hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Oi kallis kaupunki
Oi kallis kaupunki on syksyllä 1974 ja keväällä 1975 ensiesitetty suomalainen televisiosarja, jonka pääosissa nähdään iskelmälaulajana suosituksi tullut Kim Floor ja nuori näyttelijä Eija Nousiainen. Yle TV2:n Teatteritoimituksen tuottamaan sarjaan tehtiin yhdeksän jaksoa. Jorma Savikon kirjoittamissa, aikakaudelle tyypillisissä yhteiskunnallisesti valveutuneissa tarinoissa konservatiivinen pintaliitäjä (Floor) seikkailee Lahtea muistuttavan kaupungin kunnallispolitiikassa ja oppii vastuullista politiikantekoa. Sarjan ohjasi Matti Tapio.
Abdel Karim el Kabli
Abdel Karim el Kabli on sudanilainen laulaja ja udin, tinapillin sekä shetern-rummun soittaja. Hänen ohjelmistoonsa kuuluu satoja perinteisiä sudanilaisia lauluja. Hänen 1960-luvulla äänitetty albuminsa "Sudan" on eräs tärkeimmistä sudanilaisen kansanmusiikin antologioista. El Kabli syntyi Port Sudanissa ja sai innoitusta lapsena kuulemiltaan kiertäviltä kansanmuusikoilta. Hän muutti 16-vuotiaana Khartumiin, ja hän opiskeli pääkaupungin yliopistossa sudanilaista kansanmusiikkia ja arabialaista runoutta. El Kabli muutti 1970-luvun lopussa tilapäisesti Saudi-Arabiaan. Hänen myöhempiä levyjään ovat "Limaza" (1995) ja "Su'aad" (2009).
God of the Serengeti
God of the Serengeti on räppäri Vinnie Pazin toinen sooloalbumi, joka julkaistiin virallisesti 22. lokakuuta 2012. Albumi sisältää tuotantoa tunnetuilta tuottajilta, kuten Havocilta ja DJ Premieriltä, ja vähemmän tunnetuilta, kuten C-Lancelta ja Psycho Lesiltä. Levyllä on myös suuri määrä vierailevia esiintyjiä, joista tunnetuimpiin kuuluvat Immortal Technique, Scarface, Mobb Deepin molemmat jäsenet Havoc ja Prodigy.
Vaikka albumi sijoittuukin hardcore hip hopin marginaaliin ja Vinnie Paz tunnetaan radikaalista ja rujosta tyylistään, albumi on huomattavasti vähemmän synkempi ja väkivaltaisempi kuin edeltäjänsä ja myös levyn äänimaailma on kevyempää, yksinkertaisempaa ja perinteisempää kuin debyyttialbumilla.
Nikolai Burenin
Nikolai Jevgenevitsh Burenin (, tunnettu myös salanimillä "German Fedorovitsh", "German", "Neburenin" ja "Viktor Petrovitsh", 5. joulukuuta 1874 Pietari – 30. kesäkuuta 1962 Leningrad) oli venäläinen vallankumouksellinen, kirjailija ja pianisti. Hän kuului Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen ennemmistöläisiin eli bolševikkeihin ja vastasi puolueen taisteluosaston jäsenenä sen maanalaisista operaatioista.
Burenin syntyi Pietarissa varakkaaseen kauppiasperheeseen. Hän valmistui kauppakorkeakoulusta vuonna 1892 ja opiskeli myöhemmin lyhyen aikaa Pietarin taideakatemiassa. Burenin toimi konserttipianistina ja meni mukaan vallankumoukselliseen toimintaan 1901. Vuonna 1904 hän liittyi sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen.
Burenin organisoi Suomen rajan läheisyydessä Kirjasalon kylässä sijaitsevan sukunsa kartanon kautta aseiden ja laittoman kirjallisuuden salakuljetusta. Lisäksi hän auttoi rajan ylitse sosialisteja, jotka osallistuivat ulkomailla pidettyihin sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen puoluekokouksiin. Pietarissa Burenin hoiti maanalaisia kirjapainoja ja kirjavarastoja sekä järjesteli Venäjän turvallisuuspoliisin etsimille henkilöille turvapaikkoja. Hänen toimenkuvaansa kuului myös rahoituksen hankkiminen puolueelle.
Vuonna 1905 Burenin oli järjestämässä höyrylaiva SS John Graftonilla tapahtunutta aseiden salakuljetusta Suomeen. Kemiin saapuneen aselastin oli tarkoitus tulla sekä bolševikkien, että tsaarinvaltaa vastaan taistelevien suomalaisten aktivistien käyttöön. Vuotta myöhemmin Burenin organisoi Venäjän valtionpankin Helsingin konttorin ryöstön, jonka yhteydessä sai surmansa yhteensä viisi ihmistä Helsingissä, Keravalla ja Tampereella.
Pankkiryöstön jälkeen hän matkusti saalisrahojen kanssa Yhdysvaltoihin yhdessä kirjailija Maksim Gorkin kanssa. Burenin toimi Gorkin sihteerinä tämän hankkiessa paikallisilta sosialisteilta rahoitusta bolševikkien vallankumouspyrkimyksille. Marraskuussa 1906 Burenin ja Gorki palasivat Eurooppaan ja asettuivat Italiaan Caprin saarelle, jonne Gorki jäi seitsemän vuoden ajaksi. Burenin palasi Venäjälle jo kolmen kuukauden kuluttua, joutuen samalla pidätetyksi. Hän oli vuoden ajan vangittuna pahamaineisessa Krestyn vankilassa, mutta jatkoi vallankumouksellista toimintaa heti vapauduttuaan.
Vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen jälkeen Burenin toimi aluksi opetusministeriön palveluksessa ja sen jälkeen Neuvostoliiton kaupallisena edustajana Suomessa vuosina 1920–1925 ja Saksassa 1925–1929. Venäjälle palattuaan Burenin työskenteli bolševikkien vallankumouksellista toimintaa käsittelevän arkistomateriaalin parissa, kunnes jäi eläkkeelle 1935. Hänen muistelmansa julkaistiin postuumisti vuonna 1967. Lisäksi Bureninilta ilmestyi muun muassa hänen Caprin vierailuaan sekä bolševikkien toimintaa käsittelevät muistelmateokset. Hän oli myös Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäsen.
Joidenkin näkemysten mukaan Burenin olisi  Mihail Bulgakovin romaanissa "Saatana saapuu Moskovaan" esiintyvän "Begemot"-nimisen hahmon esikuvana.
Televalvonta
Televalvonnalla tarkoitetaan telekuuntelua lievempää pakkokeinoa, jossa hankitaan esimerkiksi puhelimen, taikka muiden "televiestien", tunnistetietoja ja matkaviestimen sijaintitietoja tai suljetaan laite tilapäisesti, mutta ei kuunnella tai tallenneta itse viesti-, puhe-, tai dataliikennettä.
Televalvonnalla tarkoitetaan siis salassa pidettävien tunnistamistietojen hankkimista televiesteistä, jotka on lähetetty viestintäverkkoon kytketystä teleliittymästä, teleosoitteesta tai telepäätelaitteesta taikka vastaanotettu tällaiseen teleliittymään, teleosoitteeseen tai telepäätelaitteeseen, sekä matkaviestimen sijaintitiedon hankkimista ja tällaisen teleliittymän tai telepäätelaitteen tilapäistä sulkemista.
Kun on syytä epäillä jotakutarikoksen esitutkintaa toimittavalle viranomaiselle voidaan antaa lupa kohdistaa televalvontaa epäillyn hallussa olevaan tai hänen oletettavasti muuten käyttämäänsä teleliittymään, teleosoitteeseen tai telepäätelaitteeseen taikka hankkia epäillyn hallussa olevan tai hänen oletettavasti muuten käyttämänsä matkaviestimen sijaintitiedot taikka tilapäisesti sulkea tällainen liittymä tai laite, jos televalvonnalla saatavilla tiedoilla taikka teleliittymän tai telepäätelaitteen sulkemisella voidaan olettaa olevan erittäin tärkeä merkitys rikoksen selvittämiselle.
