Fjodor Dostojevski
Fjodor Mihailovitš Dostojevski ( (), nimen oikeinkirjoitus ennen 1918 Ѳедоръ Михайловичъ Достоевскій; 11. marraskuuta 1821 Moskova – 9. helmikuuta 1881 Pietari) oli venäläinen kirjailija. Dostojevskia pidetään yleisesti yhtenä romaanitaiteen suurista klassikkokirjailijoista.
Fjodor Dostojevski syntyi Moskovassa 1821 toisena lapsena lopulta seitsenlapsiseen perheeseen. Dostojevskin isä, vanhasta aatelissuvusta ja liettualaisista esivanhemmista polveutuva Mihail työskenteli köyhäintalossa lääkärinä, ja äiti Maria oli kauppiassukua. Dostojevski omaksui vanhemmiltaan hartaan uskonnollisuuden. Dostojevskin kerrotaan sairastaneen epilepsiaa, ja hän sai ensimmäisen kohtauksensa jo seitsenvuotiaana. Dostojevskin ollessa 15-vuotias hänen äitinsä kuoli, ja isä lähetti Fjodorin ja perheen vanhimman pojan Mihailin Pietariin opiskelemaan.
Dostojevski julkaisi ensimmäisen teoksensa, romaanin "Köyhää väkeä", vuonna 1846. Siihen asti Dostojevski oli opiskellut sotakoulussa insinööriksi, mutta hän jätti sotilasuran saavutettuaan kirjailijana kuuluisuutta. Tosin seuraava teos, samana vuonna ilmestynyt "Kaksoisolento", ei saavuttanut aikalaisten ymmärrystä. Dostojevski yritti elättää itsensä kirjoittamalla, mutta 1840-luvun lopun Pietarissa se osoittautui lähes mahdottomaksi.
Dostojevski oli poliittisesti valveutunut ja kuului nuoruudessaan muun muassa Ilja Petroševskin sosialistisiin fourieristeihin, minkä johdosta hänet vuonna 1849 vangittiin ja tuomittiin kuolemaan. Yhdessä muiden vankien kanssa hänet marssitettiin telotuspaikalle, pappi antoi viimeisen ehtoollisen ja ensimmäiset vangit määrättiin teloitusriviin. Viime hetkellä paikalle saapui lähetti kertomaan armahduksesta. Valeteloitus oli osa rangaistusta. Dostojevski lähetettiin vankileirille Siperiaan. Dostojevski vapautui vankileiriltä vuoden 1854 alussa, mutta vasta vuonna 1859 hän palasi vaimonsa Maria Isajevan ja ottopoikansa Pavelin kanssa Pietariin. 1860-luvun alussa Dostojevski toimitti yhdessä veljensä kanssa aikakauslehti "Vremjaa" (Aika), jossa ilmestyivät jatkokertomuksina myös hänen romaaninsa "Muistelmia kuolleesta talosta" (1860) ja "Sorrettuja ja solvattuja" (1861).
Vuonna 1864 Dostojevskin vaimo ja pian myös veli kuolivat. Dostojevski eli surun vallassa kykenemättä kirjoittamaan, ja velat kasvoivat hallitsemattomiksi. Dostojevski pakeni suruaan ja velkojaan ulkomaille, mutta sortui uhkapeliin ja menetti loputkin rahansa. Paetakseen heikkoa rahatilannettaan Dostojevski alkoi kirjoittaa uutta teosta "Rikos ja rangaistus", joka julkaistiin lehdessä jatkokertomuksena. Samaan aikaan Dostojevskin yllä leijui myös uhka menettää teostensa oikeudet kustantajalle seuraavaksi yhdeksäksi vuodeksi, joten kirjailijan oli kirjoitettava vauhdilla myös toinen teos "Pelurit". Kirjoituspaineiden alla Dostojevski otti avukseen nuoren pikakirjoittajan, Anna Grigorjevna Snitkinan, josta vuonna 1867 tuli hänen toinen vaimonsa. Liitto oli onnellinen. Välttääkseen tulojensa luovuttamisen velkojille Dostojevskit asuivat vuodet 1867–1871 ulkomailla ja kävivät vain harvoin Venäjällä. Matkoillaan kirjailija viimeisteli teoksensa "Idiootin", joka ilmestyi vuonna 1868 mutta jonka arvostelijat haukkuivat kovin sanoin, osittain Tolstoin "Sodan ja rauhan" vietyä suurimman huomion.
Dostojevskin viimeiset vuodet olivat tuotteliaita, ja niiden aikana valmistuivat muun muassa "Riivaajat" (1872) ja "Karamazovin veljekset" (1880), jota on pidetty toisaalta hänen vaikeimpana ja raskaimpana, toisaalta nerokkaimpana teoksenaan. Kirjailija sai tunnustusta myös hallitsijalta. Aleksanteri II kutsui Dostojevskin 1878 vierailemaan hovissa, ja vuonna 1880 Dostojevski sai kunnian pitää puheen Puškinin patsaan paljastustilaisuudessa Moskovassa. Vaikka Dostojevski oli kotimaassaan tunnettu jo elinaikanaan, varsinaisen maailmanlaajuisen kuuluisuuden hän kuitenkin saavutti vasta kuoltuaan. Dostojevski kuoli 28. tammikuuta 1881 Pietarissa.
Suurta osaa Dostojevskin kirjoista voi pitää vakavina tutkielmina ihmismielestä. Se oli hänen vahvuutensa: hän onnistui kirjoittamaan tarkasti ihmismielen sairaista puolista. Mustavalkoisuus on kaukana hänen ihmiskuvauksistaan: paatuneimmasta rikollisestakin hän pyrki löytämään jotain hyvää. Hänen kevyemmät tekstinsä kuten "Valkeat yöt", jotka jopa sisältävät runsasta huumoria ja pakinoita, on kaikki kirjoitettu ennen hänen vankilatuomiotaan.
Kristinusko: Karkotuksensa jälkeen Dostojevski oli kiihkeä kristitty ortodoksi, mutta ei perinteinen moralisti. Hän käsittelee kirjoissaan monesti kristillisiä arvoja ja lähes aina kirjojen päähenkilöt pelastuvat kärsimyksen ja katumuksen kautta. Selvästi katumuksen ja kärsimyksen teema tuntuu "Rikoksessa ja rangaistuksessa".
Lapset: Dostojevski käyttää lapsia ja lasten kärsimystä yleisenä kristittynä teemana viattomien kärsimyksestä. Tämän kärsimyksen hän selittää ainoastaan ihmisten pahuudella ja järjettömyydellä. Sen sijaan kirjojen lasten tulee kasvaa ja oppia pääsemään arvistaan yli.
Kansallismielisyys ja konservatismi: "Riivaajissa" ja "Kellariloukossa" Dostojevski pilkkasi uudistusmielisiä suorasti ja epäsuorasti – lisäksi Dostojevski sekä ennen vankilaa että sen jälkeen pilkkasi eräitä liberaaleja aikalaiskirjailijoitaan jatkuvasti. Yhtenä esikuvanaan Dostojevski piti Gogolia. Viitaten aikansa venäläisiin kirjailijoihin Dostojevski sanoi: ”Olemme kaikki tulleet Gogolin 'Viitan' alta”. Gogolin vaikutus näkyy Dostojevskin tummasävyisissä romaaneissa.