hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
FS Georges Leygues (1936)
Georges Leygues oli Ranskan laivaston La Galissonnière -luokan kevyt risteilijä, joka palveli toisessa maailmansodassa Vichyn Ranskan laivastossa. Alus oli nimetty Georges Leyguesin mukaan.
Alus tilattiin Ateliers et Chantiers St. Nazairelta. Sen köli laskettiin 21. syyskuuta 1933 ja alus laskettiin vesille 24. maaliskuuta 1936. Alus valmistui 15. marraskuuta 1937.
"Georges Leygues" liitettiin 4. risteilijäviirikköön, joka kuului Ranskan merivoimien nopeaan laivasto-osastoon (). Alus tulitti vahingossa Ranskan merivoimien sukellusvenettä "Casabiancaa". Ranskan merivoimien uudelleen järjestelyssä huhtikuussa 1940 valmistauduttaessa Italian sotaan liittymiseen alus siirtyi Atlantin laivaston mukana Oraniin 24. huhtikuuta. 3. ja 4. viirikkö välttivät tuhon Britannian kuninkaallisen laivaston hyökkäyksessä Mers-el-Kebiriin ja ne siirtyivät lopulta Touloniin.
Alus lähti 9. syyskuuta 1940 Toulonista "Gloiren" ja "Montcalmin" kanssa läpäisten Gibraltarinsalmen kohtaamatta brittiläisiä aluksia. Osasto tankkasi Casablancassa, jonka jälkeen se jatkoi Dakariin, jonne saavuttiin 14. syyskuuta. Alus lähti samojen alusten kanssa Dakarista 18. syyskuuta kohti Librevilleä, mutta brittiläinen laivasto-osasto esti osaston matkan. "Montcalm" ja "Georges Leygues" pakenivat briteiltä ja ne palasivat Dakariin, jossa alukset avustivat brittien ja Vapaan Ranskan joukkojen hyökkäyksen (operaatio Menace) torjunnassa 23.-25. syyskuuta. "Georges Leygues" sai kaksi osumaa "HMAS Australiaan" ja se vältti torpedohyökkäyksen.
Lukuun ottamatta kultavarannon siirtoa Casablancaan elokuussa 1941 seuraavina kahtena vuotena aluksen palvelus oli vähäistä. Liittoutuneiden noustua maihin Pohjois-Afrikassa ja Saksan miehitettyä Vichyn Ranskan liittyi "Georges Leygues" kuten muutkin ranskalaiset sotalaivat liittoutuneisiin. Alkuvuodesta 1943 alus aloitti Dakarista Atlantin merireittien valvonnan ja 13. huhtikuuta se pysäytti saksalaisen saarronmurtajan "Portlandin", jonka miehistö upotti aluksensa.
Alus oli huollettavana heinäkuusta lokakuuhun Portlandissa Yhdysvalloissa, jolloin sen lentokoneiden vaatimat tilat ja varusteet poistettiin ja alukselle asennettiin lisää ilmatorjunta-aseistusta. Alus palasi Dakariin jatkaen saarronmurtajien etsintää, kunnes kesäkuussa 1944 se osallistui Normandiaan ja Etelä-Ranskaan tehtyjen maihinnousujen tukemiseen. Alus siirtyi 13. syyskuuta 1944 Touloniin.
Alus tulitti Italian Rivieran rannikkoa Genovan ympärillä aina maaliskuuhun 1945 saakka, mikä oli samalla aluksen viimeinen sotaoperaatio. Alus oli huollettavana Casablancassa toukokuusta aina tammikuuhun 1946 saakka.
Alus osallistui Indokiinan sotatoimiin tukien tykkitulellaan maajoukkoja. Se osallistui 1956 Suezin kriisiin, jolloin alus johti Ranskan merivoimien alusten muodostamaa Israelin maavoimia Gazan kaistalla tukenutta tulitukiosastoa.
"Georges Leygues" poistettiin palveluksesta 1. toukokuuta 1957 ja alus myytiin romutettavaksi marraskuussa 1959.
FS Jean de Vienne (1935)
Jean de Vienne oli Ranskan laivaston La Galissonnière -luokan kevyt risteilijä, joka palveli toisessa maailmansodassa Vichyn Ranskan laivastossa. Alus oli nimetty ranskalaisen 1300-luvulla eläneen ritarin, kenraalin ja amiraalin Jean de Viennen mukaan.
Alus tilattiin Arsenal de Lorientilta. Sen köli laskettiin 20. joulukuuta 1931 ja alus laskettiin vesille 31. heinäkuuta 1935. Alus valmistui 10. helmikuuta 1937.
Toisen maailmansodan alkaessa aluksen modernisointi oli juuri päättynyt Toulonissa ja se palasi 3. risteilijäviirikköön Bizerteen. Viirikön tehtävänä oli valvoa Ranskan etuja Pohjois-Afrikassa, mikäli Italia liittyisi sotaan. Ennen Italian sotaan liittymistä viirikön tehtävät olivat rajalliset ja sen tärkein tehtävä oli Ranskan kultavarantojen siirtäminen Halifaxiin Nova Scotiaan joulukuussa 1939. Italian julistettua sodan 10. kesäkuuta 1940 viirikkö osallistui Gibraltarinsalmessa merenkulun valvontaan. Ainoa havainto vihollisesta oli epäonnistunut hyökkäys Italian merivoimien sukellusvenettä "Dandoloa" vastaan.
"Jean de Vienne" oli Algeriassa Ranskan antautuessa ja se vältti tuhon Mers-el-Kebirissä kesäkuussa 1940. Alus suojasi heinäkuussa hävittäjien kanssa "Strasbourgin" pakoa, jonka jälkeen saattoi paenneen aluksen Touloniin. Alus viipyi toimettomana Toulonissa, kunnes se liitettiin maaliskuussa 1941 Ranskan avomerilaivastoon.
Ranskan laivaston upottautuessa Toulonissa alus oli kuivatelakalla ja aluksen päällikkö Mailloux yritti tuhota aluksen, mutta saksalaisjoukot estivät räjäytykset. Aluksen venttiilit kuitenkin avattiin, jolloin se vajosi pohjaan estäen kuivatelakan porttien avaamisen ja siten estäen telakan käytön. Miehistö myös tuhosi aluksen järjestelmät.
Alus luovutettiin Italian laivastolle, joka nimesi sen "FR.11:ksi". Alus nostettiin 18. helmikuuta 1943 ja sen kunnostus alkoi. Italian antautuessa aluksen kunnostustöistä oli saatu valmiiksi noin 85 prosenttia. Kesäkuun lopulla alus oli valmiina siirrettäväksi Liguriaan viimeisteltäväksi ja "Triesten" miehistö oli lähetetty Ranskaan vastaanottamaan alusta. Syyskuussa saksalaiset miehittivät aluksen estäen sen siirron.
Liittoutuneiden ilmahyökkäyksessä 24. marraskuuta 1943 alukseen osui ja se syttyi tuleen. Alus kallistui, kunnes sen kylki osui laituriin. Toulonin vapauduttua elokuussa 1944 aluksen kunnostusta mietittiin, mutta siitä luovuttiin kannattamattomana. Aluksen hylky romutettiin.
FS Marseillaise (1935)
Marseillaise oli Ranskan laivaston La Galissonnière -luokan kevyt risteilijä, joka palveli toisessa maailmansodassa Vichyn Ranskan laivastossa. Alus oli nimetty marseljeesin mukaan.
Alus tilattiin Ateliers et Chantiers de la Loirelta Nantesista. Sen köli laskettiin 23. lokakuuta 1933 ja alus laskettiin vesille 17. heinäkuuta 1935. Alus valmistui 10. lokakuuta 1937.
Alus liitettiin palvelukseenotettaessa Ranskan Välimerelle sijoitettuun laivueeseen ja siitä tuli kontra-amiraali Decouxin lippulaiva vuonna 1938. Alus liitettiin tammikuussa 1939 Casablancaan sijoitettuun 3. risteilijäviirikköön. Se oli Ranskan julistaessa sodan Saksalle Toulonissa Force Z:n liitetyn 4. risteilijälaivueen lippulaivana.
