hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Huntilan linnavuori
Huntilan linnavuori on Pirkanmaalla Pälkäneen puolella Kangasalan rajalla Huntilassa sijaitseva linnavuori. Linnaa ei ole tutkittu eikä sitä ole ajoitettu tarkemmin, vaikka sitä pidetään rautakautisena.
Linnamäki sijaitsee Pälkänevedellä Hyrttilänlahden ja Huntilanlahden yhtymäkohdassa. Se on kalliopohjainen soramäki, jonka huippu kohoaa 25 metriä Pälkäneveden pinnan yläpuolelle. Linnamäen kaakkoisen jyrkänteen alapuolella sijaitsee kannas, joka yhdistää Parinsalon saaren mantereeseen. Ennen vuotta 1604 tilanne oli kuitenkin toinen. Linnamäen eteläpuolella lainehti Pälkänevesi, joka tuona vuonna mursi itselleen uuden lasku-uoman Kostianvirran kohdalta. Kun vielä vuonna 1830 Längelmävesi mursi Kaivannon kanavan kohdalta uuden uoman, laski Längelmävesi pari metriä ja Iharinkoski jäi kuivaksi. Linnamäen ympäristö ei siten vastaa enää rakentamisajankohtaa. Linnan muut ilmansuunnat olivat jyrkkien kallioseinämien vuoksi luontaisesti suojaisat, mutta luoteisrinne oli loivaa. Mäen koillisreunaa seuraa noin 50 metriä pitkä kivinen vallinjäänne. Se on rakennettu suurista kivistä, joista suurimmat ovat kuutiometrin kokoisia. Mäen laki on tasaista ja siellä kasvaa metsää.
Kiinteän muinaisjäännöksen ja sen suoja-alueen rajat on vahvistettu 6.3.1995 allekirjoitetulla sopimuksella. Mäen jyrkkä lounaisseinämä aluslehtoineen on luonnonsuojelulain perusteella rauhoitettu. Linnan kaakkoispuolen jyrkänteen alla kulkee tie ja sen länsipuolella sijaitsee vapaa-ajan asunto.
Paikalla kävi Aarni Erä-Esko vuonna 1947 suorittaessaan seudulla inventointia. Vuonna 1990 Jussi-Pekka Taavitsainen tarkasti kohteen ja vuonna 1995 Jouko Pukkila ja Ville Laakso kävivät paikalla seudun inventoinnin yhteydessä. Kohdetta ei ole tutkittu arkeologisesti.
Nuutajärven linnavuori
Nuutajärven linnavuori on Pirkanmaalla Urjalan Väkkärän kylässä sijaitseva muinaislinna.
Linnavuori sijaitsee Urjalan kirkosta noin 7 kilometriä lounaaseen Nuutajärven etelärannalla olevalla kallioisella vuorella, joka kohoaa yli 40 metriä järven vedenpintaa korkeammalle. Järven puoleisilla rinteillä sijaitsee kolme jyrkännettä ja siellä ovat rinteet jyrkimmät. Mäen laella on tasainen terassi, jonka loivilla lounaisilla rinteillä on osittain litteistä kivistä ladottu valli. Kaakkois- ja itärinteillä kulkee toinen valli, joka jatkuu järven rantaan asti. Se on rakennettu pyöreämmistä kivistä. Kaakkoisrinteessä vallin ulkopuolella sijaitsee pitkänomainen noin 2,0×0,5 metrinen kiviröykkiö ja sen vieressä toinen pienempi kiviröykkiö.
Ihmisen toiminnasta kertovat muut löydetyt rakenteet. Kaakkoon johtavan polun varrella sijaitsee 1×2 metrinen ja 0,5 metriä syvä kuoppa, halkaisijaltaan kolmemetrinen pyöreä matala kumpare, jossa on keskellä syvennys ja siitä kaakkoon toinen samanlainen kaksimetrinen kumpu. Luoteiseen vievän polun eteläpuolella sijaitsee nelikulmion muotoinen ja 2×2 metriä suuri kiviröykkiö.
Kohteessa ei olla suoritettu muita tutkimuksia kuin tarkastuksia vuosina 1954 (Anna-Liisa Hirviluoto) ja 1983 (Lauri Pohjakallio).
Linnavuori sijaitsee Nuutajärven etelärannalla valtatieltä 9 jonkin matkaa länteen ja sen vieressä sijaitsee Urjalan seurakunnan leirikeskus.
Villampi
Villampi on Päijät-Hämeessä Heinolan Hujansalossa sijaitseva linnavuori.
Varsin vähän tutkittu mahdollinen linnavuori sijaitsee Heinolan kirkosta 9 kilometriä koilliseen 200 metriä Konniveden itärannasta. Linnavuori on kallioisella mäellä joka kohoaa 25 metriä Konniveden vedenpintaa korkeammalle. Jos puusto ei näkemistä estäisi, olisi mäen laelta hyvä näkyvyys yli Konniselän. Mäen ja Konneveden välistä kulkee kantatie 46. Kalliorinteen puolivälissä sijaitsee kolme kivivallia, joista kaksi ovat selvästi ihmisen sinne kasaamia.
Suurin on 22 metriä pitkä muurimainen itä-länsi-suuntainen kivivalli, joka sijaitsee etelärinteellä. Valli on noin kaksi metriä leveä ja 0,5 metriä korkea. Vallin kivet ovat noin ihmisen pään kokoisia ja sammaleiden peittämiä. Kivivallin länsipää on muuta vallia korkeampi ja leveämpi ja se loppuu jyrkänteen viereisen maakiveen, jossa muuri on myös sortunut. Vallin ja jyrkänteen väliin jää pari metriä tilaa.
Toinen ihmisen rakaentama rakenne sijaitsee kallion kaakoispuolella ja se on luode-kaakko-suuntainen kiveys. Kivivalli kuusi metriä pitkä, 0,5--1,0 metriä leveä ja puoli metriä korkea. Kiveys alkaa kalliosta ja loppuu kaakossa epämääräisesti. Tässä osassa mäen rinne viettää jyrkästi.
Kolmas kiveys voi olla ihmisen rakentama tai se voi olla luontainen. Se sijaitsee kallion itäpuolella loivahkolla rinteen osalla ja se kulkee pohjois-etelä-suuntaisena rinteen keskivaiheilla. Jos maakivien välissä olevat kivet ovat ihmisen sinne tuomia, on valli käytön jälkeen sortunut.
Kohdetta ei ole tutkittu arkeologisin kaivauksin. Vuonna 2003 Hannu Poutiainen tutki kohdetta pintapuolisesti inventoinnin yhteydessä.
Riddarkilin viikinkivallit
Riddarkilin viikinkivallit on Uudellamaalla Inkoossa sijaitseva muinaislinna.
Vallit sijaitsevat Inkoon kirkosta noin 11 kilometriä länsilounaaseen peltojen ympäröivällä metsäisellä niemekkeellä. Valleja on kolme sisäkkäin, joista sisimmän vallit ovat neljä metriä leveät ja hevosenkengän muotoiset. Sen sisään jää noin 40 m² laaja linnapiha. Seuraavat vallit sijaitsevat 15 metrin ja 35 metrin päässä sisimmästä vallista. Kaksi ulointa vallia ovat huonommin säilyneitä ja vallista puuttuu kokonaan yksi osa. Meri sijaitsee nykyään 600 metrin päässä Kuggvikenin lahdella, mutta muinoin merenpinnan korkeus oli korkeammalla. Lahti ulottui keskiajalla muinaislinnalle asti, mutta vallitukset saattavat silti olla esihistorialliset.
Kohdetta ei ole tutkittu arkeologisilla kaivauksilla. Sen sijaan sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1984 ja 1985 (Helena Edgren), jolloin tehtiin myös koekaivaus, sekä vuonna 2002 (Henrik Jansson ja Jaakko Latikka).
Sutarkullan linnavuori
Sutarkullan linnavuori on Uudellamaalla Raaseporin Karjaalla sijaitseva muinaislinna.
