Projekti 1135
Projekti 1135 "Burevestnik" () tai Krivak-luokka on sarja Neuvostoliitossa 1970-luvulta lähtien rakennettuja sota-aluksia, uppoumaltaan 3400–4000 tonnia. Luokka määriteltiin aluksi suureksi sukellusveneentorjunta-alukseksi (BPK), 1970-luvun lopulla uudelleen vartioalukseksi (сторожевой корабль, СКР/SKR). Lännessä ne luokiteltiin fregateiksi.
Krivak oli täysin uusi luokka, suunniteltu pienemmäksi ja halvemmaksi vaihtoehdoksi 2–3 kertaa suuremmille Kresta II ja Kara-luokille, joilla oli myös luokitus "suuri sukellusveneentorjunta-alus."
Valmistuksessa käytettiin uusia tekniikoita ja vedenpäällisessä osassa alumiinirakennetta ja titaaniosia. Valmistukseen jouduttiin kehittämään uusia tekniikoita, mutta lopulta laivat kestivät hyvin 25 vuoden käyttöikänsä.
Aluksissa hyödynnettiin ensimmäisen kerran merelle sovitettua lyhyen kantaman 9K33 Osa -ilmatorjuntaohjusjärjestelmää (NATO-koodi: SA-N-4 "Gecko"), johon kuuluu kaksi laukaisinta ja 40 ohjusta.
Luokan sukellusveneentorjunta-aseistukseen luotiin URK-5 "Rastrub"/SS-N-14 Silex -ohjus, joka kantoi sukellusveneitä vastaan suunnatun torpedon. Neljän ohjuksen lavetti on sijoitettu etukannelle. Aluksen kaikuluotain oli kuitenkin puutteellinen ja havaitsi sukellusveneen matalissa vesissä, kuten Itämerellä tai Barentsinmerellä korkeintaan 7–15 km:n päästä, joten Rastrubin koko kantomatkaa ei voitu hyödyntää. Lisäksi aluksessa on RBU-6000-syvyysraketinheitin, kahdeksan torpedoputkea kannella sekä miinojenlaskumahdollisuus.
Voimalähteenä on COGAG-kaasuturbiiniratkaisu, jossa neljä kaasuturbiinia (kaksi risteilynopeudelle ja lisäturbiinit huippunopeuteen) pyörittävät kahta potkuriakselia 48 000 hv:n teholla.
Aluksia rakennettiin ensimmäinen 19 aluksen sarja 1970–1980 (Krivak I). Toisen 11 aluksen sarjan (projekti 1135M, Krivak II) rakensi telakka 820 Kaliningradissa vuosina 1975–1982. Tämä eroaa tykkiaseistukseltaan, jossa kaksi 100 mm:n tykkitornia korvasivat kaksi kaksitykkistä 76 mm:n АК-726-tornia. Alkuperäisen pienen tykin kantomatka ei riittänyt esim. maakohteiden tulitukseen. Lisäksi 1135M-sarjassa on aluksen perässä vedettävä VDS-sonar.
Vuonna 1982 laivanrakennusministeriö ja laivasto päättivät luokan kehittämisestä modernilla ilmatorjunta- ja sukellusveneentorjunta-aseistuksella ja radio- ja tutkavarustuksella ja kehittämään pinta-alustentorjuntakykyä. Kehitystyön tuloksena syntyi Projekti 1135.5 "Nerei" (Krivak III). Alukset rakennettiin aluksi KGB:n alaiselle rajavartiostolle. Näistä aluksista puuttuu sukellusveneentorjuntaohjus, toinen ilmatorjuntaohjuslavetti ja niissä on vain yksi 100 mm:n tykki. Järjestelyllä raivattiin tilaa Kamov Ka-27 - helikopterille. Samaan aikaan alettiin kehittää seuraavaa Projekti 1154 Jastreb -luokkaa.
Kaksi tai kolme aluksista modernisoitiin (Projekti 1135.2) 1987–1994 korvaamalla syvyysraketinheitin SS-N-25 Switchblade -meritorjuntaohjuksella pintamaaleja vastaan, uudella elektroniikalla ja sensoreilla. Modernisointiprojekti jäi kesken Neuvostoliiton hajottua.
Vuonna 2004 Venäjä myi kolme modernisoitua Krivak IV -alusta (projekti 1135.6) Intialle, jossa ne tunnetaan Talwar-luokkana. Alukset on varustettu 3M-54 Klub -ohjuksin ja Štil-1-ilmatorjuntaohjuksin (BUK M1:n meriversio/NATO: SA-N-12 Grizzly). Intia on myös tilannut kolme alusta lisää venäläis-intialaisin BrahMos-risteilyohjuksin (8 kpl) varustettuna 1,6 miljardin US$ hintaan. Näistä ensimmäinen toimitettiin marraskuussa 2009 ja toinen laskettiin vesille kesäkuussa 2010.
Luokasta on kehitetty edelleen myös Admiral Gorškov -luokka (Projekti 22350), jonka johtoaluksen on tarkoitus valmistua Venäjän laivastolle 2011.
Vuonna 2010 Kaliningradin Jantar-telakka sai sopimuksen kuuden Krivak V / projekti 11356R/M -aluksen rakentamisesta. Näitä aluksia on kutsuttu myös Admiral Grigorivitš -luokan nimellä sarjan ensimmäisen, vuonna 2016 käyttöön otetun aluksen mukaan. 
Intia tilasi neljä Krivak V -alusta vuonna 2016.