Alus osallistui huhtikuussa 1940 Ranskan kultavarantojen siirtämiseen Kanadaan. Italian sotaan liittymisuhan vuoksi Ranskan merivoimia järjesteltiin uudelleen, jolloin 3. risteilijäviirikkö siirrettiin Bizerteen osaksi Force de Raidia suojaamaan Ranskan etuja Pohjois-Afrikassa. Ranskan antauduttua 4. heinäkuuta 1940 alus palasi viirikkönsä mukana Touloniin. Britannian kuninkaallisen laivaston hyökättyä Mers-el-Kebiriin Saksa antoi luvan uudelleen varustaa tietyn osan Ranskan laivastosta, jolloin "Marseillaise" liitettiin uudelleen muodostettiin Vichyn Ranskan Avomerilaivastoon.
Saksan miehittäessä Vichyn Ranskan alueen aluksen miehistö tuhosi aluksensa Toulonissa. Saksalaisjoukot saapuivat maihinnousuportaille, mutta heitä kiellettiin saapumasta alukselle. He eivät pyrkineet alukselle väkivalloin, vaan seurasivat aluksen hidasta kaatumista laiturilta. Aluksen viimeiset upseerit poistuivat alukselta räjähdysten repiessä aluksen pirstaleiksi ja sytyttäessä viikon kestäneitä tulipaloja. Upseerit siirrettiin sotavankeuteen.
Aluksen hylku romutettiin 1946-1947.
FS Gloire (1935)
Gloire oli Ranskan laivaston La Galissonnière -luokan kevyt risteilijä, joka palveli toisessa maailmansodassa Vichyn Ranskan laivastossa.
Alus tilattiin Forges et Chantiers de la Girondelta. Sen köli laskettiin 13. marraskuuta 1933 ja alus laskettiin vesille 28. syyskuuta 1935. Alus valmistui 15. marraskuuta 1937.
Koeajojen päätyttyä "Gloire" saapui 18. marraskuuta 1937 Brestiin, josta se jatkoi edelleen Ranskan Indokiinaan 1. joulukuuta. Alus palasi Brestiin 16. huhtikuuta 1938.
Alus liitettiin tammikuussa 1939 4. risteilijäviirikköön, jonka mukana se vieraili Britteinsaarilla ja Yhdysvalloissa. Alus oli huollettavana lokakuusta joulukuuhun, jonka jälkeen se lähti "Dunkerquen" kanssa Kanadaan kuljettaen Ranskan kultavarantoja sekä paluumatkalla suojasi kanadalaisia joukkoja Eurooppaan kuljettanutta saattuetta.
Ranskan antautuessa kesäkuussa 1940 alus oli Algerissa, josta se palasi Touloniin 4. heinäkuuta. Vapaan Ranskan saavuttamat voitot Tšadissa ja Kamerunissa olivat poliittisesti rasittavia Vichyn hallinnolle ja siten Saksan laivastoesikunta antoi luvan lähettää risteilijäosaston Dakariin. "Gloiren", "Montcalmin" ja "Georges Leygues'n" muodostama Force Y läpäisi Gibraltarinsalmen kohtaamatta brittiläisiä sotalaivoja ja ne saapuivat määränpäähänsä 14. syyskuuta. Osasto jatkoi 18. syyskuuta matkaansa Librevilleen, mutta brittiläinen laivasto-osasto pysäytti sen. "Gloire" ei kyennyt konehuoneessa havaittujen ongelmien vuoksi pakenemaan ja se antoi brittien saattaa itsensä Casablancaan.
Alus oli telakalla Casablancassa huhtikuusta heinäkuuhun ja se osallistui 12. syyskuuta 1942 upotetun "Laconian" matkustajien pelastamiseen saapuen alueelle 17. syyskuuta. Liittoutuneiden noustua maihin Pohjois-Afrikassa ja Saksan miehittäessä Vichyn alueen alus liittyi Ranskan merivoimien mukana liittoutuneisiin.
Alus modernisoitiin Philadelphiassa, jolloin sen lentokoneiden vaatimat tilat ja laitteet poistettiin ja aluksen ilmatorjuntaa vahvistettiin. "Gloire" etsi sen jälkeen Dakarista käsin saksalaisia saarronmurtajia Atlantilta, kunnes se siirtyi 16. tammikuuta 1944 Välimerelle.
Alus tuki Anzion maihinnousua helmikuussa tulittaen rannikkokohteita Gaetanlahdella sekä kuljettaen joukkoja Italiaan ja Korsikalle. Oltuaan huollettavana Algerissa 27. huhtikuuta - 17. kesäkuuta alus osallistui elokuussa Etelä-Ranskan maihinnousuun ampuen lähes 2000 kranaattia 15.-28. elokuuta. Tämän jälkeen alus tuki liittoutuneiden joukkoja ampumalla Ranskan ja Italian Rivieran kohteita sodan päättymiseen saakka lukuun ottamatta joulukuista matkaansa Yhdysvaltoihin.
Sotatoimien päätyttyä alus teki kolme matkaa Indokiinaan ennen kuin se siirrettiin reserviin 1. helmikuuta 1955. Alus romutettiin 2. tammikuuta 1958.
FS De Grasse (1946)
De Grasse (runkonumero C610) oli Ranskan laivaston De Grasse -luokan ilmatorjuntaristeilijä, jonka valmistus alkoi ennen toisen maailmansodan alkua. Se liitettiin lopulta 1956 Ranskan laivastoon ja se osallistui Ranskan ydinkokeisiin Mururoalla. Alus oli nimetty Grasetillyn markiisin ja Grassen kreivin François Joseph Paulin mukaan.
Alus tilattiin 31. joulukuuta 1936 Arsenal de Lorientilta osana vuoden 1937 hankintoja. Tilauksen mukaan aluksen tuli valmistua syyskuussa 1942 keveänä risteilijänä, jonka aseistukseksi piti tulla yhdeksän 152 millimetrin tykkiä. Sen köli laskettiin 28. elokuuta 1939. Rakennustyöt kuitenkin keskeytyivät 3. syyskuuta toisen maailmansodan alkaessa ja ne jatkuivat 28. syyskuuta käytettävissä olevin resurssein. Työt keskeytettiin aluksen ollessa 28 prosenttisesti valmis uudelleen 10. kesäkuuta 1940 Saksan edettyä Ranskaan. Saksalaiset miehittivät Lorientin 28. kesäkuuta, jolloin töitä jatkettiin telakan vapauttamiseksi muuhun käyttöön.
Työt edistyivät hitaasti elokuussa 1942 annettiin määräys aluksen muuttamisesta lentotukialukseksi. Liittoutuneet valtasivat telakan 9. toukokuuta 1945, jolloin töitä taas jatkettiin. Alus laskettiin vesille 11. syyskuuta 1946, mutta työt keskeytettiin uudelleen ilmatorjuntaristeilijäsuunnitelmien valmistamiseksi. Lopulta tehtiin päätös aluksen muuttamisesta ja työt pääsivät jatkumaan tammikuussa 1951. Lisäviivettä toi vielä aluksen uppoaminen kesäkuussa 1954. Alus valmistui 3. elokuuta 1956.
Alus määrättiin korvaamaan "Georges Leygues" laivueen johtoaluksena ja siten se ei osallistunut vuoden 1956 Suezin kriisiin. Alus teki 1962 maailmanympäripurjehduksen. Se muutettiin 1964-1965 Tyynenmeren osaston () komentoalukseksi, jollaisena se toimi Mururoalla ja Fangataufassa pidetyissä ydinasekokeissa 1966-1972.
Alus poistettiin palveluksesta 28. helmikuuta 1973, jonka jälkeen se nimettiin "Q521:ksi". Alus romutettiin Italiassa vuonna 1975.
Siina Pylkkä
Siina Elina Pylkkä (s. 26. tammikuuta 1984) on suomalainen pikajuoksija, joka sijoittui pronssille alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2003 4x100 metrin pikaviestissä. Hän edustaa Viipurin Urheilijoita. Hänen valmentajansa on Merja Järvinen. Hänen ennätyksensä 100 metrillä on 11,76 vuodelta 2004.