Rikoksen esitutkintaa toimittavalle viranomaiselle voidaan asianomistajan suostumuksella antaa lupa kohdistaa televalvontaa tämän hallussa olevaan tai muuten käyttämään teleliittymään tai teleosoitteeseen siltä osin kuin se on tarpeen edellä mainitun rikoksen selvittämiseksi. Jos esitutkinta koskee rikosta, jonka johdosta joku on saanut surmansa, luvan myöntäminen ei edellytä surmatun oikeudenomistajien suostumusta.
Sijaintietoja voidaan luovuttaa kaikissa edellämainituissa epäilyissä, paitsi törkeissä tulliselvitysrikoksissa. Kyseisten rikosten esitutkintaa toimittavalle viranomaiselle voidaan antaa lupa saada tieto niistä matkaviestimistä, joista on rikoksen oletettuna tapahtuma-aikana kirjautunut tieto rikoksen oletetun tekopaikan tai muun, rikoksen selvittämisen kannalta merkityksellisen paikan läheisyydessä sijaitsevan tukiaseman kautta telejärjestelmään, jos tietojen saamisella voidaan olettaa olevan erittäin tärkeä merkitys rikoksen selvittämiselle.
Veropalkkalaitos
Veropalkkalaitos eli määräjakoislaitos oli Ruotsissa ja Suomessa 1680-luvulta alkaen käytetty ruotujakolaitokseen liittyvä järjestelmä, jonka mukaan kunkin tilan verot oli ennalta määritelty tietyn viranhaltijan palkan maksamiseen. Veropalkkalaiset olivat erityisesti upseereja.
Jo 1600-luvun alkupuolella Kustaa II Adolfin aikana oli sotaväen palkkausta vähitellen siirretty veropalkkapohjalle. Se idea periytyi Kustaa Vaasan ajalta, mutta vakavammin sitä oli yritetty toteuttaa Kaarle IX:n vuonna 1602 annetusta palkka-asetuksesta alkaen. Kustaa II Adolfin perusajatus oli, että komppanianpäällikölle osoitettiin erityisessä sotilasmaakirjassa talonpoikaistalot, joiden veroista hän sai palkkansa. Tätä veropalkkalaitosta kutsutaan "vanhemmaksi jakolaitokseksi" erotuksena 1600-luvun lopun ruotujakolaitokselle. Palkkatiloja oli kylläkin useammanlaisia ja terminologia hieman horjuvaa.
"Sotilaspalkkatila" () oli yleisnimitys kaikille sotaväen palkkaukseen osoitetuille tiloille. Osa niistä oli "vapaatiloja" (), joita ratsuväessä joskus kutsuttiin nimellä "ratsutila" (). Kun upseeri tai ratsukon varustava talonpoika omisti tilan, sen verovapaus oli korvauksena ratsukon pidosta. Jos taas kyseessä oli muu talonpoikaistila, siitä kannetut verot osoitettiin upseerin ratsun varustamiskorvaukseksi. Jalkaväessä taas vapaatilan veroilla maksettiin päällystön vuosipalkka. Ratsuväen upseereilla oli myös "etuustiloja", joiden verot muodostivat ratsuväen upseerin vuosipalkan.
"Ylimääräiset palkkatilat", (), tarvittiin rykmentin esikuntaan kuuluneiden upseerien lisäpalkkojen maksamiseen. Lisäksi puhuttiin "jakotiloista" (). Niiden verot saatettiin käyttää jalkaväkirykmentin miehistön palkkaan, niitä saatettiin osoittaa aputiloiksi köyhälle ratsutalolle, mutta samaa nimeä voitiin käyttää myös yleisnimenä eri tilatyypeille. Lopuksi järjestelmään kuului vielä "autiotiloja" (), joihin sotilaita 30-vuotisen sodan jälkeen yritettiin asuttaa, ja ylläpitotiloja (), jotka ylläpitivät miehistöä.
Neljä rakkautta
Neljä rakkautta on neljän Pohjoismaan yhteistyöelokuva vuodelta 1951. Sen ruotsalaisen ja suomalaisen osuuden on ohjannut Hampe Faustman ja tanskalaisen ja norjalaisen osuuden Johan Jacobsen, joilla kummallakin oli takanaan kymmeniä elokuvaohjauksia. Käsikirjoitustiimissä oli mukana muun muassa Mika Waltari.
Tarina alkaa, kun Pohjoismaiden kuninkaat kohtaavat 1914 vakavassa poliittisessa tilanteessa. Tilaisuuteen osallistuu suomalainen aateliskaunotar, johon kuninkaat ihastuvat, ja joku heistä onnistuu pääsemään neidon huoneeseen. Tuloksena on tytär, josta kehkeytyy laulajatar.
Suomalaisten kriitikkojen mukaan suomalainen osuus oli paras. Eugen Terttula katsoi, että käsikirjoituksen ja ohjauksen keskittäminen yksiin käsiin olisi estänyt hajanaisuuden.
Pähkylä
Pähkylä on kuivien hedelmien tyyppi, joka kehittyy sikiäimestä, jossa on yksi ainoa siemenaihe. Kuivissa hedelmissä sikiäimestä syntyneet seinäkerrokset kuivuvat ja jäävät siemenkuoren ympärille soluseinien paksuuntuessa tai puutuessa. Pähkylät näyttävät sen vuoksi pelkiltä siemeniltä. Esimerkiksi heinäkasvien jyvissä siemenkuori on kasvanut tiiviisti kiinni hedelmän seinään. Pähkylöissä on usein leviämistä helpottavia lisäkkeitä, kuten haivenia (voikukka), lenninsiipiä (koivut) tai koukkuja ja väkäsiä.
Pähkylät ovat yleensä pieniä hedelmiä. Isoista pähkylöistä käytetään nimitystä pähkinä, esimerkiksi pähkinäpensaiden hedelmät ja tammien terhot.
Kuparitöpökolibri
Kuparitöpökolibri ("Chaetocercus berlepschi") on kolibreihin kuuluva lintulaji. Laji elää erittäin uhanalaisena Ecuadorissa.
Kuparitöpökolibri on yksi pienimmistä kolibrilajeista ja kasvaa korkeintaan 6–7 cm pitkäksi. Kuparitöpökolibrikoiras on päälaeltaan, selästään, siivistään ja pyrstöstään kiiltävän tumman vihreä. Päässä on valkoinen silmäkulmajuova ja kurkussa on kookas kiiltävä tummanvioletti laikku. Lajin rinta ja vatsa ovat valkoiset ja rinnan poikki kulkee tummanvihreä juova. Kuparitöpökolibrinaaras on päälaeltaan, selästään ja siivistään ruskeahtavan vihreä. Pyrstö on ruskea. Naaraan vatsa on kellertävä. Kyparitöpökolibrin pyrstö on lyhyt ja selkeästi haarautunut, nokka on pitkähkö ja suora.
Kuparitöpökolibria tavataan laikuttaisesti Ecuadorin länsiosista. Se elää ainavihannissa sekametsissä alankomailta aina 750 metrin korkeuteen merenpinnasta. Kuparitöpökolibrin ravinto koostuu kukkien medestä. Pesimäkausi on joulukuulta kesäkuulle ja laji rakentaa pienen kuppimaisen pesän. Naaras munii 2 väriltään valkoista munaa ja ainoastaan naaras hautoo munia.
Kuparitöpökolibrikannan kooksi arvioidaan 350–1 500 yksilöä. Lajin suurin uhka on soveltuvan elinympäristön väheneminen hakkuiden ja karjan laiduntamisen vuoksi. Myös hallitsemattomat metsäpalot tuhoavat kuparitöpökolibiren elinympäristöjä.
