hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Pakistaninpaimenkoira
Pakistaninpaimenkoira ("Bhagyari Kutta") on pakistanilainen koirarotu, jota FCI ei ole tunnustanut.
Pakistaninpaimenkoira on keskikokoinen, lihaksikas ja voimakas, etäisesti saksanpaimenkoiraa muistuttava rotu. Sen kallo on pyöristynyt ja korvat pystyt. Mantelinmuotoisten silmien väri on tumma ja kirsu ja huulet ovat mustat. Urosten säkäkorkeus on 61-64 cm ja narttujen 50-61, ja kumpikin painaa n. 35-45 kg.
Väritys riippuu usein alueesta, ja jossain tietty väri voi olla yleisempi kuin toisaalla. Koko maan mittakaavassa yleisin väritys on black & tan eli musta punaruskein merkein ja toiseksi yleisin kullanruskea. Valkoiset yksilöt ovat harvinaisimpia, mutta niitäkin esiintyy jonkin verran.
Rodusta on olemassa kolme muunnosta:
Pakistaninpaimenkoira on peloton, rohkea, valpas, reviiritietoinen ja suojelusviettinen paimenkoira. Se on oppivaisuutensa, tottelevaisuutensa ja älykkyytensä vuoksi helppo kouluttaa, joskin vaatii omistajaltaan auktoriteettia, johdonmukaisuutta, kärsivällisyyttä ja määrätietoisuutta. Sillä on erittäin voimakas paimennusvietti, joka voi kohdistua jopa perheen lapsiin ja aikuisiin.
Rotu on omistajaansa kohtaan uskollinen, omistautuva ja suojelevainen, ja vaikkei se ole luonnostaan aggressiivinen, tarpeen vaatiessa se puolustaa omistajaansa raivokkaasti. Perhettään kohtaan se on rakastava ja leikkisä, ja tulee hyvin toimeen lasten kanssa. Se ei tule kuitenkaan tule välttämättä toimeen perheen pienempien lemmikkieläinten kanssa. Pakistaninpaimenkoira kykenee paimentamisen ohella myös vartioimaan lampaita, mutta aitona ja aktiivisena työkoirana se ei kuitenkaan sovellu pelkäksi seurakoiraksi.
Rotua on käytetty suojeluun ja paimentamiseen jo vuosisatojen ajan, ja sen alkuperästä on useita eri teorioita. Yleisimmän mukaan se polveutuu kesykoiran ja suden risteytyksestä, mistä juontuu sen alkuperäinen punjabinkielinen nimitys "bhagyari kutta" ("bhagyaar" = susi, "kutta" = koira). Nykyisin sitä esiintyy enimmäkseen Sindin ja Punjabin provinsseissa.
Pakistaninpaimenkoira tulisi harjata päivittäin, koska siitä irtoaa karvaa ympäri vuoden. Varsinaisina karvanlähtöaikoina siitä lähtee erittäin paljon karvaa. Sen korvat tulee lisäksi tarkistaa säännöllisesti tulehdusten varalta. Sen iho ärsyyntyy herkästi ilman riittävää öljykerrosta, minkä vuoksi se tulisi pestä vain tarpeen vaatiessa.
Rotu on erittäin aktiivinen ja kaipaa runsaasti liikuntaa, minkä voi yhdistää koulutusharjoituksiin. Koirat joita ei käytetä paimentamiseen vaativat päivittäin pitkiä, rivakoita kävely- tai juoksulenkkejä, minkä lisäksi ne tarvitsevat alkuperäisen työn korvaavia fyysisiä ja henkisiä aktiviteetteja etteivät ne turhautuisi. Ne nauttivat myös esimerkiksi pallon ja frisbeen perässä juoksemisesta.
Pakistaninpaimenkoira on sopeutunut elämään kuumassa ilmastossa 40 C kuumuudessa, joten sitä voi karvapeitteestään huolimatta pitää lämpimän ilmaston maissa.
Rodulla tavataan kirppujen aiheuttamaa allergista ihotulehdusta ("flea allergy dermatis"). Se elää tavallisesti hyvin hoidettuna 8-10 vuotta.
