hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Birutė
Birutė oli tarinan mukaan 1300-luvulla eläneen Liettuan suuriruhtinas Kęstutisin vaimo. Hänen elämästään ei tiedetä paljoa ja siihen on liitetty legendoja. Hänen on sanottu olleen myöhemmin hallinneen Vytautas Suuren äiti. Birutė oli tärkeämpi varsinaisesti vasta kuolemansa jälkeen, jolloin hänen kuolinpaikkaansa Palangassa, niin sanottuun Birutėn kukkulaan, liitettiin pakanallisia palvontamenoja. Kansallisromantikot omaksuivat Birutėn tarinan 1800-luvulla muuallakin Liettuassa voimakkaasti.
Birutėn tarina on kirjattu esimerkiksi niin sanottuihin Liettuan kronikoihin, jotka kirjoitettiin Liettuan suuriruhtinaskunnan aikana. Tarinan mukaan Birutė syntyi lähellä Palangaa Itämeren rannikolla. Hän oli pakanapapitar ja oli siksi vannonut naimattomuutta.
Birutėn tarinan tunnetuin osa liittyy hänen ja Kęstutisin tapaamiseen. Kęstutis liikkui Palangan seudulla, jossa hän tapasi Birutėn ja rakastui. Hän pyysi Birutėa mukaansa, johon tämä ei suostunut naimattomuusvalansa takia. Kęstutis ryösti kuitenkin Birutėn mukaansa Trakaihin, jossa hän järjesti heille hääpidot. Vuonna 1350 parille syntyi ensimmäinen poika Vytautas. Myöhemmin he saivat vielä kaksi poikaa ja kolme tytärtä. Birutė oli ilmeisesti vasta Kęstutisin toinen vaimo, sillä tällä oli jo ennestään vanhempia lapsia.
Kęstutis hallitsi Liettuaa varsinaisen suuriruhtinas Algirdasin ohella, ja jälkimmäisen kuoltua vuonna 1377 valtaan nousi hänen poikansa ja kristillistämistä kannattanut Jogaila. Pakanallisuutta kannattanut Kęstutis kaappasi vallan vuonna 1381, mutta Jogaila kaappasi vallan takaisin seuraavana vuonna ja vangitsi Kęstutisin ja tämän pojan Vytautasin. Kęstutis kuoli vähän vangitsemisensa jälkeen. Vytautasin onnistui puolestaan karata Saksalaisen ritarikunnan maille. Tällä välin Birutė oli puolestaan lähetetty turvaan sekasorron keskeltä Brastaan eli nykyiseen Brestiin, jossa hän myöhemmin kuoli. Eri lähteissä väitetään, että hänet surmattiin joko Jogailan käskystä tai että hän kuoli luonnollisesti noin vuonna 1389. Tarinan mukaan hänet haudattiin kukkulalle Palangan lähistölle.
Birutėn hautauspaikasta tuli hänen kuolemansa jälkeen palvonnan kohde. 1500-luvulla elänyt puolanliettualainen historioija Maciej Stryjkowski kirjoitti paikallisten pitävän juhlia paikalla ja uskovan saavansa tästä onnea. Katolista kirkkoa menot alkoivat lopulta huolestuttaa, ja myöhemmin paikalle pystytettiin Neitsyt Marian patsas palvontamenojen ohjaamiseksi kirkon mielestä oikeaan suuntaan. 1800-luvulla liettualaiset kansallisromantikot hyödynsivät Birutėn tarinaa. Vuonna 1869 paikalle rakennettiin kappeli. Tarina on edelleen melko tunnettu Liettuassa.
Herneet
Herneet ("Pisum") on kasvisuku herne­kasvien heimossa. Se sisältää noin kaksi lajia riippuen lajien rajaamisesta.
Tunnetuin lajeista on herne ("Pisum sativum"), joka on kehittynyt kivikaudella Lähi-idän ja Välimeren alueella kasvaneesta villistä kantalajista. Herne on yksivuotinen itsepölytteinen ruoho, jota viljellään laajasti palkokasvina. Sillä on lukuisa määrä muunnoksia ja edelleen viljelylajikkeita.
Abdullah Mojtabavi
Sayed Abdullah Mojtabavi (4. tammikuuta 1925 Persia – 13. tammikuuta 2012) oli iranilainen vapaapainija ja olympiamitalisti.
Mojtavabi voitti sarjan 73 kg olympiapronssia Helsingissä 1952. Lisäksi hän saavutti saman painoluokan MM-pronssia Helsingistä 1951 ja sarjan 67 EM-hopeaa Istanbulista 1949.
Mojtavabi kuoli 87-vuotiaana 13. tammikuuta 2012.
Höyhenheinät
Höyhenheinät ("Stipa") on laaja monivuotisten, kaksineuvoisten heinäkasvien suku. Näitä kasvaa villeinä yleensä aroilla.
Espartohöyhenheinä eli espartoheinä (eli alfaheinä, halfaheinä) ("Stipa tenacissima") on monikäyttöinen. Se kasvaa Välimeren maissa, varsinkin Espanjan ja Algerian aroilla, ja sen lehtiä käytetään punontatöihin ja paperin valmistukseen.
Monia "Stipa"-suvun kasveja käytetään puutarhoissa koristekasveina, esimerkiksi hentohöyhenheinää ("Stipa tenuissima" 'Pony Tails').
Patrick Bell
Patrick Bell (12. toukokuu 1799 – 22. Huhtikuu 1869) oli Skotlannin kirkon kappalainen ja keksijä.
Bell syntyi Auchterhousen maaseutupitäjässä Skotlannin Angusissa maanviljelijäperheeseen. Myöhemmin Bell valitsi uskonnon opiskelun St Andrewsin yliopistossa. Hän toimi Carmyllien seurakunnan kappalaisena vuodesta 1843 kuolemaansa saakka.
Bell keksi niittokoneen työskennellessään isänsä tilalla. Hänen kiinnostuksensa koneisiin sai hänet kehittämään hevoskäyttöistä niittokonetta sadonkorjuun nopeuttamiseksi. Vuonna 1828 hänen niittokonetta käytettiin menestyksellä niin isän tilalla kuin naapuritiloilla.
Tässä niittokoneessa oli pyörivä 12 siiven rulla, joka työnsi korret leikkuuterään, joka oli tehty kolmion muotoisista kiinteitä teriä vasten edestakaisin liikkuvista teristä. Hihnakuljetin siirsi katkaistut varret koneen viereen aumaksi. Kaksipyöräistä konetta työnsi kaksi vetojuhtaa.
Bell ei koskaan hakenut patenttia niittokoneelleen. Jumalalle omistautuneena hän katsoi, että hänen keksintönsä tulisi hyödyttää koko ihmiskuntaa. Tämän vuoksi hän ei yrittänyt tavoitella taloudellista etua koneensa menestyksestä maailmalla.
Toukokuun 3. 1831, Yhdysvalloissa myönnettiin patentti William Manningille oleellisesti samaa rakennetta käyttävästä niittokoneesta. Joulukuun 31, 1883 samankaltainen leikkuukonepatentin sai Obed Hussey. Ravistavan leikkuukoneen patentoi Cyrus McCormick kesäkuun 21 vuonna 1834. MCCormick veljineen rakensivat koneita suuria määriä konetta ja kehittivät International Harvester Company kutsutun yrityksen.
Alnaši
Alnaši (, ) on kylä ja maalaiskunta Udmurtiassa Venäjällä. Se sijaitsee Toiman sivujoen Alnaškan varrella 128 kilometriä Iževskistä lounaaseen. Kylä on Alnašin piirin keskus. Asukkaita on 6 300 henkeä (vuonna 2002).
Kylä on perustettu 1600-luvulla. Sen asukkaat ovat etupäässä udmurtteja, venäläisiä, tataareja ja mareja.
Alnašin kautta kulkee Iževskin, Možgan ja Jelabugan välinen maantie. Tärkein elinkeino on maatalous. Lisäksi on rakennus- ja elintarviketeollisuutta. Kylässä on koulu, taidekoulu, lasten luomistyön keskus, kulttuuritalo, kirjastoja, kotiseutu- ja taidemuseot sekä piirisairaala. Nähtävyyksiin kuuluvat Ašaĺči Okin ja Gennadi Krasilnikovin kotimuseot.
