuistojen esiintymislavoille. 1960-luvun alussa Warnerbringillä oli oma tanssiorkesteri ja levytyssopimus Karusell-levymerkin kanssa. Hän esiintyi "Veckorevyn"-aikakauslehden kiertueella.
Östen Warnerbringin läpimurto sooloartistina oli vuoden 1965 kappale ”En röd blomma till en blond flicka”. Sitä seurasivat muun muassa ”Det måste va sången och glädjen”, ”Femton minuter från Eslöv” (”Twenty-Four Hours from Tulsa”), ”Glöm ej bort det finns rosor” ja ”Du borde köpa dig en tyrolerhatt” (”Ich kauf’ mir lieber einen Tirolerhut”). Vuosien mittaan Warnerbring sai noin 40 levytystään Svensktoppen-listalle.
Östen Warnerbringin ura oli huipussaan 1960-luvun lopulla, jolloin hän teki monia iltaohjelmia ravintoloihin. Yksi niistä oli Cornelis Vreeswijkin ja Ernst-Hugo Järegårdin kanssa tuotettu "Lyckohjulet", josta tuli Tukholman vanhan Hamburger Börsin viimeinen show. 1970-luvulla Warnerbring yritti irtautua iskelmämusiikista ja sävelsi lauluja muun muassa Hjalmar Gullbergin, Fritiof Nilsson Piratenin, Nils Ferlinin Gustaf Frödingin runoihin. Albumilla "Skåne" hän tulkitsi kotimaakuntansa runoilijoiden tekstejä.
Ruotsin lisäksi Warnerbring teki 1970-luvulla uraa myös Tanskassa. Vuonna 1979 hän toimi juontajana jazzaiheisessa televisiosarjassa "I morgon e de lörda’". 1980-luvulta alkaen sydänvaivat hidastivat tahtia, ja viimeiseksi levytykseksi jäi vuoden 2003 albumi "Piraten, Bombi Bitt och jag".
Warnerbring kuoli hotellihuoneessaan Kanariansaarilla ehdittyään tehdä kaksi ensimmäistä iltaa sovitusta kiinnityksestään Gran Canarialla sijaitsevassa ruotsalaisomisteisessa hotellissa.
Yksi Skånetrafikenin Pågatåg-junista on nimetty Östen Warnerbringin mukaan.
Rewrite
Kaikki kappaleet sanoittanut Masafumi Gotō.
Aladdin (vuoden 2019 elokuva)
Aladdin on vuonna 2019 ensi-iltansa saava Guy Ritchien ohjaama yhdysvaltalainen romanttinen fantasiamusikaalielokuva. Se on näytelty versio Disneyn vuoden 1992 samannimisestä animaatioelokuvasta, joka puolestaan perustuu Aladdinin ja taikalampun tarinaan Tuhannen ja yhden yön satukokoelmasta. Elokuvan nimiroolissa esiintyy Mena Massoud ja muissa päärooleissa Naomi Scott, Will Smith, Marwan Kenzari, Navid Negahban, Nasim Pedrad, Billy Magnussen ja Numan Acar. Elokuvan kuvaukset alkoivat syyskuussa 2017 ja suunniteltu ensi-ilta on 24. toukokuuta 2019.
Helvi Poutasuo
Helvi Poutasuo, o.s. Nuorgam (15. lokakuuta 1943 Utsjoki – 16. heinäkuuta 2017 Utsjoki) oli saamen kielen opettaja, kielenkääntäjä ja luottamushenkilö.
Helvi Poutasuon vanhemmat olivat Niiles Nuorgam (Niillas-Jon Niillas) ja Magga Nuorgam, o.s. Helander (Ápparan-Mággá). Isänpuoleinen suku oli kotoisin Utsjoelta ja Inarista, äidinpuoleinen suku Utsjoelta. Hän kävi keskikoulun Ivalossa ja kirjoitti ylioppilaaksi Mäntsälässä. Vuonna 1967 hän meni naimisiin Kari Poutasuon kanssa. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa.
