Rasismi
Rasismi on oppi tai ideologia, jonka mukaan rodulliset tai etniset erot ihmisryhmien välillä oikeuttavat ryhmien välisen epätasa-arvon. Rasismille on vaikeaa antaa yhtä, yleisesti hyväksyttyä määritelmää. Yksi rasismin muoto on rasismi olosuhteena, millä viitataan toimintatavoista ja yhteiskunnallisista rakenteista kumpuavaan eriarvoisuuteen.
Nykyisin rasismia pidetään usein moraalisesti ja lainsäädännöllisesti tuomittavana. Rasismiin perustuva syrjintä on länsimaissa joissain tapauksissa rikos. Rasistinen motiivi on Suomessa myös peruste rangaistuksen koventamiselle rikoksista tuomittaessa. Etnisin perustein tapahtuva syrjintä on Suomessa kielletty muun muassa perustuslaissa ja yhdenvertaisuuslaissa. Kielto ei kuitenkaan koske viranomaisten harjoittamaa ulkomaan kansalaisten erityiskohtelua silloin, kun se on lakiin perustuvaa, eikä se yleensä koske myöskään yksityisten henkilöiden välisiä suhteita työelämää lukuun ottamatta.
Rasismiin yhdistetään toisinaan ajatus jonkin rodun tai etnisen ryhmän vallasta tai ylivallasta. On esimerkiksi valkoista ylivaltaa (englanniksi esimerkiksi "white power" tai "white supremacy") ja mustaa ylivaltaa (esimerkiksi "black supremacy") ajavia tahoja. Rodullista tai etnistä ylivaltaa ajavat liikkeet haluavat yleensä muodostaa yhteiskunnan, jossa vallitsee rotujen välinen arvojärjestys ja epätasa-arvoiset olosuhteet. Toinen rasismin muoto liittyy rotupuhtauteen, jonka kannattajat pyrkivät estämään kielloin rotujen tai kulttuurien sekoittumisen. Rotusyrjintä on määritelty tiettyyn rotuun tai etniseen ryhmään kuuluvien suosimiseksi tai johonkin tiettyyn rotuun tai etniseen ryhmään kuuluvien syrjinnäksi esimerkiksi työelämässä, oikeudenkäytössä, julkisissa palveluissa tai asunnonvuokrauksessa.
Rasismia on historian aikana määritelty eri tavoin arkikielessä, politiikassa ja lainsäädännössä. Käsitteenä rasismi tuli laajempaan käyttöön vasta 1930-luvulla.
Suomen valtion vuonna 1970 ratifioiman YK:n kaikkinaisen rotusyrjinnän poistamista koskevan kansainvälisen yleissopimuksen mukaan rotusyrjinnällä tarkoitetaan:
Rasismiin perehtynyt sosiologi Anna Rastas on esittänyt rasismille seuraavan määritelmän:
Timo Makkonen puolestaan on määritellyt rasismin seuraavasti: Rasismiksi määritellään sekä kansainvälisten sopimusten että tutkijoiden piirissä yleensä nykyään myös kulttuurinen rasismi. Lisäksi puhutaan vaikeasti havaittavasta piilorasismista. Tunnetaan myös käsite positiivinen syrjintä, jossa henkilöä tai ryhmää tuetaan erityistoimin, jos hän on ilman niitä vaarassa jäädä eriarvoiseen asemaan.
Professori Vesa Puuronen on summannut rasismitutkimuksessa käytyä keskustelua määrittelemällä neljä rasismin muotoa. Vanha rasismi on Puurosen mukaan ideologia, jonka mukaan ihmiset voidaan jakaa biologisin perustein hierarkisiin rotuihin. Tätä perustellaan usein näennäistieteellisellä tiedolla. Tästä rasismin muodosta voi seurata ideologista manipulaatiota ja propagandaa, väkivaltaa, sotia ja jopa kansanmurhia. Vanhaa rasismia on havaittavissa esimerkiksi uusnatsismissa.
Vanhaa rasismia ajankohtaisempana Puuronen pitää uusrasismia, joka on ideologia, jonka mukaan ihmiset voidaan jakaa hierarkisiin ryhmiin kulttuurisin perustein. Seurauksiltaan se voi olla yhtä vakavaa kuin vanha rasismi. Uusrasismia voidaan havaita esimerkiksi skinheadien ideologiassa, äärinationalismissa sekä islaminvastaisuudessa.