Elina Korjansalo
Elina Katariina Korjansalo (s. 20. helmikuuta 1984 Pori) on suomalainen pikajuoksija ja pituushyppääjä, joka sijoittui pronssille 4 × 100 metrin pikaviestissä alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2003. Hänen valmentajansa on Matti Kero. Korjansalon ennätys 100 metrillä on käsiajalla 11,7 ja sähköisellä ajanotolla 11,93. Pituudessa hänen ennätyksensä on 616.
Saku Kuusisto
Saku Kuusisto (s. 9. maaliskuuta 1982) on suomalainen keihäänheittäjä, jota valmentaa Esa Utriainen. Hän sijoittui pronssille nuorten alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2001 tuloksella 76,98. Kuusisto sai hopeaa alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 1999 tuloksella 78,73 Hänen paras tuloksensa miesten keihäällä on 78,40 vuodelta 2002.
Kibalen kansallispuisto
Kibalen kansallispuisto on 776 neliökilometrin laajuinen kansallispuisto Länsi-Ugandassa. Vuonna 1993 perustettu kansallispuisto suojelee alueen sademetsiä. Kibale on tunnettu simpansseistaan, mutta siellä esiintyy myös 12 muuta kädellislajia sekä yli 320 lintulajia. Kansallispuistossa elää nykyisin noin 1 450 simpanssia . Kansallispuistoa lähimpänä oleva kaupunki on Fort Portal.
Kuningatar Elisabetin kansallispuisto
Kuningatar Elisabethin kansallispuisto ("Queen Elizabeth National Park") on 1 978 neliökilometrin laajuinen kansallispuisto Ugandan länsiosassa. Kuningatar Elisabet II:n mukaan nimetty puisto on perustettu vuonna 1954. Nykyisin se on Ugandan suosituin safarikohde. Puiston alueella on tavattu noin 95 nisäkäslajia ja 612 lintulajia.
Teijo Kööpikkä
Teijo Kaj Kristian Kööpikkä (s. 7. lokakuuta 1980 Laihia) on suomalainen kuulantyöntäjä, joka sai pronssia kuulantyönnössä alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailussa vuonna 1999 tuloksella 18,01. Hän edusti Laihian Lujaa. Hänen paras tuloksensa miesten kuulassa oli ulkona 18,78 ja sisällä 18,84.
Jäätelöbaari
Jäätelöbaari on paikka, jossa myydään jäätelöä, gelatoa, sorbettia ja jääjogurttia. Jäätelöbaareissa jäätelöä myydään useimmiten kolmessa eri muodossa: pehmiksenä, joka tehdään tyypillisesti koneella, tavallisena jäätelönä (kutsutaan myös kovapakatuksi jäätelöksi) ja gelatona. Myytäviä tuotteita on tyypillisesti tarjolla useina eri makuvaihtoehtoina. Historian ensimmäinen jäätelöbaari avattiin vuonna 1776 Yhdysvalloissa.
Gelato on italialainen jäätelö, joka on rasvapitoisuudeltaan tyypillisesti puolet tavallista jäätelöä kevyempi ja jolla on tavallista jäätelöä tasaisempi rakenne. Gelato-myyjät tuottavat usein itse omat tuotteensa, eikä gelatoa useinkaan myydä amerikkalaisissa jäätelöbaareissa. Sorbetti on jäädytetty hedelmistä, siirapista ja jäästä valmistettu herkku, jossa ei käytetä lainkaan maitoa tai kermaa. Jääjogurtti on vähärasvainen jäätelövaihtoehto pehmeällä rakenteella, joka muistuttaa pehmistä. Näitä kaikkia jäätuotteita myydään vohveleissa, kupeissa, sundaeina ja pirtelöinä. Jotkut jäätelöbaarit saattavat myydä myös jäätelökakkuja, jäätelöpatukoita ja muita esipakattuja jäämakeisia. Lukuisten jäätuotteiden lisäksi monet modernit jäätelöbaarit myyvät myös erilaisia kuumia pikaruokia.
Vaikka jotkut jäätelöbaarit ovatkin ympäri vuoden auki (tyypillisesti lämpimän ilmaston maissa), monet kylmemmillä alueilla sijaitsevat jäätelöbaarit ovat auki vain lämpimien kuukausien aikana, tavallisesti maaliskuusta marraskuuhun. Tärkeimmissä kaupunkikeskuksissa sijaitsevat jäätelöbaarit ovat usein auki ympäri vuoden ja täydentävät näin markettien ja muiden ruokakauppojen jäätelövalikoimaa. Jotkin jäätelöbaarit koostuvat vain tilausikkunasta ja ulkona sijaitsevista istumapaikoista, kun taas toisilla saattaa olla täydelliset sisätilat. Joissakin jäätelöbaareissa on myös Drive-in-ikkunoita.
Suomen ensimmäisen jäätelöbaarin avasi Valio Helsingin Lasipalatsin pohjoispään käytävässä toukokuussa 1936. Valion baareista muodostui ketju, jolla oli Helsingissä 1970-luvun alussa 34 kahvilaa ja muualla maassa 25. Vuonna 1972 ketju tuli Elannon omistukseen ja muuttui jäätelöbaariketjusta HM-kahvilaketjuksi.
Nykyisin Suomen suurin jäätelöbaariketju yli 30 toimipisteellään lienee Arla Foodsin omistaman Ingmanin vuonna 1997 perustama, franchising-periaattella toimiva Spice Ice, joka tekee yhteistyötä muun muassa Robert’s Coffeen ja Filmtownin kanssa.
Floreana
Floreana on Ecuadorin Galápagossaariin kuuluva 173 km² laajuinen saari Tyynessä valtameressä. Saari tunnetaan myös nimellä "Santa Maria". Tuliperäistä alkuperää olevalla saarella ei kuitenkaan ole enää vulkaanista toimintaa. Floreanan maaperä on rikas ja saari tunnetaan värikkäästä asutushistoriastaan. Saarella on noin 100 asukasta ja mielenkiintoisia luontokohteita. Saaren eläimistöön kuuluvat mm. merileguaani, galapagosinmerileijona, sinijalkasuula ja galapagosinpingviini.
Saksanpihlaja
Saksanpihlaja ("Sorbus aria") on kesävihanta puulaji pihlajien suvussa ja ruusukasvien heimossa. Se on joskus omaksi suvukseenkin luokitellun pihlajien alasuvun "Aria" tyyppilaji. Laji kestää hyvin varjostusta ja ilmansaasteita, ja sitä käytetään yleisesti koristepuuna.
Saksanpihlaja on pienehkö puu ja kasvaa yleensä noin 4–12 metriä korkeaksi, joskus tosin yli 20-metriseksikin. Puun runko on yleensä pysty ja latvus leveän kartiomainen tai munanmuotoinen.
Lehdet ovat yksinkertaisia ja 8–12 senttimetriä pitkiä. Ne ovat vuorottaisia ja muodoltaan puikeita tai soikeita ja toissahaisesti sahalaitaisia. Ne ovat päältä kiiltävän tummanvihreitä ja alapinnalta valkonukkaisia. Lehdet ovat sulkasuonisia ja niissä on 10–14 suoniparia. Saksanpihlaja on kesävihanta ja lehtien syysväritys on ruskea.
Kukinta ajoittuu touko-kesäkuuhun ja hedelmät kypsyvät syys-lokakuussa. Kukinto on 8–15 senttimetriä leveä kertotasohuiskilo. 10–15 millimetriä leveät kukat ovat kaksineuvoisia ja hyönteispölytteisiä. Kukan teriö on valkoinen ja siinä on viisi terälehteä. Pienet pitkulaiset punaiset hedelmät ovat 8–15 millimetriä pitkiä.
Saksanpihlaja esiintyy laajalla alueella Keski- ja Etelä-Euroopassa sekä Luoteis-Afrikassa merenpinnantasolta 1700 metriin. Levinneisyysalueensa eteläosissa se kasvaa vuoristoissa. Laji viihtyy kalkkipitoisilla maaperillä.