Kolarin kirkko
Kolarin kirkko on kirkko Kolarin kylässä Kolarissa. Se on valmistunut vuonna 1965, sen suunnittelija on arkkitehti Veikko Larkas. Ulkomuodoltaan kirkko muistuttaa kotaa. Kirkossa on tilaa noin 400 hengelle. Vuonna 1977 kirkkoon rakennettiin Kangasalan urkutehtaan valmistamat 15-äänikertaiset urut.
Kirkon alttaritaulun on maalannut taiteilija Urpo Wainio vuonna 1965. Alttaritaulu "Jeesus vierailee kolarilaisessa kodissa" (325x108 cm öljymaalaus) lienee taiteilijan ainoa alttaritaulu, hänen muut kirkkotaideteoksensa ovat lasimaalauksia.
Kirkon vierelle rakennettiin vuonna 1983 seurakuntakoti- ja virastorakennus. Vanha Kolarinsaaren kirkko on kirkonkylän pohjoispuolella Kolarinsaaressa.
Grahovo
Grahovo (, tai Грак, "Grak") on kylä ja maalaiskunta Udmurtiassa Venäjällä. Se sijaitsee Umjakin sivujoen Adamkan varrella 164 kilometriä Iževskistä lounaaseen. Kylä on Grahovon piirin keskus. Asukkaita on 3 400 henkeä (vuonna 2002).
Kylä on perustettu vuonna 1813. Sen asukkaat ovat etupäässä venäläisiä, udmurtteja, mareja ja tataareja.
Grahovosta on maantieyhteydet Alnašiin, Kizneriin ja Možgaan. Siellä toimii elintarviketeollisuutta, tiilitehdas ja puunjalostuslaitos. Osa asukkaista työskentelee maataloudessa. Kylässä on keskikoulu, ammattikoulu, kulttuuritalo, kaksi kirjastoa ja piirisairaala.
Malaja Purga
Malaja Purga (, ) on kylä ja maalaiskunta Udmurtiassa Venäjällä. Se sijaitsee 37 kilometriä Iževskistä lounaaseen. Kylä on Malaja Purgan piirin keskus. Asukkaita on 6 900 henkeä (vuonna 2002).
Kylä on perustettu Kazanin kaanikunnan valloituksen aikaan 1500-luvun puolivälissä. Sen asukkaat ovat etupäässä udmurtteja, venäläisiä, tataareja ja mareja.
Malaja Purgan kautta kulkee Iževskin ja Možgan välinen maantie. Lähistöllä sijaitsee Agryzin rautatieasema. Kylässä toimii elintarviketeollisuutta sekä maatalouden ja öljyntuotannon tukipalveluja. Siellä on kaksi keskikoulua, lasten luomistyön keskus, musiikkikoulu, kirjasto ja piirisairaala.
Joensuun Seulaset
Joensuun Seulaset on Joensuun alueella toimiva Ursan jäsenyhdistys, jonka tavoitteena on edistää alueensa tähtitieteen harrastusta. Yhdistyksen tarkoituksena on edistää ja tukea tähtitieteen harrastamista, ylläpitää tähtiharrastustoimintaa, järjestää kokouksia, esitelmiä ja tähtinäytöksiä sekä toimia harrastajien yhdyssiteenä.
Seulaset Ry. ylläpitää Jakokosken Tähtikallion observatoriota.
Observatoriolla järjestetään sään salliessa yleisönäytäntöjä. Lisätietoja yhdistyksen sivulla.
Šarkan
Šarkan ( ja ) on kylä Udmurtiassa Venäjällä. Se sijaitsee Sivan sivujoen Šarkanin varrella 88 kilometriä Iževskistä koilliseen. Kylä on Šarkanin piirin keskus. Asukkaita on 6 600 henkeä (vuonna 2002).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1678. 1800-luvun puolivälissä sinne perustettiin rautatehdas, joka lakkautettiin vuonna 1950. Asukkaat ovat etupäässä udmurtteja ja venäläisiä.
Šarkanista on maantieyhteydet Iževskiin Votkinskin ja Jakšur-Bodjan kautta. Siellä toimii trikootehdas, pellavankäsittelylaitos, meijeri, leipomo ja puunjalostuslaitos. Kylässä on keskikoulu, lasten luomistyön keskus, musiikkikoulu, ammattikoulu, kulttuuritalo, kirjastoja ja piirisairaala.
Maastohiihtäjä Maksim Vylegžanin on syntynyt Šarkanissa.
Vuodesta 2003 lähtien on kerrottu, että pakkasukon udmurtialainen vastine, "Tol Babai" () asuu Šarkanissa. Pakkasukon Lumitytön tapaan Tol Babailla on apunaan nuori neito tai tyttö. Kylään on rakennettu pieni tapahtumapuisto Tol Babain luona vierailua varten ja esimerkiksi koululaisryhmille markkinoidaan päivän teemaohjelmaa perinneruokailuineen. Vierailut ovat erityisen suosittuja joulu- ja tammikuussa.
Vavož
Vavož ( ja ) on kylä ja maalaiskunta Udmurtiassa Venäjällä. Se sijaitsee Valan sivujoen Uvan rannalla 133 kilometriä Iževskistä länteen. Kylä on Vavožin piirin keskus. Asukkaita on 5 600 henkeä (vuonna 2002).
Kylä on perustettu vuonna 1716. Sen asukkaat ovat etupäässä udmurtteja ja venäläisiä.
Vavožista on maantieyhteydet Iževskiin ja Možgaan. Vavožin rautatieasemalle on matkaa 12 kilometriä. Tärkeimmät elinkeinot ovat maatalous ja metsäteollisuus. Kylässä on keskikoulu, kaksi kirjastoa ja piirisairaala.
Jarin piiri
Jarin piiri (; ) on kunnallishallintoalue Udmurtian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 1524,3 neliökilometriä. Asukkaita on 15 300 henkeä (vuonna 2010).
Jarin piiri sijaitsee Udmurtian luoteisosassa. Se rajoittuu idässä Glazovin ja etelässä Jukamenskojen piireihin sekä lännessä ja pohjoisessa Kirovin alueeseen. Pinta-alasta 35 % on metsää. Seudun jokia ovat Vjatka, Tšeptsa, Lekma, Tum, Pudemka, Moja, Tšura ja Sada. Hyötykaivannaisiin kuuluu savi.
Piiriin kuuluu Jarin kaupunkikunta ja 9 maalaiskuntaa: Barmašur, Batšumovo, Dizmino, Jelovo, Pudem, Tum, Ukan, Vortsa ja Zjuino. Hallinnollinen keskus on Jarin kaupunkimainen taajama.
Asukkaista 68,5 % on udmurtteja, 29,0 % venäläisiä ja 1,0 % tataareja. Kaupunkiväestön osuus on 43,1 %.
Piirin kautta kulkee Kirovin ja Permin välinen rautatie, josta Jarissa haarautuu sivurata Pudemin kautta Lesnajaan. Glazoviin on maantieyhteys. Pudemissa on metallitehdas, Jarissa pellavanjalostuslaitos, metsäteollisuuspiiri, tiilitehdas, leipomo ja meijeri. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan, pellavan, perunan ja rehukasvien viljelyyn.
Paikallislehtenä ilmestyy "Selskaja pravda".
Petőfin silta
Petőfin silta on Tonavan yli kulkeva silta Budapestissa. Se yhdistää toisiinsa Boráros térin Pestin puolella ja Goldmann György térin Budan puolella. Boráros tér on Pestin Suuren kehäkadun eteläinen päätepiste, ja sieltä lähtevät paikallisjunat Csepelsaarelle. Sillan Budan-puoleisen pään lähellä on Budapestin tekniikan ja taloustieteiden yliopisto.
Petőfin silta oli alun perin nimetty valtionhoitaja Miklós Horthyn mukaan. Sillan on suunnitellut Pál Álgyay Hubert. Sen suunnittelu aloitettiin vuonna 1933 ja se vihittiin käyttöön 12. syyskuuta 1937. Toisen maailmansodan loppuvaiheissa vetäytyvät saksalaiset räjäyttivät sillan 14. tammikuuta 1945. Puna-armeijan joukot rakensivat sen paikalle ensin väliaikaisen sillan, ja pysyvä silta rakennettiin uudestaan vuosina 1950–1952. Samalla se sai uuden nimen Unkarin kansallisrunoilijan Sándor Petőfin mukaan.