Harold Rome
Harold Jacob Rome (27. toukokuuta 1908 Hartford, Connecticut – 26. lokakuuta 1993 New York, New York) oli yhdysvaltalainen Broadway-säveltäjä ja sanoittaja. Hän sävelsi musiikkia 1930–1970-lukujen teatterimusikaaleihin, joista menestyneimpiä olivat "Call Me Mister" (1946), "Fanny" (1954) ja Broadwayn siihenastisen historian pisimpään esitetty musikaali "Pins and Needles" (1937).
Harold Rome syntyi varakkaaseen Venäjältä muuttaneeseen perheeseen. Hänen isänsä oli hiiliyhtiö Connecticut Coal Companyn omistaja. Rome opiskeli Yalen yliopistossa ensin oikeustiedettä ja myöhemmin arkkitehtuuria. Hän opetteli opintojensa aikana myös soittamaan musiikkia ja liittyi pianistiksi tanssiorkesteriin voidakseen rahoittaa opintonsa.
Vuonna 1936 ammattiyhdistysliike International Ladies Garment Workers Union tilasi Romelta musikaalirevyyn esitettäväksi amatöörivoimin. Lopputulos oli "Pins and Needles", josta järjestettiin seuraavana vuonna Broadway-tuotanto. Näytelmän esittäminen jatkui vuoteen 1940 asti ja se oli Broadwayn historian siihen asti pisimpään esitetty musikaali.
Vuosina 1943–1945 Rome palveli Yhdysvaltain maavoimissa.
Vuonna 1982 Rome valittiin Songwriters Hall of Fameen.
Harold Rome kuoli 26. lokakuuta 1993. Hänet on haudattu Westchester Hillsin hautausmaalle New Yorkissa.
Annu
Annu on suomalainen naisen etunimi, joka on muunnelma nimestä Anna. Vuoden 2009 loppuun mennessä nimi oli annettu 866 henkilölle. Vuodesta 2015 lähtien Annun nimipäivää on vietetty 9. joulukuuta, joka ennestäänkin on Annan ja sen useiden muunnelmien nimipäivä.
Kate Williamson
Kate Williamson (19. syyskuuta 1930 – 6. joulukuuta 2013) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Williamson oli näyttelijä Nydia Westmanin ja tuottaja-käsikirjoittaja Salathiel Robert Sparksin tytär. Hänet nähtiin uransa aikana muun muassa Michael Douglasin ja Demi Mooren elokuvassa "Verkossa" (1994) sekä tv-sarjoissa "Ellen", "Hill Street Blues", "Murhasta tuli totta" ja "Koti kuntoon".
Williamsonin puoliso oli näyttelijä Al Ruscio (1924–2013). Heidän neljästä lapsestaan kolme on viihdealalla.
Ann (nimi)
Ann on monissa maissa yleinen naisen etunimi, heprealais­peräisen Anna-nimen lyhentynyt muoto.
Suomessa nimi Ann on 1900-luvun alusta vuoden 2009 loppuun mennessä annettu 1875 tytölle. Vuodesta 2015 lähtien Annin nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 9. joulukuuta, joka ennestäänkin on sekä suomen- että ruotsin­­kielisessä kalenterissa Annan ja sen useiden muunnelmien nimipäivä.
Otmar Striedinger
Otmar Striedinger (s. 14. huhtikuuta 1991) on itävaltalainen alppihiihtäjä, joka edustaa seuratasolla SC Innerkrems-Eisentrattenia.
Striedinger sai nuorten MM-kilpailuissa pronssia syöksylaskussa Crans-Montanassa 2011. Sotšin olympialaisissa 2014 hön sijoittui supersuurpujottelussa viidenneksi.
Maailmancupissa Striedinger kilpaili ensimmäisen kerran Lake Louisen supersuurpujottel]ssa marraskuussa 2010 sijoittuen 38:nneksi. Ensimmäiset maailmancuppisteensä hän saavutti oltuaan 25:s Bormion syöksylaskussa joulukuussa 2012. Ensimmäisen palkintokorokepaikkansa hän saavutti oltuaan toinen Beaver Creekin supersuurpujottelussa joulukuussa 2013. Tätä ennen hän oli sijoittunut maailmancupissa parhaimmillaan 17:nneksi. Hän sijoittui kolmanneksi Kitzbühelin syöksylaskussa 2019.
Haavoittunut soturi hangella
Haavoittunut soturi hangella (myös "Haavoittunut suomalainen soturi hangella") on suomalaisen taiteilijan Helene Schjerfbeckin öljyvärimaalaus vuodelta 1880. Kooltaan tämä työ on 39×59,5 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin.
"Haavoittunut soturi hangella" on Helene Schjerfbeckin läpimurtoteos, jonka hän maalasi 17-vuotiaana. Tämä Suomen sodan (1808–1809) aiheeseen liittyvä maalaus on ensimmäinen häneltä Suomen Taideyhdistyksen kokoelmiin hankittu maalaus. Se ostettiin taideyhdistyksen kokoelmiin heti Suomen taideyhdistyksen näyttelystä vuonna 1880. Maalauksen todennäköisenä innoittajana oli J. L. Runebergin runoteos "Vänrikki Stoolin tarinat", vaikka se ei suoraan viittaa mihinkään Runebergin runoista. Schjerfbeck teki samoihin aikoihin useita "Vänrikki Stoolin tarinoihin" perustuneita vähemmän tunnettuja maalauksia.
Teos on harmaavoittoinen, jossa lumen pintaa Schjerfbeck elävöitti keltaisen ja vaaleapunaisen sävyillä. Schjerfbeck maalasi tähän teokseen hyvin nuoren, vaalean sotilaan nojaamaan koivuun. Hänen rusoittavat poskensa viittaavat kuumeeseen, kun hän ase kädessään katsoo eteenpäin tässä maalauksessa. Sinitakkinen univormu lienee viittaus Pohjanmaan jalkaväkirykmenttiin. Teokseen liittyvää mystiikkaa on se, että sotilasjoukosta, joka näkyy jäällä, ei voi varmuudella sanoa ovatko he tulossa vai menossa. Schjerfbeckin omasta kirjeestä 1920-luvulta on päätelty, että kyseessä olisi omien sotilaiden jättämä haavoittunut. Suomen sodassa viimeiset suuret joukkoperääntymiset tapahtuivat loppuvuonna 1808, jolloin ruotsalaiset joukot vetäytyivät Tornioon asti. Muuallakaan ei tapahtunut enää suuria joukkoperääntymisiä tämän jälkeen. Maalauksen soturi saattaa edustaa vertauskuvallisesti myös koko Suomea, jonka Ruotsin armeija perääntyessään jätti oman onnensa nojaan. Hahmoa on väitetty myös Schjerfbeckin vertauskuvalliseksi omakuvaksi.
"Haavoittunut soturi hangella" on siitä otettujen kuvien luoman vaikutelman ja sen maineeseen nähden yllättävän pienikokoinen maalaus.
Einar Reuter III
Einar Reuter III on suomalaisen taiteilijan, Helene Schjerfbeckin öljyvärimaalaus vuodelta 1919–1920. Kooltaan tämä työ on 34×28 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin.
Einar Reuter oli Helene Schjerfbeckin ystävä, johon hän oli tutustunut tämän tultua tapaamaan häntä vuonna 1915. Kirjailija, taiteilija, metsänhoitaja Reuter oli ihaillut Schjerbeckiä ja hankkinut neljä hänen maalaustaan itselleen jo aiemmin. Parin vuoden kuluttua tästä tapaamisesta Reuter kirjoitti ensimmäisen Schjerfbeckin elämä­kerran. Heidän ystävyytensä ja keskusteluyhteytensä jatkui koko heidän elämänsä ajan.