Saksanpihlajaa käytetään lähinnä Euroopassa koristepuuna pihoissa ja puistoissa sekä katupuuna. Suomessa se menestyy vain maan eteläosassa. Siitä on olemassa useita viljelylajikkeita. Hedelmät ovat syötäviä ja niistä on myös valmistettu hilloja. Myös puuainesta on käytetty, mutta puun pieni koko rajoittaa sen hyödyllisyyttä.
North Seymour
North Seymour on pieni, Ecuadorin Galápagossaariin kuuluva saari Tyynessämeressä, suuremman Baltran saaren pohjoispuolella. 1,9 neliökilometrin laajuinen kuiva saari on asumaton, ja sen kasvillisuuteen kuuluvat muun muassa kaktukset ja Palo santo -puut. Saaren eläimistöön kuuluvat muun muassa sinijalkasuula, fregattilinnut ja merileijonat. North Seymourilla vierailee säännöllisesti Galapagosin risteilyille ja sukellusretkille osallistuvia matkailijoita .
Saarelle siirrettiin 1930-luvun alussa maaleguaaneja turvaan Baltralta. Ne lisääntyivät hyvin ja niitä on nykyisin noin 2500.
Juha Aarnio (yleisurheilija)
Juha Uolevi Aarnio (s. 19. huhtikuuta 1978) on suomalainen keihäänheittäjä joka edusti Raision Kuulaa. Häntä valmensi Antti Aarnio. Hän sijoittui hopealle nuorten alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1997 ennätystuloksellaan 77,60.
Bartolomé
Bartolomé on pieni Ecuadorin Galápagossaariin kuuluva saari Tyynessämeressä, Santiagon saaren itäpuolella. Tuliperäinen ja karu saari on Galápagossaarten suosituimpia matkailukohteita ja kuvatuimmista saarista. Sen eläimistöön kuuluvat muun muassa galapagosinpingviini, galapagosinhiirihaukka, merileguaani, merileijonat ja merikilpikonnat.
Saarelle saavutaan pieneen lahteen, jossa sijaitsee saaren tunnusmerkkeihin kuuluva laavapurkauksen, ja purkauksessa purkautuneen laavan räjähdyksen seurauksena syntynyt "Pinnacle rock".
GMT (täsmennyssivu)
GMT voi tarkoittaa seuraavia:
Satu Verho
Satu Maarit Verho (o.s. Järvenpää, s. 25. syyskuuta 1978) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen kiekonheittäjä, joka edusti Parkanon Urheilijoita. Häntä valmensi Pentti Järvenpää. Hän sijoittui hopealle alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1997 51,48. Hänen ennätyksensä on vuodelta 1999 52,54. Hänen veljensä on keihäänheittäjä Tero Järvenpää.
Nykyään hän toimii äidinkielen opettajana.
Timo Makkonen (seiväshyppääjä)
Timo Heikki Makkonen (s. 28. kesäkuuta 1977) on suomalainen seiväshyppääjä, joka edusti Vantaan Salamoita. Hänen valmentajansa oli Leo Makkonen. Hän sijoittui hopealle alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1995 tuloksella 545. Hän saavutti SM-hopeaa vuonna 1995 tuloksella 550, joka on myös hänen ennätyksensä.
Adult Video News
Adult Video News, yleensä lyhennetty AVN, on yhdysvaltalainen lehti, joka käsittelee aikuisviihdeteollisuutta. Lehti sisältää arvosteluita uusista aikuisviihdejulkaisuista ja se seuraa alan kehitystä. Lehdestä noin 80 prosenttia on mainoksia, ja se on suunnattu aikuisviihteen jälleenmyyjille.
AVN myös sponsoroi vuosittaista tapahtumaa Las Vegasissa sekä myöntää Oscar-palkintojen perusteella kehitettyjä AVN Awardseja.
Kaukasian taistelut
Kaukasian taistelut olivat toisessa maailmansodassa Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taisteluiden sarja Kaukasuksen hallinnasta. Taistelut alkoivat virallisesti vuonna 1942 ja päättyivät Neuvostoliiton voittoon vuonna 1944. Sodan jälkeen Neuvostoliitto painoi mitalin 870 000 sotilaalle, jotka puolustivat Kaukasusta sodan aikana.
Saksa aloitti heinäkuussa 1942 operaatio Edelweissin, jonka tavoitteena oli valloittaa Azerbaidžanin öljykentät Kaukasuksella. Wehrmacht valloitti Stavropolin, Maikopin, Krasnodarin, Mozdokin ja Novorossijskin kaupungit lyhyessä ajassa 11. syyskuuta mennessä. Puna-armeija pysäytti saksalaisten etenemisen Tšetšeniassa "Pohjois-Kaukasian strategisessa puolustusoperaatiossa", joka kesti joulukuuhun saakka. Tammikuussa 1943 puna-armeija suoritti vastahyökkäyksen, jossa vallattiin 12. helmikuuta mennessä uudelleen Stavropolin, Maikopin, Krasnodarin ja Mozdokin kaupungit sekä Novorossijsk 16. syyskuuta mennessä. Lokakuuhun mennessä puna-armeija oli ajanut saksalaiset pois Tamanin niemimaalta. Vuonna 1944 puna-armeija valtasi Krimin alueen ja Sevastopolin takaisin toukokuuhun mennessä. Saksalaiset oli ajettu lopullisesti pois Kaukasukselta 12. toukokuuta 1944 mennessä.
NHL-kausi 1978–1979
NHL-kausi 1978–1979 oli National Hockey Leaguen historian 62. kausi. Sen aikana 17 NHL-joukkuetta pelasi kukin 80 runkosarjaottelua. Stanley Cupin voitti Montreal Canadiens, joka kukisti finaalisarjassa New York Rangersin otteluvoitoin 4–1. Tämä oli NHL:n olemassaolon aikana Montreal Canadiensin 21. ja seuran koko historian 22. Stanley Cup -mestaruus.
Kaudeksi 1978–1979 Cleveland Barons ja Minnesota North Stars yhdistyivät yhdeksi NHL-joukkueeksi. Yhdistyneen joukkueen nimeksi jäi Minnesota North Stars. Runkosarjan pistepörssin ja plus/miinus-tilaston voitti New York Islandersin Bryan Trottier, joka keräsi kauden aikana yhteensä 134 tehopistettä pelaamissaan 76 ottelussa. Art Ross Trophyn lisäksi Trottierille myönnettiin Hart Memorial Trophy, ja hänet valittiin liigan . Eniten maaleja runkosarjassa teki Islanders-hyökkääjä Mike Bossy, jonka tehotilastoon kertyi kaikkiaan 69 maalia. Pudotuspeleissä pistepörssin voiton vei Montreal Canadiensin keskushyökkääjä Jacques Lemaire. Hän teki 16 pudotuspeliottelussa yhteensä 23 tehopistettä, joista 11 oli maaleja ja 12 syöttöpisteitä. Pudotuspelien arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin Lemairen tavoin Canadiensia edustanut Bob Gainey, joka palkittiin Conn Smythe Trophyllä.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, V = voitot, H = häviöt, T = tasapelit, Pist. = pisteet, + = tehdyt maalit, − = päästetyt maalit. Pudotuspeleihin päässeet joukkueet on lihavoitu."
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
Jarkko Heimonen
Jarkko Tapani Heimonen (s. 6. maaliskuuta 1972) on suomalainen keihäänheittäjä, joka edusti Laukaan Urheilijoita. Häntä valmensi Markku Heimonen. Hän sijoittui hopealle alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1991 tuloksella 75 metriä voittaen pronssille sijoittuneen Aki Parviaisen. Alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 1990 Heimonen sijoittui pronssille tuloksella 72,30 Tommi Viskarin voittaessa tuloksella 73,88.
Miesten keihäässä hänen ennätyksensä on 78,02 vuodelta 1995.