Petőfin silta on tyypiltään ristikkosilta. Toisin kuin monet muut Budapestin sillat, se on täysin koristelematon. Sillan rakennusaika oli Unkarissa taloudellisesti ja poliittisesti vaikeaa aikaa, joten sillan suunnittelussa käytännöllisyys oli ulkonäköä tärkeämpää. Sillalla on kaksi ajokaistaa kumpaankin suuntaan ja niiden välissä raitiotie.
M/S Lofoten
M/S Lofoten on norjalaisen Hurtigruten Group ASA -varustamon omistama Norjassa vuonna 1964 valmistunut matkustajalaiva. Se on nykyisin liikennöivän Hurtigruten-laivaston toiseksi vanhin alus.
Alus tilattiin A/S Aker Mekaniska Verkstediltä Oslosta Norjasta. Sen köli laskettiin telakkanumerolla 547 ja alus laskettiin vesille 7. syyskuuta 1963 kumminaan Asbjörg Bergsmo. Alus luovutettiin 27. helmikuuta 1964 Stokmarknesiin Norjaan rekisteröidylle Vesteraalens Dampskibsselskap A/S:lle.
Alus aloitti 5. maaliskuuta 1964 liikennöinnin osana Hurtigrutenia Bergenistä Kirkenesiin. Aluksen voimansiirto uusittiin 1980 Aalborgs Vaerftilla Ålborgissa Tanskassa. Se maalattiin uudestaan 1985. Tammikuussa 1988 yhtiö fuusioitui Narvikiin rekisteröidyn Ofotens Dampsskibsselskap A/S:n kanssa muodostaen Ofotens og Vesteraalens Dambsskibsselskap A/S:n, jonka kotipaikkana oli Narvik. Syyskuussa alus myytiin Finnmark Fylkesrederi & Ruteselskapille Hammerfestiin, mutta alus jatkoi liikennöintiä Hurtigrutenilla. Alus myytiin tammikuussa 1996 takaisin Ofotens og Vesteraalens Dampskibsselskapille.
Alus oli modernisoitavana vuonna 2002 ja se palasi liikenteeseen 12. joulukuuta. Vuonna 2003 alus oli kesän risteily käytössä ja talven Hurtigrutenilla. Maaliskuussa 2006 alus rekisteröitiin Narvikiin rekisteröidylle Hurtigruten ASA:lle.
Jar
Jar ( ja ) on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Udmurtiassa Venäjällä. Se sijaitsee Vjatkan sivujoen Tšeptsan rannalla 225 kilometriä Iževskistä luoteeseen. Taajama on Jarin piirin keskus. Asukkaita on 6 600 henkeä (vuonna 2010).
Paikkakunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1836. Vuonna 1901 sen kautta rakennettiin rautatie. Vuonna 1938 Jar sai kaupunkimaisen taajaman statuksen.
Taajaman kautta kulkee Kirovin ja Permin välinen rautatie, josta haarautuu sivurata Pudemin kautta Lesnajaan. Glazoviin on maantieyhteys. Jarissa toimii metsäteollisuusyritys, pellavanjalostuslaitos, tiilitehdas, rakennusteollisuutta, meijeri ja leipomo. Siellä on musiikkikoulu, lasten luomistyön keskus, ammattikoulu, opettajaopisto, kulttuuritalo, kaksi kirjastoa ja piirisairaala.
M/S Trollfjord
M/S Trollfjord on norjalaisen Hurtigruten Group ASA -varustamon omistama laiva ja se on rakennettu vuonna 2002. Laiva on 135,75 metriä pitkä ja 21,5 metriä leveä. Aluksen nopeus on 15 solmua ja bruttovetoisuus 16 140. Sen matkustajakapasiteetti on 822 henkeä, ja vuodepaikkoja siinä on 646. Laivassa on tilaa 45 autolle.
Artturi Joulu – joulupukin poika
Artturi Joulu – joulupukin poika on yhdysvaltalais-englantilaisena yhteistyönä valmistunut animaatioelokuva vuodelta 2011. Elokuvan ohjasi Sarah Smith, ja suomi-dubbauksen ohjaajana toimi Antti L. J. Pääkkönen.
M/S Vesterålen
M/S Vesterålen on norjalaisen Hurtigruten Group ASA -varustamon omistama laiva ja se on rakennettu vuonna 1983. Laiva on 108 metriä pitkä ja 16,5 metriä leveä. Aluksen nopeus on 15 solmua ja bruttovetoisuus 6 261. Sen matkustajakapasiteetti on 510 henkeä, ja vuodepaikkoja siinä on 306. Laivassa on tilaa 35 autolle.
Jakšur-Bodjan piiri
Jakšur-Bodjan piiri (, ) on kunnallishallintoalue Udmurtian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 1778,4 neliökilometriä. Asukkaita on 21 500 henkeä (vuonna 2010).
Jakšur-Bodjan piiri sijaitsee Udmurtian keskiosassa. Se rajoittuu pohjoisessa Igran, idässä Šarkanin ja Votkinskin, etelässä Zavjalovon sekä lännessä Uvan ja Seltyn piireihin. Pinta-alasta noin 60 % on metsää. Tärkeimmät joet ovat Iž ja Votka. Hyötykaivannaisiin kuuluvat öljy, turve, mangaani, savi, kalkki ja hiekka.
Piiriin kuuluu 12 maalaiskuntaa: Bolšije Ošvortsy, Jakšur, Jakšur-Bodja, Kekoran, Lynga, Mukši, Puškari, Selytška, Staryje Zjattsy, Tšernuška (keskuspaikka Novaja Tšernuška), Tšur ja Varavai. Hallinnollinen keskus on Jakšur-Bodjan kylä.
Asukkaista 61,2 % on udmurtteja, 34,8 % venäläisiä ja 1,6 % tataareja . Kaupunkiväestöä ei ole.
Piirin kautta kulkee Iževskin ja Pibanšurin välinen rautatie sekä Iževskistä Glazoviin johtava maantie, josta Jakšur-Bodjassa haarautuvat tiet Šarkaniin ja Votkinskiin. Seudulla tuotetaan öljyä, turvetta, puutavaraa ja rakennustarvikkeita. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan, perunan ja vihannesten viljelyyn.
Paikallislehtenä ilmestyy "Rassvet" ja sen udmurtinkielinen liite "Ošmes".
M/S Nordkapp
M/S Nordkapp on norjalaisen Hurtigruten Group ASA -varustamon vuonna 1996 valmistunut matkustaja-alus. Sen pituus on 123,3 ja leveys 19,5 metriä. Aluksen nopeus on 15 solmua ja bruttovetoisuus 11 386 (GT). Sen matkustajakapasiteetti on 691 henkeä, ja vuodepaikkoja siinä on 481. Laivassa on tilaa 45 autolle.
Alus tilattiin Kvaerner Kleveniltä Ulsteinvikistä Norjasta. Sen köli laskettiin telakkanumerolla 265 ja alus laskettiin vesille 18. elokuuta 1995. Alus luovutettiin 23. maaliskuuta 1996 Narvikiin Norjaan rekisteröidylle Ofotens og Vesteraalens Dumbskibsselskap A/S:lle. Se kastettiin luovutuspäivänään kumminaan Norjan kuningatar Sonja.
Alus aloitti 2. huhtikuuta 1996 liikennöinnin Bergenin ja Kirkenesin välillä. Syksyllä 2005 alus teki risteilyn Itämerellä ennen lähtöään Chileen, josta se teki Antarktikselle suuntautuneita risteilyitä. Alus rekisteröitiin Hurtigruten Group ASA:lle.
Alus jatkoi uuden omistajan voimin samalla reitillä kuin aiemmin. Se lähti 1. lokakuuta Itämerelle, mistä se jälleen lähti Chileen Antarktikselle tehtäviä risteilyitä varten. Alus ajoi 31. tammikuuta 2007 karille Deceptionin edustalla. Se palasi toukokuussa Bergenin ja Kirkenesin väliselle reitille.