Linnavuori sijaitsee Karjaan kirkolta 6 kilometriä lounaaseen Lepinjärven () eteläpuolella. Mäki sijaitsee Sutarkullan talon eteläpuolisen pellon keskellä olevassa peltosaarekkeessa, jossa se kohoaa yli 15 metriä ympäristöään korkeammalle. Mäki on 160×100 metrin kokoinen ja sen pohjois- ja luoteisrinteet ovat jyrkimmät. Muissa suunnissa rinteet ovat loivia. Mäen eteläreunaa kiertää maavalli, joka on rakennettu kivistä ja maa-aineksesta. Sen eteläpuolella sijaitsee terassi, joka on tulkittu esilinnaksi. Muitakin kiveyksiä tunnetaan, mutta niiden yhteydestä linnavuoreen on epävarmaa. Länsirinteen suuntainen kivrakennelma on luultavasti kiviaita, joka on rakennettu paljon myöhemmin kuin linna. Vuoden 1981 inventoinnissa löydettiin pellolta rautakautinen saviastianpala ja kvartsia.
Kohde on todettu vuonna 1931, jolloin Nils Cleve kävi inventoinnin yhteydessä tutkimassa sitä. Paikkaa ei ole tutkittu kaivauksin, mutta sitä on arvioitu pintapuolisesti vuosina 1983 (Hirviluoto ja Suominen) ja 1996 (Seppälä). Viimeksi mainittu löysi itäpuolella kulkevan tien itäpuolelta kallion, jossa saattaa myös olla kivivalleja. Linnavuori on ajoitettu rakenteensa puolesta varhaiselle keskiajalle.
Alueen hoitaminen aloitettiin vuosina 1991–1992 tehdyllä perusraivauksella. Tämän jälkeen on niitetty heinää ja poistettu veskoita tarpeen sitä vaatiessa (hoitajana Moisanen). Ertyisesti vallitukset pyritään pitämään puustosta vapaana. Mäki on luonnonsuojelualuetta.
Juhani Tervala
Juhani Tervala (s. 1951) on suomalainen virkamies. Hän on työskennellyt liikenneministeriössä vuodesta 1992 lähtien. Hän toimi Liikenneviraston pääjohtajana vuosina 2010–2012.
Tervala on koulutukseltaan diplomi-insinööri. Liikenne- ja viestintäministeriössä hän on työskennellyt vuodesta 1992 ja sitä ennen Tielaitoksessa. Syyskuussa 2006 hän aloitti liikenne- ja viestintäministeriön yleisen osaston päällikön virassa. Tervala aloitti Liikenneviraston pääjohtajana vuoden 2010 alussa. Hänen toimikautensa piti kestää vuoden 2014 loppuun, mutta hän joutui eroamaan viraston pääjohtajan paikalta vuonna 2012 menetettyään liikenneministeri Merja Kyllösen luottamuksen. Tuolloin liikennehankkeiden kustannuslaskelmissa oli sekaannusta. Eron jälkeen hän palasi rakennusneuvoksen virkaan liikenne- ja viestintäministeriöön.
Tervala palasi Liikenneviraston palvelukseen vuonna 2014. Hän on Suomen edustaja yleiseurooppalaisiin TEN-liikenneverkostoon liittyvissä asioissa.
Aulangonlinna
Aulangonlinna on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa Aulangolla sijaitseva muinaislinna. Linnan lähettyviltä tunnetaan myös rautakautinen asuinpaikka ja polttokenttäkalmisto. Aulangolle on kehittynyt monipuolinen ja kansallisesti merkittävä kulttuuriympäristö, jota täydentää vielä harjualueelle perustettu luonnonsuojelualue.
Muinaislinna on rakennettu harjualueen korkeimmalle kohdalle Aulangonvuorelle, missä on suojaava jyrkänne ja hyvä näkyvyys pienelle Aulangonjärvelle. Jyrkkä rinne toimi muinaislinnalle luontaisesti suojaavana suuntana, mutta muissa ilmansuunnissa piti rakentaa suojavarustukset. Lännessä olevalla loivalla rinteellä löytyykin valli, joka on rakennettu maasta ja kivistä. Se on matala ja erottuu nykyään maastosta heikosti. Koska alueella on rakennettu käytäviä ja rakennuksia, osa vallista on tuhoutunut niiden tieltä. Linnapiha sijaitsi mäen laella ja se jäi vallin ja jyrkänteen väliin. Piha-alueen läpimitta oli noin 100 metriä.
Linnoituksen ikää ei varmuudella tiedetä. Linnoituksesta on maininta, että se olisi ollut olemassa ajanlaskumme alusta alkaen. Arvellaan, että linnoitus hävitettiin 1200-luvun puolivälin jälkeen samalla, kun lähelle alettiin rakentaa suurempaa Hämeen linnaa. Hävitys oli todennäköisesti seurausta ruotsalaisvalloituksesta, joka tunnetaan toisen ristiretken nimellä. Muinaislinna oli kuitenkin merkittynä Ruotsin kuninkaan karttoihin vielä vuonna 1780. Linnoitusalueen historia on edelleen hämärän peitossa, sillä laelta on löydetty vain nuotiopaikkoja ja rakennuksen pohjia. Niiden alkuperästä ja ajoituksista ei ole tietoa. Linnoitusta ei kuitenkaan olisi olemassa ilman paikallista asutusta. Linnoituksen ajoitus voidaankin epäsuorasti päätellä arkeologisesta tiedoista, jota kerätään läheisiltä asuinpaikoilta.
Kohdetta on tutkittu arkeologisin kaivauksin vuosina 1949 ja 1950 (Jouko Voionmaa). Sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1886 (Hjalmar Appelgren), 1897 (Axel Olai Heikel), 1921 (Julius Ailio), 1935 (Jouko Voionmaa), 1939 (Esko Sarasmo), 1951 (Jorma Leppäaho), 1984 (Jyri Saukkonen), 1998 (Tuula Heikkurinen-Montell), 1999 (Sirkka-Liisa Seppälä) ja 2000 (Nina Strandberg).
Bonäsholmenin linnavuori
Bonäsholmenin linnavuori on Uudellamaalla Raaseporin Tenholassa sijaitseva muinaislinna. Vaikka paikka sopisi linnavuoreksi, on se vielä epävarmaa ja vaatii jatkotutkimuksia asian varmistamiseksi.
Kallio sijaitsee Bonäsbåsetin entisessä saressa, jonne johtaa nykyään maakannas. Maankohoamisen seurauksena Bonäsbåset on kuroutunut järveksi Gennarbyvikeistä ja nykyään sinne virtaa ainoastaan Bonäsån oja. Aikaisemmin on paikalta löytynyt 27 metriä pitkä ja 2,5 metriä leveä kivinen valli, jossa oli kapea aukko. Vallissa oli mukulakiviä ja se ulottui kahden kohouman välissä olevan painauman tai solan poikki. Vuosina 1993 ja 1994 vallin jäännökset eivät olleet selvästi näkyvillä ja antoi aihetta epäilyyn, ettei kyseessä olisikaan ollut muinaislinna. Vuonna 2002 löytyi mäen eteläosasta kiveyksen pohja, jota ei kuitenkaan olla vielä tutkittu.
Hackman ja Nordman tutkivat kohdetta yhdessä. He löysivät linnan kaakkoispuolelta 27 metriä pitkän vallin. Vuonna 1993 suoritti Jussi-Pekka Taavitsainen vallien kuntoisuustarkastuksen. Kivivalli löytyi, mutta Taavitsainen piti sitä vaatimattomana. Mukana ollut professori Matti Saarniston mukaan vallille ei kuitenkaan löydy geologista selitystä. Tarkastuksen aiheena olivat nimenomaan vallin jäännökset. Osana seudun inventointia kävivät Juha Laurén vuonna 1994 ja Henrik Jansson ja Jaakko Latikka vuonna 2002 kohteella.
Skällbergetin muinaislinna
Skällbergetin muinaislinna on Uudellamaalla Siuntion Tyyskylän () kylässä sijaitseva linnavuori.