Yleisluistelun Suomen-mestaruuskilpailut 1901
Suomen luistelumestaruudesta kilpailtiin viidennen kerran Helsingissä 25. - 26. helmikuuta 1901. Kilpailut käytiin kansainvälisten luistelukilpailujen yhteydessä. Franz Fredrik Wathén puolusti Suomen-mestaruuttaan menestyksellä voittamalla kaksi lyhintä matkaa, joilla suoritettiin erikseen karsinnat ja loppukilpailu.
Shime-daiko
Shime-daiko () on japanilainen pienikokoinen, tavallista taiko-rumpua korkeaäänisempi rumpu. Sana "shime-daiko" on lyhennys sanasta (). Shime-daikon runko matala mutta leveä ja molemmissa päissä on nahkaiset metalliselle kaarelle pingotetut rummunkalvot ja sitä soitetaan jalustalla, bachi nimisillä puupalikoilla. Shime-daiko muistuttaa rakenteeltaan japanilaista tsuzumi-rumpua ja Länsi-Afrikkalaista Tama-rumpua. Shime-daikolla säestetään perinteisiä japanilaisia musiikkiesityksiä kuten nagauta (), hayashi (), taiko (), ja kansanmusiikki min'yō () esityksiä.
Shime-daikon rummunkalvot ovat lehmänahasta ja läpimitaltaan noin 26 cm. Rummun runko on noin 15 cm. Shime-daikoa soitettaessa on soittotelineen pidettävä myös rummun lattianpuoleinen kalvo irti maasta. Soittaessa rumpali käyttää "kiaita" valppautensa ’"zanshin "tai tahdinmuutoksen ilmentämiseen hyökkäyshuutoja" kakegor. "Näitä ovat "Ho", "Yo", "Iye" ja "Yoi." Nämä ovat vastaavia mitä käytetään esimerkiksi budo-lajeissa"."
Shime-daiko kuuluu myös olennaisena osana Nō- ja kabuki-teatteriin jossa se on yksi säestävän hayashi-yhtyeen soittimista.
Saukkoaapa
Saukkoaapa on asutusalue Pelkosenniemen kunnassa. Se sijaitsee Kemijärveltä 35 km Sodankyläntietä Vuostimon kohdalta Saukkoaavantielle. Kylä on aikanaan muodostunut siirtoväestä jotka on asutettu Saukkoaavantien varrelle. Pelkosenniemen kirkonkylään Pyhäjärventien (Pyhäntie) kautta on n. 12 km matka. Lähellä näkyy Pyhätunturi ympärillään kansallispuistoalue. Saukkoaavalta on latuyhteys tunturiin 7–8 km tietä pitkin 20 km, Suvannon kylään 10 km.
Kylälle rakennettiin koulu 1950-luvun alussa. Koulurakennuksessa on 3 luokkahuonetta ja kirjastohuone sekä keittiötila, jossa on suuri leivinuuni. Keittiössä oli pieni sivuhuone joka oli talonmiehen tai emännän asuntona, pihassa oli erillinen talo, jossa oli kahden opettajan neljän ja kolmen huoneen asunnot. Suuressa ulkorakennuksessa oli ulkohuoneet ja suuri varastotila (puuvaja) sekä sauna. Lämmitys toimi vesikeskuslämmityksellä, kattilahuone ja halkovarasto oli kellaritilassa. Koulusta muodostui kylän keskuspaikka jossa oli monenlaista toimintaa. Koulun opettajana on toiminut mm. Juha Tarkki, joka tuli opettajaksi 1956. Koulutoiminta lakkautettiin Saukkoaavalla 1960-luvulla. Muuttoliike etelän kaupunkeihin ja Ruotsiin vaikutti Pelkosenniemen väkimäärän vähenemiseen, varsinkin sivukyliltä kouluja lakkautettiin.
Koulu jäi tyhjäksi ja alkoi rapistua. 1981 Helluntaiherätyksen Raamattuopisto osti koulun ja remontoi sen kurssi- ja retkeilykäyttöön. 1990 Raamattuopisto keskitti toimintansa Keuruulle ja luopui Saukkoaavan paikasta, jolloin rakennus myytiin yksityisyrittäjälle. Yritys loppui konkurssiin vuonna 1998. Vuonna 2002 koulurakennus tuhoutui täysin tulipalossa. Asuintalo varjeltui palolta.