Jakšur-Bodja
Jakšur-Bodja (, ) on kylä ja maalaiskunta Udmurtiassa Venäjällä. Se sijaitsee Ižin sivujoen Selytškan varrella 41 kilometriä Iževskistä pohjoiseen. Kylä on Jakšur-Bodjan piirin keskus. Asukkaita on 6 900 henkeä (vuonna 2002).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1710. Sen asukkaat ovat etupäässä udmurtteja, venäläisiä ja tataareja.
Jakšur-Bodjan kautta kulkee Iževskin ja Glazovin välinen maantie, josta haarautuvat tiet Šarkaniin ja Kekoranin asemalle. Kylässä toimii maatalousyritys, puunjalostuslaitoksia, turvetuotantoyritys, leipomo ja meijeri. Siellä on kaksi keskikoulua, taidekoulu, kulttuuritalo, kirjasto, kotiseutumuseo ja piirisairaala.
Washington Irving
Washington Irving (3. huhtikuuta 1783 – 28. marraskuuta 1859) oli yhdysvaltalainen kirjailija, esseisti ja historioitsija. Irving julkaisi vuonna 1820 novellin "The Legend of Sleepy Hollow", joka kertoo goottilaisesta päättömän ratsumiehen legendasta. Novelli aloitti uuden aikakauden pimeän romantiikan tarinankerronnassa. Irving kokosi tarinan asuessaan Britanniassa, ja tarina perustui kertomuksiin, joita kertoivat tanskalaiset uudisraivaajat, jotka asuivat New Yorkin Hudson-joen laaksossa. Novellista tehtiin vuonna 1922 elokuva, jossa Will Rogers esitti hiljaista ja vähäeleistä Ichabod Cranea.
Vaikka päättömästä ratsumiehestä ohjattiin toinen näytelmäelokuva vuonna 1980, Tim Burton käsitteli aihetta rikkaammin vuoden 1999 elokuvassa "Päätön ratsumies".
Jukamenskojen piiri
Jukamenskojen piiri (, ) on kunnallishallintoalue Udmurtian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 1019,7 neliökilometriä. Asukkaita on 10 200 henkeä (vuonna 2010).
Jukamenskojen piiri sijaitsee Udmurtian luoteisosassa. Se rajoittuu pohjoisessa Jarin, idässä Glazovin ja etelässä Krasnogorskojen piireihin sekä lännessä Kirovin alueeseen. Pinta-alasta 30 % on metsää. Seudulla virtaavat Lekma sekä Tšeptsan sivujoet Kuzma ja Ubyt. Hyötykaivannaisiin kuuluvat turve, savi, kalkkikivi ja sora.
Piiriin kuuluu 8 maalaiskuntaa: Jertem, Ježevo, Jukamenskoje, Palagai, Pyšket, Šamardan, Verh-Uni ja Zasekovo. Hallinnollinen keskus on Jukamenskojen kylä.
Asukkaista 63,0 % on udmurtteja, 18,9 % tataareja ja 16,1 % venäläisiä. Kaupunkiväestöä ei ole.
Jukamenskojesta on maantieyhteys Glazovin kautta Iževskiin. Piirissä toimii turvetuotantoyritys, tiilitehdas, pellavanjalostuslaitos, meijeri, leipätehdas sekä puunhankintaa ja -jalostusta harjoittava yritys. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan, perunan, pellavan ja vihannesten viljelyyn.
Paikallislehtenä ilmestyy "Znamja Oktjabrja".
Jukamenskoje
Jukamenskoje (, ) on kylä ja maalaiskunta Udmurtiassa Venäjällä. Se sijaitsee Lekmaan laskevan Jukamenkajoen suussa 40 kilometriä Glazovista lounaaseen. Kylä on Jukamenskojen piirin keskus. Asukkaita on 4 300 henkeä (vuonna 2002).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1771. Sen asukkaat ovat etupäässä udmurtteja, tataareja ja venäläisiä.
Jukamenskojesta on maantieyhteys Glazoviin. Kylässä toimii leipätehdas, meijeri, pellavanjalostuslaitos sekä puunhankintaa ja -jalostusta harjoittava yritys. Siellä on keskikoulu, taidekoulu, lasten luomistyön keskus, kulttuuritalo, kaksi kirjastoa, museo ja piirisairaala.
Uvan piiri
Uvan piiri (, ) on kunnallishallintoalue Udmurtian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1935 perustetun piirin pinta-ala on 2448,8 neliökilometriä. Asukkaita on 39 700 henkeä (vuonna 2010).
Uvan piiri sijaitsee Udmurtian länsiosassa. Se rajoittuu pohjoisessa Seltyn ja Jakšur-Bodjan, idässä Zavjalovon, etelässä Malaja Purgan ja Možgan sekä lännessä Vavožin ja Sjumsin piireihin. Pinta-alasta 60 % on metsää. Seudun jokia ovat Uva, Nylga, Vala, Kakmož, Arlet ja Muškovai. Hyötykaivannaisiin kuuluvat öljy, turve, hiekka ja savi.
Piiriin kuuluu 17 maalaiskuntaa: Bulai, Karkalai, Krasnoje, Kuljabino, Kyilud, Muškovai, Novyi Multan, Nylga, Petropavlovo, Poršur-Tuklja, Sjam-Možga, Tšekan, Tšistostem, Udugutšin, Uva, Uva-Tuklja ja Žužges. Hallinnollinen keskus on Uvan kaupunkimainen taajama.
Asukkaista 48,4 % on udmurtteja, 46,5 % venäläisiä ja 3,2 % tataareja. Kaupunkiväestön osuus on 50,4 %.
Piirin kautta kulkee Iževskin ja Kilmezin välinen rautatie. Iževskistä Nylgan kautta johtava maantie haarautuu Uvassa Vavožiin, Sjumsiin ja Seltyyn. Seudulla sijaitsee Udmurtian vanhin öljyntuotantoalue. Lisäksi on turpeentuotantoa, puunhankintaa ja -jalostusta sekä elintarvike- ja rakennusteollisuutta. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan, perunan, pellavan ja vihannesten viljelyyn.
Paikallislehtenä ilmestyy "Uvinskaja gazeta" ja sen udmurtinkielinen liite "Daur".
Moukanpeli
Moukanpeli on toinen Reijo Mäen kirjoittama kirja. Se julkaistiin vuonna 1986 ja aloitti Vares -kirjasarjan.
Moukanpelissä Vares palkataan selvittämään hanketta, jonka tarkoitus näyttää olevan venemiljonäärin omaisuuden kavaltaminen. Seikkailu on rakennettu junamatkaksi läpi Euroopan. Ajankuvaa ovat passintarkastukset, puhelikopit, postikortit, shekit ja sähkeet.
Mäen teoksissa myöhemmin toistuvia elementtejä ovat alkoholinkäyttö, kuvataide, pettäminen ja vasemmistoterrorismi. Teoksessa esitellään Vareksen tyttöystävä, valtio-opin assistenttina työskentelevä, tasa-arvoryhmään kuuluva kasvissyöjä Janatuinen, joka esiintyy myös kirjoissa Kuoleman kapellimestari ja Vares ja kaidan tien kulkijat.
Thompson Twins
Thompson Twins oli brittiläinen popyhtye, joka perustettiin huhtikuussa 1977. Yhtye hajosi toukokuussa 1993. Thompson Twins oli suosituimmillaan 1980-luvun puolivälissä. Yhtye nimettiin "Tintin seikkailut" -sarjakuvassa esiintyvien kahden etsivän, Thomsonin ja Thompsonin () mukaan. Thompson Twins esiintyi vuonna 1985 Live Aid -hyväntekeväisyyskonsertissa muun muassa Madonnan kanssa.
Salatut (keittiö) elämät
Salatut (keittiö) elämät on keittokirja, jossa kerrotaan "Salatut elämät" -televisiosarjan vuonna 2001 mukana olleiden hahmojen lempireseptejä. Reseptejä kirja sisältää yli 50, yhteensä 19 hahmolta. Lisäksi jokaisesta hahmosta on teksti, jossa hahmosta saadaan esille uusia puolia keittiön kautta ja paljon kuvia hahmoista. Kirjan ovat kirjoittaneet sarjassa esiintyvän Laura Kivirannan näyttelijä Piitu Uski sekä Susanna Laaksonen, joka on yksi televisiosarjan käsikirjoittajista. Kirjan käsikirjoitusversio on nähty televisiossa, "Salattujen elämien" jaksossa 255.