Linnavuoren laki sijaitsee vuoren alla olevasta Siuntion kirkosta noin 150 metriä länteen ja sijaitsee aivan Tjusterbyn kartanon vieressä. Lohjalle vievä seututie 116 kulkee linnavuoren ja kirkon välistä. Kirkon itäpuolelta virtaa Kirkkojoki ja muinainen Suuri rantatie ohittaa linnan. Kalliohuippuinen mäki kuuluu osana Tjusterbybergein kokoumaan ja se kohoaa yli 35 metriä ympäröiviä peltoja korkeammalle. Lakialue erottuu kohoamalla noin 15 metriä ylemmäksi Tjusterbybergenin itäisestä osasta. Mäen pohjois- ja itäreunan jyrkänteen ympäristö on jyrkkää rinnettä, jonka suojavaikutusta on tehostettu rakentamalla kaksi itä-länsisuuntaista kivivallia mäen länsipuolen kapeimpaan kohtaan. Vallit olivat vuoden 1935 mittauksissa 10–11 metriä pitkät, 1,5–2,0 metriä korkeat ja 2–3 metriä leveät. Vallit koostuvat maa-aineksesta ja mahdollisesti kivistä. Vallit jatkuvat mahdollisesti matalampana seuraten länsirinteen yläpuolella. Pohjoisen vallin keskellä on katkos, jota pidetään linnanporttina.
Varhaisin kirjallinen maininta linnavuoresta on Siuntion partori Joh. Fr. Cajanin pitäjänkertomuksen käsikirjoituksessa vuodelta 1847. Siinä hän mainitsee sen nimityksellä "vallitukset" (). Hjalmar Appelgren ei käsitellyt muinaislinnaa väitöskirjassaan vuodelta 1891. Kohdetta ei ole tutkittu arkeologisilla kaivauksilla, mutta sitä on tarkasteltu pintapuolisesti vuosina 1935 (Ella Kivikoski), 1984 (Helena Edgren) ja 2014 (Vesa Laulumaa). Vuorilinnan rautakautinen ajoitus on vain arkeologinen arvio ja se voi yhtä hyvin olla varhaiselta keskiajalta.
Linnavuoren hoito aloitettiin 1990-luvun alussa (Jukka Moisanen) ja se on ollut hoidettuna muinaisjäännöskohteena 1990-luvulta lopulta lähtien, mutta resurssien puuttumisen vuoksi hoito on ollut 2000-luvun alussa vähäistä.
Kohde on ollut suosittu käyntikohde. Kävijöille on osoitettu parkkipaikka Siuntion kirkon pihalta, josta alkaa viitoitettu polku mäelle. Parkkipaikalle pääsee Hanko-Helsinki-tieltä, josta käännytään Siuntioon ja ajamalla sitten kirkonkylään. Jyrkimpään kohtaan on rakennettu portaikko, jonka yhteydessä on opastaulu. Reitti ei sovellu liikuntarajoitteisille. Polkuja kiertää myös mäen takana.
Vaimaron linnavuoret
Vaimaron linnavuoret ovat Varsinais-Suomessa Laitilan Vaimaron kylässä sijaitsevat kaksi vierekkäistä linnavuorta.
Linnavuoret sijaitsevat Laitilan kirkosta 11,6 kilometriä pohjoiseen ja Vaimaron kyläkeskuksesta 2,5 kilometriä koilliseen. Kallioiset mäet sijaitsevat Matinmaan pellon kummallakin puolella Mustajärvelle johtavan Holmankalliontien luoteispuolella. Mäkien välimatka on 300 metriä ja niissä molemmissa on kivivalleja.
Lounaassa sijaitsevalla mäellä kaksi kaakko-koillis-suuntaiset jyrkänteet sulkevat väliinsä mäen lakikohdan. Mäellä on itä-länsisuuntainen kivivalli, joka jakaa kallion kahteen alueeseen. Vallissa esiintyy pullistumia, jotka on tulkittu tornin jäännökseksi. Mäen pohjoisreunalla on kaksi terassimaista aluetta, joista toisella on vallin jäännöksiä.
Koillispuolella sijaitsee toinen mäki, jolla on suojanaan myös jyrkänteitä ja jonka pohjoispäässä on linnavuoren jäännökset. Niitä ovat itä-länsisuuntainen kivivalli, jonka itäosassa sijaitsee portiksi tulkittu katkos. Linnapihan sisäpuolelle on jäänyt pari röykkiötä ja niiden länsipuolella on kivivallin suuntainen kivilatonus, jonka mitat ovat 15×3 metriä.
Linnavuorta on tutkittu vain pintapuolisesti vuosina 1955 (Anna-Liisa Hirviluoto) ja 1994 (Sirkku Pihlman).
Kaskalan linnanmäki
Kaskalan linnanmäki on Varsinais-Suomessa Liedon Rähälässä sijaitseva linnavuori.
Linnanmäki sijaitsee Liedon kirkosta 3 kilometriä koilliseen. Se sijaitsee Aurajoen jokilaaksossa 1,2 kilometriä joesta itään ja sen pohjoisempi kallioinen laki kohoaa noin 20 metriä ympäristöään korkeammalle. Pohjoinen mäki on suhteellisen loivarinteinen jokiasessa ilmansuunnassa. Mäen lakialueen poikki kulkee pohjois-etelä-suunnassa kivinen valli ja vallissa on pohjoispäässä jyrkkä mutka. Kivivalli on rakennettu suurista kivistä ja se on noin metrin levyinen. Kallion eteläisessä rinteessä on paljon irtonaisia kiviä.
Kohteessa ei ole suoritettu arkeologisia kaivauksia, mutta sitä on tarkasteltu pinta-puolisesti vuosina 1886 (Hjalmar Appelgren), 1954 (Matti Huurre) ja 2001 (Lea Degerholm ja Juha Ruohonen).
Otl Aicher
Otto ”Otl” Aicher (13. toukokuuta 1922 Ulm – 1. syyskuuta 1991 Leutkirch im Allgäu) oli saksalainen graafinen suunnittelija ja typografi. Hänen tunnetuin työnsä on kokonaisvastuu Münchenin 1972 kesäolympialaisten graafisesta suunnittelusta, kuten eri urheilulajeja kuvaavista piktogrammeista muodostuvasta opastejärjestelmästä. Hänen tunnetuin kirjaintyyppinsä on Rotis. Aicher oli myös yksi Ulmin muotoilukoulun (1953–1968) perustajista.
Aicher syntyi Ulmissa, Saksan lounaisessa Baden-Württembergin osavaltiossa vuonna 1922. Aicher oli Werner Schollin luokkatoveri ja ystävä ja tunsi myös tämän sisaren ja veljen, Sophie ja Hans Schollin, jotka molemmat teloitettiin myöhemmin vuonna 1943 Valkoinen Ruusu -vastarintaliikkeen jäsenyydestä Natsi-Saksassa. Myös Aicher oli voimakkaasti natsivastainen. Hänet pidätettiin vuonna 1937, kun hän kieltäytyi liittymästä Hitler-Jugendiin. Hänet pakotettiin sotapalvelukseen, josta hän karkasi vuonna 1945 ja piiloutui Schollien taloon Wutachiin.
Sodan jälkeen vuonna 1946 Aicher alkoi opiskella kuvanveistoa Münchenin taideakatemiassa. Vuonna 1947 hän perusti oman studion Ulmiin. Vuonna 1952 Aicher meni naimisiin Inge Schollin kanssa, joka oli Werner, Hans ja Sophie Schollin vanhempi sisar.
Vuonna 1953 Aicher perusti yhdessä Inge Schollin ja Max Billin kanssa Ulmin muotoilukoulun (, joka toimi vuoteen 1968 asti.
Aicher erikoistui työssään yritysgrafiikkaan ja suunnitteli muun muassa lentoyhtiö Lufthansan yhä käyttämän lintutunnuksen vuonna 1969. Aicher suunnitteli tunnuksia myös muun muassa Konstanzin yliopistolle ja Münchenin lentoasemalle. Vuonna 1980 Otl Aicher ryhtyi keittiökalustevalmistaja Bulthaupin graafiseksi konsultiksi, ja yhteistyön tuloksena syntyi muun muassa groteski- ja antiikvakirjainten muotoja yhdistelevä kirjainperhe Rotis.
Aicher kuoli syyskuussa 1991 liikenneonnettomuudessa. Münchenin kaupunginvaltuusto nimesi vuonna 2010 kaupungin Schwabingin alueella sijaitsevan kadun Otl-Aicher-Straßeksi.
