hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Leena Ala-Kokko
Leena Maria Ala-Kokko, o.s. Hämäläinen (s. 20. heinäkuuta 1961 Oulu) on suomalainen biokemisti ja molekyylibiologi, joka on tutkinut urallaan kollageeniproteiineja ja erityisesti rustokollageeneja ja sidekudostauteja. Hän on toiminut professorina sekä Suomessa ja Yhdysvalloissa ja johtaa miehensä kanssa yhdysvaltalaista molekyylidiagnostiikkaa sidekudostauteihin tarjoavaa yritystä.
Ala-Kokko kirjoitti vuonna 1980 ylioppilaaksi Oulun Lyseon lukiosta. Hän jatkoi tämän jälkeen opintojaan Oulun yliopistossa, josta hän valmistui vuonna 1986 lääketieteen lisensiaatiksi. Seuraavana vuonna hän väitteli lääketieteen tohtoriksi. Ala-Kokko tutki väitöskirjassaan ihossa ja maksassa esiintyvää kollageenin liikatuotantoa. Ala-Kokko sai tutkijankoulutuksensa professori Kari Kivirikon kollageenitutkimusyksikössä.
Valmistuttuaan tohtoriksi Ala-Kokko suuntasi tutkijankoulutukseen Philadelphian Thomas Jefferson -yliopistoon, jossa hän toimi professori Darwin Prockopin tutkimusryhmässä. Ala-Kokon työ suuntasi Yhdysvalloissa aiempaa kiinteämmin niihin geenien rakenteen, toiminnan ja virheiden kuvaamisen, jotka koodittavat kollageeniproteiineja. Thomas Jefferson -yliopistossa Ala-Kokko työskenteli vuodet 1987–1989 tutkimusapulaisena ja 1989–1991 opettajana.
Ala-Kokko nimitettiin vuonna 1990 Oulun yliopiston lääketieteellisen biokemian dosentiksi. Hänen tutkimustyönsä jatkui kuitenkin pääosin Philadelphiassa vuoteen 1997, jolloin hänet valittiin Suomen Akatemian vanhemmaksi tutkijaksi. Samana vuonna Ala-Kokko aloitti myös MCP Hahnemann -yliopiston dosenttina.
Ala-Kokko aloitti vuonna 2000 työskentelyn New Orleansin Tulanen yliopiston geeniterapiakeskuksessa. Hän toimi siellä apulaisprofessorina ja professorina. Hänet nimettiin vuonna 2003 Oulun yliopiston lääketieteellisen biokemian ja molekyylibiologian professoriksi. Tulanen yliopiston Ala-Kokko jätti vuonna 2004.
Ala-Kokko perusti vuonna 2004 miehensä James Hylandin kanssa Yhdysvaltoihin Connective Tissue Gene Tests -nimisen yrityksen. Sen valikoimassa on yli tuhat testiä, jolla se tekee molekyylidiagnostiikkaa sidekudostauteihin. Ala-Kokon vastuulla CTGT:ssä on tutkimus, kehitys ja teknologia, ja hän valvoo myös kaikkia yrityksen tekemiä kokeita.
Ala-Kokon alaa ovat erityisesti rustokollageenit ja sidekudostaudit. Hän on onnistunut osoittamaan ryhmänsä kanssa esimerkiksi rustokollageenissä olevien virheiden liittymisen muun muassa nivelrikon ja selän välilevysairauden kehittymiseen. Tulokset ovat auttaneet potilaiden hoidossa, diagnostiikassa ja uusien hoitomuotojen kehittämisessä. Ala-Kokko on julkaissut tutkimuksistaan noin 160 artikkelia, ja hänelle on myönnetty viisi patenttia.
Oulun yliopiston kollageenitutkimusryhmä sai vuonna 1999 toisen kerran jaetun Suomen tiedepalkinnon. Ala-Kokon lisäksi ryhmään kuuluivat professorit Kari Kivirikko ja Taina Pihlajaniemi. Vuonna 2001 hän sai norjalaisen Anders Jahren nuoren tutkijan palkinnon.
Dickey Chapelle
Dickey Chapelle (o.s. Georgette Louise Meyer) oli amerikkalainen sotakirjeenvaihtaja ja valokuvaaja. Hän kuvasi muun muassa toista maailmansotaa, Unkarin kansannousua, Kuuban vallankumousa ja Vietnamin sotaa. Hänestä tuli myös ensimmäinen Vietnamin sodan aikana surmansa saanut sotakirjeenvaihtaja hänen astuttuaan miinaan vuonna 1965.
Dickey Chapelle eli oikealta nimeltään Georgette Louise Meyer syntyi 14. maaliskuuta 1918 Shorewoodissa Wisconsinin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Hän menestyi hyvin opinnoissaan ja jo 16-vuotiaana hän pääsi opiskelemaan lentokonesuunnittelua Massachusetts Institute of Technologyyn (MIT). Opiskeluaikanaan hänellä oli myös suhde lentäjän kanssa. Suhteen ja epänaisellisina pitämiensä Chapellen kjiinnostusten takia hänen äitinsä lähetti Chapellen isovanhempiensa luokse Floridaan. Chapelle alkoi käyttää lempinimeä "Dickey" tutkimusmatkailija Richard E. Byrdin mukaan ja hän muutti lopulta New Yorkiin työskennellen valokuvaajana Trans World Airlines-yhtiölle. New Yorkissa Chapelle tapasi myös tulevan aviomiehensä Tony Chapellen.
Toisen maailmansodan sytyttyä Chapelle sai töitä sotakirjeenvaihtajana ja valokuvaajana "National Geographic" -lehdeltä. Hän työskenteli usein lähellä eturintamaa ja kuvasi esimerkiksi Iwo Jiman taistelua ja Okinawan taistelua. Hän palasi Yhdysvaltoihin vuonna 1946, mutta jatkoi pian matkustaen eri konfliktien välillä valokuvaajana. Unkarin kansannousun aikana vuonna 1956 Chapelle vietti seitsemän viikkoa neuvostojoukkojen pidättämänä ja Kuuban vallankumouksen alkuvaiheissa hän oli Fidel Castron johtamien vallankumouksellisten mukana. Tästä huolimatta Chapelle vastusti kiivaasti kommunismia, mikä kävi selväksi myös hänen reportaaseistaan.
1960-luvun alussa Chapelle matkusti Etelä-Vietnamiin, jossa Yhdysvallat oli parhaillaan lisäämässä omaa sotilaallista läsnäoloaan. Chapelle kirjoitti mairittelevaan sävyyn amerikkalaisista sotilasneuvonantajista ja hän sai naistoimittajista ensimmäisenä Pentagonilta luvan kulkea amerikkalaisjoukkojen mukana. Vuonna 1963 hänen ottamansa valokuva amerikkalaisesta merijalkaväensotilaasta sai National Press Photographers Associationin vuoden valokuvan palkinnon. Palkinnoista huolimatta Chapellen lehden päätoimittaja pyysi häntä lähtemään Vietnamista asenteellisen kirjoittelunsa takia. Vuota myöhemmin hän oli kuitenkin palannut alueelle ja liittynyt jälleen merijalkaväen mukaan. 4. marraskuuta 1965 hän astui maamiinaan Quảng Ngãin maakunnassa. Miina oli valmistettu kranaatinheittimen kranatista ja käsikranaatista. Chapelle haavoittui kuolettavasti sen sirpaleista niskaansa. Kuolevasta Chapellesta ja sotilaspastorista hänen vierellään otettiin kuuluisaksi tullut Henri Huetin ottama valokuva. Chapellesta tuli ensimmäinen Vietnamissa kuollut sotakirjeenvaihtaja ja ensimmäinen sodassa surmansa saanut amerikkalainen toimittaja. Siviileille epätavalliseen tapaan Chapelle sai sotilashautajaiset ja hänet haudattiin Milwaukeen.
Louise Michel
Louise Michel (29. toukokuuta 1830 – 10. tammikuuta 1905) oli ranskalainen opettaja ja anarkisti, joka vaikutti Pariisin kommuunissa. Hän luennoi sosialismista, eikä uskonut parlamentaariseen vaikuttamiseen vaan näyttäviin väkivaltaisiin tekoihin ja lietsoi luokkasotaa.