Helvi Nuorgam-Poutasuo oli saamen kielen lehtori Oulun yliopistossa 1970–1972. Hän oli mukana saamenkielisen Sápmelaš-lehden toimituksessa Pekka Sammallahden, Samuli Aikion ja Sulo Aikion kanssa. Sápmelaš-lehden toimituskunta palkittiin Tiedonjulkistamisen valtionpalkinnolla sanomalehtityöstä vuonna 1976.
Vuosina 1976–1987 ja 1992–1995 hän oli saamelaisparlamentin jäsen (varapuheenjohtajana 1977–1979 ja 1992–1995). Vuosina 1996–1999 hän oli Saamelaiskäräjien jäsen.
Kaiserliche Werft Wilhelmshaven
Kaiserliche Werft Wilhelmshaven oli saksalainen Wilhelmshavenissa sijainnut laivanrakennusyhtiö, joka perustettiin vuonna 1871 ja lakkautettiin vuonna 1918. Kaiserliche Werft Danzigin ja Kaiserliche Werft Kielin kanssa se oli kolmas ainoastaan Preussin ja myöhemmin Saksan keisarikunnan laivastolle sotalaivojen valmistukseen keskittynyt telakka. Ensimmäisen maailmansodan päättyessä kaikki kolme telakkaa suljettiin, mutta Wilhelmshaven avattiin uudelleen vuonna 1919 aluksi nimellä Reichsmarinewerft ja vuoden 1935 jälkeen nimellä Kriegsmarinewerft Wilhelmshaven
Yhtiön edeltäjä perustettiin vuonna 1853 Oldenburgin suurherttuakunnan ja Preussin kuningaskunnan välisellä sopimuksella Jade-joen suistoon. Sopimuksen tavoitteena oli suojata Oldenburgin kauppalaivastoa Preussin laivastolla ja toisaalta laajentaa Preussin vaikutusvaltaa Saksan länsiosiin. Jaden sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen noin 3,10 neliökilometriä Oldenburgin aluetta Jaden suistosta siirtyi Preussin hallintaan.
Laivastotukikohta oli Preussin laivastolle aluksi ainoastaan arsenaali, varastoja ja korjaustelakka. Tarvittavat satama, telakka ja työpajat valmistuivat vasta myöhemmin. Preussin voitettua Itävallan vuoden 1866 sodassa perustettiin Pohjois-Saksan liitto ja alue siirtyi Preussilta liiton hallintaan.
Preussin kuningas Wilhelm I avasi telakan virallisesti 1869 ja se tunnettiin aluksi kuninkaallisena telakkana, mutta se sai nimen Marinewerft des Norddeutschen Bundes. Saksan keisarikunnaksi julistamisen jälkeen vuonna 1871 telakka sai lopullisen nimensä Kaiserliche Werft Wilhelmshaven.
Laivaston laajentamistarpeet pakottivat telakan laajentamiseen. Wilhelm II ja hänen merivoimiensa komentaja amiraali von Tirpitz laajnesivat telakkaa, josta tuli nopeasti suurin ja merkittävin kolmesta keisarillisesta telakasta. Vuonna 1880 telakalla työskenteli 3 000 henkeä ja viimeisenä toimintavuonna 1918 21 000.
Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä telakka suljettiin, kunnes se avattiin uudelleen nimellä Reichsmarinewerft Wilhelmshaven ja edelleen vuodesta 1935 alkaen Kriegsmarinewerft Wilhelmshaven
Tara (nimi)
Tara on pääasiassa englanninkielisissä maissa esiintyvä naisen etunimi. Alkuperältään se on englantilaistettu muoto irlantilaisesta gaelinkielisestä paikannimestä "Teamhair", joka merkitsee maan kohoumaa. Teamhair eli Tara on Dublinin lähellä sijaitseva pyhä kukkula, jolla Irlannin kuninkaat aikoinaan kruunattiin. Tara-nimen yleistymiseen ovat vaikuttaneet Margaret Mitchellin romaani "Tuulen viemää" vuodelta 1936 ja sen pohjalta tehty samanniminen elokuva vuodelta 1939. Niissä Tara esiintyy päähenkilön, Scarlett O’Haran omistaman plantaasin nimenä.