Mynämäen linnavuori
Mynämäen linnavuori on Varsinais-Suomessa Mynämäellä sijaitseva mahdollinen linnavuori.
Linnavuori sijaitsee noin 4 kilometriä lounaaseen Mynämäen kirkosta ja kilometrin länteen Asemanseudun taajamasta. Mynäjoki virtaa etelään noin 800 metrin päässä linnavuoresta. Mäki kohoaa yli 25 metriä ympäristöään korkeamalle ja se erottuu Mynäjoen peltoaukella selvästi. Vuori on 150×80 metrin suuruinen ja se on jyrkkärinteinen ja louhikkoinen kalliomäki, jonka lounaisrinteessä on jyrkänne. Muissa ilmansuunnissa se on jyrkkä lukuun ottamatta itä- ja koillispuolelta, josta sille on helpompi nousta. Kivivalleja ei ole löydetty, mutta loivilla rinteillä sijaitsee lakialueen juurella luontaista kivikkoa, jota on voitu järjestellä. Vaikika kivivalleja ei löydy, on vuoren juurelta löydetty rautakautinen tai myöhäisempi asuinpaikka ja muut työskentelypaikka. Pieneltä 20×20 metrin alueelta löytyi kulttuurimaata, saviastian sirpaleita ja rautakuonaa.
Kohdetta ei olla tutkittu arkeologisesti. Paikkaa on sen sijaan tutkittu pintapuolisesti vuosina 1999 (Heljä Brusila) ja 2014 (Janne Rantanen ja Kaisa Lehtonen). Viimeisellä kerralla tutkittiin tuulenkaatoja, jotka avasivat maanpintaa turpeiden alta. Löydöt on selostettu yllä.
Nousiaisten linnavuori
Nousiaisten linnavuori eli Repolan linnavuori on Varsinais-Suomessa Nousiaisten Repolassa sijaitseva linnavuori.
Linnavuori sijaitsee Nousiaisten kirkosta noin 3,2 kilometriäm länsiluoteeseen. Vuoren pohjoispuolella juoksee pieni oja, joka yhtyy 200 metrin päästä Fatiojaan, joka yhtyy vuorostaan Hirvijokeen. Mäki kohoaa yli 25 metriä ympäristöään korkeammalle peltoaukean keskellä olevassa metsäsaarekkeessa. Mäki on muualla jyrkänteiden tai rinteen muodon takia jyrkkä, mutta etelärinteessä se on niin loivaa, että muinaislinnaan on tehty sinne suojavarustus. Siitä on jäljellä metrin korkuiset, 1,5–2,0 metriä leveät ja 30 metriä pitkät itä-länsisuuntaiset kivivallit. Ne on rakennettu melko suurikokoisista kivistä kahteen kerrokseen latomalla. Vallin keskellä on porttiaukoksi tulkittu katkos. Eteläpuolella sijaitsevasta Linnamäen talosta on saatu talteen rautakautiset löydöt, jotka on luetteloitu Kansallismuseon kokoelmissa tunnuksilla KM 2500:1–3.
Kohdetta on aiemmin hoidettu, mutta se on keskeytetty linnan ympäristössä tapahtuneiden muutosten takia. Varsinais-Suomen Maakuntaliitto ja Museovirasto on pystyttänyt paikalle opastaulun, joka liittyy Raukkaan kulttuurimatkailureittiin. Taulun teksti on osa reitin opasvihkosessa olevaa tekstiä. Kohteeseen johtaa kivivallin portin läpi polku, johon pääsee kääntymällä yhdystielle 12420 valtatieltä 8 noin 3 kilometriä Nousiaisten ristyksestä pohjoiseen.
Jo vuonna 1886 suoritti Hjalmar Appelgren portin luonna arkeologiset kaivaukset. Portin luota löydettiin hiiltä, palamatonta luuta sekä soikealehtinen rautainen nuolenkärki, jonka hän ajoitti rautakauden lopulle. Tämän jälkeen on paikalle tehty vain tarkastuksia, kuten on laita vuosina 1958 (Torsten Edgren) ja 2003 (Esa Laukkanen).
Yltjärven linnavuori
Yltjärven linnavuori eli Muurlan Linnamäki on Varsinais-Suomessa Salon Muurlassa Lakianummella sijaitseva linnavuori.
Linnavuoren mäki sijaitsee Muurlan kirkosta 4,2 kilometriä pohjoisluoteeseen. Se sijaitsee vanhan Helsinkiin johtavan seututien 110 ja uuden valtatien 1 välissä, joka jää Salon taajaman ja Muurlan liittymän väliin. Kallioinen mäki kohoaa Yltjärven peltoaukean länsipuolella noin 60 metriä ympäristöään korkeammalle. Mäki on erittäin jyrkkärinteinen kaikkiin ilmansuuntiin ja sen jyrkkyyttä lisää lähes yhtenäinen mäkeä kiertävä jyrkänne. Mäen lakialue on soikean muotoinen ja se on 250 x 150 metrin kokoinen. Kallion keskikohdan notkelmassa on rakennuksen suorakaiteen muotoisen peruskivien jäännökset (kooltaan 5 x 6 metriä). Vaikka mäen puolustettavuus on hyvä, on sitä vahvistettu varustuksilla, joiden jäännöksiä löytyy edelleen kivivallien tai -latomuksien muodossa. Mäelle johtaa etelälounaasta sola, johon on rakennettu suorajavarustus. Siitä jäännyt kivivalli on kymmenen metriä pitkä. Se nousee mäenrinnettä kaakkoon kivilatomuksena, joka on rakennettu pienistä kivistä. Pohjoisrinteessä on myös sola, jonka tukkii isoista kivistä rakennettu kivivalli. Siitä länteen sijaitsee toinen sola, jossa on kivivalli. Kallioalueen luoteis- ja eteläreunalla on useita pienistä pyöreistä kivistä sasattuja raunioita.
Kohteessa ei ole suoritettu arkeologisia kaivauksia. Sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1885 (Hjalmar Appelgren), 1961 (Anna-Liisa Hirviluoto) ja 1963 (Matti Huurre). Muinaislinna on todennäköisesti toiminut puolustuspaikkana tai pakolinnana esi- tai varhaishistoriallisena aikana.
Linnavuori on otettu hoitokohteeksi vuonna 1995. Hoidon ensisijainen tavoite on ollut selkeyttää alueen maisemaa. Hoidolla paljastetaan linnavuoren jyrkät seinät ja kivivallit niitä peittävästä kasvillisuudesta ja sitä kehitetään nähtävyydeksi. Linnavuoren lakialueen kasvillisuus pidetään matalana niin, että siellä olevan rakennuksen kiviperusta erottuu varpukasvustosta. Linnavuoren koillislaidan kivivallin kivessä on pronssinen rauhoituskilpi. Vuorelle johtaa puupaaluin merkitty polku.
Lautkankareen linnamäki
Lautkankareen linnamäki on Varsinais-Suomessa Sauvossa sijaitseva mahdollinen linnavuori.
Linnamäki sijaitsee Sauvon kirkolta noin 2,4 kilometriä luoteeseen yhdystien 12074 varressa Lautkankareen eteläpuolella. Mäen eteläpuolella virtaa Vallerinnanoja, joka laskee Kärkiniemenlahteen. Mäki on 180x100 metriä suuri ja sen huippu kohoaa lähes 25 metriä ympäristöään korkeammalle. Mäen rinteet ovat jyrkät ja länsipuolella sijaitsee vielä jyrkänne. Kallion laki on kalliopohjainen ja sieltä löytyy sorapohjainen notkelma. Lakialueelta on löydetty pronssikaudelle tai varhaiselle rautakaudelle liittyviä löytöjä. Kaakkoisrinteessä on kaksi terassimaista tasannetta, joista ylimmällä on löytynyt rautakauden loppuun liityviä löytöjä. Laen notkelmassa on kivistä muodostuva rivistö, jonka Kimmo Seppänen tulkitsi vallin jäänteiksi.