Helene Schjerfbeck alkoi maalata "Einar Reuter III "-teosta samana vuonna 1919, kun Einar Reuter yllättäen ilmoitti Schjerbeckille kihlautuneensa Norjan matkallaan. Tuo kihlaus oli järkytys Schjerfbeckille, jolle Reuter oli ollut tärkeä ystävä tätä ennen. Hän oli maalannut edellisenä vuonna, 1918, lämpimän "Purjehtija"-teoksen Reuterista heidän yhteisellä lomallaan. Tämän Einar Reuter III -teoksen Reuterin ilme suurine pupilleineen on puolestaan kuin Schjerbeckin oman tunteen kuvaus seuraavana kesänä: pysähtynyt, yllättynyt, shokeraantunut.
Maan Turva
Maan Turva oli Suomessa talvisodan aikana toiminut kansalaisten mielipidettä havainnoinut yhdistys. Yhdistyksen perustamista ajoi Akateeminen Karjala-Seura AKS.
Maan Turva -yhdistyksen perusti AKS talvisodan alla 12. lokakuuta 1939. AKS:ssa haluttiin sisäisen vaaran välttämiseksi luoda vahva propagandarintama, jonka tueksi oli järjestettävä mielialanhoito armeijan tiedotus- ja tarkastustoiminnan suunnitelmia tarkemmin ja laajemmin. Toimintaa oli aloittamassa Vilho Helanen, joka toimi myös yhdistyksen toiminnanjohtajana koko sen olemassaolon ajan. Yhdistyksen muina johtohenkilöinä toimivat ekonomi Juha Laurila (pääsihteeri), diplomi-insinööri Pentti Veijola (kenttäosaston puheenjohtaja), valmisteluosaston puheenjohtajana talvisotaan asti toimi tekniikan tohtori Reino Castrén, hänen jälkeensä maisteri Yrjö Vuorjoki.
Maan Turvan pääasiallinen tehtävä mielialojentarkkailu järjestettiin asiamiesten ilmoitusten kautta. Maan Turvan toimisto sijaitsi ennen talvisotaa uudella ylioppilastalolla, mutta sodan alettua se siirtyi Meilahteen. Talvisodan alkaessa järjestöllä oli noin 10 000 ihmisen tiedusteluverkosto kattaen koko maan. Pelkästään asiamiehiä oli helmikuussa 1940 3150. Yhdistyksen aloitteesta talvisotaa ennen ja sen aikana järjestettiin ympäri maata useita maanpuolustusjuhlia. Myös radioon toimitettiin ohjelmia, jotka perustuivat kansalaisten mielialoihin. Ohjelmistoon kuului myös erilainen kiertue- ja viihdytystoiminta. Maan Turva julkaisi talvisodan aikana myös lukuisia lehtisiä ja useita kirjoja. Kirjat olivat pääasiallisesti sodasta kertovia kuvateoksia.
Toiminta jatkui koko talvisodan ja alkoi hiljentyä kun sota loppui maaliskuussa 1940. Maan Turvan keskustoimisto lopetettiin virallisesti 1. elokuuta 1940, mutta vähäinen toiminta ja asiamiestoiminta jatkui aina jatkosodan alkuun asti.
Raptor (laskettelurinne)
Raptor on laskettelurinne Beaver Creek Resortissa Coloradossa Yhdysvalloissa.
Raptor tehtiin vuoden 2015 alppihiihdon MM-kilpailuja varten, joissa naisten vauhtilajit järjestettiin tässä rinteessä.
Birds of Prey sijaitsee Raptorin vasemmalle puolen. Rinteet yhtyvät ennen "Redtail Jump"ia, loppuliuku ja maalialue ovat samat molemmilla rinteillä. Vuoden 2015 alppihiihdon MM-kilpailut järjestettiin Red Tail Stadiumilla, lukuun ottamatta joukkuekilpailua. Suurin osa rinteistä ja hyppyreistä on nimetty petolintujen mukaan.
Syöksylaskun lähtö sijaitsee 3 440 metriä merenpinnan yläpuolella Solitude -rinteessä. Rinteen ylin osuus "The Runway" on melko tasainen liukuosuus. Tätä seuraa "The Apex" josta alkaa, Peregrine -rinne, radan jyrkimmät osuudet, siinä on myös Super-G:n lähtöpaikka. The Apexissa on "Predator Corner". Sitä seuraa "Lech-Zuers Schuss", sitten tulee "The Gauntlet", sitä seuraa Kestrel -rinne, jossa sijaitsee radan jyrkin kohta.
Kestrelin jälkeen palataan takisin Peregrine -rinteen "Banshee Bank"iin, jossa sijaitsevat "Liberty Jump", "Heckle Jump" ja "Jeckle Jump". Seuraavana on radan toiseksi viimeinen osuus "Peregrine runout", jossa rinteen jyrkkyys loivenee.
Peregrine runoutin jälkeen rata yhtyy Golden Eagle -rinteeseen ja siitä alkaa myös loppuliuku jossa sijaitsee "Redtail Jump". Redtail Jumpista hypätään pahimmillaan 40 metriä, kun ihannehypyn pituus on noin 25 metriä. Raptor päättyy 2 730 metriä merenpinnan yläpuolella Red Tail Stadiumille.
Raptor -rinne kulkee Solitude-, Peregrine-, Kestrel- ja Golden Eagle -rinteissä. Miesten vauhtilajiradat siirtyivät joulukuussa 2013 Golden Eagle -rinteeseen jo Predator Cornerista eli suurpujottelun lähtöpaikan kohdalla.
"Raptor" tarkoittaa suomennettuna petolintua, "Solitude" yksinäisyyttä, "Peregrine" muuttohaukkaa, "Kestrel" amerikantuulihaukkaa, "Golden Eagle" maakotkaa, "The Runway" kiitotietä, "The Apex" apeksia, "Predator Corner" saalistajan mutkaa, "The Gauntlet" kädensuojusta, "Banshee Bank" Banshee pengertä, "Liberty Jump" vapaushyppyriä, "Heckle Jump" Heckle hyppyriä, "Jeckle Jump" Jeckle hyppyriä, "Peregrine runout" Peregrinestä poistuloa ja "Redtail Jump" amerikanhiirihaukka hyppyriä.
Salute (Little Mixin albumi)
Salute on vuonna 2013 ilmestynyt tyttöbändi Little Mixin toinen albumi. Levy sisältää muun muassa hitit "Move" ja "Salute".
Kurnulivertäjä
Kurnulivertäjä ("Lalage nigra") on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Kurnulivertäjää tavataan Kaakkois-Aasiassa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Ruohikkolivertäjä
Ruohikkolivertäjä ("Lalage sueurii") on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Ruohikkolivertäjää tavataan Indonesiassa ja Itä-Timorissa. Lajin on raportoitu olevan yleinen, ja sen kannankehitys on runsastuva. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Punavatsalivertäjä
Punavatsalivertäjä ("Lalage aurea") on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Punavatsalivertäjää tavataan Indonesiassa. Lajin on raportoitu olevan suhteellisen yleinen Halmaheralla. Se on vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen vuoksi, mutta laji on luokiteltu elinvoimaiseksi, koska sen ei uskota olevan vaarassa.
Unmerciful
Unmerciful on yhdysvaltalainen brutaali death metal -yhtye, joka perustettiin vuonna 2001 Topekassa, Kansasissa. Se koostuu death metal -yhtye Originin jäsenistä, ja sen basistina toimii Cannibal Corpsen livekokoonpanossa toiminut Jeremy Turner.
Yhtye solmi levytyssopimuksen Unique Leader Recordsin kanssa joulukuussa 2005. Esikoisalbumi "Unmercifully Beaten" julkaistiin elokuussa 2006.
Leadenhall Market
Leadenhall Market on Lontoossa sijaitseva katettu kauppakeskus. Alue on ollut kauppapaikkana jo 1300-luvulla. Lontoon vuoden 2012 olympialaisten maratonreitti kulki kauppakeskuksen läpi.
Leadenhall Market on ollut kuvauspaikkana elokuvissa Harry Potter ja viisasten kivi, The Imaginarium of Doctor Parnassus, Pappi, lukkari, talonpoika, vakooja sekä Hereafter. Myös Erasuren musiikkivideo "Love to Hate You" on kuvattu kauppakeskuksessa.