Johannes Kerälä
Pekka Johannes Kerälä (s. 1. helmikuuta 1972 Hämeenlinna) on suomalainen kiekonheittäjä, joka edusti Hämeenlinnan Tarmoa. Häntä valmensi Matti Kerälä. Hän sijoittui hopealle alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1991. Hänen ennätyksensä miesten kiekossa on 58,24 vuodelta 1993.
Raymond Salles
Raymond Julien Salles (18. heinäkuuta 1920 Pariisi – 15. kesäkuuta 1996 Créteil) oli ranskalainen soutaja ja olympiavoittaja. Hän kilpaili Helsingin olympialaisissa 1952 perämiehellisissä kaksikoissa, joista Ranskan joukkue voitti kultaa.
Olli-Pekka Mattila
Olli-Pekka Mattila (s. 15. maaliskuuta 1970) on uransa lopettanut suomalainen seiväshyppääjä, joka edusti Äänekosken Urheilijoita. Hän sijoittui pronssille alle 20-vuotiaiden Euroopan mestaruuskilpailuissa 1989 tuloksella 525. Hänen ennätyksensä on 530 vuodelta 1990. Kilpauransa hän lopetti vuonna 1999. Häntä valmensivat Kimmo Mattila ja Risto Koskinen.
Jarkko Kinnunen (keihäänheittäjä)
Jarkko Jorma Juhani Kinnunen (s. 21. huhtikuuta 1970) on suomalainen keihäänheittäjä, joka edusti Äänekosken Urheilijoita. Hän sijoittui hopealle alle 20-vuotiaiden Euroopan mestaruuskilpailuissa 1989 tuloksella 74,44.
Hänen valmentajinaan toimivat Jorma Kinnunen ja Kimmo Kinnunen. Hänen ennätyksensä miesten keihäällä on 79,70 vuodelta 1990.
Grigori Tšuhrai
Grigori Naumovitš Tšuhrai (, 23. toukokuuta 1921 Melitopol, Ukraina (vapaa territorio) – 28. lokakuuta 2001 Moskova, Venäjä) oli neuvostoliittolainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Häntä pidetään yhtenä Hruštšovin suojasään ajan tärkeimmistä ohjaajista.
Tšuhrai palveli laskuvarjojoukoissa toisessa maailmansodassa haavoittuen viisi kertaa. Sodan päättymisen jälkeen hän opiskeli elokuva-alaa VGIK:ssä Mihail Rommin ja Sergei Jutkevitšin johdolla. Tšuhrai päätti opintonsa vuonna 1953 ja toimi ennen omia ohjaustöitään muun muassa apulaisohjaajana.
Vuonna 1956 valmistui ensimmäinen oma elokuva Tyttö ja vanki ("Sorok pervyi"), uusintaversio Jakov Protazanovin Venäjän sisällissotaan sijoittuvasta tarinasta. Valkoisen upseerin ja punaisen naistarkk'ampujan rakkaustarina nosti Tšuhrain heti kansainväliseen kuuluisuuteen ja elokuva palkittiin muun muassa Cannesin elokuvajuhlilla.
Rohkeasti vaikeisiin aiheisiin tarttunut Tšuhrai ohjasi seuraavaksi tunnetuimman elokuvansa Vain neljä päivää ("Ballada o soldate" 1959). Se on tarina nuoresta sotilaasta, joka saa toisen maailmansodan aikana lyhyen loman ja pyrkii kohti kotiaan tapaamaan äitiään. Elokuva sai jälleen osakseen kansainvälistä tunnustusta ja oli muun muassa Oscar-ehdokkaana parhaasta alkuperäiskäsikirjoituksesta.
Myös seuraavalla elokuvalla Tšuhrai jatkoi vaikeiden aiheiden parissa. Vuonna 1961 valmistunut Kirkas taivas ("Tšistoje nebo") käsitteli toisen maailmansodan jälkeisiä Stalinin poliittisia vainoja. Tarinan keskiössä on vangiksi jäänyt ja sodan jälkeen kotimaahansa palaava taistelulentäjä, joka leimataan maanpetturiksi.
Vuonna 1965 valmistunut Oli kerran ukko ja akka ("Žili-byli starik so staruhoi") oli vielä esillä Cannesissa, mutta myöhemmillä elokuvillaan Tšuhrai ei juuri saanut kansainvälistä näkyvyyttä. Tšuhrai keskittyi opettajan tehtäviin VGIK:ssä ja luovan johtajan töihin Mosfilmin kokeellisen elokuvan yksikössä. Kun vuonna 1971 valmistunut toisesta maailmansodasta kertova dokumentti Muisto ("Pamjat") ei miellyttänyt neuvostohallintoa, saatiin seuraavaa elokuvaa odotella vuosia. Viimeiset fiktiiviset elokuvansa Tšuhrai ohjasi vasta 1970-luvun lopulla. Vielä vuonna 1984 hän oli työstämässä dokumenttia elokuvaohjaaja Mark Donskoista.
Grigori Tšuhrain poika Pavel Tšuhrai on myös tunnettu elokuvaohjaaja.
Johan Rasmussen
Johan Ivar Rasmussen (s. 18. heinäkuuta 1970 Borås) on ruotsalainen entinen mäkihyppääjä. Hän edusti seuratasolla örnsköldsvikiläistä IF Friska Viljoria.
Rasmussen kilpaili maailmancupissa vuosina 1990–1996 ja oli henkilökohtaisessa kisassa parhaimmillaan 12. sijalla, jolle hän ylsi kahdesti. Hän osallistui kolmiin MM-kisoihin, mutta ei päässyt kertaakaan 30 parhaan joukkoon. Rasmussen sijoittui vuoden 1994 olympialaisissa 41:ksi suurmäessä ja hyppäsi myös joukkuemäessä, jossa Ruotsi oli kymmenes.
Arto Kuusisto
Arto Tapani Kuusisto (s. 1. maaliskuuta 1969 Perniö) on suomalainen estejuoksija. Hän edusti urallaan Lohjan Kisa-Veikkoja, Perniön Urheilijoita ja Turun Urheiluliittoa. Häntä valmensi Matti Kuusisto ja Tauno Iso-Tryykäri.
Kuusisto voitti pronssia alle 20-vuotiaiden Euroopan mestaruuskilpailuissa 1987 ja alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 1988 ajalla 8.46,42.
Kalevan kisoissa Kuusisto saavutti hopeaa vuosina 1990 ja 1991 ja pronssia vuosina 1988, 1989 ja 1992. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän saavutti 3 000 metrin juoksussa pronssia 1991. Maastojuoksun SM-kilpailuissa hän saavutti lyhyellä matkalla pronssia 1992 ja lyhyen matkan joukkuekilpailussa kultaa 1994 ja pronssia 1993. Hänen ennätyksensä 3 000 metrin estejuoksussa on 8.31,95 vuodelta 1993.
Urheilu-uransa jälkeen Kuusisto on toiminut muun muassa Suomen Urheiluliiton ja Suomen Olympiakomitean talousjohtajana.
Tasawaqin kieli
Tasawaqin kieli on songhaikielten pohjoisryhmään kuuluva kieli, jota puhutaan Nigerin Ingallissa. Sen puhujia arvioidaan olevan 2 000–10 000 henkeä tai erään arvion mukaan noin 8 000.
Tasawaq on Ingallin keidaskylän pääkieli. Sitä puhuvat myös kylästä peräisin olevat Teguidda-n-Tessoumtin suolalouhosten kausityöläiset. Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sen puhujat käyttävät itsestään nimityksiä "ingalkoyyu" (yksikössä "ingalumboro") ja "bingali". Kirjallisuudessa tasawaqin kieltä kutsutaan myös nimellä "ingelsi" tai "ingelshi", ja sen puhujista käytetään nimitystä "issawaghan".
Virallisesti Ingallin asukkaita pidetään tuaregeina tai songhaina. Äidinkielensä tasawaqin lisäksi he osaavat ympäröivän paimentolaisväestön puhumaa tuaregia sekä vähemmässä määrin alueen kauppa- ja hallintokielenä toimivaa hausaa. Äidinkieli on tärkeä identiteettitekijä ja suhtautuminen siihen on positiivista. Eräät tutkijat pitävät kuitenkin sen asemaa uhattuna.