Karjukalat
Karjukalat ("Caproidae") on pietarinkaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan kaikista valtameristä. Toisinaan karjukalojen katsotaan kuuluvan ahvenkalojen ("Perciformes") tai jäykkäleukakalojen ("Tetraodontiformes") lahkoon.
Varhaisimmat karjukalojen heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu oligoseenikaudelle. Nykyään heimoon kuuluu 2 sukua ja 8–11 lajia. Karjukalat ovat kooltaan pienehköjä tai keskikokoisia kaloja ja saavuttavat suurimmillaan noin 30 cm:n pituuden. Heimon lajeille tyypillisiä piirteitä ovat litteä ja korkeahko ruumis, pienikokoinen pää ja suu, kookkaat silmät ja pitkät selkä- ja peräevät. Selkä- ja peräevän etuosassa on piikkejä, pieni pyrstöevä on suora tai pyöristynyt. Väritykseltään karjukalalajit ovat tyypillisesti vaaleanpunaisia tai punaisia ruumiin yläosasta ja vatsastaan vaalean hopeanharmaita.
Karjukalalajeja tavataan lämpimistä ja lauhkeista vesistä Atlantista Välimeri mukaan lukien, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Pohjoisimmillaan ne elävät Norjassa. Ne elävät tyypillisesti lähellä kivikkoisia pohjia 40–600 metrin syvyydessä merenpinnasta. Heimon kalojen ravintoa ovat äyriäiset ja muut pienet selkärangattomat eläimet.
Polist
Polist () on Lovatin sivujoki Novgorodin ja Pihkovan alueilla Venäjällä. Sen pituus on 176 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 3 630 neliökilometriä. Keskimääräinen virtaus on 22 kuutiometriä sekunnissa.
Joki saa alkunsa Pihkovan alueen itäosassa sijaitsevasta Polistojärvestä. Se virtaa koko pituudellaan kohti koillista. Yläjuoksullaan Polist virtaa mutkitellen soiden keskellä.
Metsien ympäröimällä keskijuoksulla joen virtaus kiihtyy. Sen uoma on kivinen ja koskinen Belkan ja Snežan yhtymäkohtiin saakka. Huomattavin koski sijaitsee Braklovitsyn kylän lähellä.
Alajuoksulla Polistin virtaus hidastuu. Rannat ovat puuttomat ja joen leveys 30–40 metriä. Staraja Russan kaupungin alueella Polistiin yhtyy sen suurin sivujoki Porusja. Polist laskee Lovatiin Ilmajärven alangolla vähän ennen pääjoen suuta.
Joen varrella sijaitsevista asutuskeskuksista suurin on Staraja Russa.
Puukala
Puukala () on japanilainen lyömäsoitin, jota käytetään usein buddhalaisessa perinteessä ja rituaaleissa. Puukala on kokopuuta, ja sitä soitetaan puisella nuijalla tai kartulla.
Alun perin puukala on ollut oikeasti kalan muotoinen lyömäsoitin. Sittemmin se on tyylitelty pienemmäksi, ja sitä säilytetään omalla tyynyllään.
Pyhävuoren kalliomaalaus
Pyhävuoren kalliomaalaus sijaitsee Kuhmoisten Lästilän kylässä, Päijänteen länsirannalla Judinsalonselän alueen Pyhävuoren eteläpäässä rannan tuntumassa. Kalliomaalauksen pääkenttä sisältää punaväriläiskiä, joista ei erotu kuvioita. Kalliopinnan pakkasrapautuminen on irrottanut siitä kuvioiden kohdalta laajoja palasia. Viereiseltä kallionpinnalta on löydetty pieni kuvio, joka saattaa esittää hirveä. Pyhävuoren kalliomaalaus ajoitetaan kivikaudelle.
Vuonna 2001 eräällä kalliomaalausretkellä viereisille Pyhänpään kalliomaalauksille huomasi Anna-Liisa Hakkarainen tämän maalauksen, jonka Pekka Kivikäs ja arkeologi Timo Sepänmaa vahvistivat välittömästi aidoksi. Antti Lahelma tarkasti maalauksen vuonna 2004.