Nimi Tara esiintyy myös Intiassa, jossa se käsitetään johtuvaksi "tähteä" tarkoittavasta sanskritin sanasta "tara". Tara on myös hindulaisen jumalan nimi.
Suomessa nimi Tara on syyskuuhun 2017 mennessä annettu 660 henkilölle, joista suurin osa on syntynyt vuoden 1980 jälkeen. Taralla ei ole Suomessa nimipäivää.
Pakistanin dominio
Pakistan (, ), joka tunnettiin myös nimeltä Pakistanin dominio (), oli itsenäinen dominio Etelä-Aasiassa vuodesta 1947 vuoteen 1956. Valtio perustettiin Intian jaon seurauksena, jolloin uusi valtio nimeltä Pakistan perustettiin. Dominio, joka sisälsi suuren osan nykypäivän Pakistanista ja Bangladeshista, koostui entisen Brittiläisen Intian muslimienemmistöisistä alueista.
Vuonna 1956 Pakistan jaettiin hallinnollisesti läntiseen Länsi-Pakistaniin ja Itä-Bengalin provinssiin, joka uudelleennimettiin itäiseksi osaksi nimeltä Itä-Pakistan. Vuonna 1971 Itä-Pakistan irrottautui uniosta, jolloin siitä tuli Bangladesh.
Elmo (lehti)
Elmo on suomalainen urheiluaiheinen viikkolehti. Sen perusti Jukka Rönkä yhdessä usean muun entisen Urheilulehden toimittajan kanssa. Lehden ensimmäinen numero julkaistiin 7. syyskuuta 2017.
LehtiMoguli
LehtiMoguli Oy on suomalainen aikakauslehtikustantamo.
Netta Malinen
Netta Malinen (s. n. 1992) on suomalainen ratameloja. Hän edustaa Tampereen Vihuria.
Malinen kilpaili ensimmäisen kerran aikuisten MM-kilpailuissa Račicessa elokuussa 2017 sijoittuen kajakkiyksiköiden 1 000 metrillä kahdeksanneksi ja 5 000 metrin yhteislähtökilpailuissa 13:nneksi. Vuoden 2018 EM-kilpailuissa hän oli 1 000 metrillä viides ja 5 000 metrillä 15:s. Vuoden 2018 raskaissa olosuhteissa kilpailluissa MM-kilpailuissa Malinen sijoittui edellisvuoden tapaan 1 000 m kahdeksanneksi, ja 5 000 metrillä hän oli 19:s.
Malinen on kilpaillut myös maratonmelonnan MM-kilpailuissa. Naisten Suomen mestaruuksia hänellä on kymmeniä, muun muassa silloin ennätykselliset 12 kappaletta vuodelta 2016.
Malinen aloitti melonnan asuessaan kilometrin päästä Tampereen Vihurin Rauhaniemen melotapaikasta. Muutama vuosi myöhemmin hän siirtyi harjoittelemaan Kaukajärvelle. Malinen on toiminut myös melontavalmentajana.
Ferdinand I (Toscana)
Ferdinand I (; 30. heinäkuuta 1549 – 7. helmikuuta 1609) oli Toscanan suurherttua vuosina 1587–1609. Hän pelasi taitavasti aikansa suurvaltoja vastakkain, ja hänen valtakautenaan Toscanan vaikutusvalta ja vauraus lisääntyivät.
Ferdinand oli Toscanan ensimmäisen suurherttuan Cosimo de’ Medicin eli Cosimo I:n nuorempi poika, joka nimitettiin vain 14-vuotiaana kardinaaliksi. Hänestä tuli Toscanan hallitsija vanhemman veljensä Frans I:n kuoltua pojattomana vuonna 1587. Ferdinand luopui kardinaalin virasta mennessään vuonna 1589 naimisiin Lothringenin herttua Kaarle III:n tyttären Kristiinan kanssa. Avioliiton avulla Ferdinand I tiivisti Toscanan suhdetta Ranskan kanssa, mikä toimi vastapainona Espanjan saavuttamalle vaikutusvallalle Italiassa. Ferdinand tuki Henrik Navarralaista Ranskan hugenottisodissa lainaamalla hänelle salaa rahaa sekä lähettämällä vuonna 1591 Toscanan joukot miehittämään Ifin linnaa, mikä esti Espanjaa hyökkäämästä Marseilleen. Henrikin tultua Ranskan kuninkaaksi Ferdinand veti lopulta joukkonsa pois Ifistä vuonna 1598. Kuningas Henrik meni vuonna 1600 naimisiin Ferdinandin veljentyttären Maria de’ Medicin kanssa, mikä vahvisti maiden välistä liittoa.