Rakenteellisen rasismin Puuronen määrittelee normeiksi ja institutionaalisiksi käytännöiksi, jotka asettavat jotkin etniset, rodulliset tai kulttuuriset ryhmät toisia heikompaan asemaan. Sen konkreettisia muotoja ovat esimerkiksi syrjivä lainsäädäntö sekä syrjivät institutionaaliset käytännöt oikeuslaitoksessa, oppilaitoksissa, työmarkkinoilla, sosiaali- ja terveydenhuollossa, tiedostuvälineissä ja liike-elämässä. Rakenteellisesta rasismista voi seurata kielellistä ja kulttuurista assimilaatiota, ihmis- ja poliittisten oikeuksien kieltämistä sekä vähmmistöjen valtaväestöä heikompi koulumenestys, alhaisempi tulotaso ja huonommat mahdollisuudet osallistua itseään koskevaan päätöksentekoon. Rakenteellisessa rasismissa tekijä ja teon kohde eivät usein ole tietosia rasismista.
Arkielämän rasismia Puuronen kuvailee arkisissa kohtaamisissa ilmeneviksi käytännöiksi, jotka asettavat eri ryhmiin kuuluvat ihmiset epätasa-arvoiseen asemaan tai osoittavat kohteena olevan ryhmän alempiarvoisuuden. Sitä on muun muassa pahan puhuminen, nimittely, loukkaavat vitsit, ilmeet ja eleet, syrjintä töissä ja oppilaitoksissa, välttely ja eristäminen sekä väkivalta. Tekijä ei usein ole tietoinen tekonsa rasistisuudesta.
Ksenofobia eli muukalaiskammo, etnosentrismi (oman etnisen ryhmän pitäminen muita parempana) ja endogamia (avioituminen vain omaan etniseen ryhmään kuuluvien kanssa) ovat vanhoja ilmiöitä, joita on esiintynyt ja edelleen esiintyy kaikissa kulttuureissa. Antropologi Pascal Boyerin mukaan ihmiset luovat stereotypioita esimerkiksi roduista, koska heillä on intuitiviinen käsitys, että toisen ryhmän jäsenet edustavat heille uhkaa. Omaa ryhmää halutaan suosia ja vähemmistöt pitää alempiarvoisessa asemassa.
Keskiajan Euroopassa uskonto oli eräs keskeisimmistä ryhmiä toisistaan erottavista seikoista. Juutalaisten syrjinnässä ja vainossa yhdistyivät kulttuurisina, uskonnollisina ja rodullisina nähdyt tekijät. Kristityt ja islamilaiset pitivät toisiaan vääräuskoisina.
Uuden ajan länsimaisen rasismin yhtenä merkittävimpänä juurena pidetään transatlanttisen orjuuden vaikutusta eurooppalaisten asenteisiin muita kansoja kohtaan. American Anthropological Associationin mukaan tämä aate kehittyi 1500-luvulta alkaen kolonialismin ja orjakaupan yhteydessä ja niiden oikeuttamisena.
1800-luvulla keskeiseen asemaan nousi "biologinen rasismi", joka perustui ihmisten rotuluokitteluun ja frenologiaan (oppiin kallonmuotojen ja luonteenpiirteiden vastaavuudesta). Francis Galtonin teosten, erityisesti kirjan "The Comparative Worth of Different Races" (1869), pohjalta syntyi 1800-luvun loppupuolella tieteelliseksi rasismiksi nykyään kutsuttu tutkimusala." ”Galton was convinced that 'intelligence must be bred, not trained'. Such arguments have had massive social consequences and have been used to support apartheid policies, sterilization programs, and other acts of withholding basic human rights from minority groups.”" Galtonin käsityksistä tuli hyvin suosittuja Euroopassa ja Yhdysvalloissa ja ne vaikuttivat voimakkaasti Etelä-Afrikan apartheid-järjestelmän luomiseen 1900-luvun aikana.
Yhdysvaltain etelävaltioissa perustettiin vuonna 1865 äärijärjestö Ku Klux Klan sisällissodan ja orjuuden lakkauttamisen jälkimainingeissa. Liikkeen toiminta tukahdutettiin 1870-luvun alkupuolella. KKK perustettiin uudestaan vuonna 1915. Liikkeen huippukausi oli 1920-luvulla, jolloin sillä oli neljä miljoonaa jäsentä. Kansalaisoikeusliikkeen painostuksesta 1950–60-luvuilla saatiin aikaan mustien oikeudet paremmin turvaavia lakeja ja säädöksiä.
Äärimmäiseen muotoonsa rasismi kehittyi natsi-Saksassa, jossa rasistisin perustein toteutettiin juutalaisten ja romanien joukkotuho sekä pyrittiin kaikkien rodullisesti alempiarvoisiksi määriteltyjen kansojen järjestelmälliseen alistamiseen. Adolf Hitler väitti saksalaisten edustavan muinaista arjalaista rotua, jota vieraat ainekset uhkasivat. Toisen maailmansodan aikana tuhottiin miljoonia juutalaisia. Myös muita ”epäkelvoiksi aineksiksi” katsottuja ryhmiä, kuten mielisairaita, homoseksuaaleja ja vammaisia, vainottiin ja tuhottiin.