Maalausalue sijaitsee parikymmentä metriä rannasta jyrkänteen juurella noin 9 metriä järven pinnan yläpuolella. Kalliossa on suuria murroksia, jotka ovat auenneet halkeamiksi. Maalauskenttä muodostuu väriläiskistä, joita löytyy 2,5 metriä korkealta ja useita metriä leveältä alueelta. Keskisin ja huomiota herättävä kohta on kirkkaan punainen ja selvästi ihmisen tekemä. Selviä kuvioita ei erotu. Kuitenkin 8 metriä oikealla on huomattu pienellä pinnalla vaatimaton ja haalistunut kuvio, joka saattaa esittää hirveä.
Ikävä huomio sen sijaan on, että lohkeamat saattavat olla ampumajälkiä.
Samalla nimellä tunnetaan toinen mahdollinen kalliomaalaus.
Samalla seudulla sijaitsevat seuraavat kalliomaalaukset:
Lain varjossa
Lain varjossa () on yhdysvaltalainen televisiosarja, joka kertoo Los Angelesissa toimivasta peiteoperaatin johtajasta ja tämän ryhmästä. Sarjaa esitettiin Yhdysvalloissa TNT:llä vuosina 2009–2010. Suomessa sarjaa esitti Sub.
Sarjan päähenkilö Carter Shaw on poliisi, joka on päättänyt omistaa elämänsä saadakseen julmimmat rikolliset kiinni Shaw’n ryhmään kuuluvat Ty Curtis, joka kamppailee oman työnsä ja elämänsä välillä, Dean Bendis, joka on niin syvällä peiterooleissaan, että tiimi ei ole enää varma kummalla puolella hän on sekä Jaimie Allen, joka värvättiin peiteoperaatioihin menneisyytensä ja rikollisten taitojensa takia.
NOS (tavara)
NOS on lyhenne englannin kielen sanoista ”new old stock”. Ilmaisulla viitataan tuotteen alkuperäisosiin tai varaosiin, joita ei enää valmisteta itse tuotteen valmistuksen päätyttyä. Osaa ei ole myyty kuluttajalle ja se on näin käyttämätön ja tehdasuusi. Osa voi olla tuotantoerästä jäljelle jäänyt tai alkuperäinen varaosa mahdollisesti alkuperäisessä pakkauksessa. Nos-osat ovat haluttuja keräilijöiden sekä entisöijien keskuudessa. Vanhojen sähkökitaroiden ja kitaravahvistimien sekä autojen ja moottoripyörien osat ovat tyypillinen esimerkki nos-osista, joiden hinta voi olla hyvin korkea.
Ilmaisua ei pidä sekoittaa reissue-termiin. Tämä tarkoittaa tuotetta tai mallia, jossa on pyritty mahdollisimman tarkasti seuraamaan alkuperäisen version valmistusmateriaaleja, mittoja ym. käytettävyyteen vaikuttavia ominaisuuksia. Valmis tuote ei kuitenkaan ole nk. vintage jota puolestaan pyritään pitämään tai saattamaan alkuperäiseen kuntoon käyttämällä nos-osia.
Jonathan Pitroipa
Beninwende Yann Jonathan Pitroipa (12. huhtikuuta 1986 Ouagadougou) on burkinafasolainen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa on keskikentän laidalla. Hän edustaa ranskalaista Stade Rennais -seuraa. Aiemmin hän on pelannut Saksassa SC Freiburgin joukkueessa vuosina 2004–2008 sekä Hamburger SV:ssä vuosina 2008–2011. Burkina Fason maajoukkueessa Pitroipa on pelannut vuodesta 2006. Hän on pelannut Afrikan-mestaruuskilpailuissa vuosina 2010, 2012 ja 2013.
Findelin kansainvälinen lentoasema
Luxemburgin lentoasema on Luxemburgin päälentoasema. Se on Luxemburgin ainoa kansainvälinen lentoasema, ja lentoasemalla on maan ainoa päällystetty kiitotie. Lentoasema sijaitsee 6 kilometerin päässä Luxemburgin kaupungista. Lentoasema on täysin kansainvälinen, koska maassa ei ole muita julkisia lentoasemia. 