Tuaregin etelämurre tamajeq on vaikuttanut voimakkaasti tasawaqin kielioppiin ja sanastoon. Kielessä on jonkin verran myös arabian ja hausan vaikutusta. Toisinaan sitä on muiden pohjoisten songhaikielten tavoin pidetty songhain ja tuaregin ”sekakielenä”. Maarten Kossmannin mukaan tähän ei ole perusteita, sillä tasawaqin perusrakenne on selvästi ominainen songhaikielille. Se myös poikkeaa huomattavasti muista lähialueen sukukielistä, Abalakin seudulla puhuttavasta tagdalista (tabarogista) ja varsinkin Malin Ménakan piirin tadaksahakista. Tasawaqissa näyttää olevan näistä kielistä vähiten tuaregivaikutusta.
Tagdalin kieli
Tagdal ja tabarog ovat songhaikielten pohjoisryhmään kuuluvia kielimuotoja, joita puhutaan Nigerin Abalakin seudulla. Tutkija Robert Nicolaï käyttää niistä yhteisnimitystä "tihishit" (”mustien kieli”). Tagdalin ja tabarogin puhujat kutsuvat tällä nimellä kaikkia pohjoisia songhaikieliä ja Nigerjoen varrella asuvat tuaregit tarkoittavat sillä myös eteläisiä kieliä.
Tagdalin puhujat ovat vaaleaihoisia igdaleneja ja heidän entisiä mustia orjiaan. Igdalenien asuinalue keskittyy Tamayan, Mazababoun ja Tiguirwitin kylien ympärille ja ulottuu Ingallin pohjoispuolelle. Tabarogia puhuvat iberoganit ovat ilmeisesti mustien orjien jälkeläisiä, jotka asuvat pääosin Abalakin kaakkoispuolella. Igdaleneja arvioidaan olevan orjien jälkeläiset mukaan luettuna 10 000–20 000 ja iberoganeja noin 7 000 henkeä. Molempia ryhmiä pidetään virallisesti tuaregeina. Heidän perinteinen elinkeinonsa on paimentolaisuuteen perustuva karjanhoito, mutta nykyään monet harjoittavat myös maanviljelyä, kaupankäyntiä ja käsityöammatteja. Toisena kielenään kumpikin ryhmä puhuu tuaregikieli tamajaqia, ja igdalenit myös kirjoittavat sitä arabialaisella ja tifinaghin kirjaimistolla. Varsinkin iberoganien joukossa on myös yksikielisiä puhujia. Äidinkieltä arvostetaan, ja sen asema vaikuttaa turvatulta.
Nicolaï pitää pohjoisia songhaikieliä tamajaqin ja songhain ”sekakielinä”. Rueckin ja Christiansenin mukaan tagdal ja tabarog ovat keskenään täysin ymmärrettäviä ja tagdalia käytetään myös molempien yhteisnimityksenä. Erot lähialueen sukukieliin, Ingallin tasawaqiin ja Malin Ménakan piirissä puhuttavaan tadaksahakiin ovat huomattavasti suurempia. Tuaregivaikutuksen osalta tagdalilla näyttää olevan näiden kielten suhteen välittävä asema.
Furkielet
Furkielet ovat yksi nilosaharalaisten kielten ryhmistä. Niihin kuuluvat Sudanin Darfurissa ja sen lähialueilla Tšadissa puhuttu fur (noin 500 000 puhujaa) sekä Tšadissa Biltinen seudulla puhuttu amdang eli mimi (noin 15 000 puhujaa). Jälkimmäistä ei tule sekoittaa kahteen muuhun mimiksi kutsuttuun kielimuotoon, jotka saattavat olla sukua mabakielille.
Furin kieli
Furin kieli on furien puhuma nilosaharalaisten furkielten ryhmään kuuluva kieli. Vuonna 1983 sillä arvioitiin olleen noin 500 000 puhujaa Sudanin Darfurissa ja 1 800 lähialueilla Tšadissa.
Furin ainoa lähisukukieli on amdang, jota kutsutaan myös "mimiksi". Kielen murre-erot ovat melko vähäisiä. Kaupungeissa osa fureista on siirtynyt käyttämään arabiaa.
Amdangin kieli
Amdangin kieli on Tšadissa asuvien amdangien puhuma kieli, joka kuuluu nilosaharalaiseen furkielten ryhmään. Sen puhujat, joista käytetään myös nimitystä "mimi", ovat kotoisin Wadi Firan alueen Biltinen seudulta. Amdangkyliä on myös etelämpänä Ouaddaïn alueen Abéchén, Goz Beïdan ja Adrén seuduilla sekä Bathan alueella. Kielen puhujia on 41 100 henkeä (vuonna 2000).
Amdangin ainoa sukukieli on fur. Sitä ei tule sekoittaa kahteen muuhun mimiksi kutsuttuun kielimuotoon, jotka saattavat olla sukua mabakielille. Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sen murre-erot ovat melko vähäisiä. Monet amdangeista osaavat sujuvasti myös Tšadin arabiaa.
Oskar Rokkanen
Oskar Walter Rokkanen (14. heinäkuuta 1882 Mikkelin mlk – 24. elokuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen kauppaneuvos, Pohjoismainen Sähkö Oy:n perustaja ja toimitusjohtaja sekä levytuottaja. Rokkanen perusti PSO:n vuonna 1918.
Rokkanen vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Inkerinmaalla, vaikka syntyikin Mikkelin maalaiskunnassa. Kauppakoulun hän suoritti Pietarissa vuonna 1904.
Rokkanen oli huomattava sähköalan liikemies, joka vaikutti myös suomalaisen äänilevyteollisuuden kehitykseen. Pohjoismainen Sähkö Oy oli 1930-luvulla Suomen suurin levy-yhtiö, jolle levyttivät muun muassa Tauno Palo, Viljo Vesterinen, Dallapé-orkesteri ja Georg Malmstén. Oskar Rokkanen sai kauppaneuvoksen arvonimen vuonna 1949.
Rokkanen oli naimisissa Helena Sofia Rokkasen (os. Puhakka, k. 1975) kanssa. Heidän tyttäristään Mirjam Helin (1911–2006) oli oopperalaulaja ja laulunopettaja, nuorempi Elbe Häkkinen (1914–1951) sanoittaja ja säveltäjä. Heidän poikansa insinööri Lauri Uljas Oskari Rokkanen (s. 1920) toimi isänsä kuoleman jälkeen PSO:n johtajana sen lopettamiseen, vuoteen 1977 asti. Rokkanen kuoli 91-vuotiaana Helsingissä vuonna 1973.
Katja Ripatti
Katja Ripatti (s. 31. tammikuuta 1978) on suomalainen seitsenottelija. Hän edusti Lappeenrannan Urheilu-Miehet -seuraa ja häntä valmensi Timo Joronen. Ripatti sijoittui seitsenottelussa pronssille alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1995. Sisäratojen Suomen-mestaruuskilpailuissa 1995 hän hyppäsi pronssille kolmiloikassa. Kalevan kisoissa hän oli parhaimmillaan kuudes vuonna 1996 seitsenottelussa ja vuonna 1997 kolmiloikassa. Hänen ennätyksensä seitsenottelussa on 5565 vuodelta 1997 ja kolmiloikassa 12,97 vuodelta 1996.
Sirkus Eliassen
Sirkus Eliassen on norjalainen hip hop -yhtye, jossa laulavat Bodøstä kotoisin olevat veljekset Magnus ja Erik Eliassen. He perustivat yhtyeen vuonna 2011, jolloin julkaistiin heidän singlensä ”Hjem til dæ”. Singleä on myyty Norjassa triplaplatinaan oikeuttava määrä. Se oli Norjan VG-listalla parhaimmillaan sijalla 16.