Toisen maailmansodan jälkeen rasismia alettiin yleisesti tuomita ja tieteellisessä tutkimuksessa ryhdyttiin yhä voimakkaammin arvostelemaan tieteellisen rasismin oppeja. Yhdistyneet kansakunnat on useissa julkilausumissaan tuominnut rotuun tai etniseen alkuperään perustuvan epätasa-arvoisen kohtelun. Rotusyrjinnän poistamista koskeva yleissopimus vuodelta 1965 tuli voimaan 1969.
Pekka Isakssonin ja Jouko Jokisalon mukaan nykyaikana rasistisen aatteen yleisimmäksi muodoksi on noussut "kulttuurinen rasismi", joka perustelee etnisten ryhmien eriarvoisuutta näiden kulttuurisilla eroilla. Tähän keskeisesti liittyvät myös yleiset etniset stereotyypit ja ennakkoluulot.
Tutkija ja kolumnisti Iivi Anna Masso on arvostellut sitä, että rasismiksi luokitellaan usein rotuun perustuvan halveksunnan ja syrjinnän lisäksi myös länsimaista poikkeavien kulttuuristen käytäntöjen ja uskonnollis-poliittisten oppien arvostelu. Hänen mukaansa uskonnon ja kulttuurin nimellä kulkevien oppien arvostelu on länsimaalaisille vaikeampaa kuin puhtaasti poliittisten aatteiden.
Siirtomaahallinnot pyrkivät usein pitämään eurooppalaiset ja siirtomaiden alkuperäisasukkaat sekä orjat ja näiden jälkeläiset erillään toisistaan. Tämä politiikka jatkui Etelä-Afrikassa lähes 1900-luvun loppuun saakka. Mustille ja valkoisille oli muun muassa erilliset koulut, sairaalat, paikat linja-autoissa, ravintolat ja käymälät. Myös seka-avioliitot oli kielletty. Suurapartheidin nimellä tunnettu yhteiskuntapoliittinen ohjelma meni vielä pidemmälle. Ohjelman tarkoituksena oli pitää maan ei-valkoinen väestö poissa valkoisten asuttamilta alueilta ja siten ”pelastaa valkoinen yhteisö häviämiseltä”. Sen keskeisenä ajatuksena oli, että rotujen täydellinen erottaminen toisistaan johtaisi vakauteen ja järjestykseen. Uskottiin, että eteläafrikkalaiset ei-valkoiset väestöryhmät hyväksyisivät omien yhteisöjensä tilanteen, kunhan heidän yhteytensä valkoiseen Etelä-Afrikkaan pidettäisiin mahdollisimman vähäisenä. Suurapartheidin tarkoituksena oli myös turvata halvan työvoiman saatavuus ja kuitenkin pitää afrikkalaiset poissa kaupungeista rakentamalla tehtaita mustien heimoreservaattien rajoille. Hallituksen lopullisena tavoitteena oli siirtää kaikki afrikkalaiset bantustanien kansalaisiksi.
YK raportoi rasismista Japanissa. Raportissa tekijä Doudou Diène (Yhdistyneiden kansakuntien ihmisoikeuskomission erityisraportoija) kertoi, että rasismin kohteena ovat myös eurooppalaiset.
Solidaarisuus-ammattiliiton tutkimuksen mukaan Etelä-Afrikan tiedotusvälineet kiinnittävät enemmän huomiota mustiin kohdistuvaan rasismiin ja Etelä-Afrikan ihmisoikeuskomissio paljon harvemmin ryhtyy oma-aloitteisesti tutkimaan valkoisiin kohdistuvia rasismitapauksia. Toimittajan mukaan valkoisiin kohdistuvat murhat, kidutus ja hyökkäilyt eivät juurikaan saa huomiota tai hallituksen toimia osakseen.
FW de Klerk -säätiön mukaan (2016) "mustat eteläafrikkalaiset ovat paljon väkivaltaisempia ja rasistisempia valkoisia kohtaan kuin päinvastoin". Säätiö vetosi Etelä-Afrikan ihmisoikeuskomissioon, jotta se puuttuisi valkoisiin kohdistuvaan rasismiin ja vihapuheeseen. Se esitti 45 somepostausta, joissa "kiihotetaan äärimmäiseen väkivaltaan valkoisia kohtaan." Sen analyysin mukaan ylivoimaisesti leviävin ja vaarallisin rasismi ja väkivaltaisin kielenkäyttö tulevat mustilta. Viestit ovat täynnä uhkauksia tappaa kaikki valkoiset, lapsetkin, raiskata valkoiset naiset ja karkottaa kaikki valkoiset Etelä-Afrikasta.