Luxemburgin lentoasemalla sijaitsevat Luxemburgin kansallisen lentoyhtiön Luxairin ja rahtilentoyhtiö Cargoluxin pääkonttorit. Kuljetetun rahdin määrässä Luxemburgin lentoasema sijoittui Euroopan 5:nneksi, ja maailman 28:nneksi suurimmaksi lentoasemaksi vuonna 2010.
Alun perin lentoasema tunnettiin ”Sandweilerin lentokenttänä”, joka avattiin 1930-luvulla. Kentällä oli tuolloin ruohopäällysteinen 1000 metrin pituinen kiitotie.
Saksa valloitti puolueettoman Luxemburgin 10. toukokuuta 1940, ja 21. toukokuuta, ’’Luftwaffe’’ sijoitti lentoasemalle Jagdgeschwader 53:n (JG 53), Messerschmitt Bf 109 hävittäjäyksikön. JG 53 oli mukana Ranskan taistelussa Ranskaa ja Iso-Britanniaa vastaan touko- ja kesäkuussa. Myös JG 52 operoi Bf 109-koneilla Sandweileristä salamasodan ajan. JG 52 muutti Ranskaan 29. toukokuuta, mutta JG 53 pysyi Luxemburgissa 18. elokuuta asti, kunnes se siirtyi lähemmäksi Englannin kanaalia. 
Tämän jälkeen lentoasemalla ei ollut juurikaan käyttöä, kunnes Saksalaisten Henschel Hs 126-koneilla lentänyt tiedusteluryhmä Aufklärungsgruppe 123 (AKG 123) sijoitettiin kentälle. AKG123 siirtyi idemmäksi vain muutama päivä sen jälkeen, kun Yhdysvaltain Armeija siirtyi Luxemburgiin ja raivasi maan saksalaisista miehitysjoukoista.
Yhdysvaltain armeijan taisteluinsinöörejä saapui Sandweileriin syyskuun puolivälissä 1944, ja suoritti pieniä jälleenrakennustoimenpiteitä valmistellakseen kentän Ninth Air Forcen taistelukoneille. Lentokenttä nimettiin Advanced Landing Ground "A-97" Sandweileriksi, ja se avattiin 18. syyskuuta. Ninth Air Forcen 363D taktinen tiedusteluryhmä suoritti useita valokuvatiedustelulentoja 29. lokakuuta 1944 asti, kunnes he siirtyivät myös Saksaan. Sandweiler pysyi Yhdysvaltain käytössä loppusodan ajan. Yhdysvallat mm. evakuoivat uhrejaan Sandweilerin kautta Englantiin. Lentoasema palasi Luxemburgin valvontaan 15. elokuuta 1945.
Vanha Terminaali A oli rakennettu vuonna 1975, ja se oli lentoaseman ainoa terminaali aina vuoteen 2004 asti, jolloin avattiin uusi Terminaali A.
Vanha Terminaali A oli liian täysi erityisesti kesäkaudella, ja siellä oli vain muutamia kauppoja. Vanhaa Terminaalia alettiin purkaa loppuvuodesta 2011, ja purkaminen valmistui maaliskuussa 2012.
Terminaali B avattiin vuonna 2004. Se on ainutlaatuinen, koska terminaalissa ei olelähtöselvityspisteitä tai tuloaulaa, vaan ne ovat Terminaali A:n puolella. Terminaali rakenettiin pienille koneille, joiden maksimikapasiteetti on 50 matkustajaa. Terminaali voi käsitellä vuodessa 600 000 matkutajaa.
V For Violence
V For Violence on vuonna 2007 perustettu helsinkiläinen metalliyhtye. Yhtyeen perustivat Jay Tan, J. Salò sekä Mr. Kunt, jonka jälkeen toinen kitaristi Mr. Kock liittyi kokoonpanoon ja kitaraa soittanut Jay Tan aloitti yhtyeen laulajana.
Carnal Demise
Carnal Demise on death metallia ja rockia soittava kuopiolainen yhtye. Se aloitti toimintansa 2007. Yhtye julkaisi 2012 debyyttialbuminsa "Carnal Demisen". Vuonna 2014 yhtyeen alkuperäinen solisti Jarkko lähti yhtyeestä, siirtyen soittamaan bassoa Jälkiabortti-nimiseen bändiin. 2014 toukokuun lopulla yhtyeen solistina debytoi Ville Rautiainen, joka lähti yhtyeestä marraskuussa samana vuonna. Tästä lähtien bändi on pysynyt hiljaiselossa.
