The Lady of Shalott
The Lady of Shalott on Alfred, Lord Tennysonin (1809–1892) tunnetuimpia runoja, lyyrinen balladi. Balladi kertoo ylhäisen nuoren ja kauniin neidon arthuriaanisen tarinan. Neito on teljetty torniin, joka sijaitsee Shalottin saarella lähellä Camelotin linnaa. Neitoa piinaa kirous, jonka taustaa ei ole tarkemmin määritelty: Ulkopuolista maailmaa ladylla on lupa tarkastella ainoastaan peilin kautta; peilistä näkemänsä ladyn on kudottava kankaaseen. Jos lady katsoo suoraan ikkunasta ulos, hän langettaisi kirouksen ylleen. Kun neito näkee peilistä Sir Lancelotin ratsastavan ohi, neidon tunteet kuohahtavat – hän ei saata olla katsomatta ritaria ikkunasta ja jättää tornin. Runo on innoittanut muun muassa useita taidemaalareita.
Runoelmansa ensimmäisen version Tennyson julkaisi vain 23-vuotiaana vuonna 1832 toisessa runokokoelmassaan. Kokoelma sai kielteiset arvostelut, eikä Tennyson julkaissut kymmeneen vuoteen, vaikka jatkoikin koko ajan kirjoittamista. Toinen versio runosta ilmestyi vuonna 1842, kaksiosaisen runokokoelman ensimmäisessä osassa. Jälkimmäinen näistä on runon vakiintunut versio. Tennysonin ensimmäisten ruonojen – "Sir Lancelot and Queen Guinevere" sekä "Galahad" – tavoin runo käsitelee uudelleen jonkin arthuriaanisen aiheen, joka löyhästi perustuu keskiaikaisiin lähteisiin. Vuonna 1833 ilmestyneessä runossa on 20 säkeistöä, kun taas 1842 ilmestynessä versiossa säkeistöjä on 19. Tässä "korjatussa" jälkimmäisessä versiossa runon päätös poikkea huomattavasti alkuperäisestä. Muutoksella runoilija pyrki vastaamaan paremmin viktoriaanisen ajan sukupuoleen liittyviin moraalikäsityksiin sekä käsitteli itsemurhaa enemmän ajan ajatusmaailman mukaisesti.
Runo perustuu löyhästi Kuningas Arthurin taruun Astolatin Elainesta. "Elaine of Astolat" on toisinto 1200-lukulaisesta italialaisesta kertomuksesta Donna di Scalotta. Donna di Scalotta pohjautuu uskollisemmin keskiaikaisiin lähteisiin. Donna di Scalotta -tarinassa ei edes mainita niitä aiheita, joihin Tennyson keskittyy: torniin lukitseminen ja neidon päätös ottaa osaa ulkopuolisen maailman tapahtumiin. Di Scalotta korostaa neidon kuolemaa ja vastaanottoa Camelotissa.
Vuonna 1942 julkaistu jälkimmäinen versio alkaa maalaisidyllin kuvauksella. Ensimmäisissä neljässä säkeistössä kerrotaan, että Lady of Shalott asuu linnan tornissa Camelotin ohitse virtaavan joen saaressa. Ladystä ei kuitenkaan tiedetä juuri mitään. Mutta neidon kiehtova laulu kantautuu tornista ulos.
Säkeistöt 5–8 kuvaavat neidon elämää. Neitoa riivaa salaperäinen kirous: Hän joutuu jatkuvasti kutomaan kangaspuilla kuvakudoksia, joissa kuvataan ulkopuolisen maailman tapahtumia. Hän ei kuitenkaan saa tarkkailla maailmaa katsomalla suoraan ikkunasta ulos. Sen sijaan neito katsoo ulkomaailman tapahtumia peilin kautta. Peilistä kuvastuu vilkas tie sekä Camelotin asukkaita, jotka kulkevat hänen saarensa ohi. Peilistä heijastuvista kuvista käytetään nimitystä "maailman varjot" (). Ilmaisu tekee selväksi että pelkät heijastukset ovat laiha lohtu sille, että saisi katsoa tapahtumia suoraan tai osallistua niihin. Lady kuulee yöaikaan musiikkia Camelotista, kuu loistaa ja kuutamossa hän näkee vasta vihityt rakastavaiset; ja lady huokaisee: ""I am half-sick of shadows"".
(Vapaa käännös tai ote jostain käännöspätkästä: Oon väsynyt mä varjoihin, lausui tuo lady Shalottin).
Säkeistöt 9–12 kuvaavat urheaa Sir Lancelotia, jonka Lady of Shalott näkee kulkevan ratsain linnansa ohitse ja laulelevan "Tirra lirra, tirra lirra".
Loput seitsemän säkeistöä kuvaavat sitä vaikutusta, joka Lancelotin näkemisestä ladylle aiheutuu: kutominen loppuu siihen paikkaan ja neito kääntyy katsomaan ikkunasta suoraan Camelotiin – ja näin kirous lankeaa hänen ylleen. (Vapaa käännös: Hän hylkäs kangaspuut, hän jätti kudoksen; kolme askelt otti poikki huonehen.