Valkoisiin vuonna 2009 kohdistuneista rasistisista viharikoksista järkyttävimpiä oli South Africa Todayn mukaan se, kun vuonna 2009 Alice Lotter (76) ja hänen 57-vuotias tyttärensä kidutettiin kuoliaiksi, mikä kesti tunteja ja oli äärimmäisen tuskallista. Heidän sukuelimiinsä työnnettiin rikottuja lasipulloja ja toiselta rinnatkin oli kokonaan leikattu pois. He kuolivat myöhemmin sairaalassa tuskallisesti. Verellä hyökkääjät kirjoittivat ""Tappakaa buurit"" (valkoiset farmarit).
Vuonna 2004 William Kekana tovereinaan kidnappasi 24-vuotiaan Janine Drennanin, tämän 1-vuotiaan tyttövauvan ja vauvan isoäidin. Drennan raiskattiin ja kaikki kolme murhattiin. Syyksi Kekana kertoi sen, että nämä olivat valkoisia.
BizNewsin mukaan maan presidentti Jacob Zuma uhkaili toistuvasti valkoisia ja käytti tätä saadakseen mustien suosiota. Hän myös väitti valheellisesti, että talous on lähinnä valkoisten käsissä ja lupaili pääsyä (näiden) varoihin.
"The Guardianissa" värillinen Mona Chalabi kirjoittaa, että kaikki ovat rasisteja mutta valkoisten rasismi on merkittävämpää.
Valkoisen rasismin uhrin voi tehdä mieli nimitellä valkoisia ja Lähi-idässä taistelleet yhdysvaltalaiset ovat saattaneet nähdä jihadistien julmuuksia, joiden rinnalla Yhdysvaltojen tapahtumat kalpenevat. Silti The National Review'n David Frenchin mukaan kumpienkaan ei pitäisi nimitellä ihmisiä näiden etnisen ryhmän perusteella eikä mustan tekemän rikoksen valkoisen uhrin pitäisi tehdä päätelmiä mustista yleisesti, vaikka häntä tukisivat todisteet mustien monta kertaa useammin tekemistä väkivaltarikoksista. Toisaalta valkoisiin vihamielisesti suhtautuvat asenteet eivät ole vallattomia, kun ne ovat "The New York Timesin" pääkirjoitustoimituksessa, best-sellerlistoilla, hallituksessa tai yliopistoissa.
Yhdysvaltojen valkoisista suurin osa uskoi valkoisiin kohdistuvan syrjinnän olevan yhtä suuri ongelma kuin vähemmistöihin kohdistuvan. Pian tämän tuloksen jälkeen Donald Trump sai enemmistön valkoisten äänistä ja voitti presidentinvaalit. Valkoiset kokevat olevansa piiritettyjä ja uhreja.
"Psychology Todayn" kirjoituksen mukaan myös valkoisiin kohdistuvat stereotypiat ylläpitävät statushierarkioita. Esimerkiksi valkoinen saattaa kompensoida stereotypiaa ennakkoluuloisesta kiihkoilijasta olemalla erityisen ystävällinen vähemmistön edustajalle, joka puolestaan yrittää esiintyä erityisen vakavasti otettavana kompensoidakseen itseensä kohdistuvia stereotypioita ja siten näyttää torjuvan erityisen tylysti valkoisen ystävällisyyden. Tällaiset vastakkaiset tavoitteet tekevät vuorovaikutuksesta myrkyllistä ja erottavat ryhmiä toisistaan.
Rasismi Suomessa on ilmiö, josta ei perinteisesti ole keskusteltu laajasti, ja jota ei ole ennen 1990-lukua juurikaan tutkittu. Usein on ajateltu ettei Suomessa juuri ole ilmennyt rasismia, koska maassa ei ole ollut paljon maahanmuuttajia eikä suuria kansallisia vähemmistöjä. Ilmiöistä, jotka monissa muissa maissa on tulkittu rasismiksi on Suomessa puhuttu usein syrjintänä, muukalaispelkona tai suvaitsemattomuutena. Kuitenkin esimerkiksi venäläisiin ja saamelaisiin on kohdistunut pelkoja, joista on tallentunut paljon merkkejä myös kansanperinteeseen (ryssäviha).
1800-luvulla ruotsalaiset, suomenruotsalaiset ja saksalaiset antropologit leimasivat suomenkieliset suomalaiset alemmaksi mongoliseksi tai ”itäeurooppalaiseksi roduksi”.
Suomi on tutkimusten mukaan Euroopan unionin rasistisin valtio. Ihonväri johtaa sekä häirintään että väkivaltaan todennäköisimmin Suomessa.