Michel syntyi Vroncourtin linnassa palvelijattaren lapsena, ja hänen isänsä oli joko linnanherra tai tämän poika. Isäntäväki vastasi hänen liberaalista kasvatuksestaan, hän sai lukea Voltairen, Rousseaun ja ensyklopedistien teoksia. Vuonna 1850, isän ja isovanhempien kuoltua, hänet ajettiin linnasta.
Louise Michel päätti elättää itsenä opettajana. Hän kävi seminaarin ja perusti Vroncourtin lähelle oman koulun, jossa vei oppilaat tutustumaan luontoon ja opetti heidät laulamaan Marseljeesia. Vanhemmat valittivat tästä ja Michel joutui prefektin puhuteltavaksi. Hän opetti myöhemmin tyttökoulussa Millièresissä ja siirtyi 1856 Pariisiin.
Pariisissa hän osti yksityisen päiväkoulun Montmartelta. Kolmannen tasavallan alkuaikana preussilaisten piirittäessä Pariisia Michel koetti pitää koulunsa toiminnassa ja hankkia ruokaa oppilailleen. Hän oli hyvin aktiivinen poliittisesti. Hän toimi Pariisin kommuunin ambulanssissa ja sotilaana Montmartren 61. pataljoonassa. Vasta kun hänen äitinsä otettiin kiinni, hän antautui ja joutui Satoryn vankilaan. Vuonna 1871 hänet karkoitettiin Uuteen Kaledoniaan. Karkoituspaikassaan hän alkoi opettaa alkuasukkaita.
Kun Pariisin kommuuni armahdettiin, Michel palasi Ranskaan 1880, missä 10 000 ihmistä vastaanotti hänet riemuiten. Hän osallistui useisiin puhetilaisuuksiin, joissa kertoi sosiaalisesta vallankumouksesta ja anarkismista. Tilaisuuksista kerättiin pääsymaksuja, jotka Michel näki tapana, jolla keskiluokka saattoi rahoittaa työväenluokan kamppailua. Vuonna 1883 Michel vangittiin hänen johdettuaan työttömien mielenosoitusta yhdessä Emile Pougetin kanssa. Seuraavina vuosina hänen elämässään vuorottelivat vankilajaksot ja poliittiset puhekiertueet. Vuonna 1890 hän muutti Lontooseen. Hän matkusteli sieltä käsin Manner-Euroopassa luentomatkoilla, ja kuoli Marseillessa yhdellä näistä matkoistaan.
Michel julkaisi muistelmansa vuonna 1886, ja lisäksi runoja ja proosaa.
Klein Curaçao
Klein curaçao () on asumaton saari Curaçaon kaakkoispuolella. Se on osa Alankomaiden Curaçaon autonomista aluetta. Saaren ainoat rakennukset ovat vanha majakka, rantatalo, ja muutama kota. Koralliensa ja vedenalaisten luoliensa vuoksi Klein Cuaraço on suosittu sukelluskohde.
Vuohet saivat ennen vaeltaa saarella, mikä aiheutti sen aavikkoitumisen. Vuonna 1871 englantilainen kaivosinsinööri John Godden kävi saarella ja aloitti fosfaatin kaivuun, joka loppui vuonna 1886. Saari kaivettiin tyhjäksi, saaren korkeus laski, ja merilintupopulaatio romahti. Tällä hetkellä metsitys on CARAMBI-meritutkimusaseman hallussa. Hollannin Länsi-Intian kauppakomppania vei paljon orjia Curaçaoon.
Ennen kuin orjat saapuivat Curaçaoon, sairaat pistettiin karanteeniin Klein Cuaraçoon. Ensimmäisen karanteenirakennuksen jäännökset ovat vieläkin saaren luoteisosassa. Orjat ja muut matkustajat, jotka eivät selvinneet laivamatkasta, haudattiin Klein Curaçoon. Nämä haudat ovat saaren eteläosassa.
Alankomaiden Länsi-Intian yhtiö sai myös luvan uhanalaisten munkkihylkeitten metsästämiseen. Niin kuin Curaçossakin myös Klein Cuaraçossa vaikuttavat hurrikaanit. Osa hurrikaaneista on jättänyt merkkejä saareen. Ensimmäinen oli vuoden 1871 hurrikaani, joka tuhosi saaren ensimmäisen majakan. Toinen majakka, joka on toistaiseksi selvinnyt hurrikaaneilta, on rakennettu saaren kesiosaan.
Klein Curaçossa ei ole pysyviä asukkaita. Saarella on palmun lehdillä vuorattuja vajoja päivämatkailijoita varten, ja koteja kalastajilla, jotka usein yöpyvät niissä muutaman päivän. He saavat vettä Curaçaon rannikkovartiostolta. Tuulenpuoli on hautausmaa haaksirikkoutuneille veneille. Pieni tankkeri Maria Bianca Guidesman on aaltojen iskujen purettavana. Muitten neljän tai viiden veneen jäännökset ovat ajautuneet rannalle.
Virginia Raggi
Virginia Raggi (s. 18. heinäkuuta 1978) on italialainen asianajaja ja poliitikko. Hänestä tuli Rooman pormestari vuonna 2016. Raggi edustaa Beppe Grillon perustamaa protestipuoluetta Viiden tähden liikettä. Raggin katsotaan edustavan tämän eurokriittisen sekä korruptionvastaisen protestipuolueen vakavimmin otettavaa osastoa.
Raggi ilmoitti tärkeimmiksi tavoitteikseen saada jätehuollon ja julkisen liikenteen toimimaan ja kitkeä korruptiota.
Raggi kasvoi Rooman keskustassa, mutta on asunut yli kymmenen vuotta Ottavian lähiössä. Hän on naimisissa radiojohtaja Andrea Severinin kanssa, ja heillä on yksi poika.
Alice Herz
Alice Herz oli Saksassa syntynyt juutalainen, joka pakeni toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltoihin ja toimi rauhanliikkeen parissa. 16. maaliskuuta 1965 hän sytytti itsensä palamaan protestina Vietnamin sodalle ja hän kuoli vammoihinsa 10 päivää myöhemmin.
Alice Herz syntyi Saksassa vuonna 1883 ja hänen tarkkaa syntymäpäiväänsä ei tunneta. Taustaltaan hän oli juutalainen ja natsien noustua valtaan Saksassa vuonna 1933 tuolloin leskeksi jäänyt Alice pakeni tyttärensä Helgan kanssa Ranskaan. Saksan vallattua Ranskan Herzit pakenivat edelleen Espanjaan, jossa he päätyivät internointileirille lähelle maan rajaa. Vuonna 1942 Alicen onnistui matkustaa tyttärensä kanssa Yhdysvaltoihin. Perhe asettui Detroitiin, jossa Herz opetti saksaa Wayne Staten yliopistossa.
Herz kiinnostui rauhanaatteesta ja liittyi esimerkiksi Women’s International League for Peace and Freedom-järjestöön. Järjestön jäsenyyden takia hän oli miltei menettää mahdollisuutensa saada Yhdysvaltojen kansalaisuus. WILPF oli viranomaisten mielestä radikaalijärjestö. Hän sai kuitenkin kansalaisuutensa viimein vuonna 19i54 ja hän toimi edelleen etenkin toisen maailmansodan jälkeen ydinaseiden kiristämässä maailmantilanteessa rauhanaatteen puolesta Detroitin alueella.
Yhdysvallat sekaantui yhä enenevissä määrin Vietnamin sotaan 1960-luvun puolivälistä lähtien ja Herz päätti ryhtyä radikaaliin tekoon rauhan puolesta. Hänen tekonsa innoittaja oli Thích Quảng Đức, buddhalainen munkki, joka oli vuonna 1963 sytyttänyt itsensä palamaan protestina Etelä-Vietnamin harjoittamille buddhalaisten vainoille. Herz kirjoitti ystävilleen ja muille aktivisteille jättämässään kirjeessä päättäneensä ryhtyä samaan, kun perinteiset protestikeinot, kuten mielenosoitukset ja lehtien mielipidekirjoitukset olivat osoittautuneet epäonnistuneiksi. 16. maaliskuuta 1965 hän käveli vilkkaalle risteykselle Detroitissa ja sytytti itsensä palamaan. Autolla kulkenut ohikulkija sammutti palon, mutta Herz kuoli vammoihinsa 26. maaliskuuta 1965.