Ferdinand I tuki toisaalta Itävaltaa sodassa Osmanien valtakuntaa vastaan. Toscanan laivasto saavutti useita merivoittoja turkkilaisista vuosina 1605–1609. Poikansa Cosimon Ferdinand naitti vuonna 1608 keisari Rudolf II:n serkulle, arkkiherttuatar Maria Magdalenalle. Cosimo seurasi isäänsä valtaistuimelle tämän kuoltua vuonna 1609.
Ferdinand tunnettiin kulttuurin ja taiteiden suosijana. Kardinaaliaikanaan hän rakennutti Roomaan nykyisen Villa Medicin huvilan. Hän toimi myöhemmin muun muassa Giulio Caccinin, Jacopo Corsin ja muiden Camerata-piirin säveltäjien mesenaattina. Ferdinand edisti myös Toscanan alueen taloudellista kehitystä jatkamalla edeltäjiensä aloittamaa soiden kuivattamista, kanavien rakentamista sekä kehittämällä Livornon satamakaupunkia ja tekemällä siitä turvapaikan muista maista karkotetuille juutalaisille ja protestanttisille kauppiaille.
Ferdinandin huhuttiin pitkään myrkyttäneen veljensä Fransin ja tämän toisen vaimon Bianca Cappellon, koska he kuolivat erikoisesti samana päivänä. Vuonna 2010 tehdyn tutkimuksen mukaan Fransin todennäköinen kuolinsyy oli kuitenkin malaria, joten Ferdinandin maine on tältä osin puhdistettu.
BMW 5-sarja (F10)
BMW F10 on BMW 5-sarjan kuudennen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 2010–2017. Se korvasi edeltäneen E60-mallin ja seuraajaksi tuli G30.
BMW F10 esiteltiin 23. marraskuuta 2009 ja sen valmistus alkoi tammikuussa 2010. Myyntiin auto tuli Euroopassa maaliskuussa 2010. Auto on edeltäjäänsä 4 cm pidempi ja akseliväli 10 cm pidempi. Huhtikuun 10. päivä 2010 esiteltiin mallin farmariversio Touring Leipzigin automessuilla, joka sai mallikoodikseen F11. Frankfurtin kansainvälisessä autonäyttelyssä syyskuussa 2011 esiteltiin mallisarjan viides BMW M5 urheiluversio.
Vuoden 2010 Euro NCAP -kolaritestistä BMW F10 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Vuonna 2013 5-sarja sai faceliftin. Lisäämällä jäähdyttäjän munuaisiin uuden reunuslistan ja madaltamalla etupuskurin alla olevia ilmanottoaukkoja pyrittiin korostamaan korin sporttisuutta entisestään. Lisäksi valonheittimien ja takavalojen muotoiluun tehtiin muutoksia ja sivuvilkut integroitiin ulkopeileihin. Xenon-ajovalot kuuluivat nyt vakiovarusteisiin ja adaptiiviset LED-ajovalot sai ensimmäistä kertaa valinnaisena myös LED-sumuvalojen yhteyteen. Yksi merkittävä uudistus oli se, että 5-sarjan sai nyt nelivetoisena jo 520d-versiosta lähtien.
Ikitie
Ikitie on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut suomalainen historiallinen draamaelokuva, jonka on ohjannut AJ Annila. Annilan, Antti Tuurin ja Aku Louhimiehen kirjoittama käsikirjoitus perustuu Tuurin samannimiseen romaaniin. Elokuva kertoo amerikansuomalaisista 1930-luvun Neuvostoliitossa. Elokuvan pääosissa ovat Tommi Korpela, Sidse Babett Knudsen, Hannu-Pekka Björkman, Irina Björklund, Ville Virtanen, Sampo Sarkola, Eedit Patrakka, Jonna Järnefelt, Antti Virmavirta, Emmi Parviainen, Lembit Ulfsak ja Igor Sigov.
