Taškentin taistelu
Taškentin taistelu käytiin Venäjän keisarikunnan ja Kokandin kaanikunnan välillä vuonna 1865 Taškentin kaupungin omistuksesta. Venäläisten paljon puolustajia pienemmät joukot voittivat kokandilaiset ja valtasivat kaupungin.
Taškent oli 1800-luvulla lähialueensa suurimpia ja rikkaimpia kaupunkeja. Siellä asui arviolta 100 000 asukasta. Tuolloin kaupunki kuului Kokandin kaanikuntaan, mutta kaupungissa vaikutusvaltaiset kauppiassuvut eivät olleet tyytyväisiä Kokandin kaanin hallintoon etenkin korkean verotuksen takia. Lisäksi kaupungin papisto tuki Buharan emiiriä, joka hallitsi Keski-Aasian pyhimpänä pidettyä kaupunkia. Kokand ja Buhara ajautuivatkin sotaan keskenään vuonna 1865. Kaupungilla oli kuitenkin vielä yksi havittelija, eli venäläiset. Kokandin rajalla olleiden venäläisten komentaja kenraalimajuri Mihail Tšernjajev päätti ottaa kaupungin haltuunsa ennen kuin Buharan emiirillä olisi mahdollisuus siihen. Ongelmana oli se, etteivät muut venäläiset olleet valmiita toimimaan heidän pelätessään brittien mahdollista reaktiota. Tšernjajevillä oli lisäksi komennossaan vain 1 300 sotilasta, kun kaupungissa oli puolustajia arviolta 30 000. Tšernjajeville sähkötettiin käsky olla ottamatta kaupunkia haltuunsa, mutta hän päätti toimia määräyksen vastaisesti.
Venäläiset lähtivät hyökkäyksellensä toukokuun alussa 1865. Matkalla he ottivat haltuunsa pienen Niazbekin linnoituksen Taškentista etelään sinne johtavan joen varrelta. Sitten Tšernjajevin insinöörit estivät joen virtauksen kaupunkiin. Hän sai lisäksi paikalle jonkin verran vahvistuksia, jotka nostivat hänen joukkojensa määrän 1 900 mieheen ja 12 tykkiin. Taškentia kohti venäläiset lähtivät 8. toukokuuta voitettuaan ensin heitä torjumaan lähetetyn kokandilaisjoukon. Tšernjajev uskoi ensin että heidän olisi mahdollista suostutella puolustajat antautumaan, mutta paikan päällä venäläiset kuulivat, että pieni joukko buharalaisia upseereja oli päässyt sisään kaupunkiin johtaen puolustusta, minkä lisäksi venäläisten kannattajat olivat selvänä vähemmistönä.
Tšernjajev päätti sittemmin rynnäköstä kaupunkiin. Sen piirittäminen olisi ollut pienillä joukoilla mahdotonta ja kääntyminen takaisin olisi merkinnyt sotaoikeutta. Hänen puolellaan oli kuitenkin kaupungin muurien pituus. Puolustajien oli pakko levittäytyä sille ohuelti ja jos hän onnistuisi yllätyshyökkäyksessä puolustajien oli mahdotonta keskittää heitä vastaan nopeasti joukkoja. Hyökkäys alkoi 15. kesäkuuta. Venäläiset olivat edellisenä yönä siirtyneet etuasemiinsa lähelle porttia, jolla muuri oli lyhyimmillään. Pieni joukko oli myös siirtynyt eräälle kaupungin toiselle portille usean kilometrin päähän. Heidän oli tarkoitus tehdä valehyökkäys ja sitoa mahdollisimman monta puolustajaa pääjoukon hyökätessä muualta. Noin kello puoli kolme aamulla pääjoukko oli siirtynyt viemään tikkaita portille. Siellä he tapasivat kokandilaisen vartijan muurin ulkopuolelta. Hänet pidätettiin ja venäläiset kuulivat naamioidusta sisäänkäynnistä muurin ulkopuolelta. Vähän tämän tapahtuman jälkeen he kuulivat lisäksi tulitusta sivujoukon aloitettua hämäyksensä.
Osa pääjoukosta käytti tikkaita ja osa vastalöydettyä sisäänkäyntiä. Muutamassa minuutissa he voittivat hämmästyneet puolustajat ja avasivat portin sisältä päin. Samalla noin 250:n miehen vahvuinen joukko lähti muuria pitkin kohti sivujoukkoa tavoitteenaan päästää nämäkin sisään. Vastarinta oli aluksi kovaa, mutta venäläisten suurempi tulivoima ja taktiikka alkoi purra. Noin tunnin kuluttua taistelun alkamisesta myös sivujoukko oli sisällä kaupungissa ja venäläiset olivat vallanneet kaupungin linnoituksen. Keskipäivään mennessä he olivat vallanneet puolet kaupungista. Kokandilaisten 5 000 ratsumiestä olivat yrittäneet tehdä hyökkäyksen muurien ulkopuolella, mutta venäläisten kasakat olivat ajaneet heidät tiehensä. Taisteluissa tuli lyhyt tauko kun kaupungin venäläismieliset yrittivät neuvotella tulitauosta, siinä kuitenkin epäonnistuen. Taistelut jatkuivat jälleen yöhön saakka. Tšernjajevin sotilaat alkoivat väsyä ja hän teki päätöksen tykistön käyttämisestä, josta hän oli pidättäytynyt aiemmin. Tykkejä käytettiin puolustajien hyökkäyksien estämiseksi luomalla palavien rakennusten muurin venäläisten ympärille.
Taistelut kiihtyivät taas seuraavana aamuna. Iltaan mennessä puolustajat alkoivat tajuta tilanteensa toivottomuuden ja buharalaiset upseerit olivat paenneet. Taškentin päälliköt päättivät antautua, jotta kaupunki ei muuttuisi raunioiksi. He järjestivät tapaamisen Tšernjajevin kanssa, jossa sovittiin antautumisen ehdoista. Tšernjajev hyväksyi ehdot tsaari Aleksanteri II:n puolesta, vaikka hänellä ei ollut valtuuksia tähän. Venäläisten voitto oli maksanut heille vain suhteellisen vähän, 25 kuollutta ja 89 haavoittunutta mikä oli vain pieni osa puolustajien tappioista. Voittonsa jälkeen Tšernjajev alkoi luoda suhteita kaupunkilaisiin tapaamalla kaupungin muslimijohtajia ja vapauttamalla kaikki verojen maksusta vuodeksi. Hän nimitti itsensä Taškentin sotilaskuvernööriksi, lähetti raportin valtauksesta ja odotti sitten Pietarin reaktiota tapahtumiin.
Tsaari ottikin uutisen hyvin vastaan. Tšernjajev palkittiin Pyhän Annan ritarikunnan jäsenyydellä. Britit esittivät uutiset kuultuaan vastalauseensa. Reaktiona tähän venäläiset sanomalehdet uutisoivat tapauksesta väittäen kaupungin miehityksen olevan väliaikaista, jota ei Britanniassa kuitenkaan uskottu.