Herzin teon jälkeen itsensä sytytti protestina muitakin rauhan puolesta protestoineita, kuten Roger Allen LaPorte ja Norman Morrison. Herziä on pidetty ensimmäisenä amerikkalaisen Vietnamin sodan vastaisen liikkeen marttyyrinä. Alice-Herz-Platz Saksan Berliiniissä on nimetty Herzin mukaan.
Anttoni Takala
Matias Anttoni Takala (9. marraskuuta 1896 Ylihärmä – 11. huhtikuuta 1947 Jyväskylä) oli suomalainen päätoimittaja.
Takalan vanhemmat olivat talollisen poika Juho Takala ja Anna-Kaisa Ikola. Hän oli Saarijärven Paavo -lehden toimitussihteerinä 1921–1922 ja 1923–1926 sekä lehden päätoimittajana 1926–1932. Jyväskylässä ilmestyvän Keskisuomalainen-lehden päätoimittajana Takala oli 1932–1947. Takala oli Maalaisliiton Vaasan 1äänin itäisen vaalipiirin piirisihteerinä 1923–1924.
Takala oli Keski-Suomen nuorisoseurojen liiton johtokunnan jäsen 1922–1932, Jyväskylän sanomalehtimiesyhdistyksen puheenjohtaja vuodesta 1929, maalaisliiton sanomalehtimiesyhdistyksen hallituksen jäsen vuodesta 1929, Suomen sanomalehtimiesten liiton hallituksen jäsen vuodesta 1930 sekä maalaisliiton lisätyn keskushallituksen jäsen vuodesta 1929.
Rimma Žukova
Rimma Žukova (14. maaliskuuta 1925 – 5. elokuuta 1999) oli 1950-luvun parhaita naispikaluistelijoita. Hän voitti yhden maailmanmestaruuden ja viisi muuta MM-mitalia.
Žukova saavutti MM-kilpailuissa pronssia vuosina 1949 ja 1950, sijoittui neljänneksi vuonna 1952, saavutti hopeaa vuosina 1953 ja 1954 sekä voitti ainoan maailmanmestaruutensa Kuopiossa 1955. Vielä vuonna 1956 hän saavutti MM-hopeaa ja sijoittui vuonna 1957 MM-kilpailuissa viidenneksi. Hän luisteli maailmanennätyksiä eri matkoilla 1 000 metristä 5 000 metriin. Neuvostoliiton mestaruuden hän voitti vuosina 1952, 1953 ja 1954.
Dolley Madison
Dolley Madison (20. toukokuuta 1768 – 12. heinäkuuta 1849) oli Yhdysvaltojen presidentti James Madisonin puoliso.
Dolley Madison oli naimisissa kolme vuotta John Toddin kanssa, ja sai tämän kanssa pojan. Aviomies menehtyi keltakuumeeseen 1793. Syyskuussa 1794 Dolley vihittiin itseään 17 vuotta vanhemman James Madisonin kanssa. Liitto oli onnellinen, mutta lapseton.
James Madison työskenteli ystävänsä Thomas Jeffersonin hallinnossa ulkoministerinä tämän presidenttikaudella, ja Madisonit muuttivat Washington D.C:hen. Silloin kun leskimies Jefferson tarvitsi seuratilaisuuksiinsa emäntää, hän pyysi Dolley Madisonia tähän tehtävään. Dolley oli suosittu Washingtonin seurapiireissä, ja tämä vaikutti myönteisesti James Madisonin valintaan presidentiksi 1808 ja 1812.
Vuoden 1812 sodassa britit miehittivät Washingtonin ja polttivat presidentin virka-asunnon Valkoisen talon. Dolley Madison pakeni vasta viime hetkellä, kun britit olivat muutaman mailin päässä, mutta hän pakkasi mukaansa kuuluisan George Washingtonin muotokuvan ja mahdollisesti myös Amerikan itsenäisyysjulistuksen. Dolleyn urheudesta kirjoitettiin laajasti lehdistössä, ja vaikka Madisonia oli kehoitettu siirtämään hallintonsa maan pääkaupunki turvallisempaan paikkaan, Valkoisen talon symboliarvo oli niin suuri, että kongressi päätti sittenkin jälleenrakentaa Capitolin ja Valkoisen talon.
Compagnie Malienne pour le Développement des Textiles
Compagnie Malienne pour le Développement des Textiles eli CMDT on vuonna 1974 perustettu Malin puuvillan tuotantoyhtiö. Sen tehtävänä on ohjata ja kehittää puuvillan viljelyä, jalostaa tuotantoa kuiduksi ja myydä sitä maan tekstiiliteollisuudelle sekä vientiin.
CMDT Holdingin pääomasta 99,49 % omistaa Malin valtio ja 0,51 % ranskalainen Geocoton-yhtiö. Neljästä alueellisesta tuotantoyhtiöstä 80 % kuuluu CMDT Holdingille ja 20 % Union Nationale des Sociétés Coopératives des Producteurs de Coton -järjestöön yhdistyneille tuottajille. Yhtiö toimii maan eteläosassa Kayesin alueen Kitan piirissä, Koulikoron alueen Dioïlan piirissä, koko Sikasson alueella sekä Ségoun alueen Barouélin, Blan, Sanin ja Tominianin piireissä. Se työllistää noin 1 500 vakituista ja 3 000 kausityöntekijää. Puuvillaa kasvatetaan 171 000 perheviljelmällä, jotka ovat järjestäytyneet kyläyhdistyksiksi ja osuuskunniksi. Keskimäärin kymmenen hehtaarin suuruisista viljelmistä kolmasosa on varattu puuvillan viljelyyn. Sen ohella viljellään maissia, hirssiä, durraa, riisiä ja vihanneksia.
Malin puuvillan tuotanto on 2010-luvulla kasvanut tasaisesti lisääntyneen lannoitteiden käytön ja CMDT:n tukitoimien ansiosta. Satokaudella 2017–2018 saavutettiin uusi ennätystulos, yli 720 000 tonnia puuvillansiementä. Samalla myös maissin, hirssin ja durran tuotanto on lisääntynyt. CMDT:llä on 17 puuvillanpuhdistuslaitosta, jotka vuonna 2014–2015 tuottivat 232 748 tonnia kuitua ja 290 106 tonnia öljysiementä. Samana vuonna myydyn kuitutuotannon arvo oli 170,66 miljardia ja öljysiemenen 27,56 miljardia CFA-frangia. Malilainen puuvillakuitu on hyvälaatuista, ja se tuottaa 15 % maan vientituloista (vuonna 2012). Kotimaiset yritykset Comatex, Batex-CI ja Fitina jalostavat alle kaksi prosenttia tuotannosta. Öljysiemenen jalosti aikaisemmin valtionyhtiö Huicoma, mutta nykyään se myydään markkinahintaan.
Malin hallitus on suunnitellut CMDT:n yksityistämistä vuodesta 2001, mutta toistaiseksi hanke ei ole edennyt.
Liian myöhään
Liian myöhään (alkuperäinen engl. nimi Just Before Dawn) on vuonna 1981 ilmestynyt ns. slasher-elokuvien alalajityyppiin kuuluva yhdysvaltalainen kauhuelokuva. Elokuvassa seurataan joukkoa teini-ikäisiä retkeilijöitä Oregonin vuoristoseudulla matkalla tutkimaan yhden retkeilijän perinnöksi saamaa tilaa. Elokuva kuvattiin Silver Falls State Park -luonnonpuistossa Oregonissa Portlandin kaupungin lähistöllä Yhdysvalloissa.