"Ikitie" sai ensi-iltansa 15. syyskuuta 2017. Elokuva sai 13 Jussi-ehdokkuutta muun muassa parhaasta elokuvasta, ohjauksesta ja miespääosasta. Elokuva voitti parhaan elokuvan Jussi-palkinnon ja lisäksi muun muassa parhaan ohjauksen, sekä parhaat nais- ja miessivuosat (Knudsen ja Björkman).
Frans I (Toscana)
Frans I (; 25. maaliskuuta 1541 Firenze – 19. tai 20. lokakuuta 1587 Poggio a Caiano) oli Toscanan suurhettua vuosina 1574–1587. Koska Fransilla ei ollut poikia, häntä seurasi hänen nuorempi veljensä Ferdinand I.
Frans I oli Medici-sukuisen Firenzen herttuan Cosimo I de’ Medicin vanhin poika ja hänet nimitettiin vuonna 1564 isänsä sijaishallitsijaksi. Cosimo sai vuonna 1569 paavilta Toscanan suurherttuan arvon, jonka Frans peri isältään tämän kuoltua vuonna 1574. Keisari Maksimilian II vahvisti arvonimen seuraavana vuonna. Turvatakseen dynastiansa perintöoikeuden koko Toscanaan Frans I joutui tekemään palveluksia Habsburgeille. Häntä ehdotettiin myös Puolan kuninkaaksi, mutta hän kieltäytyi ehdokkuudesta kahdesti vuosina 1575 ja 1587.
Frans I vahvisti Toscanan laivastoa, perusti uusia kauppa-asemia ja määräsi vuonna 1577 toteutettavaksi arkkitehti Bernardo Buontalentin suunnitelman Livornon kehittämisestä Toscanan tärkeimmäksi satamaksi. Toisaalta Fransin henkilökohtaisten liiketoimien ja lisääntyneiden verojen on sanottu vahingoittaneen hänen valtakuntansa muuta liike-elämää. Hän halusi sukunsa perinteiden mukaisesti suosia taiteita ja käytännössä raunioitti maansa talouden upottamalla valtavia summia taidehankintoihin ja arkkitehtuuriin aikana jolloin Firenzen merkitys ja Italian kaupunkivaltioiden vauraus oli jo laskussa. Frans toimi muun muassa kuvanveistäjä Giovanni Bolognan mesenaattina ja sijoitti ensimmäisenä Medicien arvokkaan taidekokoelman Firenzen Uffizi-galleriaan. Hän oli kiinnostunut myös luonnontieteistä, varsinkin kemiasta. Tieteellinen seura Accademia della Crusca perustettiin hänen aikanaan.
Frans I:n puoliso oli vuodesta 1565 keisari Maksimilian II:n sisko Johanna. Heille ei syntynyt poikia, mutta heidän tyttärestän  Maria de’ Medicistä tuli myöhemmin Ranskan kuningatar. Frans eli pitkään avoimesti suhteessa rakastajattarensa, venetsialaisen aatelisnaisen Bianca Cappellon kanssa. Johanna kuoli vuonna 1578, ja seuraavana vuonna Frans meni naimisiin Cappellon kanssa. Puolisot kuolivat sattumalta samana yönä lokakuussa 1587, ilmeisesti malariaan, jonka he olivat saaneet metsästysretkellään Maremmien alueella. Myöhemmin keksityn tarinan mukaan suurherttuatar Bianca olisi vahingossa myrkyttänyt miehensä yrittäessään murhata tämän veljeä Ferdinandia ja tehnyt sen jälkeen itsemurhan. Toisen version mukaan Ferdinand olisi myrkyttänyt heidät molemmat, sillä heidän sairautensa puhkesi pian Ferdinandin saavuttua heidän luokseen Poggio a Caianoon. Vuonna 2004 Fransin hauta avattiin kuolinsyyn selvittämiseksi. Vuonna 2006 julkaistu ensimmäinen tutkimus viittasi arsenikkimyrkytykseen, mutta vuoden 2010 toisessa tutkimuksessa ruumiista löydettiin viitteitä "Plasmodium falciparum" -loisesta, mikä tukee alkuperäistä selitystä malariasta kuolinsyynä.
