Nu mă atinge-mă
Nu mă atinge-mă, (suomeksi: "Älä koske minuun") on 22. helmikuuta 2018 Berliinin kansainvälisillä elokuvajuhlilla ensi-iltansa saanut ja parhaan elokuvan Kultainen karhu –palkinnon voittanut romanialainen kokeellinen draamaelokuva. Sen on on ohjannut ja käsikirjoittanut Adina Pintilie.
"”Nu mă atinge-mă”" sai Berliinin elokuvajuhlilla myös parhaan debyyttielokuvan palkinnon.
"Nu mă atinge-mă" kuvattiin kymmenen viikoa vuosina 2015 ja 2017. Tuottajista Monica Lãzurean-Gorgan on yksi itsenäisesen yhtiön "”4 Proof Film“" alullepanijoista ja erikoistunut elokuvatuotantoon elokuvateattereiden, television, yritysasiakkaiden ja festivaalien tarpeisiin. Adina Pintilie edustaa yhtiötä Manekino Film. Elokuva on kansainvälinen yhteistuotanto. Yhteistuottajina olivat mukana mm. ranskalaisen vastaavan tuottaja- ja levityskonsernin Unlimited:in "Les Films de L'Etranger" ja Rohfilm Saksasta. "“Älä koske minuun“" sai rahoitusta Euroopan neuvoston kulttuurirahastosta Eurimages, se valittiin ranskalaisen elokuvasäätiön La Cinéfondation L'Atelier hankkeisiin vuonna 2012 Cannesissa, lisäksi filmin kehityshankkeissa olivat mukana italialainen TorinoFilmLab ja "Maurits Binger Film Instituut" (Binger Filmlab) Amsterdamista. Elokuvan näytteilijäryhmä ja fiktiiviset hahmot yhdistävät ihmisiä useista maista: englantilainen Laura Benson Ranskasta, Islannissa syntynyt ja nykyisin Ranskassa asuva Tomas Lemarquis, Christian Bayerlein, Grit Uhlemann, Hanna Hofmann ja Dirk Langen Saksasta, englantilais-australialainen Seani Love ja Irmen Chichikov Bulgariasta.
Adina Pintilien "”Nu mă atinge-mă”" sai ensi-iltansa ja voitti tavoitellun kansainvälisen elokuvapalkinnon kilpailuun osallistuneen 19 elokuvan joukosta Berliinissä 15.-25. helmikuuta kestäneillä ja 68. kerran järjestetyillä Euroopan suurimmilla elokuvafestivaaleilla. Uutta elokuvatuotantoa oli tullut maista kuten Ranska, Saksa, Paraguay, Iran ja Yhdysvallat. Tuomaristoa johti saksalainen elokuvaohjaaja Tom Tykwer.
"”Nu mă atinge-mă”" on kuvattu kokeelliseksi ja tosikkomaiseksi tositapahtumiin perustuvaksi ja lähes fiktiiviseksi dokumenttiesseeksi seksuaalisuudesta. Elokuvaa on myös kehuttu ajatuksia herättäväksi, kiehtovaksi ja omaperäiseksi fiktion rajalla olevaksi dokumentti- ja kuvataiteeksi. Siinä tarkkaillaan ja kehitellään improvisaation ja dramaattisesti rekonstruoitujen kohtauksien avulla mukana olevien ihmisten emotionaalista matkaa ja siihen liittyviä pelkoja. Miten kaivataan ja pelätään seksuaalista läheisyyttä. Ja miten ihmiset toimivat voittaakseen vanhoja malleja, puolustusmekanismeja ja tabuja ja ollakseen lopulta vapaita. Tarkkaillaan, miten voidaan löytää läheisyyttä kaikkein odottamattomalla tavalla ja miten voitaisiin rakastaa toista menettämättä itseä. Tämä on kuin tutkimus läheisyydestä ja kauneuden käsitteistä, saumaton sekoitus fiktiota todellisuuteen, jolloin pyritään käsittelemään enemmän kysymyksiä kuin niitä voi vakuuttavasti käsitellä.
Joidenkin lähteiden mukaan tämä kriitikoiden ylistämä ja rohkeaksi kuvailtu draama intiimydeltään ja paljastavilta kohtauksiltaan on järkyttänyt monia tiedotusvälineiden edustajia Berliinissä, jolloin osa katsojista ja toimittajista poistui salista pian projektorien käynnistymisen jälkeen. Elokuvassa esiintyy paljon alastomuutta, näytetään ihmisen kroonista halua koskettaa tai saada omakseen aitoa koskettelua, masturboida tai suihkussa olevan katselua ja vuodenvaatteiden haistelua hankkiakseen intiimiä kontaktia ja nautintoa. Käsitellään hyperseksuaalisuutta selkäydinperäisestä lihassurkastumasta vääristyneiden raajojen, suusta esille ylettyvien hampaiden, epämuodostuneen leuan ja hallitsemattomasti valuvan kuolan lomassa. Samoin kuvataan toiseuden ja vammaisuuden omaksumista, kun ihokarvat ja hiukset ovat pudonneet kokonaan tulehduksellisen autoimmuunisairaudesta alopecia universalis johtuvasti, ja valmiutta siihen, että käänteinen rakkaus voi olla täynnä vaaroja, vihaa, aggressiivisuutta ja väärinkäsitystä. Tasapainoa erilaisten elämänkokemusten antamalle yksinäisyydelle luodaan mm. valkoisen sävyn, varsin viehättävien valkoisten vaatteiden ja asujen välittämällä yhtenäisyydellä. ”Nu mă atinge-mă” on pidetty haastavimmaksi ja rohkeimmaksi elokuvaksi, mitä v. 2018 Berliinin kilpailun aikana nähtiin.
Elokuvassa nainen ja kaksi miestä, Laura, Tomas ja Christian etsivät intiimiä suhdetta, jolloin seurataan heidän emotionaalista matkaa ja tarjotaan syvästi empaattinen käsitys heidän elämästään. Laura Benson näyttelee keski-ikäistä Lauran -nimistä englantilaista naista, joka ei kestä koskettelua vihasta ja ilmeisesti hänen isäänsä liittyvästä tirkistelystä johtuvasti. Koska elokuva sumentaa todellisuuden ja fiktion, syitä ei millään tavalla lähdetä tutkimaan, vaan Laura ohjataan tutustumaan omaan kehoonsa ja seksuaalisuuteensa eri ihmisten kanssa. Saksalaisen Christian Bayerleinin esittämä lihassurkastumasta kärsivä Christian on vammaisuudestaan ja estoista huolimatta kiinnostunut kehoonsa liittyvistä mitä haastavimmista ajatuksista. Christiania pidetään elokuvan sykkeenä ja kun hän keskustelee, katsojat pannaan tutkimaan hänen suuria sinisiä silmiä ja havaitsemaan kauneutta niissä. Elokuvan juoni johdattaa myös samankaltaisia henkilökohtaisia teemoja ja vammaisuuden antamia avoimia tulkintoja selvittävän Tudorin luokse, jota esittää n näytteilijäkaartiin kuulunut Tómas Lemarquis.
Muutamien kommenttien mukaan "”Nu mă atinge-mă”" ei ole luodu suurelle yleisölle, vaan se tarvitsee erikoistuneen yleisön. Silti sitä povattiin kilpailjaksi, joka voi katkaista muiden voittoputken. Adina Pintilie omien sanojensa mukaan itsekään ei uskonut voittavansa.