Tsuzumi
Tsuzumi () on pienikokoinen, tavallista taiko-rumpua korkeaäänisempi japanilainen rumpu. Tsuzumin runko on päistään maljamainen, keskikohdastaan kapeneva tiimalasia muistuttava ja molemmissa päissä on nahkaiset metalliselle kaarelle pingotetut rummunkalvot, joita pitää koossa kaksi sidosnarua. Tsuzumit muistuttavat rakenteeltaan japanilaista shime-daiko-rumpua ja länsiafrikkalaista tama-rumpua.
Nō-teatteriesitysten säestykseen käytetään vähimmillään kotsuzumi- ja ōtsuzumi-rumpuja. Kotsuzumi on näistä pienempi. Sen runko on noin 25 cm pitkä ja rummunkalvot hevosennahkaa. Kotsuzumia kannatellaan vasemmalla olkapäällä ja soitetaan oikealla kädellä.
Ōtsuzumi on matalaäänisempi ja sen tiimalasia muistuttava runko on noin 30 cm pitkä ja rummunkalvot lehmännahkaa. Ōtsuzumia soitetaan sylissä pitäen yhdellä tai kolmella oikean käden sormella.
Kotsuzumilla ja ōtsuzumilla säestetään perinteistä japanilaista musiikkia kuten nagauta-, hayashi-, taiko-, ja min'yō- eli kansanmusiikkiesityksiä.
Tsuzumi kuuluu myös olennaisena osana Nō- ja kabuki-teatteriin, jossa se on yksi säestävän hayashi-yhtyeen soittimista.
Tsuzumin soittaja kostuttaa soiton aikana rummun kalvoja hengityksellään säilyttääkseen haluttavan äänenvärin. Lisäksi tsuzumin säveltä voi nostaa tai laskea kesken soiton kiristämällä tai höllentämällä nyöritystä, joka pitää rummun kalvoja asemissaan.
Hannu ja Kerttu: Noitajahti
Hannu ja Kerttu: Noitajahti () on yhdysvaltalainen mustan huumorin sävyttämä fantasiaelokuva, joka sai ensi-iltansa tammikuussa 2013. Elokuvan ohjasi ja käsikirjoitti norjalainen Tommy Wirkola. Noin puolet elokuvasta kuvattiin 3D-kameroilla, ja muut osuudet muunnettiin kolmiulotteisiksi. Elokuvan teatteriversio on julkaistu 3D:nä, mutta pidennetty ohjaajan versio vain 2D:nä.
Elokuva on jatkoa Grimmin veljesten sadulle Hannusta ja Kertusta. Lapsena Hannu ja Kerttu pelastuvat piparkakkutalon noidan kynsistä, ja aikuisina heistä tulee kuuluisia noidanmetsästäjiä. Elokuva sijoittuu keskiaikaiseen ympäristöön, jossa on käytössä nykytyylisiä ampuma-aseita.
Suomalaisella näyttelijällä Pihla Viitalalla on elokuvassa merkittävä sivurooli: hän näyttelee Mina-nimistä nuorta hyvää noitaa, jonka Hannu ja Kerttu pelastavat joutumasta šeriffin tuomitsemana roviolle. Mina lupautuu hoitamaan Hannun haavoja taistelujen jälkeen ja rakastuu tähän.
Möykynmäen rautatietunneli
Möykynmäen tunneli on Jyväskylän Vesangassa sijaitseva rautatietunneli. Se sijaitsee keskeisellä paikalla, puolitoista kilometriä Vesangan asemalta itään, ja sen pituus on 350 metriä. Tunneli valmistui vuonna 1926 osana Haapamäki–Jyväskylä-rataosan perusparantamista. Se on rataosan ainoa tunneli.