Mika Meitz
Mika Meitz (s. 7. marraskuuta 1978 Lahti) on suomalainen taloustieteilijä. Hän työskentelee taloustieteen professorina Helsingin yliopistossa. Aiemmin Meitz on työskennellyt postdoc-tutkijana Oxfordin yliopistossa ja apulaisprofessorina Koçin yliopistossa Turkissa sekä Helsingin yliopistossa.
Meitz on koulutukseltaan ekonometrian tohtori Tukholman kauppakorkeakoulusta (2006) ja matematiikan lisensiaatti Tampereen yliopistosta (2002).
Bedwynin rautatieasema
Bedwynin rautatieasema on rautatieasema Great Bedwynin kylässä Wiltshiressä. Se sijaitsee Reading–Taunton-radan varrella.
Asema avattiin 11. marraskuuta 1862. Sen nimeksi vaihdettiin Bedwyn Halt 2. marraskuuta 1964, mutta alkuperäiseen nimeen palattiin jo 5. toukokuuta 1969. Sitä käytti 121 700 matkustajaa kaudella 2015–2016.
Savuruoho
Savuruoho eli idänsavuruoho ("Conringia orientalis") on yksivuotinen sinivihreän värinen ristikukkaiskasvi.
Savuruoho kasvaa 20–60 senttimetriä korkeaksi. Sen tavallisesti haarattomassa varressa kasvaa kierteisesti muutamia ehytlapaisia lehtiä, jotka ovat alaosassa ruodillisia ja varren yläosassa sepiviä. Kukat ovat vaaleankeltaiset. Lidut ovat yleensä noin 10 cm pitkiä, 2 millimetriä paksuja, selvästi nelisärmäisiä ja lähes pystyyn sojottavia.
Savuruohon alkuperäistä levinneisyysaluetta ovat Etelä-, Kaakkois- ja Itä-Eurooppa, Pohjois-Afrikka ja Länsi-Aasia. Suomessa savuruohoa on kasvanut melko vähälukuisesti satunnaisena uustulokkaana suuressa osassa maata liikennepaikoilla ja myllyillä. Lajia ei ole havaittu enää useaan vuosikymmeneen, joten se lienee hävinnyt.
Robert Gustafsson
Carl Robert Olof Gustafsson (s. 20. joulukuuta 1964) on ruotsalainen näyttelijä ja koomikko. Hänet tunnetaan parhaiten ruotsalaisen "Killinggänget"-komediaryhmän jäsenenä. Gustafsson on on yksi Ruotsin tunnetuimpia koomikoita, ja häntä on tituleerattu "Ruotsin hauskimmaksi mieheksi".
Vuonna 2013 hän näytteli satavuotiasta Allan Karlssonia elokuvassa "Satavuotias joka karkasi ikkunasta ja katosi".
Vaikka "Killinggänget" on enimmäkseen tunnettu ironiasta ja pop-kulttuurin viittauksista, Gustafsson yleensä käyttää perinteisempiä ja fyysisempiä komedian tyyliä, kuten slapstickiä ja hahmoja, joilla on erittäin liioiteltuja persoonallisuuksia. Hän on tunnettu monipuolisesta äänivalikoimasta ja kyvystään matkia eri murteita. Gustafssonilla on taipumuksena esittää hahmoja, jotka päätyvät lopulta satuttamaan itseään.
Joitain Gustafssonin komediarooleja:
Lisäksi Gustafsson on taitava imitaattori. Hänen imitoimiaan henkilöitä ovat muun muassa Ingmar Bergman, Sven Wollter, Ernst-Hugo Järegård, Tony Rickardsson, Robert Aschberg, Magnus Härenstam, Göran Persson sekä Carl Bildt.