Syrjäseudun vuoristolaismies tekee murhatöiden sarjan syrjäisen kirkon alueella. Samoihin aikoihin viiden hengen joukko nuoria retkeilijöitä suuntaa juuri samalle seudulle huolimatta paikallisen riistanvartijan, McLeanin (George Kennedy), varoituksista alueen turvattomuudesta nuorille kaupunkilaisille. Kun ryhmä on jo matkannut pidempään syrjäisen vuoristoseudun sydämeen, kohtaavat he aiemmasta, kirkossa tapahtuneesta verilöylystä selvinneen miehen, mutta erehtyvät luulemaan tämän kuvauksia tapahtuneesta vain hulluuden syövereistä kumpuavaksi jorinaksi.
Joukkio kulkeutuu vielä syvemmälle metsäisellä vuoristoseudulla ylittäen jopa ison rotkon huonokuntoisella ja kapealla riippusillalla. Murhaaja on ottanut joukkion nyt kohteekseen ja murhaa nuorukaisia julmasti yksi kerrallaan. Viimeisenä eloonjääneenä Connie (Deborah Benson) joutuu kohtaamaan murhaajan yön pimeydessä ja vastoin kaikkia odotuksia onnistuu pääsemään murhaajasta voitolle jääden henkiin.
Elokuva ei ollut kaupallinen menestys; siitäkin huolimatta, että se sai kriitikoilta hyvän vastaanoton, joissa kehuttiin mm. elokuvan ilmapiiriä ja kuvausta. Elokuvan julkaisu ei sujunut mutkitta ja se piti saada julkaistua Universal Pictures -tuotantoyhtiön toimesta, mutta tuotantoyhtiö perääntyi hankkeesta ja julkaisijaksi tuli juuri ennen elokuvan julkaisuajankohtaa pieni riippumaton tuotantoyhtiö Picturmedia.
Elokuva joutui Suomessa ennakkotarkastuksessa vuonna 1982 hetkellisesti kielletyksi raaistavana. Valtion elokuvatarkastamo asetti elokuvalle ikärajan KK (Kokonaan Kielletty), joten sitä ei saanut Suomessa laillisesti esittää eikä levittää. Neljää kuukautta myöhemmin kuitenkin leikattu (noin 2 minuuttia) versio elokuvasta sai uusintatarkastuksessa ikärajan K18 ja paria kuukautta sen jälkeen ensi-illan valkokankaalla.
Vuonna 2013 elokuvan tallennejulkaisujen oikeudet Yhdysvalloissa raukesivat (entinen oikeuksien haltija oli Media Blasters -julkaisuyhtiö). Pian tämän jälkeen yhdysvaltalainen pienjulkaisuihin erikoistunut yhtiö Code Red julkaisi elokuvasta leikkaamattoman ja pidennetyn, noin 102-minuuttisen, version. Versio on lisensoitu suoraan tuottajana toimineelta V. Paul Hreljanovicilta.
Edith Wilson
Edith Wilson (15. lokakuuta 1872 – 28. joulukuuta 1961) oli presidentti Woodrow Wilsonin toinen vaimo ja Yhdysvaltain ensimmäinen nainen 1915–1921.
Edith Wilson toimi käytännössä jonkin aikaa maan johtajana miehensä Woodrow Wilsonin saatua sairauskohtauksen 1919.
Edith Bolling kasvoi Länsi-Virginian maaseudulla. Hän opiskeli Martha Washington Collegessa yliopistoon valmentavia aineita kuten kieliä, matematiikkaan historiaa ja oikeinkirjoitusta. Hän jätti kuitenkin opiskelut kesken. Hän oli naimisissa jalokivikauppias Norman Galtin kanssa 1896–1908, kunnes Galt kuoli. Toisen avioliittonsa Edith Bolling Galt solmi 43-vuotiaana Woodrow Wilsonin kanssa vuonna 1915. Myös Wilson oli tuolloin leskimies.
Ilmeenjoki
Ilmeenjoki () on Vuoksen vesistöön kuuluva joki Leningradin alueella ja Karjalan tasavallassa Venäjällä. Joki saa alkunsa Ilmeen luona Venäjällä lähellä Suomen ja Venäjän raja ja laskee Vuokseen Venäjällä lähellä Käkisalmea. Venäjällä joen yläjuoksu on rajajokena Karjalan tasavallan ja ja Lenigradin alueen välillä.
Suomessa Ilmeenjoen valuma-alueeseen (04.199) kuuluu Pitkäjärvi () Suomen ja Venäjän rajalla sekä neljä muuta tämän yläpuolista järveä kokonaan Suomen puolella. Joen koko valuma-alue Suomessa ja Venäjällä on 612,151501 km².
Suomen nykyisessä valuma-aluejaossa Ilmeenjoen valuma-alue (04.199) luetaan osaksi Vuoksen aluetta (04.19) Suur-Saimaan alueella (04.1) Vuoksen vesistössä (04).
Suomen nykyisessä valumaluejaossa Ilmeenjoen valuma-alue (04.199) on virheellistä nimetty "Kuujoen valuma-alueeksi". Todellisuudessa valuma-alueen 04.199 laskujoki on nimeltään Ilmeenjoki (). Samalla Suomen nykyiselle alueelle myös ulottuvan Kuunjoen (myös "Kuujoki", "Kuununjoki", ) valuma-alue (04.198) on Suomen nykyisessä valuma-aluejaossa on epätarkasti nimetty "Korisevanojan valuma-alueeksi". Todellisuudessa Suomesta Venäjälle laskeva Korisevanoja on vain yksi Kuunjoen sivujoen Käräjoen sivuhaara, ja sen valuma-alueeseen kuuluu vain osa Suomen puolelle ulottuvasta Kuunjoen valuma-alueesta 04.198. Täsmällinen nimi koko valuma-alueelle 04.198 olisi Kuunjoen valuma-alue.
Suomi on -sarja
Suomi on -sarja viittaa kolmeen Yle TV1:n esittämään sarjaan, joita on juontanut Juhani Seppänen. Kukin sarjoista sisältää 10 osaa.
21 Thunder
21 Thunder on kanadalainen draamasarja. Tarina seuraa alle 21-vuotiaita jalkapallonpelaajia Montreal Thunder jalkapallojoukkueessa Montrealissa, Quebecissa. Sarjan loi Adrian Wills, Riley Adams, ja Kenneth Hirsch vuonna 2016. Sarja sai ensi-iltansa Kanadassa heinäkuussa 2017, ja sai enimmäkseen myönteisiä arvioita.
Sarja on saanut yleisesti myönteisiä arvioita; John Doyle sekä "Globe and Mail" kutsui sitä "erittäin nautittavaksi ja koukuttavaksi, vaikka olisit vain rento jalkapallofani. "Enimmäkseen se on nopea, vauhdikas, realistinen ja mukaansatempaava. Se on hienoa viihdettä, ja se on yksi niistä näytellyistä urheiluista jotka onnistuivat"
Dorothy Parker
Dorothy Parker (22. elokuuta 1893 – 7. kesäkuuta 1967) oli yhdysvaltalainen novellisti, runoilija, käsikirjoittaja ja kirjallisuuskriitikko.
Dorothy Rothschild aloitti kirjoittajan uransa "Vogue"-lehden toimittajana vuonna 1916. Seuraavana vuonna hän siirtyi "Vanity Fair" -lehden teatterikriitikoksi. Hän oli naimisissa 1917–1928 Edwin Pond Parkerin kanssa, jonka sukunimeä hän käytti koko ammatillisen uransa ajan. Vuodesta 1927 hän kirjoitti kirjallisuusarvioita "The New Yorker"iin.
Vuonna 1933 muutti toisen aviomiehensä Alan Campbellin kanssa Hollywoodiin. He kirjoittivat yli 15 elokuvakäsikirjoitusta. Elokuva Tapahtuipa Hollywoodissa ("A Star Is Born", Suomessa myös nimillä "Tähti on syntynyt" ja "Tähti on syttynyt") oli Oscar-ehdokkaana. Parker asui Hollywoodissa Campbellin kuolemaan 1963 asti ja palasi sitten New Yorkiin.