Hjalmar Appelgren-Kivalo tutki mäkeä 1800-luvulla inventoinnin yhteydessä aivan kuten Marketta Waris teki vuonna 1960. Vuonna 1978 suorittivat Kimmo Seppänen ja Jukka Luoto arkeologisia kaivauksia.
Bocklintin linnavuori
Bocklintin linnavuori on Uudellamaalla Raasepori Karjaalla sijaitseva muinaislinna. Se ilmoitettiin ja dokumentoitiin vuonna 1928.
Muinaislinna on rekennettu Lepinjärven kaakkoisrannassa olevan moreenimäen kalliopaljastumalle. Linnan etäisyys järven rannasta on noin 200 metriä. Kallioalue on kooltaan 80x60 metriä ja 15 metriä ympäristöään korkeammalle kohoavalla mäellä kasvaa mäntyä. Laelta avautuu näkymä Lepinjärvelle. Suojaavat rinteet ovat jyrkät, mutta etelä- ja kaakkoisrinteet ovat loivat. Tältä rinteeltä löytyy 56 metriä pitkä ja kolme metriä leveä kivinen valli. Vallissa on koillispäässä katkos, jossa arvellaan sijainneen muinaislinnan kaksi metriä leveä portti. Valli on rakennettu suurista kivistä ja lohkareista.
Muinaislinnaa ja sen lähiympäristöä on hoidettu poistamalla mäen kaakkois- ja luoteisrinteistä kasvillisuutta. Hoitoalueeseen kuuluvat linnanmäki ja sen rinteet, valli ja vallin etuosat.
Lammelan muinaislinna
Lammelan muinaislinna on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva mahdollinen muinaislinna. Muinaislinnan alueelta on löydetty hieniosti säilyneitä rakenteita, jotka arvellaan olevan varustuksen jäänteitä. Kohdetta ei ole arkeologisesti tutkittu eikä ajoitettu.
Kohde sijaitsee Kiikan kirkolta 5,5 kilometriä etelään ja Kaukosen talosta kilometri etelä-kaakkoon. Kun Huittisista kuljetaan Tampereelle, käännytään Kiikkaan johtavasta toisesta tienhaarasta vastakkaiseen suuntaan eli oikealle. Tietä kulketaan 3,5 kilometriä ja kohde löytyy metsästä vielä 150 metrin kävelymatkan päästä. Paikka sijaitsee Jokiniitunkallion eteläpuolella. Viereinen oja on nimeltään Pieskanoja, joka on pienen Lamminjärven laskuoja.
Muinaislinnana pidetty kohde on noin 80 metriä pitkä ja 30 metriä leveä kivillä aidattu alue. Kivivalli on paikoin melkein parimetriä korkea ja lähes yhtä leveä. Eteläpäässä on vallissa aukko ja kulmauksessa sijaitsee suuri siirtolohkare. Valli oli Salmonin mukaan hyvin samantyyppinen kuin suomalaisissa muinaislinnoissa ylennsäkin. Ainoa ero on siinä, että valli on paikoitellen sortumatonta kivimuuria, mikä on muinaislinnoissa harvinaista. Parhaimmillaan saattaa muurissa nähdä 5–6 kerrosta kiviä päällekkäin. Muurin päällinenkin oli "pinnaltaan" tasainen ja vaikutelmaa lisää kivikerrosten päällä kasvava tasainen sammalpeite.
Vuonna 1955 lähetti kartoittaja Paul Koskinen Turun tie- ja vesirakennuspiiristä Muinaistieteelliselle toimikunnalle vihjeen uudesta muinaisjäännöksestä Teukkulan kylässä. Helmeri Salmon kävi pari kuukautta myöhemmin tutkimassa muinaisjäännöstä. Samaa muinaisjäännöstä oli ylioppilas Unto Salo kuvaillut jo vuonna 1950.
Siihen aikaan oltiin suunnittelemassa Turun ja Tampereen välistä pikatietä, joka tunnetaan nykyään nimellä valtatie 12. Silloinen tielinjaus olisi leikannut muinaislinnan noin 20 metrin matkalla kahtia, joten tienlinjausta muutettiin tämän takia.
Lauri Kajanoja
Lauri Kajanoja (s. 1968 Helsinki) on suomalainen taloustieteilijä. Hän työskentelee Suomen Pankissa​ johtokunnan neuvonantajana vastuualueenaan kotimainen talouspolitiikka. Kajanoja on aiemmin työskennellyt muun muassa Euroopan keskuspankissa vierailevana ekonomistina vuonna 2005 ja Euroopan komissiossa vuosina 2008–2010.
Kajanoja väitteli valtiotieteiden tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2001 otsikolla ”Essays on currency crises and exchange rate expectations”.
Lauri Kajanojan isä on Jouko Kajanoja.
Haukur Heiðar Hauksson
Haukur Heiðar Hauksson (s. 1. syyskuuta 1991, Akureyri, Islanti) on islantilainen jalkapalloilija. Hän pelaa oikeana laitapuolustajana. Haukur edustaa seuratasolla ruotsalaista AIK:ta. Hän on pelannut myös Islannin maajoukkueessa.
Haukur aloitti uransa KA:ssa vuonna 2008. Hän siirtyi KR:ään vuonna 2012 pelattuaan KA:ssa 80 ottelua tehden niissä kuusi maalia. KR:ssä hän pelasi kolme kautta tehden 52 ottelussa kolme maalia. Marraskuussa 2014 solnalaiseen AIK:hon viiden vuoden sopimuksella.
Ensimmäisen ottelunsa Islannin maajoukkueessa Haukur pelasi ystävyysottelussa Kanadaa vastaan tammikuussa 2015. Hän on pelannut maajoukkueessa kuusi ottelua. Haukur valittiin EM-kilpailuihin 2016 Islannin joukkueeseen.
Kahvimylly
Kahvimylly on kahvin valmistuksessa käytettävä laite, jolla kahvipapuja jauhetaan jauheeksi. Kahvimyllyssä on yleensä joko levyterä tai kartioterä. Levyterä pyörii ja leikkaa pavut pieniksi paloiksi, ja kartioterä jauhaa pavut. Levyteräiset kahvimyllyt ovat edullisia, mutta niillä syntyy usein epätasainen jauhatus, eikä niillä yleensä saada aikaan tarpeeksi hienoa jauhatusta espressoon tai turkkilaiseen kahviin. Kartioteräisen myllyn jauhatuskarkeutta pystyy säätelemään, joten sillä pystyy jauhamaan kahvia joka tarkoitukseen.
Hjörtur Hermannsson
Hjörtur Hermannsson (s. 8. helmikuuta 1995, Reykjavík, Islanti) on islantilainen jalkapalloilija. Hjörtur edustaa IFK Göteborgia, jossa on lainalla PSV Eindhovenista. Hjörtur on pelannut kolme ottelua Islannin maajoukkueessa.
Hjörtur aloitti ammattilaisuransa Fylkirissä. Vuonna 2012 hän siirtyi PSV Eindhoveniin, joskaan ei ole pelannut otteluakaan pääsarjajoukkueessa, vaan on pelannut lähinnä reserviseura Jong PSV:ssä. Helmikuussa 2016 Hjörtur siirtyi lainalle IFK Göteborgiin.
Hjörtur pelasi ensimmäisen ottelunsa Islannin maajoukkueessa tammikuussa 2016 ystävyysottelussa Yhdysvaltoja vastaan. Hän on pelannut kolme ottelua maajoukkueessa. Hänet valittiin Islannin joukkueeseen EM-kilpailuihin 2016.
Max Bill
Max Bill (22. joulukuuta 1908 Winterthur – 9. joulukuuta 1994 Berliini) oli sveitsiläinen arkkitehti, taidemaalari, kuvanveistäjä, teollinen muotoilija ja graafinen suunnittelija. Häntä pidetään yhtenä graafisen suunnittelun sveitsiläisen koulukunnan kärkihahmona 1950-luvulla.
Nuori Max Bill voitti 16-vuotiaana monet ammattigraafikot Suchard-suklaayhtiön juhlavuoden julistekilpailussa. Hän oli aluksi oppisopimuskoulutuksessa hopeasepän ammattiin vuosina 1924–1927 ja opiskeli sitten kaksi vuotta Dessaun kuuluisassa Bauhaus-koulussa opettajinaan muun muassa Wassily Kandinsky ja Paul Klee. Vuonna 1929 Max Bill siirtyi Zürichiin, jossa asui ja työskenteli loppuelämänsä.
