Imprimituuri
Imprimituuri () 
tarkoittaa maalauspohjan värillistä pohjasävyä. Perinteinen pohjasävy on oliivinvihreä, kellertävä tai maavärisävyinen ohut värikerros, joka sivellään koko maalauspohjalle tai sen osalle. Nykyisin käytetään muitakin värejä.
Imprimituuria on käytetty kerrosmaalauksessa eri aikoina, etenkin renessanssin aikana ja klassisessa maalauksessa.
Maalauskillat käyttivät imprimituuria alusmaalauksena jo keskiajalla, mutta renessanssin taiteessa siitä tuli vakiintunut käytäntö varsinkin Italiassa. Imprimituuri maalattiin ohuella läpikuultavalla maavärillä, kuten raa'alla tai poltetulla siennalla. Myös maavihreää tai mustan ja vaalean okran sekoitusta käytettiin. Eräästä Michelangelon National Galleryssä olevasta kesken jääneestä maalauksesta näkyy havainnollisesti, että hän on käyttänyt maavihreää alusmaalausta. Myös joissakin Leonardo da Vincin keskeneräisissä maalauksissa on näkyvissä kuva-alan pohjaksi maalattu lämmin tai vihervä imprimituuri.
Imprimituuri tehdään ohennetulla kuultavalla lasuurivärillä valkoisen pohjustuksen päälle. Pohjamaalauksena imprimituuri antaa maalaukselle yhtenäisen sävyn ja vähentää pohjan imevyyttä. Värikerros ei ole peittävä, joten valkoiselle pohjalle mahdollisesti tehty esipiirustus näkyy sen läpi. Myös pohjan valoisuus kuultaa imprimituurin läpi toisin kuin peittävässä maalikerroksessa, jossa valo heijastuu vain värin pinnasta.
Imprimituurikerros ei välttämättä ole tasainen, vaan siihen voidaan jättää juovia ja läiskiä, jolloin pinnasta saadaan elävä ja maalauksellisesti houkutteleva. Imprimituuria maalatessa ei kuitenkaan muotoilla vielä valoja tai varjoja.
Imprimituuri ei ainoastaan tarjoa käytännöllistä perussävyä, joka helpottaa maalaamista alkuvaiheessa. Se on avuksi myös sopivien valöörien rakentamisessa maalaukseen. Klassisessa maalauksessa imprimituuri sivellään esipiirustuksen päälle. Imprimituurin jälkeen vuorossa on valokohtien kohottaminen vaalealla värillä asteittain kohti huippuvaloja, usein sumraten. Näillä kahdella maalausvaiheella saadaan nopeasti esille maalauksen muodot. Imprimituuri ei peity kokonaan, vaan se jää usein näkymään keskitummissa sävyissä ja varjoissa.
Italian täysrenessanssissa imprimituuri oli vaalea. Da Vincin uskotaan käyttäneen Mona Lisassa vaalean keltaista imprimituuria, jonka päälle hän maalasi kontrasteja esiin punertavalla ohuella värillä, kuten "Kuninkaiden kumarruksessa". Andrea del Sarton maalauksessa "Neitsyt Maria, Jeesus-lapsi, Pyhä Elisabeth ja Johannes Kastaja" on valkoisen pohjustuksen päällä läpikuultava maaväreistä, lakkapigmenteistä ja lyijyvalkoisesta sekoitettu imprimituurikerros, jollaista Vasari suositteli. Barokin aikakaudella pohjamaalaukset tummenivat. Dramaattisista valo- ja varjovaikutelmista ja tummista maalauspohjistaan tunnettu Caravaggio käytti punaruskeaa imprimituuria varsinkin uransa loppuvaiheessa. Myös Rubens ja Van Dyck käyttivät punaruskeaa alusmaalausta, jota he työstivät harmaalla ja valkoisella.
Vanhat maalaustekniikat ovat nousseet uudelleen suosioon etenkin 1990-luvulta alkaen. Suomalaisista esimerkiksi Kaj Stenvall kertoo käyttävänsä imprimituuria, kuten okraa antamaan maalaukselle yhtenäisen lämpimän sävyn sekä helpottamaan valon esiin nostamista ja varjojen säilymistä sävykkäinä.