Peroksinitriitti
Peroksinitriitti tai peroksonitriitti on anioni, jonka kaava on ONOO. Peroksinitriitti on hyvin vahva hapetin.
Peroksinitriitti-ioni on nitraatti-ionin isomeeri. Peroksinitriitti on peroksityppihapokkeen protonoitumisessa muodostuva ioni. Peroksityppihappo luovuttaa protoninsa noin pH:ssa 6,8. Ioni on vahva hapetin mutta suhteellisen pysyvä emäksisissä liuoksissa sekä eräät yhdisteet kiinteänäkin. Väriltään peroksinitriitti-ioneja sisältävät liuokset ovat keltaisia. Siitä muodostuu happokäsittelyllä peroksityppihapoketta, joka on pysymätön ja hajoaa muodostaen hydroksyyliradikaaleja. Peroksinitriittianionista on kaksi isomeerista muotoa, cis- ja trans-peroksinitriitti-ionit, joista cis-isomeeri on liuoksessa vallitseva. Typpiatomin ja peroksiryhmän hapen välillä on kaksoissidoksen luonnetta.
Peroksinitriitti-ioneja muodostuu hapetettaessa nitriittisuoloja vetyperoksidin avulla. Tämän menetelmän seurauksena liuos sisältää epäpuhtautenaan muun muassa nitraatti-ioneja. Jotta tällä menetelmällä saataisiin nitriitti-ionit hapettumaan merkittävissä määrin peroksinitriitti-ioneiksi, reaktio on suoritettava 0 °C lämpötilassa. Peroksinitriittejä voidaan valmistaa myös fotokemiallisesti nitraateista UV-valoa käyttämällä tai röntgensäteiden tai elektronipommituksen seurauksena. Muita tapoja ovat natriumatsidin otsonointi ja nitriittiestereiden hydrolyysi emäksen avulla.
Peroksinitriitti-ioni on suhteellisen pysyvä emäksisissä liuoksissa, esimerkiksi pH:ssa 12 useita kuukausia. Se muuntuu hitaasti nitraatti-ioniksi tai hajoaa nitriitti-ioniksi ja happikaasuksi. Peroksinitriitti-ioni on vahva hapetin ja kykenee hapettamaan esimerkiksi jodidi-ionin hypojodihapokkeeksi. Se pystyy hapettamaan myös esimerkiksi vetyperoksidin hapeksi. Pelkistyessään peroksinitriittianionista muodostuu nitriittianioni. Tietyissä tapauksessa ioni voi toimia myös pelkistimenä. Esimerkiksi permanganaatti-ioni hapettaa sen pelkistyen manganaatti-ioniksi.
Eliöissä peroksinitriittiä muodostuu superoksidi-ionien reagoidessa typpimonoksidin kanssa. Reaktio on nopea ja nopeampi kuin esimerkiksi superoksididismutaasin katalysoima superoksidin hajotusreaktio. Peroksinitriitti on voimakas hapetin ja hapettaa esimerkiksi kysteiiniaminohapon sivuketjujen tioliryhmiä, mikä voi johtaa toimimattomiin entsyymeihin. Se on myös voimakkaasti nitraava yhdiste, joka nitraa muun muassa proteiinien tyrosiiniaminohappoja. Se reagoi myös metioniini- selenokysteiiniaminohappojen kanssa. Peroksinitriitti-ionilla on havaittu olevan rooli muun muassa hermoston sairauksissa, tulehdussairauksissa sekä sydän- ja verisuonitaudeissa.
Luettelo Sverigetopplistanin ykkösistä vuonna 2012
Tämä on luettelo Sverigetopplistan-singlelistan kärkipaikkaa hallussaan pitäneistä artisteista ja singleistä vuonna 2012.
Sjumsin piiri
Sjumsin piiri (, ) on kunnallishallintoalue Udmurtian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 1789,0 neliökilometriä. Asukkaita on 13 400 henkeä (vuonna 2010).
Sjumsin piiri sijaitsee Udmurtian länsiosassa. Se rajoittuu koillisessa Seltyn, idässä Uvan ja etelässä Vavožin piireihin sekä lännessä ja luoteessa Kirovin alueeseen. Pinta-alasta 70 % on metsää. Tärkein joki on Kilmez. Hyötykaivannaisiin kuuluvat turve, hiekka ja sora.
Piiriin kuuluu 8 maalaiskuntaa: Dmitrošur, Gura, Gurtlud, Kilmez, Muki-Kaksi, Orlovskoje, Sjumsi ja Vaskino. Hallinnollinen keskus on Sjumsin kylä.
Asukkaista 55 % on venäläisiä, 37 % udmurtteja ja 3 % tataareja . Kaupunkiväestöä ei ole.
Piirin läpi kulkee Kazanin, Permin ja Jekaterinburgin välinen Siperian maantie. Iževskiin on maantieyhteys Uvan ja Nylgan kautta. Eteläosan kautta kulkee Iževskin, Uvan ja Kilmezin taajaman välinen rautatie. Tärkeimmät elinkeinot ovat puunhankinta ja -jalostus. Lisäksi on turvetuotantoa ja elintarviketeollisuutta. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan ja pellavan viljelyyn.
Paikallislehtenä ilmestyy "Znamja".
Sjumsi
Sjumsi ( ja ) on kylä ja maalaiskunta Udmurtiassa Venäjällä. Se sijaitsee Kilmezin sivujoen Sjumsinkan varrella 132 kilometriä Iževskistä luoteeseen. Kylä on Sjumsin piirin keskus. Asukkaita on 5 600 henkeä (vuonna 2002).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1615. Sen asukkaat ovat etupäässä venäläisiä, udmurtteja ja tataareja.
Sjumsin kautta kulkee Kazanin, Permin ja Jekaterinburgin välinen Siperian maantie. Iževskiin on maantieyhteys Uvan ja Nylgan kautta. Kylässä toimii metsäteollisuuslaitos, konepaja, lihanjalostuslaitos, meijeri ja leipomo. Siellä on keskikoulu, taidekoulu, lasten luomistyön keskus, ammattikoulu ja piirisairaala.
Jacques Desbrière
Jacques Desbrière (s. 1925 Pariisi) on ranskalainen säveltäjä. Hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa runsaasti pianomusiikkia ja sävellyksiä erilaisille kamarikokoonpanoille. Hänen teostensa joukossa on myös Patrick Gallois'lle omistettu sinfonia, jonka kantaesitti Jyväskylä Sinfonia vuonna 2005 ja josta on saatavilla Naxoksen levytys.
Liekokasvit
Liekokasvit ("Lycopodiaceae") on liekomaisten ("Lycopodiopsida") luokan "Lycopodiales"-lahkon ainoa heimo, joka sisältää kaikki nykyisin elävät lieot. Ketunlieon suku on joskus sijoitettu omaan heimoonsa ("Huperziaceae").
Sukkanauhakäärme (kirja)
Sukkanauhakäärme on Jussi Vares -kirjasarjan neljäs kirja. Kirjan on kirjoittanut Reijo Mäki ja se on julkaistu vuonna 1989. Kirjasta on myös tehty elokuva, "Vares – Sukkanauhakäärme", joka sai ensi-iltansa vuonna 2011. Elokuvan ohjasi Lauri Törhönen ja Varesta esitti Antti Reini.
Kirjassa Vares saa asiakkaan, joka epäilee vaimoaan uskottomuudesta. Samaan aikaan Kakolassa valmistelee pakoaan vaarallinen vanki Torsten Rapp.
Salatut elämät: Päiväkirja matkasta tähtien ja tarinoiden maailmaan
Salatut elämät: Päiväkirja matkasta tähtien ja tarinoiden maailmaan on vuonna 2002 julkaistu kirja, jossa pohditaan "Salatut elämät" -televisiosarjan tapahtumia sarjan alusta alkaen aina jouluun 2001 saakka. Kirjasta löytyvät useat televisiossa nähdyt tärkeät repliikit ja lausahdukset. Kirjan on kirjoittanut Susanna Laaksonen.