Cosimo II
Cosimo II (; 12. toukokuuta 1590 – 28. helmikuuta 1621) oli Toscanan suurherttua vuosina 1609–1620.
Cosimon vanhemmat olivat suurherttua Ferdinand I ja tämän puoliso, Lothringenin Kristiina. Cosimo tuli hallitsijaksi vain 18-vuotiaana isänsä kuoltua vuonna 1609, ja hän tukeutui siksi äitiinsä sekä neuvonantajaansa Belisario Vintaan. Cosimo pyrki isänsä tavoin tasapainottelemaan Ranskan ja Espanjan välillä ja onnistui myös lähentämään näitä maita toisiinsa. Cosimo jatkoi isänsä aloittamaa merisotaa Osmanien valtakuntaa ja Barbareskivaltioita vastaan. Hänen valtakaudellaan Toscanan laivasto oli Välimerellä ylivoimainen turkkilaisiin nähden ja liitto druusien emiiri Fakhr-al-Dinin kanssa takasi toscanalaisille etulyöntiaseman kaupankäynnissä Levantin alueella. Cosimo toisaalta lakkautti Medicin hallitsijasuvun oman pankki- ja liiketoiminnan, joka oli jatkunut neljäsataa vuotta. Cosimo II kuoli vain 30-vuotiaana, jolloin häntä seurasi hänen poikansa Ferdinand II.
Cosimo II toimi tiedemies Galileo Galilein suojelijana ja nimitti Galilein vuonna 1610 hovimatemaatikokseen ja -filosofikseen. Galilei nimesi löytämänsä Jupiterin kuut ”Medicien tähdiksi” ("Sidera Medicea").
Karvavariksenkrassi
Karvavariksenkrassi ("Coronopus didymus", syn. "Lepidium didymum") on yksivuotinen pahanhajuinen karvainen ristikukkaiskasvi. Sen alkuperäisaluetta ei tiedetä varmasti (mahdollisesti Etelä-Amerikka). Se kasvaa kuitenkin Euroopassa laajalti rikkakasvina.
Karvavariksenkrassi on kasvutavaltaan samanlainen kuin toinen suvun laji kaljuvariksenkrassi ("Coronopus squamatus"). Karvavariksenkrassi on monivartinen, varret ovat rentoja, haarovia ja karvaisia. Lehdet ovat liuskaisia ja edelleen parihalkoisia. Kukissa on aivan mitättömän pienet, valkoiset tai kellertävät terälehdet. Lidut ovat munuaismaisen muotoisia, 2–3 millimetrin kokoisia, kaksiosaisia, kurttupintaisia.
Atlantin yli
Atlantin yli on suomalainen tositelevisio-ohjelma, jossa joukko suomalaisia julkisuuden henkilöitä ottaa vastaan elämänsä haasteen ja lähtee purjehtimaan Atlantin yli. Tätä vaativaa purjehdusta kipparoi Suomen tunnetuin yksinpurjehtija, kansanedustaja Hjallis Harkimo. Sarja alkoi elokuussa 2017 TV5-kanavalla.Harkimon miehistöön kuuluu myös hänen poikansa Joel Harkimo sekä kaksi ammattipurjehtijaa.
Ohjelman vastaavana tuottajana toimi Tuomas Summanen ja tuotantoyhtiö oli Rabbit Films.
Mukaan haluttiin julkkiksia joilla on elämäntarinaa kerrottavanaan, mutta eivät tunne toisiaan
entuudestaan. Myös kokemattomuus purjehtijoina oli julkkisosallistujien kriteerinä.
Purjehduksen ajankohtaa ja suuntaa on luonnehdittu epätavalliseksi, sillä tässä ajankohdassa
reitti karibialta kanarian saarille vei venekunnan reippaisiin vastatuuliin. Navigointiin
saatiin kuitenkin Suomesta asiantuntevaa apua päivittäin.
Vene jolla ylitys suoritettiin 57-jalkainen Lintu jonka omistaa Jyrki Mäki. Jyrki Mäki oli
myös mukana miehistössä. Kuvauksia varten mukaan oli varattu 17 kameraa nelihenkiselle kuvausryhmälle.