Parker julkaisi useita novellikokoelmia. Niille on tyypillistä ihmiselon kuvaaminen yhtä aikaa säälittävänä ja huvittavana.
Catherine Taylor
Catherine Taylor (s. 8. marraskuuta 1989 Whitby) on brittiläinen suunnistuksen EM-mitalisti. Palmelan EM-kilpailuissa 2014 Taylor saavutti pronssia pitkällä matkalla. Hän on saavuttanut parhaat sijoituksensa Invernessin MM-kilpailuissa 2015 ollen keskimatkan viides ja pitkän matkan kuudes. Strömstadin MM-kilpailuissa 2016 hän sijoittui neljänneksi Ison-Britannian sprinttiviestijoukkueessa. Suunnistuksen maailmancupissa Taylor on 2015 voittanut yhden osakilpailun ja vuotta myöhemmin ollut kerran kolmas.
Jämsän teloitukset 1918
Jämsän teloitukset 1918 tarkoittavat sisällissodan aikana valkoisten tekemiä punaisten teloituksia, joissa kuoli 70–80 henkeä. Jämsä oli koko sisällissodan ajan valkoisten selustassa eikä siellä ollut toimivaa punakaartia, joten paikkakunnan punaiset eivät edes voineet syyllistyä aseelliseen kapinaan.
Helmi–toukokuun aikana Jalmari Saaren ja Johannes Fromin johtama joukkio, jossa oli mukana myös Veikko Sippola, pidätti Jämsän seudulla kymmeniä työväenliikkeessä mukana olleita henkilöitä. Pidätetyt vietiin Saaren kartanossa toimineeseen tilapäisvankilaan, jossa heitä kuulusteltiin ja kidutettiin. Teloitukset tapahtuivat aluksi kartanon riihen seinää vasten, mutta myöhemmin suurimmaksi osaksi Jämsän kirkon kivisen kellotapulin alakerrassa, jonne humalassa olleet teloittajat öisin veivät vankeja ammuttavaksi. Teloitettavia ei tuomittu minkäänlaisessa oikeusistuimessa vaan teloituksista päättivät Jalmari Saari sekä Jämsän suojeluskunnan esikunta. Teloituksiin vaikuttivat myös henkilökohtaiset kaunat.
Weikko Pakarinen
Weikko Otto Pakarinen (12. maaliskuuta 1884 Joensuu – 29. kesäkuuta 1930 Jyväskylä) oli suomalainen oppikoulun opettaja ja suomentaja.
Pakarinen pääsi ylioppilaaksi 1902 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1905. Hän oli historian, äidinkielen ja klassisten kielien opettajana eri oppikouluissa Joensuussa 1905–1906, Kokkolassa 1907, Iisalmessa 1907–1913 ja Oulussa 1913–1922. Pakarinen toimi sitten klassisten kielten lehtorina Turun klassillisessa lyseossa 1922–1930 sekä latinan ja kreikan opettajana Turun yliopistossa ja Jyväskylän kesäyliopistossa.
Weikko Pakarisen sisar oli oopperalaulaja Maikki Järnefelt-Palmgren o.s. Pakarinen.
John Calhoun
John Calhoun voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
The Temple of Elemental Evil
The Temple of Elemental Evil on Gary Gygaxin ja Frank Mentzerin kirjoittama sekä TSR, Inc. -yhtiön vuonna 1985 julkaisema roolipeliseikkailu, joka sijoittuu Dungeons & Dragonsin Greyhawk-maailmaan. Se on jatko-osa Gygaxin aiempaan seikkailuun "The Village of Hommlett", joka julkaistiin miniseikkailuna vuonna 1979. Pelaajien tehtävä on tuhota temppelinraunioissa oleva suuri pahuus.
"The Temple of Elemental Evil" keskittyy varsinaisen roolipelaamisen sijaan seikkailuun, jossa sivuhahmot jäävät vähemmälle huomiolle.
Troika Gamesin kehittämä videopeliversio seikkailusta "The Temple of Elemental Evil" julkaistiin vuonna 2003.
STEM
STEM on englanninkielinen lyhenne sanoista science, technology, engineering, mathematics. Sillä tarkoitetaan luonnontieteiden ja insinöörityön aloja. STEM-alat ovat tunnetusti miesvaltaisia. Euroopassa on verkosto EU STEM Coalition, joka fasilitoi jäsenmaiden STEM-organisaatioita ja tukee maiden STEM-strategioita. Suomen STEM-organisaatio on Maija Akselan johtama LUMA-keskus Suomi, jonka tavoitteena on innostaa ja kannustaa lapsia ja nuoria matematiikan, luonnontieteiden ja teknologian harrastamiseen ja opiskeluun uusien tiede- ja teknologiakasvatuksen avausten kautta, tukea opettajia elinikäiseen oppimiseen varhaiskasvatuksesta korkeakouluihin koko Suomessa, sekä vahvistaa tutkimuspohjaista opetuksen kehittämistyötä.
Suomen kielessä on termi LUMA joka tulee sanoista luonnontiede ja matematiikka. EU STEM Coalition kutsuu LUMA-keskus Suomea nimellä "LUMA Centre Finland (Finnish STEM platform)". Luma-keskus Suomi ei erityisesti määrittele itseään STEM-sanalla. About us -sivullaan keskus käyttää alastaan lukuisia eri termejä: "mathematics and science", "STEM", "So-called LUMA activities", "science education", "science and technology", "LUMA operations" ja "mathematics, science, and technology". Lähteiden perusteella ei voi sanoa, että sanat STEM ja LUMA tarkoittaisivat samaa asiaa.
Yhdysvalloissa STEM-aloja käsitellään kokonaisuutena koulutuksen rahoituksessa. Yhdysvalloissa STEM on maahanmuuttokeskustelussa käytetty lyhenne, jota käytetään tietyn koulutuksen saaneista maahanmuuttajista. Yhdysvalloissa ei kouluteta tarpeeksi STEM-alojen osaajia, minkä vuoksi sellaisten maahanmuuttoa suositaan.
Yhdysvalloissa yliopistojen kaikista kandidaatintutkinnoista 33 prosenttia enemmän menee naisille kuin miehille. Se ei kuitenkaan heijastu STEM-koulutusohjelmiin. Vuonna 2014 insinööriopintojen kandidaatintutkinnoista vain 19 prosenttia meni naisille. Women into Science and Engineeringin (WISE) mukaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa 13 prosenttia STEM-aloilla työskentelevistä on naisia.
Lindholmenin rautatieasema
Lindholmenin asema on Tukholman Roslagsbananiin kuuluva asema. Lindholmen sijaitsee linjalla 27 ennen Frösundaa ja Molnbyn jälkeen. Asema sijaitsee Lindholmenin taajamassa, Vallentunan kunnassa noin 32 kilometrin päästä Tukholmasta. Lindholmenin asema on joinakin vuoroina linjan päätepysäkki.
Lindholmenin asema on avattu yhdessä Roslagsbananin kanssa vuonna 1885. Vuonna 1944 rata sähköistettiin Lindholmeniin saakka.
Alexander Karim
Alexander Karim (s. 26. toukokuuta 1976 Helsingborg, Ruotsi) on ruotsalainen näyttelijä ja ohjaaja. Hän on esiintynyt lähinnä televisiossa, muun muassa "Arne Dahl" ja "Johan Falk" -televisioelokuvissa.
Karim on ohjannut lyhytelokuvat "Rampljus" (2000), "Smiling Faces" (2002), "The Apple Tree" (2003), "Marrakech" (2004) ja "3 minuter" (2006)
Alexander Karimin vanhemmat ovat kotoisin Ugandasta, josta he pakenivat Idi Aminin hallintoa Ruotsiin 1970-luvulla. Karimilla on kaksi veljeä Baker ja Othman, jotka ovat myös elokuva-alalla. Vuonna 1985 Karim muutti Yhdysvaltoihin opiskelelemaan näyttelemistä, ja hän palasi takaisin Ruotsiin vuonna 2000.