Loppuvuodesta 2011 yhtye julkaisi toisen singlensä, ”Opp ned bak frem”. Yhtyeen kolmas single ”Æ vil bare dans” julkaistiin helmikuussa 2012. Se sijoittui Norjan singlelistalla parhaimmillaan sijalle neljä. Singleä on myyty Norjassa viisi kertaa platinaan oikeuttava määrä. Neljäntenä singlenä julkaistiin kesäkuussa 2012 ”Før du går”. Marraskuussa yhtye julkaisi singlen ”Verden skulle gå under”. Joulukuussa yhtye julkaisi ilmaiseksi ladattavan MP3-kappaleen ”Julefri”. Vuonna 2013 yhtye osallistui Norjan Euroviisu-karsintoihin kappaleella ”I Love You Te Quiero”. Kesällä 2013 Sirkus Eliassen teki Dj Broilerin kanssa yhteisen kappaleen ”En gang til”.
Viljelykasvien nimistö
Viljelykasvien nimistö – Kulturväxternas namn sisältää Suomessa säännöllisesti viljeltävien tai maahan tuotavien kasvien nimiä. Luettelo sisältää noin 9 000 nimeä, sekä tieteelliset nimet että niiden suomen- ja ruotsinkieliset vastineet. Nimistöä on ollut laatimassa Viljelykasvien nimistötoimikunta yhteistyössä Suomen biologian seura Vanamon kanssa. Nimiehdotuksia on tullut runsaasti myös alalla työskenteleviltä.
Jos kasvi on nimetty useaan kertaan, alalla noudatettavan prioriteettiperiaatteen mukaisesti vanhin on oikea ja muut synonyymeja. Lähtökohtana pidetään Carl von Linnén teosta "Species Plantarum" (1753). Tästä syystä nimiin tulee aika ajoin muutoksia. Muutoksia aiheuttavat myös uudet tutkimustulokset lajien tai muiden taksonien välisistä sukulaisuussuhteista.
Puutarhaliitto (silloinen Puutarhaviljelijäin liitto) julkaisi ensimmäisen nimistöoppaan vuonna 1951 nimellä "Yleisimpien puutarhakasvien nimistö" ja seuraavat painokset julkaistiin 1956, 1967 ("Puutarhakasvien nimistö"), 1983 ("Viljelykasvien nimistö", toimittaneet Annikki Palmén ja Pentti Alanko), 1993, 1996 ja 2004 (toimittaneet Ellä Räty ja Pentti Alanko). Luettelon kahdeksas, laajennettu painos ilmestyi 2012, ja sen on toimittanut Ella Räty.
Glenn Lindqvist
Glenn Erik Lindqvist (s. 21. huhtikuuta 1976) on suomalainen kymmenottelija.
Lindqvist voitti alle 20-vuotiaiden Euroopan mestaruuden 1995 tuloksella 7363. Hän sijoittui pronssille yleisurheilun alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa 1994 Lissabonissa tuloksella 7288. Hän voitti Kalevan kisojen 1999 kultaa kymmenottelussa tuloksella 7476.
Hänen ennätyksensä kymmenottelussa on 7578 on vuodelta 1999.
Tivolin kaunotar
Tivolin kaunotar () on vuonna 1943 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen musikaalikomedia, jonka ohjasi Walter Lang. Technicolor-elokuvan pääosia esittävät Betty Grable, George Montgomery ja Cesar Romero.
"Tivolin kaunotar" -elokuvan on käsikirjoittanut George Seaton ja tuottanut William Perlberg. Koreografina toimi Hermes Pan. "Tivolin kaunotar" sai ensimmäisen ensi-iltansa kotimaassaan 11. kesäkuuta vuonna 1943 San Franciscossa, Kaliforniassa ja Cincinnatissa, Ohiossa. New Yorkin ensi-ilta oli 16. kesäkuuta ja maanlaajuinen ensi-ilta 18. kesäkuuta. Suomessa elokuva sai ensi-iltansa kuusi vuotta myöhemmin 13. toukokuuta vuonna 1949. Musikaalikomedia on 20th Century Fox tuottama. Elokuva on merkittävä musiikkinumerostaan "Miss Lulu in Louisville", jossa Betty Grable esiintyy blackfacena.
"Tivolin kaunotar" sijoittuu vuoteen 1905 New Yorkin Coney Islandiin, missä räikeä ja huomiota herättävä laulaja-tanssija Kate Farley (Grable) työskentelee yökerhossa. Huijari nimeltään Eddie Johnson (Montgomery) puhuu itsensä yökerhon toimitusjohtajan paikalle. Samaisessa yökerhossa esiintyy Farley, jonka vetovoima saa Johnsonin kiinnostumaan. Kate on jo kuitenkin Johnsonin kilpailijan Joe Roccon (Romero) rakastettu. Eddie yrittää "pehmentää" Katen räikeää imagoa, josta heille syntyy riita. Imagon pehmennys oli kaikesta huolimatta menestys, jonka jälkeen Kate ja Eddie rakastuvat. Katea rakastava Joe yrittää kaikkensa sabotoidakseen heidän avioliittosuunnitelmansa...
Vuonna 1944 "Tivolin kaunotar" sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta musiikista (Alfred Newman).
"Tivolin kaunotar" on Grablen elokuvauran yksi suurimmista kassamagneeteista; "Tivolin kaunotar" olikin ilmestyessään vuonna 1943 yksi suurimmista arvostelu- ja kassamenestyksistä. Elokuva tuotti pelkästään Yhdysvalloissa 3,5 miljoonaa dollaria. "Tivolin kaunotar" tuotti yhteensä yli 5 miljoonaa dollaria lippuluukuilla, joka vastaa 180 miljoonaa dollaria nykyään.
Betty Grable näytteli pääosaa myös "Tivolin kaunottaren" seitsemän vuotta myöhemmin valmistuneessa uudelleenfilmatisoinnissa nimeltään "Chicagon Venus" (1950).
"Lux Radio Theater" lähetti 60 minuutin elokuvan radiosovituksen 30. syyskuuta vuonna 1946, jossa Betty Grable uusi elokuvaroolinsa.
Jukka Lankinen
Jukka Lankinen (s. 30. tammikuuta 1984 Loimaa) on suomalainen entinen pesäpalloilija. Lankisen ulkopelipaikka oli kolmospolttaja, joskin hänen roolinsa oli tavallisesti kotiuttajajokeri.
Superpesisdebyyttinsä Lankinen teki kaudella 2001 kasvattajaseuransa Loimaan Palloilijoiden riveissä, mutta kauden jälkeen pelasi seuraavan kerran pääsarjatasolla vasta kahdeksan vuotta myöhemmin, tällä kertaa Hyvinkään Tahkon joukkueessa. Hän edusti Kankaanpään Mailaa vuosina 2004-2008 ja 2010-2017, lopettaen uransa kauden 2017 jälkeen.
OTC-lista
OTC-lista () oli pienten yritysten arvopapereiden markkinapaikka Helsingin pörssissä. Pääsyvaatimukset OTC-listalle olivat väljemmät kuin varsinaiselle pörssilistalle.
OTC-markkinat käynnistyivät vuonna 1984. OTC-lista virallistui syksyllä 1985, jolloin sen säännöt vahvistettiin. OTC-markkinan tavoitteena oli muun muassa tasoittaa yritysten pääsyä varsinaiselle pörssilistalle, kun listalle pääsyn edellytykset olisivat täyttyneet. OTC-listalle pääsyn edellytys on 1 miljoonan markan osakepääoma, kun varsinaiselle pörssilistalle edellytettiin 10 miljoonaa.
OTC-listaa hoiti Arvopaperivälittäjien Yhdistys. Listan osakkeilla käytiin kauppaa samoin kuin varsinaisen pörssilistan osakkeillakin. Listan yritykset hyödynsivät listaa runsaasti vuosina 1986–1988 järjestämällä osakeanteja.
Vuonna 1996 OTC-lista siirtyi yhdessä meklarilistan kanssa Arvopaperinvälittäjien yhdistykseltä Helsingin pörssin hoitoon. Lokakuussa 1998 OTC-lista ja meklarilista yhdistettiin Helsingin pörssin I-listaksi.