Unmercifully Beaten
Unmercifully Beaten on yhdysvaltalaisen brutaalin death metal -yhtyeen Unmercifulin esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 2006 levymerkillä Unique Leader Records.
Origin (yhtye)
Origin on yhdysvaltalainen teknisen death metalin yhtye Topekasta, Kansasista. Yhtyeen perustivat kitaristit Paul Ryan sekä Jeremy Turner vuonna 1997. Yhtye julkaisi omakustanne EP:n "A Coming into Existence" kesäkuussa 1998, ja vuotta myöhemmin yhtye solmi levytyssopimuksen Relapse Recordsin kanssa joulukuussa 1999. Yhtyeen eponyymi esikoisalbumi "Origin" julkaistiin vuonna 2000 levymerkillä Relapse Records.
Originin ja Relapse Recordsin yhteistyö loppui neljännen studioalbumin julkaisemisen jälkeen vuonna 2008, minkä jälkeen se liittyi Nuclear Blastille marraskuussa 2010. Yhtyeen viimeisin studioalbumi, "Omnipresent", julkaistiin heinäkuussa 2014.
Édouard de Castelnau
Noël Marie Joseph Édouard de Curières de Castelnau (24. joulukuuta 1851 Saint-Affrique – 19. maaliskuuta 1944 Montastruc-la-Conseillère) oli ranskalainen kenraali, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa.
Castelnau osallistui nuorena jalkaväen upseerina Saksan–Ranskan sotaan. Hänet ylennettiin 1876 kapteeniksi, 1889 majuriksi, 1896 everstiluutnantiksi, 1900 everstiksi ja rykmentin komentajaksi, 1906 prikaatinkenraaliksi ja prikaatin komentajaksi sekä 1909 divisioonankenraaliksi ja divisioonan komentajaksi. Castelnau toimi ylipäällikkö Joseph Joffren esikuntapäällikkönä vuosina 1911–1914 sekä 1915–1916. Hän auttoi kehittämään Ranskan hyökkäyssuunnitelmaa, joka tunnettiin nimellä suunnitelma XVII. Suunnitelman mukaan Ranskan tuli sodan aikana vallata Saksalta edellisessä sodassa menetetty Elsass-Lothringen ja käyttää sitä hyökkäystienä Saksaan. Maailmansodan sytyttyä Castelnau nimitettiin Ranskan toisen armeijan komentajaksi tehtävänään vallata Lothringen, mutta hän kärsi tappion 20.–22. elokuuta 1914 käydyssä Lothringenin taistelussa. Peräännyttyään hän onnistui kuitenkin puolustamaan asemiaan Nancyssa. Castelnau siirrettiin seuraavaksi komentamaan uutta toista armeijaa Pohjois-Ranskaan. Hän kannatti edelleen hyökkäävää taktiikkaa Albertin taistelussa syyskuussa 1914.
Castelnau nimitettiin kesäkuussa 1915 Ranskan keskisen armeijaryhmän komentajaksi ja hän johti syyskuussa tehtyä hyökkäysyritystä Champagnessa. Saman vuoden joulukuussa hän palasi esikuntapäälliköksi. Verdunin taistelun aikana Castelnau oli järjestämässä Verdunin puolustusta ja suositteli Philippe Pétainia siitä vastaavaksi komentajaksi. Castelnau jäi syrjään sodanjohdosta vuoden 1916 lopussa, kun Joffren tilalle ylipäälliköksi nimitettiin Robert Nivelle. Castelnau johti tammi–maaliskuussa 1917 Venäjällä vieraillutta lähetyskuntaa ja toimi sen jälkeen itäisen armeijaryhmän komentajana. Sodan viime vaiheessa 1918 hän sai johtaa jälleen etenemistä Lothringeniin.
Greenwichin jalankulkutunneli
Greenwichin jalankulkutunneli on jalankulkutunneli Lontoossa, joka yhdistää Greenwichin ja Isle of Dogsin alittaen Thamesin.
Sir Alexander Binnien suunnittelema tunneli avattiin vuonna 1902. Se rakennettiin helpottamaan etelälontoolaisten kulkua töihin Isle of Dogsin satamaan. Tunneli on 370 metriä pitkä.
Hopetounin vesiputokset
Hopetounin vesiputoukset sijaitsevat Aire-joessa Otwayn kansallispuistossa Australiassa, Victorian osavaltiossa. Putouskorkeus on 30 metriä. Hopetounin vesiputoukset on kuuluisia kauneudestaan ja luonnonvaroistaan.
Toppeliuksen talo
Toppeliuksen talo on Oulun keskustassa sijaitseva empiretyylinen asuin- ja liikerakennus, joka nykyisin on Oulun Seudun Setlementti ry:n käytössä.
Toppeliuksen suvulla on ollut talo samalla paikalla Torikadun varrelle jo ennen nykyistä rakennusta, mutta talo tuhoutui Oulun suuressa kaupunkipalossa 1822. Professori Gustaf Toppelius rakennutti uuden talon tulipalossa autioituneelle tontille vuonna 1826. Rakennus oli aluksi yksikerroksinen. Toppelius sai luvan talon korottamiseksi kaksikerroksiseksi vuonna 1836 ja laajennustyöt valmistuivat seuraavana vuonna..
Gustaf Toppeliuksen veljenpoika, Zachris Topelius, asui talossa käydessään Oulun triviaalikoulua vuosina 1829–1832. Perikunta möi talon Leonard Candelinille kymmenen vuotta Gustaf Toppeliuksen kuoleman jälkeen 1874. Candelinien aikana talon ikkunat uusittiin ja julkisivu sai uusrenessanssia mukailevan vuorauksen. Pohjanmaan Kauppiaat Oy:lle talo myytiin 1917. Vanhemmat oululaiset muistavatkin talon usein Pohjanmaan talona. Pohjanmaa teetti arkkitehti Oiva Kallion suunnitelmien mukaan muutostyöt, joissa muun muassa rakennettiin kadunpuoleinen uusklassistinen pääsisäänkäynti ja uusittiin kiinteä sisustus. Oulun Puhelin Oy osti rakennuksen 1979 ja kunnosti sen vuosina 1999–2000 Oulun kaupungin kansainvälisen toimintakeskuksen käyttöön.
Oulun Puhelimelle myönnettiin Oulun läänin rakennussuojelupalkinto, Viisikanta-palkinto, onnistuneesta rakennuksen käyttötarkoituksen muutoksesta vuonna 2001. Kunnostussuunnitelmat, joilla pyrittiin palauttamaan rakennus Oiva Kallion suunnitelmien mukaiseen asuun, laati arkkitehti Vesa Pajari arkkitehtitoimisto Harju Oy:stä.
Aunuksen kihlakunta
Aunuksen kihlakunta () oli kihlakunta Venäjän keisarikunnan Aunuksen kuvernementissa. Kihlakunta sijaitsi Laatokan koillisrannalla rajoittuen lännessä Suomen suuriruhtinaskuntaan kuuluneeseen Viipurin lääniin. Muualla kihlakunta rajoittui muihin Aunuksen kuvernementin kihlakuntiin: pohjoisessa ja idässä Petroskoin kihlakuntaan ja etelässä Lotinapellon kihlakuntaan.
Kihlakunnan hallintokaupunki oli Aunus, jonka lisäksi siihen kuului kahdeksan kuntaa:
Vuoden 1897 väestönlaskennassa kihlakunnan asukkaista karjalaisia oli 71,3 %, venäläisiä 27,0 % ja suomalaisia 1,5 %.
Kargopolin kihlakunta
Aunuksen kihlakunta () oli kihlakunta Venäjän keisarikunnan Aunuksen kuvernementissa. Kihlakunta sijaitsi kuvernementin itäosassa rajoittuen lännessä Puudožin kihlakuntaan ja lounaassa Vytegran kihlakuntaan. Kihlakunnan hallintokaupunki oli Kargopol.