Berlinde De Bruyckere
Berlinde De Bruyckere (s. 1964 Gent, Belgia) on belgialainen kuvanveistäjä ja taidemaalari, joka on tunnettu erityisesti hevosveistoksistaan, joita hän on käyttänyt sodan mielettömyyden kuvaajaksi. Venetsian biennaalissa vuonna 2003 esillä olleet veistokset toivat De Bruyckerelle tämän kansainvälisen läpimurtonsa.
Berlinde De Bruyckere syntyi Gentissä ja opiskeli myös siellä LUCA School of Arts -taidekoulussa. Hänen ensimmäinen ryhmänäyttelynsä oli Gentissä vuonna 1986 ja yksityisnäyttelynsä Brysselissä 1988.
Vaikka De Bruyckere on työskennellyt aktiivisesti 1980-luvulta saakka, läpimurtonsa hän teki In Flanders Fields -museon tilausteoksella vuonna 2000. Hän nosti esille sodan viattomat uhrit, hevoset. Hän käytti kuolleita hevosia metaforana kärsimykselle ja elämän päättymiselle. De Bruyckere palasi aiheeseen kolme vuotta myöhemmin Venetsian biennaalissa. Sitä voidaan pitää hänen kansainvälisenä läpimurtona.
Vuonna 2013 De Bruyckere oli Belgian edustajana Venetsian biennaalissa, jossa oli esillä hänen teoksensa "Kreupelhoit–Cripplewood, 2012–2013". Siinä jättiläsmäinen kaatunut jalava on maalattu lihaa jäljittelevin värein ja on siteissä kuin haavoittunut ruumis. Sillä De Bruyckere viittasi Venetsian suojeluspyhimykseen, Pyhään Sebastianukseen.
De Bruyckere käsittelee tuotannossaan elämää ja kuolemaa, ja hän haluaa taiteensa antavan myötätuntoa ja lohtua. Hevosen hän valitsi sodan mielettömyyden kuvaajaksi, koska sen ansiosta kuolema on teoksissa abstraktimmin esillä.
De Bruyckere on käyttänyt töissään vahaa vuodesta 1996 lähtien. Vahan lisäksi hän käyttää epoksia, köysiä ja naruja sekä käytettyä nahkaa tai tekstiilejä. Erilaisten pigmenttien avulla De Bruyckere muuttaa vahasta kalvakasta ihoa, jonka läpi näkyy häivähdyksiä verestä, suonista ja vammoista.
Erwin Schulhoff
Erwin Schulhoff (8. kesäkuuta 1894 Praha – 18. elokuuta 1942) oli tšekkiläinen säveltäjä. Hänellä oli musikaalinen suku, johon kuuluivat muiden muassa pianovirtuoosi, säveltäjä Julius Schulhoff ja viulisti Heinrich Wolff. Hän opiskeli Prahan konservatoriossa vuoteen 1906 ja jatkoi pianonsoiton opintoja Wienissä vuoteen 1908. Vuoteen 1910 Schulhoff opiskeli pianonsoittoa, teoriaa ja sävellystä Max Regerin johdolla Leipzigissä. Vielä tämän jälkeen hän sai opetusta pianonsoitossa, sävellyksessä ja orkesterinjohdossa Kölnissä.
Schulhoff palveli ensimmäisessä maailmansodassa.
Schulhoffin musiikissa on kuultavissa muun muassa Richard Strauss -vaikutteita. Hänellä oli tiiviit yhteydet toiseen Wienin koulukuntaan ja myös dadaistitaiteilijoihin. Säveltäjä meni vuonna 1921 naimisiin Alice Libochowitzin kanssa ja muutti vuonna 1922 Berliiniin. Schulhoff oli juutalainen kommunisti ja pyrki toisen maailmansodan aikana Neuvostoliittoon pakoon, mutta joutui Theresienstadtiin, jossa kuoli tuberkuloosiin.
Schulhoff hyödynsi musiikissaan jazzia. Hänen teoksiinsa lukeutuu ooppera "Flammen" (1929/32).
Unterniskanjoki
Unterniskanjoki () on Vuoksen vesistöön kuuluva joki Imatralla Etelä-Karjalassa Suomessa ja Leningradin alueella Venäjällä. Se saa alkunsa Immalanjärvestä Imatralla Suomessa ja laskee Vuokseen Ensossa Venäjällä.
Unterniskanjoki ei ole Immalanjärven alkuperäinen lasku-uoma. Alun perin Immalanjärvi laski Vuokseen Tainionkosken alapuolella. Lasku-uoman suunta käännettiin vuonna 1894 osana Vuoksen vesivoiman rakentamiseen valmistautumista ja kun Immalanjärven pintaa haluttiin laskea sen läheltä kulkemaan suunnitellun rautatien rakennustöiden helpottamiseksi.
Suomen valuma-aluejaossa joki luetaan Immalanjärven valuma-alueeseen (4.192), joka on osa Vuoksen aluetta (4.19), joka edelleen luetaan Suur-Saimaan alueeseen (4.1) Vuoksen vesistössä (4).
Nimi "Immalanjärven valuma-alue" vesistön osa-alueen nimenä on epätarkka, koska todellisuudessa kyseessä on Unterniskanjoen valuma-alue. Koko Unterniskanjoen valuma-alueen pinta-ala on 119,1081 km².
Joonas Järvelä
Joonas Järvelä (6. lokakuuta 1881 Korpilahti – 25. lokakuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen maalarimestari ja maalitehtailija.
Järvelän vanhemmat olivat itsellinen Niklas Eliaanpoika ja Eriikka Kallentytär. Hän pääsi kansakoulusta 1895 ja opiskeli sitten Ateneumin keskuskoulussa 1903 suorittaen maalarinopin Salomo Wuorion maalausliikkeessä 1904.
Järvelä harjoitti omaa maalarinliikettä Helsingissä 1908–1931. Vuonna 1923 hän perusti Helsinkiin lakka- ja maalitehtaan, josta muodostettiin vuonna 1933 osakeyhtiö nimeltä "J. Järvelän Lakka- ja Väritehdas Oy" (vuodesta 1943 "Järvelän Tehtaat Oy"). Tehdas oli 1920-luvulla Uudenmaankatu 33:ssa ja 1930-luvulla se siirrettiin Elimäenkatu 15:een. Työntekijöitä oli 1928 80 ja 1930-luvulla 15. Järvelä oli yhtiön enemmistöosakas sotavuosiin saakka, jolloin hänet syrjäytettiin yrityksestä. Järvelä työskenteli tämän jälkeen kansanhuoltoministeriössä käsitellen muun muassa maalialan raaka-ainekysymyksiä.
Järvelä kirjoitti maalausta käsitteleviä artikkeleita ja laati alan oppimateriaaleja. Hän oli mukana aktiivisesti vuonna 1930 avatun Helsingin Maalariammattikoulun perustamisessa. Järvelä oli maalarinaineopin opettajana Ateneumissa vuodesta 1927 ja maalariammattikoulussa vuodesta 1930 sekä molemmissa paikoissa värikemian opettajana vuodesta 1932. Järvelä oli Suomen maalarintyönantajain liiton hallituksen ja Käsityö- ja pienteollisuuden harjoittajien yhdistyksen johtokunnan jäsen sekä Maalarilehden johtokunnan jäsen ja toimittaja.
Järvelän Tehtaat Oy alkoi rakentaa 1945 suurta tehdasta Kolhoon. Tehdas aloitti toimintansa 1948, mutta jo seuraavana yhtiö meni konkurssiin ja sen omaisuus huutokaupattiin. Tuko osti 1950 Kolhon tehtaan ja piti siellä "Maaliteollisuus Oy":n nimellä maali- ja maaliöljytehdasta. Maaliteollisuus Oy myytiin vuonna 1965 Winter Oy:lle, joka lopetti tehtaan 1967.
Nimellä "J. Järvelä" :
Eva Isaksson
Eva Isaksson on Helsingin yliopistossa Tähtitieteen kirjastonhoitaja ja tietokirjailija. Hän on väitellyt Gunnar Nordströmistä.