Dalton Vigh
Dalton Vigh de Sousa Vales (s. 10. heinäkuuta 1964 Rio de Janeiro) on brasilialainen näyttelijä.
Volhovets
Volhovets () on Volotovon kunnan keskustaajama Novgorodin alueen Novgorodin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Novgorodin koillispuolella heti kaupungin rajan vieressä. Taajamassa on 1000 ja kunnassa 2100 asukasta (vuonna 2009).
Volotovon kunnan pinta-ala on 121,4 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä ja pohjoisessa Novgorodin kaupunkipiirikuntaan, idässä Novgorodin piirin Savinon ja Bronnitsan kuntiin sekä etelässä Ilmajärveen. Pinta-alasta 76,6 % on maatalousmaata, 9,1 % vesialueita ja 8,7 % metsää. Seudun läpi virtaa Olhavanjoen sivuhaara Malyi Volohovets, johon yhtyy Višerajoki. Eteläosa kuuluu Mstajoen suistoon. Suojelukohteita ovat Mstan ja Olhavajoen yhdistävä Siversin kanava sekä Savinon tammimetsä.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu 14 kylää: Hutyn, Kirillovskoje Seltso, Kunino, Malaja Gorka, Novaja Derevnja, Novoje Kunino, Radionovo, Seltso Šaterno, Skovorodka, Šolohovo, Spas-Nereditsy, Ušersko, Volotovo ja Zarelje.
Kunnassa toimii maatalousyritys Kolos, Skaran ompelimo, Novitan jalkinetehdas, puunjalostusyritys ja kaksi kalankasvattamoa. Palvelut ovat keskittyneet lähellä sijaitsevaan Novgorodiin. Volhovetsissa on kirjasto ja ensiapuasema, Šolohovossa kulttuuritalo, kirjasto ja ensiapuasema ja Volotovossa kirjasto. Lähin keskikoulu on Savinossa.
Seudulla on lukuisia nähtävyyksiä, joista eräät kuuluvat Unescon maailmanperintökohteisiin: Kovalevon Kristuksen kirkastumisen kirkko (1345), Lipnjan luostarin Nikolauksen kirkko (1292), Skovorodkan luostarin arkkienkeli Mikaelin kirkko (1355), Nereditsan luostarin Vapahtajan kirkko (1198), 1500–1800-luvuilta peräisin oleva Hutynin luostarin rakennuskompleksi, Rurikin muinaislinna (800–900-luvuilta) Olhavajoen niskalla ynnä muita.
Suomen Väestönsuojelujärjestö
Suomen Väestönsuojelujärjestö ry perustettu 20.11.1927, toiminta siirtyi osaksi Suomen Pelastusalan Keskusjärjestöä (SPEK) vuonna 1992.
Knut Hammarskjöld
Knut Hammarskjöld (16. tammikuuta 1922 Geneve, Sveitsi – 3. tammikuuta 2012 Lidingö, Tukholman lääni, Ruotsi) oli ruotsalainen diplomaatti ja IATAn johtaja.
Hammarskjöld oli lähetystöneuvos Ruotsin OEEC-delegaatiossa 1959–1960, sen jälkeen kuusi vuotta EFTA:ssa apulaispääsihteerinä ja IATAN pääjohtaja 1966–1984.
Hammarskjöld asui pitkään Kanadassa Montrealissa, josta hän muutti vaimonsa Inga-Lill Hammarskjöldin kanssa Gotlantiin, jonne he perustivat yrityksen Suderhälsan. Vuonna 2006 he muuttivat Lidingöön.
Hammarskjöldin setä oli YK:n pääsihteeri Dag Hammarskjöld.
Staroje Rakomo
Staroje Rakomo () on Rakomon kunnan keskuskylä Novgorodin alueen Novgorodin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee 7 kilometriä Novgorodista lounaaseen. Kylässä on 240 ja kunnassa 1 300 asukasta (vuonna 2009).
Rakomon kunnan pinta-ala on 249,5 neliökilometriä. Se rajoittuu etelässä ja lännessä Novgorodin piirin Borkin ja luoteessa Pankovkan kuntiin, pohjoisessa Novgorodin kaupunkipiirikuntaan sekä lännessä Ilmajärveen. Pinta-alasta 66,9 % on vesialuetta ja 28,1 % maatalousmaata. Sedulla virtaavat Rakomka- ja Verjažajoet.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 24 kylää: Beregovyje Moriny, Georgi, Gornyje Moriny, Hotjaž, Ilmen, Jurjevo, Kozynevo, Lukinštšina, Medvežja Golova, Miloslavskoje, Moisejevitši, Nehotilovo, Neronov Bor, Novoje Rakomo, Ondvor, Pestšanoje, Radbelik, Raštšep, Sapunov Bor, Tri Otroka, Troitsa, Vasiljevskoje, Zdrinoga ja Želkun. Suurin asutuskeskus on vajaan 500 asukkaan Ilmen.
Rakomo on yksi Novgorodin seudun vanhimmista kylistä. Se mainitaan ensimmäisen kerran Nestorin kronikassa vuoden 1015 kohdalla. Arkeologiset kaivaukset ovat osoittaneet, että asutus on syntynyt ensimmäisen vuosituhannen lopussa.
Seudun pääelinkeino on maatalous. Kunnassa toimii maatalousteknikumi ja juomavesipullottamo. Työvoimasta 85,9 % työskentelee kunnan ulkopuolella, lähinnä Novgorodissa ja Pietarissa.
Rakomossa on kulttuuritalo, kirjasto ja ensiapuasema, Ilmenin kylässä alakoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja poliklinikka. Nähtävyyksiin kuuluvat muinaiset asuin- ja hautapaikat, Staroje Rakomon, Pestšanojen ja Vasiljevskojen kirkot sekä toisen maailmansodan muistomerkit.
Säkylän yhteiskoulu
Säkylän yhteiskoulu on koulu, joka toimii Iso-Säkylässä Säkylässä. Rakennuksessa on luokat 7-9 luokille ja lukiolle.
Säkylän yhteiskoulun toiminta alkoi jo 1950-luvulla, mutta silloin koululla ei ollut omia tiloja. Koulukeskus rakennettiin alun perin 1970-luvulla, jolloin Säkylän yhteiskoulu muutettiin Säkylän yläasteeksi jonka nimi vaihtui takaisin Säkylän yhteiskouluksi 27.4.2000. Tuolloin tontti koostui vain läntisimmästä rakennuksesta, jonka yhteyteen rakennettiin myöhemmin toinen osio, jossa sijaitsee lukion tilat, pienryhmän luokat ja auditorio. Isommassa ja vanhemmassa osiossa sijaitsee puolestaan ruokala, liikuntasali ja kaikki muut mahdolliset teorialuokat. Tontille rakennettiin ajan myötä myös pohjoisrajan viereen punainen tiilirakennus, jossa ovat teknisen työn tilat. Koulun rakentamiseen käytetyt materiaalit eivät olleet kovin kestäviä ja pitkäikäisiä, sillä 1990-luvulta lähtien rakennus alkoi kärsiä homevaurioista. Sen myötä koko koulurakennus ja sen tontti teknisten töiden rakennusta lukuun ottamatta koki vuosien 2010-2011 aikana mittavan saneerauksen, jossa poistettiin kaikki homevauriot, paranneltiin koulun pihaa ja sekä luokkien että käytävien järjestystä muutettiin. Teknisen työn luokka sai saneerauksessa omat uusitut tilansa myöhemmin ns. Taitotalosta.
Koulussa opiskelee joka lukuvuosi yhteensä noin 350 oppilasta joista noin 200 (Säkylän ja Köyliön kuntien yhdistymisen jälkeen Lallin koulun luokat 7-9 siirtyivät Säkylän yhteiskouluun) on yläkoululaisia ja lukiolaiisn on n. 150.
Mä olen nainen
Mä olen nainen on suomalainen tangokappale, jonka on säveltänyt ja sanoittanut Sirkka Valkola-Laine. Kappaleen levytti ensimmäisenä Hertta Väkeväinen vuonna 1948. Vera Telenius julkaisi kappaleen vuonna 1974 albumillaan "Yön laulajatar". Kappaleen ovat levyttäneet myös Ritva Oksanen, Tuulikki Eloranta ja Helga Väänänen.