Vuoden 1897 väestönlaskennassa kihlakunnan asukkaista 99,8 % oli venäläisiä.
Naurulivertäjä
Naurulivertäjä ("Lalage atrovirens") on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Nauruvertäjää tavataan Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajin on raportoitu olevan melko yleinen, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Lotinapellon kihlakunta
Lotinapellon kihlakunta () oli kihlakunta Venäjän keisarikunnan Aunuksen kuvernementissa. Kihlakunta sijaitsi Syvärin eteläpuolella Laatokan ja Äänisen välisellä alueella. Se rajoittui pohjoisessa saman kuvernementin Aunuksen kihlakuntaan ja Petroskoin kihlakuntaan, idässä puolestaan Vytegran kihlakuntaan. Kihlakunnan hallintokaupunki oli Lotinapelto.
Vuoden 1897 väestönlaskennassa kihlakunnan asukkaista venäläisiä oli 79,8 % ja vepsäläisiä 19,2 %.
Sademetsälivertäjä
Sademetsälivertäjä ("Lalage leucomela") on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Sademetsälivertäjää tavataan Australiassa, Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajin on raportoitu olevan suurimmaksi osaksi melko yleinen. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Polynesianlivertäjä
Polynesianlivertäjä ("Lalage maculosa") on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Polynesianlivertäjää tavataan Fidžissä, Niuella, Samoassa, Salomonsaarilla, Tongassa, Vanuatussa ja Wallis ja Futunassa. Lajni on raportoitu olevan yleinen, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Petroskoin kihlakunta
Petroskoin kihlakunta () oli kihlakunta Venäjän keisarikunnan Aunuksen kuvernementissa. Kihlakunta sijaitsi Äänisen länsirannalla rajoittuen lännessä Suomen suuriruhtinaskuntaan kuuluneeseen Viipurin lääniin. Muualla kihlakunta rajoittui muihin Aunuksen kuvernementin kihlakuntiin: pohjoisessa Poventsan kihlakuntaan, etelässä Aunuksen kihlakuntaan ja Lotinapellon kihlakuntaan.
Kihlakunnan hallintokaupunki oli Petroskoi, jonka lisäksi siihen kuului 12 kuntaa:
Vuoden 1897 väestönlaskennassa kihlakunnan asukkaista venäläisiä oli 67,1 %, karjalaisia 22,1 %, vepsäläisiä 9,1 % ja suomalaisia 1,1 %.
Samoanlivertäjä
Samoanlivertäjä ("Lalage sharpei") on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Samoanlivertäjää tavataan Samoassa. Laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi, koska sen levinneisyysalue ja populaatio ovat pienet, ja koska se on vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen takia.
Poventsan kihlakunta
Poventsan kihlakunta () oli kihlakunta Venäjän keisarikunnan Aunuksen kuvernementissa. Kihlakunta ulottui Äänisen pohjoisosista kauas länteen rajoittuen siellä Suomen suuriruhtinaskuntaan. Etelässä kihlakunta rajoittui Aunuksen kuvernementin Petroskoin kihlakuntaan ja kaakossa Puudožin kihlakuntaan. Pohjoisessa kihlakunta rajoittui Arkangelin kuvernementtiin kuuluneeseen Kemin kihlakuntaan.
Kihlakunnan hallintokaupunki oli Poventsa, jonka lisäksi siihen kuului 11 kuntaa:
Vuoden 1897 väestönlaskennassa kihlakunnan asukkaista karjalaisia oli 49,7 % ja venäläisiä 49,4 %.
Pitkäpyrstölivertäjä
Pitkäpyrstölivertäjä ("Lalage leucopyga") on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Pitkäpyrstölivertäjää tavataan Uudessa Kaledoniassa, Salomonsaarilla ja Vanuatussa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Puudožin kihlakunta
Puudožin kihlakunta () oli kihlakunta Venäjän keisarikunnan Aunuksen kuvernementissa. Kihlakunta sijaitsi Äänisen itäpuolella. Luoteessa se rajoittui Poventsan kihlakuntaan, idässä Kargopolin kihlakuntaan ja etelässä Vytegran kihlakuntaan. Kihlakunnan hallintokaupunki oli Puudoži.
Vuoden 1897 väestönlaskennassa kihlakunnan asukkaista 99,7 % oli venäläisiä. Vuonna 1923 kihlakunta liitettiin kuitenkin tuolloin perustettuun Karjalan autonomiseen sosialistiseen neuvostotasavaltaan, jossa karjalaiset tämän vuoksi jäivät vähemmistöksi.
Valkoperälivertäjä
Valkoperälivertäjä ("Lalage leucopygialis") on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu. Sitä tavataan Indonesiassa. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Tanimbarinlivertäjä
Tanimbarinlivertäjä ("Lalage moesta") on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu. Sitä tavataan Indonesiassa. Sitä on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Vytegran kihlakunta
Vytegran kihlakunta () oli kihlakunta Venäjän keisarikunnan Aunuksen kuvernementissa. Kihlakunta sijaitsi Äänisen kaakkoisrannalla. Lännessä kihlakunta rajoittui saman kuvernementin Lotinapellon kihlakuntaan, pohjoisessa taas Puudožin kihlakuntaan ja Kargopolin kihlakuntaan. Kihlakunnan hallintokaupunki oli Vytegra.
Vuoden 1897 väestönlaskennassa kihlakunnan asukkaista 98,5 % oli venäläisiä.
Punamaljakas
Punamaljakas ("Sarcoscypha austriaca") on sienilaji. Se ei ole myrkyllinen, mutta ei myöskään hyvä ruokasieni. Se tekee itiöemän keväällä. Sen näköislaji on kukkamaljakas ("Microstoma protracta"), joka eroaa punamaljakkaasta siten, että sen malja on muodoltaan ruukkumaisempi ja sen jalka on pidempi. Maljakkaita eli maljasieniä ovat myös hytymaljakas ("Sarcosoma globosum") ja oranssimaljakas ("Aleuria aurentia") jotka tosin kuuluvat eri sukuun kuin punamaljakas.
Punamaljakkaan itiöemä on muodoltaan maljamainen ja sisältä ontto. Sen väri on enimmäkseen syvän karmiininpunainen, mutta ulkopinnalla on vaaleanruskeaa väriä. Ulkopinta
on nukkainen.
Punamaljakas kasvaa lahoissa puun palasissa. Sitä esiintyy pensaikoissa, lehtometsissä ja villiintyneissä puutarhoissa.
Kemin kihlakunta (Venäjä)
Kemin kihlakunta () oli kihlakunta Venäjän keisarikunnan Arkangelin kuvernementissa. Kihlakunta sijaitsi Vienanmeren länsipuolella rajoittuen lännessä Suomen suuriruhtinaskuntaan, pohjoisessa saman kuvernementin Kuolan kihlakuntaan ja etelässä Aunuksen kuvernementin Poventsan kihlakuntaan.
Kihlakunnan hallintokaupunki oli Vienan Kemi, jonka lisäksi kihlakuntaan kuului Suman posaadi, Solovetskin luostari ja 22 kuntaa:
Vuoden 1897 väestönlaskennassa kihlakunnan asukkaista karjalaisia oli 54,4 % ja venäläisiä 45,0 %.
Kuolan kihlakunta
Kuolan kihlakunta (, myös Aleksandrovskin kihlakunta, ) oli kihlakunta Venäjän keisarikunnan Arkangelin kuvernementissa. Kihlakunta sijaitsi Kuolan niemimaalla rajoittuen lännessä Norjaan ja Suomen suuriruhtinaskuntaan. Etelässä kihlakunta rajoittui Kemin kihlakuntaan, pohjoisessa Jäämereen ja etelässä Vienanmereen. Kihlakunnan hallintokaupunki oli ensin Kuola ja vuodesta 1899 lähtien Aleksandrovsk (nykyisin Poljarnyi). Hallintokaupungin vaihduttua kihlakunnan nimi muutettiin Kuolan kihlakunnasta Aleksandrovskin kihlakunnaksi.