Tomas Westerlund
Tomas Westerlund (s. 28. tammikuuta 1992 Heinola) on suomalainen jääkiekkovalmentaja. Hän toimii KHL-joukkue Salavat Julajev Ufan videovalmentajana kaudella 2017–2018.
Westerlund on edustanut pelaajaurallaan Kouvolan KooKoota ja Forssan Palloseuraa.
Westerlund toimi kausilla 2014–2016 videovalmentajana Helsingin Jokereissa. Tämän jälkeen hän siirtyi kaudeksi 2016–2017 apuvalmentajaksi Jokereiden A-junioreihin.
Tomas on jääkiekkovalmentaja Erkka Westerlundin poika.
Sinkolo
Sinkolo on maalaiskunta ja sen keskuskylä Sikasson alueen Koutialan piirissä Malissa. Se sijaitsee 45 kilometriä Koutialasta etelään. Kunnassa on 12 400 ja kylässä 3 000 asukasta (vuonna 2009).
Sinkolon kunta rajoittuu koillisessa Koutialan piirin Kapalan ja Koloniguén, kaakossa Goudié Sougounan ja Diouradougou Kafon, luoteessa Zangasson ja lounaassa Sikasson piirin Kouoron kuntiin. Maisemaa leimaavat tasangot ja laaksot. Pysyviä vesistöjä ei ole. Kasvillisuus on metsäsavannia.
Kuntaan kuuluu yhdeksän kylää. Asukkaat ovat etupäässä miniankoja. Lisäksi on bambaroita, fulbeja ja dogoneja.
Seudun pääelinkeino on maatalous. Tärkeimmät viljelykasvit ovat puuvilla, maissi, hirssi, durra, maapähkinä, riisi ja soija. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit, vähäisessä määrin siat sekä siipikarja.
Shootout at Wadala
Shootout at Wadala on vuonna 2013 ensi-iltansa saanut intialainen hindinkielinen toimintaelokuva, jonka ohjasi ja tuotti Sanjay Gupta.
Songo-Doubacoré
Songo-Doubacoré on maalaiskunta Sikasson alueen Koutialan piirissä Malissa. Sen keskuskylä Oula sijaitsee 30 kilometriä Koutialasta koilliseen. Kunnassa on 14 800 ja kylässä 3 100 asukasta (vuonna 2009).
Songo-Doubacorén kunta rajoittuu pohjoisessa Koutialan piirin Niantagan, idässä Koromon, Gouadji Kaon ja Sorobasson, etelässä Yognogon, lännessä Songouan ja Nampén ja luoteessa Ségoun alueen Blan piirin Diaramanan kuntiin. Maisemaa leimaavat laaksot ja tasangot.
Kuntaan kuuluu kymmenen kylää. Asukkaat ovat miniankoja, bambaroita, fulbeja, boboja, senufoja, mandinkoja ja dogoneja.
Seudun pääelinkeino on maatalous. Tärkeimmät viljelykasvit ovat maissi, hirssi, durra, riisi, maapähkinä ja pavut. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit, vähäisessä määrin siat sekä siipikarja. Lisäksi harjotietaan käsityöammatteja ja pienimuotoista kaupankäyntiä.
Nguyễn Thị Minh Khai
Nguyễn Thị Minh Khai oli Ranskan siirtomaahallinnon vastaisen Indokiinan kommunistisen puolueen jäsen, jonka ranskalaiset viranomaiset teloittivat vuonna 1941. Khain teloitus teki hänestä sankarin vallankumouksellisten keskuudessa.
Nguyễn Thị Minh Khai syntyi vuonna 1910 Nghệ Anin maakunnassa ja hänen isänsä oli kotoisin Tonkinin seudulta. Khai kävi koulua maakunnan pääkaupunki Vinhissä, jossa hän kiinnostui Ranskan siirtomaahallinnon vastaisen liikkeen toiminnasta. Välttääkseen pidätyksen hänen oli paettava kotoaan vuonna 1929 ja 1930-luvun alussa hän liittyi Ho Tši Minhin yhdistämään Indokiinan kommunistiseen puolueeseen. Khai toimi ensin värväten puolueeseen naisjäseniä ja myöhemmin hänestä tuli Ho Tši Minhin avustaja Hongkongissa. Khain huhuttiin menneen tänä aikana naimisiin Ho Tši Minhin kanssa ja hänen nuorempi siskonsa nai toisen kommunistipuolueen merkittävän henkilön Võ Nguyên Giáp. Varmuutta Khain ja Ho Tši Minhin liitosta ei kuitenkaan ole.
Vuonna 1931 Khai jäi brittipoliisien pidättämäksi Hongkongissa. Hän antoi poliisille väärän henkilöllisyyden sanoen olevansa kotoisin Kiinasta. Tarinaan uskottiin, jolloin hänet luovutettiin kiinalaisille viranomaisille. Khai oli muutaman kuukauden ajan vankilassa Kantonissa ja vapautumisensa jälkeen hän matkusti Moskovaan Neuvostoliittoon ottaen osaa Kominternin seitsemänteen kongressiin vuonna 1935. Jos Khai oli ollut naimisissa Ho Tši Minhin kanssa, liitto oli päättynyt tähän mennessä, sillä hän meni naimisiin toisen johtavan kommunistin Lê Hồng Phongin kanssa. Helmikuussa 1935 Khai palasi Hongkongin kautta Vietnamiin, jossa hän työskenteli puoluekomitean sihteerinä Saigonissa. Heinäkuussa 1940 ranskalaiset viranomaiset pidättivät Khain ja hänen kotoaan löytyi hänet ranskalaisvastaiseen liikkeeseen yhdistäneitä todisteita. Khai ja useampi muu kommunisti sai kuolemantuomion sotaoikeudessa maaliskuussa 1941. Tuomitut teloitettiin ampumalla Saigonissa.
Khain kuoleman jälkeen hän sai mainetta vallankumouksellisena sankarittarena. Saigonin eli nykyisen Hồ Chí Minhin kaupungin entinen Rue Chasseloup Laubat -katu sai Khain kunniaksi uuden nimen Rue Hong Tap Tu.
Big Fish Theory
Big Fish Theory on yhdysvaltalaisen hip-hop artisti Vince Staplesin toinen studioalbumi, jonka julkaisi Blacksmith Records, Def Jam ja ARTium Recordings 23. heinäkuuta 2017. Albumin taustamusiikki ottaa vaikutteita teknosta. Albumilta julkaistiin kolme singleä, "BagBak", "Big Fish" ja "Rain Come Down". Staples lähti myös albumia mainostaakseen kiertueelle Kanadaan ja Yhdysvaltoihin.
Songoua
Songoua on maalaiskunta Sikasson alueen Koutialan piirissä Malissa. Sen keskuskylä Sirakélé sijaitsee 15 kilometriä Koutialasta pohjoiseen. Kunnassa on 6 200 ja keskuskylässä 4 500 asukasta (vuonna 2009).
Songouan kunta rajoittuu pohjoisessa Koutialan piirin Nampén, idässä Songo-Doubacorén, etelässä ja lounaassa Koutialan ja luoteessa Fakolon kuntiin. Maisemaa leimaavat tasangot ja laaksot. Kasvillisuus on pensassavannia.
Kuntaan kuuluu kaksi kylää: Kilé ja Sirakéle. Asukkaat ovat etupäässä miniankoja. Lisäksi on fulbeja ja bambaroita.
Seudun pääelinkeino on maatalous. Tärkeimmät viljelykasvit ovat puuvilla, hirssi, durra ja maissi. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit, vähäisessä määrin hevoset ja siat sekä siipikarja. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja pienimuotoista kaupankäyntiä.
Antero Palaja
Antero Juho Lauri Palaja (s. 4. helmikuuta 1946 Turku) on oikeustieteen tohtori, joka toimi Turun hovioikeuden presidenttinä.