Teoreettisten tekstiensä ja edistyksellisen oman tuotantonsa perusteella Max Billiä pidetään laajalti merkittävimpänä vaikuttajana Sveitsin graafisessa suunnittelussa 1950-luvulla. Hänen muotoilutyötään luonnehtivat muodon selkeys ja tarkat mittasuhteet. Esimerkkejä ovat kymmenet Junghansille suunnitellut seinä- ja rannekellot. Billin merkittävimpiä kalustemuotoilutöitä on Hans Gugelot’n kanssa suunniteltu monitoimihuonekalu "Ulmer Hocker" (1954): jakkara, jota voidaan käyttää myös hyllyelementtinä, puhujanpönttönä tai sivupöytänä. Billin tunnetuimpia arkkitehtuuritöitä ovat Firenzen nykytaiteen museo (1981) ja Berliinin Bauhaus-arkisto (1987). Hän suunnitteli ja toteutti myös monia julkisia veistoksia, joista hänelle myönnettiin Japanin keisarin Praemium Imperiale -palkinto 1993.
Vuonna 1944 Max Bill nimitettiin professoriksi Zürichin taidekouluun. Vuonna 1953 hän perusti graafisen suunnittelijan Otl Aicherin ja tämän vaimon Inge Aicher-Schollin kanssa Saksan Ulmiin Hochschule für Gestaltung -oppilaitoksen, jonka tarkoitus oli jatkaa suljetun Bauhausin perinteitä. Sen oppiaineisiin kuului muun muassa semiotiikka. Bill suunnitteli koulurakennuksen ja toimi koulun ensimmäisenä rehtorina. Koulu suljettiin vuonna 1968. Koulun opettajiin kuuluivat muun muassa Josef Albers ja Johannes Itten.
Vuosina 1967–1974 Bill oli professorina Hampurin Hochschule für bildende Künste -oppilaitoksessa. Hän opetti sen jälkeen myös Brysselissä ja Berliinissä. Lisäksi Bill kirjoitti kirjoja taiteen teoriasta sekä Le Corbusieristä, Wassily Kandinskystä ja Ludwig Mies van der Rohesta.
Max Bill oli vuosina 1931–1974 naimisissa sellisti ja valokuvaaja Binia Mathilde Spoerrin kanssa ja vuodesta 1991 taidehistorioitsija Angela Thomas’n kanssa.
Bill oli mukana myös politiikassa. Hänet valittiin Zürichin kunnanvaltuustoon vuonna 1961. Vuosina 1967–1971 Bill toimi Sveitsin parlamentin alahuoneen jäsenenä. Hänet tunnettiin oikukkaasta temperamentistaan: hän muun muassa jätti saapumatta Zürichin kaupungin hänen kunniakseen järjestämään 80-vuotisjuhlaan vuonna 1988 ja kieltäytyi läpi eämänsä käyttämästä isoja kirjaimia kirjoituksessaan.
Bill kuoli 1994 Berliinin Tegelin lentoasemalla saamaansa sydänkohtaukseen 85 vuoden iässä.
Pukinvuori
Pukinvuori eli Linnavuori tai Hartusvuori on Keski-Suomessa Jämsän taajamassa Seppolan koillispuolella sijaitseva muinaislinna.
Pukinvuori sijaitsee Jämsän kirkosta 1,2 kilometriä kaakkoon ja 250 metriä Hartusvuoren etelärinteestä etelään. Vuoren kallioiset ja metsäiset etelärinteet ovat jyrkät ja jyrkkyyttä korostavat jyrkänteet. Myös idässä sijaitsee erillinen jyrkänne. Kallioalueen pohjoispuolella mäen laella sijaitsee kivistä rakennettu valli, jonka pituus on 17 metriä. Muita rakenteita ei ole havaittu.
Kohdetta on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1950 (Jouko Voionmaa) ja 1988 (Jussi-Pekka Taavitsainen). Mäen viereisen polun läheltä löytyi vuonna 1985 miekanponsi (rekisteröity Kansallismuseossa tunnuksella KM 24262) sekä kuparin- ja raudankappaleet. Miekan ponsi oli suomalaisille tuntematonta tyyliä ja lähimmät vastineet sille löytyy Baltian maista 1100–1200-lukujen vaihteesta. Tämä saattaisi olla linnan ajoittava löydös. Taavitsainen suoritti paikalla koekaivauksen vuonna 1990. Linnavuoren luoteisrinteen alapuolella on lähde, jonka reunoja on tuettu hirsikehikolla.
Ihanteensalon linnavuori
Ihanteensalon linnavuori on Etelä-Savossa Puumalan länsipuolella sijaitseva todennäköinen muinaislinna. Kohdetta ei ole vielä tutkittu, mutta sen rinteiltä tunnetaan vallin jäännöksiä, jotka voivat olla peräisin puolustusvarustuksesta.
Linnavuori sijaitsee Ihantsalon saarella Lietveden pohjoispäässä noin 800 metriä kantatieltä 62 (Puumala-Mikkeli). Kallio on jyrkkärinteinen ja kohoaa lähes 35 metriä Lietveden yläpuolelle. Järvellepäin aukeaa pitkä jyrkänne ja itään saarellepäin on vielä toinen. Jyrkänteiden välissä on loivinta etelän suunnassa, missä sijaitsee myös kivivallin jäännöksiä. Peruskarttaan on mäelle merkitty kaksi muinaislöytöä.
Vuonna 1938 Esko Sarasmo suoritti kohteen tarkastuksen. Tarkastuksi on tehty myös vuosina 1972 (Mikko Perkko), 1987 (Leena Lehtinen) ja 1994 (Timo Jussila).
Piilosaari
Piilosaari eli myös Piilo on Kanta-Hämeessä Hattulan Tyrvännössä sijaitseva linnasaari.
Linnasaari sijaitsee Hattulan vanhasta kirkosta 14,5 km luoteeseen ja Tyrvännön venerannasta 2,5 kilometriä. Saarelta on matkaa itään Retulansaarelle kilometrin. Saari on kooltaan 150×110 metriä. Mahdollisesti linnoittamiseen liittyviä rakenteita on useita. Saaren itäosassa sijaitsee rantavoimien muodostama rantavalli, josta kuitenkin pohjoispään maan ja kivensekaista osaa on myös ihminen tehnyt. Lounaisosan kivimaavallin tarkoitus on epävarma. Saaren lounaiskärjessä oleva maakivivalli on tehty historiallisella ajalla.
Saarelta on myös löytynyt kaksi kiviesineiden valmistuspaikkaa. Länsi- ja etelärannoissa olevissa paikoissa erottuu kiviesineiden hiontajälkiä kalliossa ja maakivessä, jotka ovat diabaasia. Saaressa on nykyään vapaa-ajan asunto.
Linnasaarta on tutkittu pelkästään pinta-puolisesti vuosina 1933 (Aarne Äyräpää, kalaretkellään), 1940 (Sirkka Ojala), 1978 (Heikki Matiskainen), 1985 (Jyri Saukkonen) ja 1999 (Sirkka-Liisa Seppälä).
Rutajärven linnavuori
Rutajärven linnavuori on Pirkanmaalla Urjalassa Rutajärven rannalla sijaitseva linnavuori.
Linnavuori sijaitsee noin kolme kilometriä Urjalan kirkosta lounaaseen Rutajärven kaakkoisrannalla. Vuoren laki on kooltaan 30 × 15 metriä, ja se suuntautuu luoteesta kaakkoon. Vuori on jyrkkä itä- ja pohjoispuolilla, mutta sen kaakkoispäässä on loivapiirteinen reuna. Loivalla rinteellä sijaitsee poikittain kulkeva kivivalli, joka on rakennettu päänkokoisista tai suuremmista kivistä. Valli on noin 15 metriä pitkä, kolmisen metriä leveä ja 0,5–1,0 metriä korkea.