Vuoden 1897 väestönlaskennassa kihlakunnan asukkaista venäläisiä oli 63,1 %, saamelaisia 18,7 %, suomalaisia 11,7 %, karjalaisia 2,8 %, norjalaisia 2,0 % ja komeja 1,3 %.
Hytymaljakas
Hytymaljakas ("Sarcosoma globosum") on sienilaji, joka tekee itiöemän keväällä. Se ei ole myrkyllinen, mutta ei myöskään hyvä ruokasieni. Maljakkaita eli maljasieniä ovat myös punamaljakas ("Sarcoscypha austriaca") ja oranssimaljakas ("Aleuria aurantia"), jotka tosin kuuluvat eri sukuun kuin hytymaljakas.
Hytymaljakas on väriltään tummanruskea. Muodoltaan se on pyöreä, hyytelömäinen ja möykkymäinen. Sen pinta on samettimainen. Malto on harmaata.
Hytymaljakasta tavataan rehevissä kuusikoissa.
Viittakiven opisto
Viittakiven opisto oli Hauholla toiminut Setlementtiliiton omistama kansainvälinen kansanopisto. Toiminta päättyi vuonna 2007. Vuonna 2015 opiston tiloissa aloitti Setlementtiliiton Viittakivi Oy, joka harjoittaa pakolaisten vastaanottokeskustoimintaa.
Opiston perusti vuonna 1951 Suomen Setlementtiliitto. Ensimmäinen rehtori oli Elvi Saari. Opistolla oli läheiset yhteydet kveekariliikkeeseen. Viittakiven keskeistä toimintaa olivat kansainvälisen toiminnan opinnot ja viimeisinä vuosina aikuisten maahanmuuttajien opinnot. Kesäaikaan siellä järjestettiin erilaisia kursseja ja kansainvälisiä seminaareja.
Kurssien kysynnän hiipuessa opisto joutui talousvaikeuksiin. Hauholla sijainnut opistokiinteistö myytiin Fazerin liikemiessuvun edustajalle Karl Fazerille, joka oli aiemmin hankkinut omistukseensa samaan kantatilaan kuuluneen Hahkialan kartanon. Entisestä opistosta kehkeytyi kokous- ja juhlapalveluja tuottava yritys, Hahkialan Uiskola.
Nykyinen Viittakivi Oy tekee turvapaikanhakijoiden vastaanottokeskustoimintaa ja kehittää erilaisia kotoutumisen malleja. Viittakivi on yhteiskunnallinen yritys, jonka ensisijainen tavoite ei ole tuottaa voittoa omistajille. Viittakiven omistaa Suomen Setlementtiliitto.
Viittakivi Oy avasi syksyllä 2015 hätämajoituksen Suomeen saapuneille turvapaikanhakijoille Parikkalaan, Savonlinnaan, Heinolaan ja Lahteen. Viittakivi tekee yhteistyötä mm. Itä-Suomen yliopiston opettajakoulutuksen kanssa. Muita merkittäviä yhteistyötahoja ovat vastaanottokeskuspaikkakuntien kansalaisjärjestöt, seurakunnat sekä kaupungit.
London Transport Museum
London Transport Museum on Lontoon Covent Gardenissa sjaitseva liikennemuseo. Se esittelee Lontoon joukkoliikenteen historiaa, ja siellä on näytteillä vanhoja busseja, metrovaunuja, junanvaunuja ja takseja. Museossa on myös ajankohtaisia näyttelyitä.
Kmart
Kmart on yhdysvaltalainen halpatavarataloketju, joka on nykyään Sears Holdingsin tytäryhtiö. Se perustettiin vuonna 1962, ja vuonna 2004 selvitystilassa ollut Kmart fuusioitui tappioita tehneen Sears, Roebuck and Companyn kanssa Yhdysvaltain kolmanneksi suurimmaksi vähittäiskauppayritykseksi Sears Holdings (). Fuusio merkitsi rankkaa saneeraamista: melkein 600 Kmart-myymälää suljettiin, ja 57 000 ihmistä sai lähteä. Kaksi ylintä johtajaa saivat myös potkut, ja niiden lisäksi osakkaat haastoivat heidät oikeuteen holtittomasta rahankäytöstä ja osakkeenomistajien pettämisestä.
Helmikuussa 2013 Kmart-ketjuun kuului 1 221 myymälää 49 osavaltiossa sekä Guamissa, Puerto Ricossa ja Yhdysvaltain Neitsytsaarilla. Näistä 25 on 15 600 neliömetrin Super Centereitä, kun tavallisten Kmartien pinta-ala on noin 8 700 neliömetriä. Ketjun pääkonttori sijaitsee Chicagon esikaupunkialueella Hoffman Estatesissa.
Juhani Karvonen
Leo Johannes (Juhani) Karvonen (24. kesäkuuta 1929 Koivisto – 12. heinäkuuta 1983 Attu, Parainen) oli suomalainen kasvatustieteilijä. Hän oli Jyväskylän yliopiston kasvatustieteiden tutkimuslaitoksen johtaja professorin arvolla 1972–1974 ja Turun yliopiston kasvatustieteen professori 1978–1983. Hän tutki erityisesti opiskelijoiden asenteita ja opettajien jatkokoulutusta.
Karvonen valmistui kasvatustieteiden kandidaatiksi vuonna 1963 ja väitteli tohtoriksi vuonna 1967. Hän oli Turun yliopistossa kasvatustieteiden dosentti vuosina 1969–1972 ja apulaisprofessori vuosina 1973–1977 ennen nimitystään professoriksi. Hän oli myös Turun yliopiston hallituksen jäsen ja kasvatustieteiden laitoksen johtaja vuosina 1977–1978. Lisäksi hän oli Valtion yhteiskuntatieteellisen toimikunnan jäsen vuosina 1977–1982.
Vytautas Miškinis
Vytautas Miškinis (s. 1954) on liettualainen kuoronjohtaja, pedagogi ja säveltäjä. Hän on säveltänyt yhteensä satoja maallisia ja uskonnollisia teoksia. Lisäksi hän on kansanlaulujen sovittaja. Hän on työskennellyt Ąžuoliukas-kuoron kanssa, ja siksi lastenlaulut muodostavat suuren osan hänen tuotannostaan. Miškinis on istunut monien kuorokilpailujen tuomaristoissa ja opettanut Liettuan taideakatemiassa Vilnassa. Hänen kuoronsa ovat kiertäneet ja kilpailleet eri puolilla maailmaa 1970-luvulta lähtien. Hän oli vielä vuosisadan vaihteessa varsin tuntematon, mutta hänen teoksensa löysivät nopeasti kansainvälisen yleisön.
Itä–Länsi-ottelu 1959
Vuoden 1959 Pesäpallon Itä–Länsi-ottelu pelattiin Hesperiassa 13. syyskuuta. Tämä oli kaikkiaan 25. Itä-Länsi-ottelu ja kahdeksastoista ja neljäs perättäinen, joka pelattiin Helsingissä. Katsojamääräksi ilmoitettiin 4045. Ottelu päättyi tasan 3–3.
Toinen nuorten Itä–Länsi-ottelu pelattiin Saarijärvellä ja se päättyi Lännen 1–3 voittoon.
Avausheiton suoritti professori Lauri Pihkala.Länsi aloitti sisällä.
Uģis Prauliņš
Uģis Prauliņš (s. 17. kesäkuuta 1957 Riika) on latvialainen säveltäjä, kosketinsoittaja ja ääni-insinööri. Hän valmistui vuonna 1989 Latvian valtionkonservatoriosta Ģederts Ramansin sävellysluokalta. Hän kuului progressiivista rockia esittäneeseen Vecās mājas -yhtyeeseen, ja vuodesta 2004 lähtien hän on toiminut Latvian säveltäjäliiton johdossa. Prauliņšin sävellysten joukossa ovat rockooppera "Pilsēta" (1991), "Missa Rigensis" (2002) sekä elokuvamusiikki elokuviin "Drosme nogalināt" ja "Baiga vasara".