Antero Palaja syntyi apulaiskaupunginjohtaja Uuti Palajan ja Eevi Jänteen perheeseen. Hänen puolisonsa on Tuula Helinä Rahkonen. Palaja tuli ylioppilaaksi 1965 ja valmistui Turun yliopistosta oikeustieteen kandidaatiksi 1970 ja lisensiaatiksi 1974. Oikeustieteen tohtoriksi hän väitteli 1981. Palaja toimi Turun hovioikeuden tilapäisenä esittelijänä 1974–1976, viskaalina 1976–1986 ja hovioikeuden neuvoksena 1986–1994. Hovioikeuden presidentiksi hänet nimitettiin vuonna 2000. Suomen Akatemian tutkimusassitenttina Palaja työskenteli 1976–1980 ja Turun yliopistossa vs. professorina 1981. Hän on yliopiston dosentti vuodesta 1983. Turun kauppakorkeakoulussa Palaja toimi vs. professorina 1982–1984 ja hänet nimitettiin korkeakoulun dosentiksi vuonna 1985. Palaja oli korkeimman oikeuden oikeusneuvos 1994–2000. Hän jäi eläkkeelle Turun hovioikeuden presidentin tehtävästä vuonna 2012, jolloin hänen seuraajakseen valittiin Timo Esko.
Sorobasso
Sorobasso on maalaiskunta ja sen keskuskylä Sikasson alueen Koutialan piirissä Malissa. Se sijaitsee 30 kilometriä Koutialasta koilliseen. Kunnassa on 5 700 ja kylässä 2 800 asukasta (vuonna 2009).
Sorobasson kunta rajoittuu koillisessa ja idässä Koutialan piirin Gouadji Kaon, etelässä Logouanan ja Yognogon sekä lännessä ja luoteessa Songo-Doubacorén kuntiin. Maisemaa leimaavat tasangot ja laaksot. Pysyviä vesistöjä ei ole. Kasvillisuus on pensassavannia.
Kuntaan kuuluu neljä kylää. Asukkaat ovat etupäässä miniankoja. Lisäksi on fulbeja, bambaroita, boboja ja dogoneja.
Sorobasson kautta kulkee Koutialan ja Sanin välinen maantie RN13. Seudun pääelinkeino on maatalous. Tärkeimmät viljelykasvit ovat puuvilla, hirssi, durra ja maissi. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit, vähäisessä määrin hevoset ja siat sekä siipikarja. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja pienimuotoista kaupankäyntiä.
Kübassaaren majakka
Kübassaaren majakka sijaitsee Saarenmaan itäisellä rannalla Kübassaaren niemimaan eteläkärjessä.
Ensimmäinen vuonna 1916 rakennettu 26 metriä korkea majakka oli puusta rakenettu ensimmäisen maailmansodan aikana. Se oli mahdollisesti myös Väinämeren strateginen havaintotorni. Se oli alaosataan valkoinen ja sen yläosa on musta.
Vuonna 1921 majakkaan oli asennettu vilkkuva asetyleenilamppu. Siihen iski salama vuonna 1923 ja se paloi sen seurauksena. Vuonna 1924 rakennettiin uusi 18 metriä korkea, 2,5 metriä leveä teräsbetoninen torni jossa oli asetyleenilamppu jonka valon kanto oli 14 merimailia. Sen valon sektorit ovat sama kuin nykypäivänä. Vuonna 1928 ja 1932 on mainittu tornin korkeudeksi 11 metriä ja valon 17 metriä merenpinnan yläpuolella. Vuoteen 1938 mennessä korkeudet olivat 16 metriä ja 22 metriä.
Kübassaaren majakka sai vaurioita toisen maailmansodan aikana kun siihen osui tykin tulitusta. Se korjattiin kuitenkin melko pian ja vuonna 1964 sen valon kanto oli 14 merimailia. 1970-luvula majakka liitettiin yleiseen sähköverkkoon, ja vuonna 1980 siihen tuli radiomajakka. Vuonna 1990 siinä oli L-500 -lamppu. Vuonna 1995 sen lyhtyhuoneeseen asennettiin uusi valaisinlaite joka päivitettiin vuonna 2001.
Vanhoista rakennuksista majakan vieressä on jäljellä vain kellari ja vaja, ja viereen on rakennettu toisen maailmansodan jälkeen asuinrakennus, generaattorirakennus, akkurakennus, 3 varastoa, sauna ja muuntamo.
Ville-Veikko Angeria
Ville-Veikko Angeria (s. 15. maaliskuuta 1985) on suomalainen jääpalloilija. Hän edustaa Bandyliigassa pelaavaa Porvoon Akillesta. Kaikkiaan Angeria on pelannut kevääseen 2018 mennessä 16 kautta Bandyliigaa Tornion Palloveikkojen (ToPV), Oulun Palloseuran (OPS), Oulun Luistinseuran (OLS) ja Porvoon Akilleksen riveissä.
Torniolaislähtöinen jääpalloilija Ville-Veikko Angeria edusti uransa juniorivuosien jälkeen kolme ensimmäistä Bandyliigakauttaan 2002-2005 kasvattajaseuraansa ToPV:ja. Siirryttyään opiskelemaan Ouluun kaksi seuraavaa kautta 2005-2007 hän edusti OPS:aa ja sen jälkeen viisi seuraavaa kautta 2007-2011 OLS:aa.
Opintojen jälkeen Angeria siirtyi Porvooseen Akilleksen riveihin syksystä 2011 lähtien.
Angeria on edustanut uraallaan Suomen ikäkausimaajoukkueita ja vuodesta 2008 alkaen A-maajoukkuetta. Kaikkiaan tähän mennessä on kertynyt 38 A-maaottelua ja neljät MM-kisat 2012, 2014, 2015 ja 2018, joissa hän on saavuttanut yhden pronssimitalin.
Ville-Veikko Angeria suoritti vuonna 2011 diplomi-insinöörin tutkinnon Oulun yliopistossa prosessitekniikan alalta. Sen jälkeen hän on työskennellyt Porvoossa teollisuuden palveluksessa.
Seurajoukkueissa
Maajoukkueessa
Yaa Asantewaa
Yaa Asantewaa oli Ašantivaltakuntaan kuuluneen Ejisun kuningatar, joka vuonna 1900 johti ašantien Yaa Asantewaan sotana tunnettua kapinaa brittejä vastaan. Britit kukistivat kapinalliset ja karkottivat Yaa Asantewaan Seycheleille, jossa hän kuoli vuonna 1921.
Yaa Asantewaa syntyi vuoden 1830 paikkeilla Beseasessa nykyisessä Ghanasa. Yaa Asantewaan äidin nimi oli Nana Ataa Po tai Nana Teepo ja hän kuului Asonan kuninkaalliseen marilineaariseen klaaniin. Yaa Asantewaan veli Kwasi Afrane Panin oli Ejisun päällikkö.
Britit olivat alkaneet kasvattaa vaikutusvaltaansa Ašantivaltakunnassa 1800-luvun lopulla. Vuosina 1891 ja 1894 he yrittivät turhaan tehdä sopimusta ašantien kanssa alueen alistamisesta brittien protektoraatiksi. Kuningas Prempeh I ei suostunut brittien vaatimuksiin, jolloin britit päättivät vallata ašantien alueet voimakeinoin. Prempeh päätti olla tekemättä vastarintaa, mutta hänet vangittiin ja karkotettiin ensin Sierra Leoneen vuonna 1896 ja Seycheleille vuonna 1900. Brittiläisen kuvernöörin vielä vaatiessa itselleen ašantien symbolina toiminutta kultaista istuinta ašantit nousivat kapinaan Yaa Asantewaan johdolla vuonna 1900. 6 000 ašantia piiritti brittikuvernööriä Kumasin linnoituksessa huhtikuusta kesäkuuhun, jollon hän viimein pakeni rannikolle.
Ašantien taistelutapaan kuului linnoitusvarustuksien rakentaminen eri puolille alueitaan, joista käsin he hyökkäsivät brittien sisämaahan lähettämiä joukkoja vastaan. Ašantien onnistui tehdä tähän tapaan vastarintaa aina marraskuuhun saakka, jolloin britit pidättivät Yaa Asantewaan ja muita kapinajohtajia. Yaa Asantewaa karkotettiin kuninkaan tapaan Seycheleille, jossa hän kuoli 17. lokakuuta 1921.