Kohteen on Lauri Pohjakallio tutkinut vuonna 1995 pintapuolisesti. Siinä ei ole suoritettu arkeologisia kaivauksia.
Apianlahden linnosaari
Apianlahden linnosaari on Pirkanmaalla Valkeakosken taajamassa sijaitsevassa Apianlahden Linnosaaressa sijaitseva muinaislinna.
Linnosaari sijaitsee keskellä Apianvirtaa, jota säännöstelee nykyään voimalaitos ja sulkurakenteet. Saari on kooltaan noin 80×140 metriä. Saaressa on kaivantoja, kivilatomuksia ja palaneiden puurakenteiden jäänteitä. Hirrestä tehty radiohiiliajoitus on antanut sille ajoituksen vuoteen 1213. Kaivauksissa on löydetty palanutta savitiivistettä ja keskiaikaan ajoitettavia esineitä. Tehdyt radioajoitukset viittaavat keskiaikaiseen linnoitukseen. Alueelta löytyy jälkiä kivikautisesta asutuksesta sekä rautakautista röykkiöistä.
Hankaan linnavuori
Hankaan linnavuori eli Hankaan linnamäki on Päijät-Hämeessä Hollolan hankaassa sijaitseva muinaislinna.
Muinaislinna sijaitsee noin kolme kilometriä Herralasta pohjoiskoilliseen Hankaan peltoalueen reunalla kohoavalla korkealla ja suurella kalliomäellä. Sen laki on paljasta kalliota, joka on noin 400×200 metriä laaja ja sen lakipiste kohoaa 143 metriä merenpinnan yläpuolelle. Kalliolla on lounaassa, etelässä ja kaakossa sekä itäpuolella jyrkänteet. Vain pohjoinen sivusta on loivempaa rinnettä. Pohjois- ja luoteisrinteeseen on rakennettu kivistä vallia, joka näkyy edelleen 60 metrin matkalta. Länsireunalla erottuu penkere, joka sovelui ilmeisesti laelle johtavaksi tieksi.
Vuonna 2002 tehtiin alueella metallinilmaisimilla metallinetsintää, mutta niissä tehdyt löydöt olivat moderneja. Samassa yhteydessä puhdistettiin ja dokumentoitiin kivivalli, joka on tulkittavissa puolustusmuurin jäänteeksi.
Sverrir Ingi Ingason
Sverrir Ingi Ingason (s. 5. elokuuta 1993, Islanti) on islantilainen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa on puolustaja. Hän pelaa belgialaisessa Lokerenissa. Sverrir on pelannut Islannin maajoukkueessa kuusi ottelua tehden niissä kaksi maalia.
Sverrir aloitti ammattilaisuransa Breiðablikissa vuonna 2011. Hän pelasi samana kautena myös Augnablikissa neljä ottelua. Hän pelasi Breiðablikissa 42 ottelua tehden niissä 2 maalia. Hän siirtyi Viking FK:hon vuonna 2014, jossa pelasi yhden kauden. Vikingissä hän pelasi 29 ottelua tehden niissä 3 maalia. Vuonna 2015 hän siirtyi belgialaiseen Lokereniin, jossa on pelannut 44 ottelua tehden niissä yhden maalin.
Sverrir pelasi ensimmäisen maajoukkueottelunsa Islannin maajoukkueessa tammikuussa 2014 ystavyysottelussa Ruotsia vastaan. Hänet valittiin Islannin joukkueeseen EM-kilpailuihin 2016. Sverrir on pelannut kuusi maaottelua tehden niissä kaksi maalia.
Muurmäki
Muurmäki eli Muurimäki tai Ruoklinna tai Ruokolinna on Varsinais-Suomessa Paimiossa sijaitseva muinaislinna.
Linnavuori sijaitsee kuusi kilometriä paimion taajamasta itään ja puoli kilometriä Ruokolinnan kartanosta itään. Mäki kohoaa ympäröivältä peltoaukean eteläreunalta yli 25 metrin korkeuteen. Mäellä ei ole luontaisia jyrkänteitä suojanaan, mutta kivestä tehdyt vallit kiertävät koko mäen. Vallit ovat 2–4 metriä leveitä ja 1–1,3 metriä korkeita. Kivetykset on poimittu mäen luonaisten kivikoiden ja pirunpeltojen joukosta. Vallien sisään jää 75×90 metrin kokoinen alue, jonka pinta-ala on noin 7 400 neliömetriä.
Linnavuorella ei ole suoritettu arkeologisia kaivauksia, mutta sitä on tutkittu pinta-puolisesti vuosina 1927 (Allan Lindroos) ja 2005 (Eeva Raike).
Pöylän linnanmäki
Pöylän linnanmäki on Varsinais-Suomessa Salossa Angelniemen Pöylässä sijaitseva linnavuori.
Linnanmäki sijaitsee 12,5 km Halikon kirkosta länsilounaaseen. Mäki kuuluu kallioselänteeseen, jollaiset halkovat Halikon ja Sauvon peltomaisemaa yleisesti. Seututie 110 ohittaa kohteen 2,2 kilometrin päässä ja kohteeseen pääsee poikkeamalla siitä yhdystielle 1812. Mäki kohoaa yli 55 metriä korkeamalle kuin viereiset pellot, jossa kulkee Ruonanjokeen yhtyvä Ketunniitunoja. Linna erottuu muusta mäestä sen jyrkkyyden ja kallioisuuden vuoksi. Kallioaluetta kiertää yhteensä noin 90 metriä pitkä kivistä rakennettu valli. Pisin yhtenäinen osa vallia sijaitsee laen länsi- ja eteläpuolella. Itä- ja pohjoispuolella vallit ovat lyhyempiä. Puolustusta on helpottanut luoteiskulmassa ja itäpuolella olevat jyrkänteet. Vallin sisälle jäävä linnanpiha on pieni ja kivinen.
Kohdetta on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1885 (Hjalmar Appelgren), 1955 (Anna-Kerttu Koskimies), 1968 (Oiva Keskitalo), 1998 ja 1998 (Esa Mikkola) sekä 2013 (Kaisa Lehtonen).
Nalbufiini
Nalbufiini on puolisynteettinen opioidi, joka on tarkoitettu keskivaikean ja vaikean kivun lyhytaikaiseen hoitoon. Sitä voidaan käyttää myös kivun lievitykseen ennen ja jälkeen operaatioita. Sitä myydään Suomessa tuotenimellä Nalpain® Teholtaan nalbufiini vastaa morfiinia.
Lääkkeissä nalbufiini esiintyy usein nalbufiinihydrokloridina (CHNO●HCl, CAS 23277-43-2). Nalbufiinin antagonistina toimii naloksoni.
Pierre Cressoy
Pierre Cressoy ("Pierre Jules Lazare Cresson", 25. maaliskuuta 1924 Vendôme – 31. lokakuuta 1980 Gorbio) oli ranskalainen elokuvanäyttelijä.
Cressoy opiskeli näyttelemistä Conservatoire national supérieur d’art dramatiquessa Pariisissa. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Léon Mathotin "La dernière chevauchée" vuonna 1946, mutta tunnetuksi hän tuli Georges Pécletin "Le grand cirquessa" (1948). Kokeiltuaan onneaan Paramountin studiolla Hollywoodissa vuonna 1952 Cressoy ryhtyi työskentelemään Italiassa, jossa hän teki lukuisia komedioita, melodraamoja ja seikkailuelokuvia. Vuonna 1954 hän sai parhaan ulkomaisen näyttelijän palkinnon roolistaan Raffaello Matarazzon "Sävelten kuninkaassa" ("Giuseppe Verdi", 1953).
1960-luvulla Cressoy esiintyi italialaisissa peplumelokuvissa ja spagettiwesterneissä käyttäen taiteilijanimiä "Peter Cross" ja "Peter Cabot". Näyttelijän ura hiipui 1970-luvun alussa.
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2016 – Lohko A
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2016 lohko A:ssa pelaavat Ranska, Romania, ensikertalainen Albania ja Sveitsi. Ottelut pelattiin 10.–19. kesäkuuta 2016.
(I) Isäntämaa.