Newportin torni
Newportin torni () on Yhdysvalloissa Rhode Islandin Newportissa sijaitseva kivirakenteinen torni. Sitä pidetään yleisesti 1600-luvulla rakennetun tuulimyllyn osana. Tornista liikkuu kuitenkin paljon erilaisia väitteitä, joiden mukaan se olisi jopa vuosisatoja oletettua vanhempi ja sen olisivat rakentaneet Pohjois-Amerikassa ennen Kolumbusta vierailleet merenkävijät.
Touro Parkin puistossa sijaitseva torni on halkaisijaltaan noin 7 metriä ja sen korkeus on 8,5 metriä. Torni on alun perin ollut valkoiseksi rapattu. Rhode Islandin ensimmäinen siirtomaa-aikainen kuvernööri Benedict Arnold mainitsee vuonna 1677 laaditussa testamentissaan kivisen tuulimyllyn, jonka on arveltu tarkoittavan juuri Newportin tornia.
Sen ikä määriteltiin ensimmäisen kerran vuonna 1848, jolloin tornin pääteltiin olevan 1640-luvulta, kuten myös Newportin vanhimpien talojen. Sata vuotta myöhemmin tehdyissä arkeologisissa kaivauksissa päädyttiin vastaavaan lopputulokseen. Vuonna 1992 tornin laastille suoritettiin radiohiiliajoitus Tanskassa ja Suomessa. Ajoituksen perusteella se on rakennettu vuosien 1635 ja 1698 välillä.
Vaihtoehtoisista teorioista ensimmäisen esitti tanskalainen arkeologi Carl Christian Rafn vuonna 1837. Hänen mukaansa torni oli viikinkien rakentama. Brittiläinen kirjailija Gavin Menzies puolestaan väitti, että tornin olisivat rakentaneet 1400-luvulla kiinalaiset, jotka kuuluivat tutkimusmatkailija Zheng Hen laivastoon. Menziesin mukaan torni oli joko majakka tai kiinalaiset käyttivät sitä observatoriona sijaintinsa selvittämiseen. Oberservatorioteoria tuli esille myös 1990-luvulla, jolloin eräs Rhode Islandin yliopiston tähtitieteilijä huomasi sen ikkunoiden sijainnilla olevan yhteyksiä auringon ja kuun asentoihin.
Muita tornin rakentajiksi väitettyjä ovat 1500-luvun alussa kadonneet portugalilaiset tutkimusmatkailijat Miguel ja Gaspar Corte-Real sekä 1300-luvun skottilaiset temppeliritarit, joita johti Orkneyn jaarli Henry Sinclair. Temppeliritareita on rakentajaksi väittänyt myös suomalainen rajatietokirjailija Jukka Nieminen.
Morsian ja muita kauhunovelleja
Morsian ja muita kauhunovelleja on kokoelma Zachris Topeliuksen varhaisia novelleja, jotka ovat aikanaan ilmestyneet Helsingfors Tidningarissa 1840-luvulla. Kokoelman on vuonna 2013 julkaissut Faros-kustannus. Teoksen esipuheen on kirjoittanut Jukka Sarjala.
Kaikkia novelleja ei Juri Nummelin arviossaan pidä kauhun lajityyppiin kuuluvina vaan pikemminkin rikoskirjallisuutena. Niihin kuuluvat esimerkiksi "Yöstä aamuun" (1843) ja "Vänrikkivainaan tohvelit", sen sijaan niminovellin "Morsian" Nummelin katsoo edustavan kauhua parhaiten.
Alkusanoissaan Jukka Sarjala taustoittaa Topeliuksen kauhunovelleja. Topelius tunnetaan satusetänä, "Välskärin kertomuksien" ja "Maamme kirjan" tekijänä, ja muun muassa hänen kauhunovellinsa ovat jääneet melko tuntemattomiksi, etenkin kun niitä ei ole aiemmin julkaistukaan suomeksi.
Aloittaessaan toimittajana Topelius ei ollut vielä ansioitunut kirjoittajana mutta oli lukenut lähes kaiken kaunokirjallisuuden, mitä oli saanut käsiinsä: rosvoromaanit, intiaanitarinat, historialliset romaanit sekä 1830-luvun ruotsalaista kaunokirjallisuutta. Goottilainen romaani oli Suomen ruotsinkielisen säätyläistön suosiossa, mutta Suomessa ei lajin kirjoittajia ollut vielä, kuten ei yleensäkään romaanikirjailijoita.
Tarinoiden kirjoittamisen syynä oli paitsi Topeliuksen henkilökohtainen kiinnostus, myös se, että hän halusi lehteen kotimaista aineistoa. Kertomukset eivät saaneet aikalaisilta arvostusta, vaan niihin suhtauduttiin päiväperhoina, jollaisina hän itsekin niitä piti. Niiden tapahtumaympäristöinä olivat pappilat, ja niissä kuvattiin herrasväen rientoja ja harrastuksia, porvarillista seuraelämää. Henkilöt ovat tyypiteltyjä, joskaan eivät kaavamaisia. Kertomuksissa on mausteena huumoria ja parodiaa, minkä Sarjala toteaa käyvän yksiin goottilaisen romaanin tyylin kanssa. Tarinoiden kummittelut ja rakkaushuolet eivät ajan kirjallisen maun vartijoiden mielestä olleet riittävän korkeatasoisia aiheita. Topelius oli aikansa viihdekirjailija, markkinakirjailija, kun taas J. L. Runeberg liikkui akateemisessa maailmassa.
Nykymittapuiden mukaan Topeliuksen kauhu on varsin lempeää, ja siitä puuttuvat voimakkaat tehokeinot. Sarjalan mukaan niiden viehätyksenä ovatkin mennyt aikakausi, entisajan pappiloiden ja maatilojen kellarit ja ullakot. Topelius on liittänyt kertomuksiin aikansa huhupuheita, kertomuksia, asenteita ja uskomuksia. Goottilainen epävarmuus ja oudot ilmiöt pitävät jännitystä yllä, mikä onkin olennaisempaa kuin arvoituksen ratkeaminen.
Aleksei Žukov
Aleksei Žukov (, s. 11. tammikuuta 1965 Volgograd, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on suomalais-venäläinen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija, joka toimii Kakkosessa pelaavan Tornion Pallon päävalmentajana. Hänen pelipaikkansa oli keskikenttäpelaaja.
Žukovin kasvattajaseura on Rotor Volgograd. Hän pelasi useissa venäläisissä seuroissa ennen Suomeen saapumistaan vuonna 1992. Suomessa Žukov pelasi 1990-luvulla lähinnä Ykköstä ja Kakkosta Kemin Pallotovereissa. Veikkausliigassa hän on pelannut yhteensä 32 ottelua Rovaniemen Palloseuran riveissä vuosina 1996 ja 2000.
Vuonna 2001 Žukov siirtyi Viikinkeihin, jossa hän pelasi yhdessä mm. niin ikään Volgogradista kotoisin olevan Slava Malakejevin kanssa. Viikingit nousi seuraavaksi kaudeksi Ykköseen, ja Žukov pelasi joukkueessa vuoteen 2005 asti. Vuodet 2008–2011 hän vietti virolaisessa FC Lootus Kohtla-Järvessä, jossa hän siirtyi valmentajaksi vuonna 2009. Vuonna 2012 Žukov siirtyi apuvalmentajaksi FC Viikinkeihin, jossa hän otti vetovastuun seuran reservijoukkueesta sekä A-junioreista. Reservijoukkue nousi kauden 2013 päätteeksi miesten Kakkoseen, jossa se pelasi omana seuranaan nimellä FC Viikkarit. Žukov toimii kaudella 2014 FC Viikkarien päävalmentajana.
Itävaltalaiset
Itävaltalaiset (saksaksi "Österreicher") on germaaninen kansa.