Tommi Viskari
Tommi Viskari (s. 3. helmikuuta 1971 Lappeenranta) on suomalainen keihäänheittäjä, joka edusti Lappeenrannan Urheilu-Miehiä. Häntä valmensi Mauri Auvinen. Viskari voitti maailmanmestaruuden alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 1990 tuloksella 73,88. Samassa kilpailussa kolmanneksi tuli Suomen Jarkko Heimonen tuloksella 72,30.
Miesten keihäässä Viskarin ennätys on 78,40 vuodelta 1997.
Lesja Tsurenko
Lesja Viktorivna Tsurenko (, s. 30. toukokuuta 1989 Volodymyrets) on ukrainalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 24 tammikuussa 2019. Hän on voittanut urallaan neljä WTA-turnausta kaksinpelissä.
Grand Slam -turnauksissa Tsurenko on päässyt parhaimmillaan puolivälieriin Yhdysvaltain avoimissa 2018 sekä neljännelle kierrokselle Yhdysvaltain avoimissa 2016 ja Ranskan avoimissa 2018.
Ensimmäisen WTA-turnausvoittonsa Tsurenko saavutti heinäkuussa 2015 voitettuaan Istanbulin turnauksen.
Urho Kekkosen patsaat ja muistomerkit
Urho Kekkosen muistoksi pystytettyjen patsaiden ja muistomerkkien vanhin on Kalervo Kallion rintakuva (1960) Presidentinlinnan Atrium-salissa. Suurin Kekkosen muistomerkki on Pekka Kauhasen "Suuri aika, Urho Kekkosen muistomerkki" (1990) Kajaanin Kirkkopuistossa. Helsinkiin pystytettiin Pekka Jylhän "Lähde, Urho Kekkosen muistomerkki" vuonna 2000. Ulkomailla Urho Kekkosen muistoksi paljastettiin Aime Kuulbusch-Mölderin reliefi Tallinnan matkustajasataman A-terminaalissa (2011) sekä Andrei Kovaltšukin ja työryhmän veistos "Aleksei Kosyginin ja Urho Kekkosen muistopatsas" (2013) Kostamuksessa.
It’s a Big Country
It’s a Big Country (tai It’s a Big Country: An American Anthology) on vuonna 1951 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen antologiaelokuva, joka sisältää kahdeksan episodia.
Antologiaelokuvan ovat ohjanneet Clarence Brown, Don Hartman, John Sturges, Richard Thorpe, Charles Vidor, Don Weis ja William A. Wellman. Draamakomedian pää- ja sivuosissa ovat muun muassa Ethel Barrymore, Gary Cooper, Van Johnson, Gene Kelly, Janet Leigh, Marjorie Main, Fredric March, George Murphy ja William Powell. Kertojana toimi Louis Calhern.
Metro-Goldwyn-Mayerin tuottama "It’s a Big Country" sai ensi-iltansa kotimaassaan 20. marraskuuta 1951. Elokuva julkaistiin DVD:lle 21. heinäkuuta 2009.
Philippe Jaroussky
Philippe Jarroussky (13. helmikuuta 1978 Maisons-Laffitte Yvelines Ranska) on ranskalainen kontratenori, joka on levyttänyt useita äänialansa merkkiteoksia. Jarousskyllä on kevyt ääni jonka sointiväri on kuin sopraanolla, mutta hänen äänialansa on enemmän kuin mezzosopraanolla. Korkein sävel jonka Jaroussky pystyy laulamaan on B♭5.
Philippe Jaroussky opiskeli alun perin viulunsoittoa ja sai opetuksensa Versaillesin aluellisessa konservatoriossa, jossa hän sai lopputyöstään parhaan palkinnon. Sittemmin hän kiinnostui myös pianonsoitosta ja toivoi opintojensa myötä musiikillisen osaamisensa syventyvän ja laajentuvan.
Jaroussky aloitti musiikin ja viulunsoiton opiskelun 11-vuotiaana kun hän oli vielä koulussa – hänet ohjasi musiikin pariin oman koulun musiikinopettaja. 18-vuotiaana Philippe osallstui barokkimusiikin konserttiin Pariisissa. Konsertissa lauloi kontratenori Fabrice du Falco. Solistin ääni vaikutti suuresti häneen, ja hän halusi saada laulutunteja. Lauluopettaja oli Nicole Fallien, jonka kanssa Philippe edelleenkin työskentelee.
Jaroussky aloitti esiintymisensä melko varhain. Vuonna 1999 erään harjoitteluvaiheen aikana Royamontin luostarissa kontratenori Gérard Lesne valitsi hänet esittämään Ismaelen roolia. Esitys oli Alessandro Scarlattin oratorio "Sedecia, Re di Gerusalemme". Esitys myös äänitettiin ja levytettiin. Tuolloin Jaroussky oli vain 21-vuotias ja hänellä oli takanaan vain kolmen vuoden lauluopinnot.
Marraskuussa 1999 tuottaja Philippe Maillars järjesti hänen ensikonserttinsa Pariisissa Teatteri Grévinissä. Tuolloin hän lauloi aarioita Georg Friedrich Händelin opperoista Serse ja Ariodante. Vasta vuonna 2001 hän sai päätökseen lauluopintonsa Pariisin vanhan musiikin konservatoriossa ja lisäksi arvostelulautakunnan kiitosmaininnan.
Hänen uraansa mahtuu useita levytyksiä sekä erilaisia tunnustuksia musiikillisista ansioista. Vuonna 2009 hän sai "Des Arts et des Lettres" -ritarikunnan ritarin nimen ja arvon.
Perttu Hautala
Perttu Hautala (s. 1. maaliskuuta 1984 Lappajärvi) on suomalainen uransa lopettanut pesäpalloilija. Hautalan ulkopelipaikka on lukkari, ja sisäpelissä hänen roolinsa on vaihtaja. Hautala voitti Vimpelin Vedon paidassa SM-kultaa vuonna 2010, jonka jälkeen hän siirtyi kahden kauden ajaksi Jyväskylän Kirin riveihin. Hautalan kasvattajaseura on Lappajärven Veikot.
Hautala on keväästä 2012 saakka toiminut Pesäpalloliiton Keski-Suomen junioripäälikkönä.
Mikko Paananen (keihäänheittäjä)
Mikko Paananen (s. 11. marraskuuta 1930) on suomalainen keihäänheittäjä. Hän heitti ennätyksensä 79,22 metriä Oulussa 11. syyskuuta 1960. Seuratasolla hän edusti Karijoen Tapparaa ja saavutti SM-pronssia vuonna 1959. Hänen heittotyylinsä oli tavallisesta poikkeava "sukellustyyli". Hän toimi 1960-luvulla muun muassa Pauli Nevalan henkilökohtaisena valmentajana.
Paananen toimi Suomen Urheiluliiton keihäänheittäjien päävalmentajana ja sai vuonna 1999 liikuntaneuvoksen arvonimen.
Cheerleader Massacre
Cheerleader Massacre on Jim Wynorskin ohjaama ja Lenny Julianon käsikirjoittama slasher-elokuva vuodelta 2003. Se on jatkoa "Slumber Party Massacre" -elokuvasarjalle ja sarjan ensimmäinen alkuperäisestä nimestä poikkeava osa. Edeltäjiensä tapaan elokuva perustuu alastomuudelle, seksille ja gorelle.
Polkusara
Polkusara ("Carex brunnescens") on sarakasvien heimoon kuuluva monivuotinen tuulipölytteinen siemenkasvi. Se kuuluu alasukuun "Vignea". Polkusara muistuttaa ulkonäöltään harmaasaraa ("Carex canescens").
Polkusara on mätästävä ja se kasvaa 15–50 cm korkeaksi. Sen puhtaavihreät lehdet ovat alle 2 mm leveitä. Se on yhtäläistähkäinen ja kaksiluottinen. Sen ruskeissa pullakoissa on suuota, joka on hammasreunainen, ja siinä on selvä pitkittäishalkeama.
Polkusarasta on kaksi Suomessa esiintyvää muunnosta: kangaspolkusara ("Carex brunnescens" var. "brunnescens") ja korpipolkusara ("Carex brunnescens" var. "laetior")