Toledon roomalaiskatolinen arkkihiippakunta
Toledon roomalaiskatolinen arkkihiippakunta () on katolisen kirkon arkkihiippakunta Espanjassa. Siihen kuului 634 669 jäsentä vuonna 2014, mikä on 86,3 % alueen väestöstä.
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2016 – Lohko B
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2016 lohko B:ssa pelaavat Englanti, Venäjä sekä ensikertalaiset Wales ja Slovakia. Ottelut pelataan 11.–20. kesäkuuta 2016.
Bernard Vukas
Bernard Vukas (1. toukokuuta 1927 Zagreb, Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta – 4. huhtikuuta 1983 Zagreb, Kroatian ST) oli Jugoslaviaa edustanut jalkapalloilija ja olympiamitalisti.
Vukas saavutti Jugoslavian jalkapallomaajoukkueessa olympiahopeaa Lontoossa 1948 ja Helsingissä 1952.
Branko Zebec
Branko Zebec (17. toukokuuta 1929 Zagreb, Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta – 26. syyskuuta 1988 Zagreb, Kroatian ST) oli Jugoslaviaa edustanut jalkapalloilija, jalkapallovalmentaja ja olympiamitalisti.
Zebec saavutti Jugoslavian jalkapallomaajoukkueessa olympiahopeaa Helsingissä 1952 ja EM-hopeaa Ranskassa 1960.
Tihomir Ognjanov
Tihomir Ognjanov (2. maaliskuuta 1927 Subotica, Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta – 2. heinäkuuta 2006 Subotica, Serbia) oli Jugoslaviaa edustanut jalkapalloilija, jalkapallovalmentaja ja olympiamitalisti.
Ognjanov saavutti Jugoslavian jalkapallomaajoukkueessa olympiahopeaa Helsingissä 1952.
Ivica Horvat
Ivan ”Ivica” Horvat (16. heinäkuuta 1926 Sisak, Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta – 27. elokuuta 2012 Njivike, Krk, Kroatia) oli Jugoslaviaa edustanut jalkapalloilija, jalkapallovalmentaja ja olympiamitalisti.
Horvat saavutti Jugoslavian jalkapallomaajoukkueessa olympiahopeaa Helsingissä 1952. Hän toimi pelaajauransa jälkeen valmentajana muun muassa saksalaisseuroissa.
Horvat kuoli 86-vuotiaana kesämökillään Krk-saarella 27. elokuuta 2012.
Ivan Horvat
Ivan Horvat -nimisiä henkilöitä ovat:
Nanna (skandinaavinen mytologia)
Nanna Nepsdóttir on jumalatar skandinaavisessa mytologiassa. Nannan kuvaus vaihtelee eri lähteissä, mutta yleensä hänet yhdistetään aasajumala Balderiin. 1200-luvulta peräisin olevassa Proosa-Eddassa Nanna on Balderin vaimo ja pariskunnalla on poika nimeltään Forseti. Balderin kuoleman jälkeen Nanna kuolee suruun. Nannan ruumis laitetaan samaan veneeseen Balderin ruumiin kanssa, ja heidät sytytetään tuleen ja työnnetään merelle. Helheimissa Balder ja Nanna tapaavat taas toisensa. Yrittäessään herättää Balderin takaisin henkiin Hermod ratsastaa Helheimiin, ja Nanna antaa hänelle lahjoja vietäväksi jumalattarille Frigg, Fulla ja muut (ei tarkennettu) kun saa toivoa siitä, että voi herätä henkiin. Nanna mainitaan usein myös skaldien runoissa, ja suulliseen perimätietoon pohjautuvassa Runo-Eddassa esiintyy Nanna, joka saattaa olla sama henkilö.
Saxo Grammaticuksen 1100-luvun työssään "Gesta Danorumissa" Nanna on ihminen, kuningas Gevarin tytär, ja sekä puolijumala Balderin että ihmisen Hödr rakkauden kohde. Balder ja Hödr taistelevat usein Nannasta. Nanna on kuitenkin kiinnostunut vain Hödristä ja menee hänen kanssaan naimisiin. Balder sen sijaan kuihtuu pois Nannasta näkemienstä painajaisten vuoksi.
500- tai 600-luvulta peräisin olevan Setren kamman riimukirjoitukessa saatetaan viitata Nannaan. Nanna-nimen etymologiasta kiistellään, ja tutkijat ovat myös väitelleen Nannan yhteyksistä muiden kulttuurien samannimisten jumalten kanssa.
Nanna-nimen etymologiasta kiistellään. Jotkin tutkijat ovat esittäneet sen tulevan äitiä tarkoittavasta jokeltelusanasta nanna. Tutkija Jan de Vries yhdistää nimen kantaan *nanþ-, joka viittaa "uskaliaaseen". Tutkija John Lindowin teorian mukaan muinaisnorjan kielessä on voinut olla naista tarkoittava samanlainen substantiivi. Tutkija John McKinnell huomauttaa että "äiti-" ja *nanþ- johdokset eivät ehkä ole selviä, huomauttaen että nanna on joskus voinut tarkoittaa "häntä, joka voimaannuttaa".
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2016 – Lohko C
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2016 lohko C:ssä pelaavat Saksa, Ukraina, Puola ja ensikertalainen Pohjois-Irlanti. Ottelut pelataan 12.–21. kesäkuuta 2016.
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2016 – Lohko D
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2016 lohko D:ssä pelaavat Espanja, Tšekki, Turkki ja Kroatia. Ottelut pelataan 12.–21. kesäkuuta 2016.
Nils Lerche
Nils Leo Lerche (22. lokakuuta 1905 Helsinki – 1986) oli suomalainen säveltäjä.
Lerchen vanhemmat olivat liikemies Leopold Lerche ja Adèle Parviainen ja puoliso vuodesta 1930 Signe Ulrika (Ulla) Furuhjelm. Hän tuli ylioppilaaksi 1927 ja opiskeli musiikkia Bengt von Törnen ja Bengt Carlsonin johdolla ja sai diplomin Wienin uudesta konservatoriosta 1937. Sävellyskonsertit Lerche piti Helsingissä 1940 ja 1944.
Attilio Dottesio
Attilio Dottesio (16. heinäkuuta 1909 Desenzano del Garda – 12. helmikuuta 1989 Rooma) oli italialainen näyttelijä.
Dottesio työskenteli koulun jälkeen viihdelaulajana Ranskassa ja opiskeli Rooman Kokeellisessa elokuvakeskuksessa, josta hän valmistui vuonna 1942. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Amleto Palermin ohjaama "La peccatrice" vuonna 1940. Toisen maailmansodan jälkeen Dottesio toimi luonnennäyttelijänä ja esitti sivuosia lukuisissa elokuvissa. 1960-luvulla hän käytti taiteilijanimeä "William Burke". Dottesio työskenteli myös teatterissa, radiossa ja jälkiäänittäjänä. Hänen ohjaamansa pitkä dokumenttielokuva "Amazzonia terra sconosciuta" (1955) jäi kokonaan vaille huomiota.
Alberto Farnese
Alberto Farnese (oikealta nimeltään "Alberto Quaglini", 3. kesäkuuta 1926 Palombara Sabina – 2. kesäkuuta 1996 Rooma) oli italialainen näyttelijä.
Titanuksen kirjanpitäjänä työskennellyt Farnese teki läpimurtonsa Raffaello Matarazzon elokuvassa "Elämän valhe" ("I figli di nessuno", 1951). Hän esiintyi melodraamoissa ja erikoistui sittemmin seikkailuelokuviin, joissa hän näytteli yleensä roistoja. Spagettiwesterneissä Farnese käytti taiteilijanimeä "Albert Farley".
Alberto Lupo
Alberto Lupo (oikealta nimeltään "Alberto Zoboli", 19. joulukuuta 1924 Genova – 13. elokuuta 1984 San Felice Circeo) oli italialainen näyttelijä.
Lupo opiskeli näyttelemistä ja oikeustiedettä ja teki huomattavan uran teatterinäyttelijänä. Hän työskenteli paljon televisiossa ja esiintyi myös laulajana. Lupo palkittiin Nastro d’argentolla vuonna 1961 roolistaan Damiano Damianin elokuvassa "Il sicario", mutta hän näytteli myös monissa viihde-elokuvissa.