Ikkunast näki hän kukan jokiasterin, näki ritarin kypärän, sen töyhdönkin – Näk' allaan linnan Camelotin. * Alas lensi kaikki langat ja loimet, purkautuivat vaik' tuulen vietäviksi. Särkyi peili, puoliks halkes ja meni tuhansiks pieniks pirstaleiksi. Kirous tuo, nyt kutsuin sen mun luo – Näin huus tuo lady Shalottin.)
Lady of Shalott hylkää torninsa. Sen ulkopuolelta hän löytää veneen, johon hän kirjoittaa nimensä. Sitten hän työntää venosen vesille, ja vene lähtee virran kuljettamana kohti Camelotia. Vene lipuu jokea pitkin ja samalla neito laulaa. Naisen kaunis laulu herättää kiinnostusta, ja sitä kuulevat Camelotin asukkaat seuraavat hänen ääntään. Lady of Shalott kuitenkin menettää henkensä ennen kuin vene saapuu palatsin rantaan. Näin laulua seuranneet ihmiset löytävät rannalta veneessä nyt kuolleena makaavan neidon. Suloista neitoa saapuvat katsomaan ladyt ja ritarit – näiden joukossa Lancelot, jonka mielestä neito on ihastuttava:
Tätä Tennysonin kuuluisaa runoa ei kuitenkaan ole ilmeisesti milloinkaan käännetty suomeksi kokonaisuudessaan, ainoastaan osia joistain säkeistä.
Feministiset arvostelijat näkevät runon kannanottona naisen seksualisuuteen ja paikkaan viktoriaanisella ajalla. "The Lady of Shalott" keskittyisi näin seksuaalisuuden houkutukseen ja siihen, että kuolema säilyttää neidon viattomuuden. Taidehistorioitsija ja kirjailja Christine Poulson esittää, että neidon pakeminen tornista kuvastaa uhmaa ja symboloi naisten voimaantumista. Teko vapauttaa naisen kahleista tunnetasolla ja sallii hänen hyväksyä oma seksuaalisuutensa.
Runossa kuvattu kuolema on tulkittu myös uneksi. Christine Poulsonin mukaan unen sivumerkitys on fyysinen hylkääminen ja haavoittuvuus. Uni voi kuvastaa joko seksuaalista täyttymystä tai olla neitsyyden metafoora. Saduissa, kuten Lumikki ja Prinsessa Ruusunen, on perinteisesti tämä sama assosiaatio. Poulson sanoo että Lady of Shalottista tulee kuollessaan kuin Ruusunen (), jota ei voi koskaan herättää, ja se näin symboloi täydellistä feminiiniä passiivisuutta.
Tutkija Anne Zanzucchin mukaan voidaan yleisesti sanoa, että prerafaeliittien viehtymys arthuriaaniseen tarustoon on jäljitettävissä Tennysonin kirjoituksiin.
Tennysonin varhaisten runojen keskiaikaisuus ja niiden voimakkaan visuaalinen ilmaisu olivat prerafaeliiteille suuri innoituksen aihe. Taidemaalarit Dante Gabriel Rossetti ja William Holman Hunt kirjoittivat vuonna 1848 listan kuolemattomista sankareista ja sankarittarista, joita he ihailivat etenkin kirjallisuudessa. John Keats ja Alfred Tennyson olivat etunenässä niiden kirjailijoiden joukossa, joiden aiheet päätyivät prerafaeliittien teoksiin. Eritoten Tennysonin "The Lady of Shalott" oli suosittu aihe.
Useat prerafaeliitit maalasivat runon säkeistöihin liittyviä taideteoksia, ja he keskittyivät joko torniin vangittuun ladyyn tai kuolevaan neitoon, joka ajelehtii jokea alas kohti Camelotia. Holman Hunt kuvasi neidon sotkeutuneena kuvakudoksensa loimiin. Tennyson ei pitänyt tästä työstä, koska runossa ei mainita tällaista kohtausta laisinkaan. Vaikka neito vaikuttaa hetkellisesti lankojen vangitsemalta, hänen asentonsa osoittaa voimaa ja kontrollia eikä heikkoutta. Holman Huntia kiehtoi sama aihe yhä uudestaan, ja hän teki siitä piirroksen, kaiverruksen ja kaksi maalausta.
John William Waterhouse maalasi kolmasti runoon pohjautuvan taulun. Ensimmäisen näistä hän maalasi 1888. Tässä teoksessa "The Lady of Shalott" neito on juuri asettunut veneeseen päästäkseen Camelotiin. Toinen teos vuodelta 1894 "The Lady of Shalott Looking at Lancelot" kuvaa sitä ratkaisevaa hetkeä, kun neito kääntyy katsomaan Sir Lancelotia ikkunasta. Christine Poulsonin mukaan impressionisesti maalattu taulu tuo esiin tuon hetken elinvoimaisuuden ja sen tärkeyden neidolle. Kolmas teos on vuodelta 1915. Tässä viimeisessä teoksessa ""I Am Half-Sick of Shadows," Said the Lady of Shalott" neito istuu haikeana kudelmiensa äärellä.