Yleisluistelun Euroopan-mestaruuskilpailut 1903
Euroopan luistelumestaruudesta kilpailtiin Kristianiassa 31. tammikuuta-1. helmikuuta 1903. Vain miehet kilpailivat. Mestaruus jäi ratkaisematta, koska kukaan kilpailijoista ei voittanut kolmea matkaa. Kaikki matkavoitot menivät eri henkilöille, kaikkiaan kolme kuitenkin Norjaan. Kilpailut olivat osa Pohjoismaisia kisoja, jotka tämän ainoan kerran järjestettiin Kristianiassa, silloisessa Ruotsi-Norjassa.
Pichilemu
Pichilemu on kaupunki Keski-Chilessä. Se sijaitsee rannikolla, noin 170 kilometriä maan pääkaupungista Santiagosta lounaaseen. Pichilemussa oli vuoden 2010 arvion mukaan 14 302 asukasta. Kaupungin päätulonlähde on turismi.
Pichilemu on tunnettu laadukkaista surffausmahdollisuuksistaan. Alueella on kolme tunnettua spottia: "La Puntilla, Infiernillo" sekä "Punta de Lobos".
Rawaki
Rawaki on Phoenixsaariin kuuluva atolli Tyynessä valtameressä. Nykyään saari kuuluu Kiribatille. Saaren pinta-ala on noin 0,65 km. Saaren murtoveden laguuni ei ole yhteydessä mereen.
Rawaki on suurin piirtein päärynän muotoinen. Sen pituus on noin 1,2 km ja leveys 800 metriä. Korkein kohta kohoaa kuuteen metriin. Puuttomalla saarella kasvaa lähinnä vain matalaa ruohoa, joten saari tarjoaa runsaalle linnustolle oivallisen pesimäpaikan. Toisin kuin muilla Tyynenmeren saarilla, Rawakilla ei ole havaittu rottia vuoden 1924 tutkimusretken aikana. Villejä kaniineja esiintyi 1800-luvulla, mutta kanta hävitettiin vuonna 2008. Samana vuonna saari julistettiin osaksi Phoenixsaarten suojelualuetta.
Toisin kuin monilla muilla Tyynenmeren saarilla, Rawakilla ei tiettävästi ole milloinkaan ollut asutusta. Saaren löysi kapteeni John Palmer 23. helmikuuta 1824. Yhdysvallat julisti ottavansa saaren haltuunsa Guano Islands Actin nojalla 14. maaliskuuta 1859. Saaren guanoesiintymiä hyödynnettiin vuoteen 1871, jolloin saari hylättiin. Yhdysvallat mitätöi julistuksensa Tarawan sopimuksessa, joka toimeenpantiin vuonna 1983. Vuonna 1889 britit olivat julistaneet saaren protektoraatikseen. Vuoden 1937 maaliskuusta lähtien se oli Gilbert- ja Ellicesaarien siirtokunnan lainsäädännön alainen. Kun Kiribati itsenäistyi vuonna 1979, Yhdysvallat luopui muodollisista vaatimuksistaan saarta kohtaan ja se liitettiin osaksi Kiribatin valtiota.
Lavotškin La 400 Dal
Lavotškin La-400 Dal oli Neuvostoliiton korkeatorjuntaa varten suunnittelema, mutta epäonnistunut ilmatorjuntaohjusjärjestelmä. Lavotškinin suunnittelutoimisto teki harvoja ohjushankkeita. Dal-hanke peruutettiin vuonna 1973. Ohjusjärjestelmätyyppiä ei siten hyväksytty lainkaan aktiiviseen palveluskäyttöön. Ohjustyypin ns. Nato-tunnus oli "SA-5 Griffon", joka korvautui myöhemmin toisella ("SA-5 Gammon", S-200). Itse ohjusosan nimitys oli "V-1000".
Ohjusjärjestelmä oli raskas ja vaikeasti liikuteltava, mutta sen etuna oli muun muassa hyvin korkea pystyulottuvuus (apogee), noin 30 kilometriä. Vaakaulottuvuus oli noin 200 kilometriä. Ohjustyypin taisteluosa oli tarkoitus varustaa ydinlatauksella. Ydinkärki oli luultavasti tyypiltään RDS-4 "Tatjana". Tatjana oli taktinen plutonium-pohjainen imploosioon pohjautuva fissioräjähde, voimakkuudeltaan noin Fat Man -pommin tasoa (30 kT).
Ohjusjärjestelmä oli täysin tutkaohjattu ja korkeatorjuntaan tähdätty (muun muassa korkealla lentävät tiedustelukoneet, kuten U-2).
Suunnittelutoimiston johtaja Semjon Lavotškin kuoli 9. kesäkuuta 1960, mikä vaikeutti ohjushankkeen toteutumista.
Lavotškin La-400 "Dal" oli syy siihen, ettei esimerkiksi S-50 tai S-100 -tunnuksia käytetty vastaavasti. Suomalaisen eversti Ahti Lapin mukaan La-400 Dalin oli tarkoitus olla S-50/S-51, La-420 Dal M:n puolestaan S-100. Lapin mukaan vastaavia tyyppinimityksiä lienee käytetty lähinnä Nato-maita hämäämään, sillä sellainen salaperäisyyteen verhoutuminen oli yleinen käytäntö Neuvostoliitossa.
Ohjustyypin suora perillinen oli S-200, mutta se vaikutti myös muiden it-ohjustyyppien (muun muassa S-125) kehittelyyn. Jatkoversio oli tyypiltään La-420 Dal M, jota ei sitäkään hyväksytty aluetorjuntaan.
La-400 Dalin suojauspiirin eli -katveen oli ilmeisesti tarkoitus kattaa Neuvostoliiton reunamilla sijaitsevista kaupungeista Tallinna, Leningrad ja Baku.
Rákóczin silta
Rákóczin silta on Tonavan yli kulkeva silta Budapestissa Unkarissa. Se yhdistää Pestin Könyves Kálmánin kehäkadun ja Budan Lágymányosin kaupunginosan, ja sen vieressä kulkee Budapestin eteläinen rautatiesilta.
Rákóczin siltaa alettiin suunnitella vuonna 1992 Budapestin ja Wienin yhdessä järjestämää maailmannäyttelyä varten. Näyttely ei toteutunut, mutta silta rakennettiin silti ja se valmistui vuonna 1995. Sen suunnitteli Tibor Sigrai. Sillalle ehdotettiin useita nimiä, ja se nimettiin aluksi Lágymányosin sillaksi Budan samannimisen kaupunginosan mukaan. Huhtikuussa 2011 Budapestin kaupunginvaltuusto päätti antaa sillalle uuden nimen "Unkarin historiassa kuuluisan" Rákóczin suvun mukaan.
Rákóczin silta on teräspalkkisilta, joka lepää kolmen pilarin varassa. Sillan erikoisin piirre on valaistus: sillalla on viisi pylvästä, joissa on kussakin kaksi peiliä 35 metrin korkeudessa. Peilit on valaistu alhaalta päin halogeenilampuilla, ja ne heijastavat valon tasaisesti ajotielle. Jalkakäytävä, pyörätie ja kaiteet on valaistu neonvaloilla.
Seitsemän pientä hiirtä
Seitsemän pientä hiirtä () on Japanissa valmistettu lastenohjelma. Suomessa sarjaa on esittänyt YLE TV2 ensimmäisen kerran vuonna 1998. Sen jälkeen se on uusittu ainakin tammikuussa 2006, joulukuussa 2010 sekä 26. joulukuuta–28. joulukuuta 2012.
Sarjassa seurataan erään hiiri-perheen elämää, johon kuuluvat seitsemän pientä hiirilasta, neljä poikaa ja kolme tyttöä, sekä heidän isänsä ja äitinsä. Hiirilapset ovat erittäin kekseliäitä, ja näin perhe selviytyy hankalimmistakin tilanteista.
Ödön Lechner
Ödön Lechner (27. syyskuuta 1845 Pest – 10. kesäkuuta 1914 Budapest, Itävalta-Unkari) oli unkarilainen arkkitehti, jota on kutsuttu ”Unkarin Gaudíksi”. Hän pyrki luomaan omaleimaisen unkarilaiskansallisen arkkitehtuurin, johon hän yhdisteli aineksia wieniläisestä jugendista, unkarilaisesta kansantaiteesta ja hindulaisesta arkkitehtuurista. Lechnerin töiden tunnuspiirteenä on värikäs keramiikka.
Lechner syntyi vuonna 1845. Hän aloitti arkkitehtuurin opinnot Pestissä mutta muutti 1866 Berliiniin, jossa opiskeli kolmen vuoden ajan Bauakademiessa. Lechner perusti 1869 Gyula Pártosin kanssa arkkitehtitoimiston Pestiin ja suunnitteli joitakin rakennuksia. Lechner harjoitteli vuodet 1874–1878 Clément Parentin toimistossa Ranskassa. Sieltä hän matkusti Englantiin.
Lechner suunnitteli palattuaan Unkariin rakennuksia ranskalaiseen renessanssityyliin, mutta 1890-luvulla hän kiinnostui oman unkarilaisen tyylin luomisesta. Lechner jätti kumppaninsa Pártosin kanssa suunnitelman Unkarin taideteollisuusmuseon suunnittelukilpailuun. Rakennuksesta tuli lopulta rahapulan vuoksi pienempi kuin arkkitehdit olivat suunnitelleet, mutta se noudatteli kuitenkin suunnitelmien linjaa. Museorakennusta pidettiin aikansa pioneerityönä ja merkittävänä kokeiluna unkarilaisessa arkkitehtuurissa.
Taideteollisuusmuseon jälkeen Lechnerin tyyli siirtyi enemmän unkarilaisen kansantaiteen suuntaan, ja esimerkiksi vuosina 1899–1901 rakennetussa Postisäästöpankin rakennuksessa nähtävät ormanentit ovat saaneet vaikutteita perinteisistä kirjontatöistä. Lechnerin myöhempiä töitä olivat muun muassa Sipeki Balásin huvila Budapestissa ja Pyhän Elisabetin kirkko Bratislavassa. Lechner sai myös monia nuorempia seuraajia 1900-luvun alussa, ja he levittivät Lechnerin tyyliä Itävalta-Unkariiin kuuluneelle Karpaatieen altaan alueelle.
Yleisluistelun Euroopan-mestaruuskilpailut 1905
Euroopan luistelumestaruudesta kilpailtiin Tukholmassa 4.-5. helmikuuta 1905. Vain miehet kilpailivat. Kilpailut olivat osa Pohjoismaisia kisoja. Suomen Johan Wikander julistettiin Euroopan-mestariksi. Kolme parasta luistelijaa oli kiistatta suomalaisia, muilta osin järjestys on osittain mielivaltainen.
Tupolev Tu-28
Tupolev Tu-28 (NATO-raportointinimi: "Fiddler") oli neuvostoliittolainen raskas kaksimoottorinen suihkuhävittäjäkone. Tu-28 suunniteltin torjumaan etenkin B-52-pommikoneita vastaan, lähinnä suurten asuttamattomien alueitten yläpuolella kuten Siperiassa. Konetyyppi oli suunnittelutoimiston laatimista ainut suihkuhävittäjä.
Tupolevin suunnittelutoimisto oli keskittynyt lähinnä raskaisiin sekä keskiraskaisiin strategisiin pommituskoneisiin, mikä helposti kuvastuu myös Tu-28:ssa. Myös Tu-128 on samaa konetta koskeva, ehkä Natoa harhauttamaan pyrkivä nimite.
Tu-28:n huippunopeus oli 1,5 Machia ja sen lakikorkeus vaihteli 15 000–20 000 metriä. Aseistamaton tyyppiversio ylsi korkeampiin saavutuksiin. Konetyyppi oli lajissaan kaikkein raskain lentopainoltaan sekä suurin mitoiltaan.
Tu-28 "Fiddler" poistettiin palveluksesta vuonna 1992.
Feministin käsikirja
Feministin käsikirja on vuonna 2009 ilmestynyt Liisa Huhdan ja Rosa Meriläisen kirja feminismistä. Teoksen kustansi Ajatus Kirjat. Teos koostuu kymmenestä luvusta, jotka on muotoiltu feministin kymmenenä käskynä.
Karin Wolff
Karin Wolff (s. 23. helmikuuta 1959 Darmstadt) on saksalainen kristillisdemokraattisen unionin poliitikko. Hän opiskeli Mainzin Johannes Gutenberg -yliopistossa ja Marburgin yliopistossa historiaa, evankelista teologiaa, filosofiaa ja etnologiaa. Hän on työskennellyt opettajana. Hän elää avoimesti lesbosuhteessa.
Wolff liittyi puolueeseensa vuonna 1976, ja hänestä tuli Hessenin Landtagin jäsen vuonna 1995. Hän toimi vuosina 1999–2008 Hessenin kulttuuriministerinä ja vuosina 2003–2008 Hessen varaministeripresidenttinä. Vuodesta 2000 vuoteen 2008 hän kuului puolueensa kansalliseen johtokuntaan.
Wolff on aktiivinen Saksan evankelisessa kirkossa. Hän on saanut kritiikkiä esitettyään raamatullisen luomisopin opettamista biologian oppitunneilla evoluutioteorian tapaan. Hän ei näe ristiriitaa luomisuskon ja evoluutioteorian välillä.
Neuropsykiatria
Neuropsykiatria on useimmiten psykiatrian tai neurologian suppea erikoisala. Neuropsykiatria on saavuttanut Saksassa itsenäisen aseman, mutta sielläkään ei ole mahdollisuutta hankkia neuropsykiatrin tutkintoa. Yhdysvalloissa voi opiskella neuropsykiatriksi, jos on valmistunut ensin neurologiksi tai psykiatriksi.
Neuropsykiatrian määritelmästä ei vallitse täyttä yksimielisyyttä. Erään määritelmän mukaan neuropsykiatria tutkii psyykkisiä tai kognitiivisia oireita aiheuttavia aivosairauksia. Tämä määritelmä on sikäli huono, että se ei erottele neuropsykiatriaa muusta psykiatriasta, sillä myös psykiatria tutkii psyykkisiä tai kognitiivisia oireita aiheuttavia aivosairauksia.
Toisen määritelmän mukaan neuropsykiatria tutkii ”poikkeavan käytöksen” neurologisia eli aivoelimellisiä syitä. Osa neuropsykiatreista on erikoistunut synnynnäisten neurologisten poikkeavuuksien kuten ADHD:n ja Aspergerin, Kannerin sekä Touretten oireyhtymän diagnosointiin ja hoitoon.
Näyttöön perustuvia hoitoja on luotettavien tutkimusten puuttuessa neuropsykiatriassa toistaiseksi käytettävissä vain harvoin.
Väestötutkimuksissa on havaittu, että runsas antibioottien käyttö elämän alkuvaiheessa lisää neuropsykiatristen häiriöiden riskiä. Ilmiö saattaa selittyä sillä, että antibioottien käyttö muuttaa suoliston bakteerikantaa, lisää immuunipuolustukseen osallistuvien sytokiinien pitoisuuksia aivoissa ja muuttaa veri-aivoesteen toimintaa.
Téa Obreht
Téa Obreht oik. "Bajraktarevic" (s. 30. syyskuuta 1985 Belgrad, Jugoslavia) on slovenialais-bosnialaista syntyperää oleva yhdysvaltalainen kirjailija. Obrehtin esikoisromaani "Tiikerin vaimo" ("The Tiger's Wife", 2011) sai Orange-palkinnon 2011.
Obrehtin novelleja on ilmestynyt useissa lehdissä ja antologiassa "The Best American Short Stories".
Obreht lähti Belgradista 1992 taloustieteilijä-äitinsä kanssa pakoon Jugoslavian hajoamissotaa. Hän asui vuosia Kyproksessa, jossa kävi englanninkielistä koulua, muutti sen jälkeen Kairoon, josta Yhdysvaltoihin, ensin Atlantaan, sitten Palo Altoon. Obreht on suorittanut perustutkinnon Kalifornian yliopistossa ja sen jälkeen valmistunut Cornellin yliopistosta Ithacasta, jossa hän asuu. Hän otti käyttöön äidinpuoleisen sukunimen äidinisänsä toivomuksesta.