Gnisvärdin laivalatomukset
Gnisvärdin laivalatomukset sijaitsevat Toftassa Länsi-Gotlannissa Ruotsissa. Alueella, joka johtaa Gnisvärdin kalasatamaan, on useita laivalatomuksia ja hautaröykkiöitä. Ne ovat erinomaisesti säilyneitä, vaikka ne ajoitetaan nuorempaan Skandinaviseen pronssikauteen, millä tarkoitetaan Monteliuksen periodeja IV–VI eli 1100–500 eaa.
Gotlannin suurin latomus, joka on 47 metriä pitkä ja 7 metriä leveä, tunnetaan Gnisvärdin laivalatomuksen nimellä. Se on rakennettu noin 100 kivestä, jotka on nostettu pystyyn reunakivetystä rakennettaessa. Keula- ja peräkivet ovat 1,3 metriä pitkiä ja ovat muita kiviä pitempiä. Laivaa reunustaa kaksi pienempää kehäkivetystä.
Vajaa 100 metriä etelään edellisestä sijaitsee toinen laivalatomus, joka on 36 metriä pitkä ja 4 metriä leveä. Sen lähelle on kasattu myös hautaröykkiö eli hiidenkiuas ja kaksi pienempiä ja pyöreitä kehäkivetyksiä. Hiidenkiukaan leveys on 16 metriä. Viereinen laivalatomus on hiidenkiuasta pienempi ja osittain tuhoutunut.
Noin 200 metriä itään sijaitsee kalmisto, jossa on hautaröykkiö ja kahdeksan pyöreää kehäkivetystä. Myös kalasataman ja laivalatomusten välissä on hautaröykkiö, jonka halkaisija 23 metriä ja korkeus 2,7 metriä.
MagnumLive
MagnumLive Oy on suomalainen ohjelma- ja tapahtumatuotantotalo. Yhtiö jakaa toimintansa neljään lohkoon; tapahtumatuotantoon, tekniseen toteutukseen, messuosastojen toteutukseen sekä esiintyjä- ja ohjelmapalveluun.
Vuonna 2016 MagnumLiven liikevaihto oli 11,3 miljoonaa euroa.
MagnumLive Oy on enemmistöosakas konsernissa, jonka se muodostaa yhdessä tekniseen toteutukseen keskittyneiden yhtiöiden RMC Light & Sound Oy:n ja Lakeus Sound Oy:n kanssa. Konsernin palveluksessa on lähes 50 kokopäiväistä alan ammattilaista ja sen toimipisteet sijaitsevat Vantaalla, Turussa sekä Seinäjoella. Vuonna 2016 konsernin liikevaihto oli 14,3 miljoonaa euroa.
MagnumLiveen on fuusioitunut useita alalla pitkään toimineita yhtiötä: Extra Viihde Oy (artisti- ja ohjelmapalvelut), Magnum Music Oy (levy-yhtiö), Musiikkimyynti Oy (artistipalvelut), Promosystems Oy (tekninen toteutus ja videotuotanto), Manari Oy (musiikki- ja komiikkateatterituotannot), Viihdekeskus Oy (Viihdekeskusten ja hotellien ohjelmapalvelut) sekä Formaatti Oy (messuosastojen suunnittelu ja toteutus).
Yritysfuusioiden ansiosta MagnumLive on 100 % omavarainen tapahtumatuotantojen toteuttaja. MagnumLiven palvelukonseptiin kuuluu yhden luukun periaate: asiakas saa kaikki alan palvelut yhdeltä toimijalta.
MagnumLive Oy toimi aiemmin nimellä Extra Viihde Oy. MagnumLive-nimisenä yhtiö on toiminut vuodesta 2012 alkaen. Yhtiön historia ulottuu vuoteen 1969, jolloin Extra Viihdepalvelut Suomi Ky perustettiin. Vuonna 1991 se muutettiin osakeyhtiöksi.
Promosystems Oy (perustettu 1984), joka toteutti yleisö- ja yritystapahtumien tekniikkaa kotimaassa ja Euroopassa, fuusioitiin Extra Viihteeseen vuonna 2012. Pääkaupunkiseudulla toimineet viihdetoimistot Musiikkimyynti Oy (perustettu 1978) ja Manari Oy (perustettu 1984) sulautettiin vuonna 2009 ja 2011 osaksi Extra Viihdettä. Vuonna 2010 Viihdekeskus Oy:n liiketoiminta liitettiin osaksi Extra Viihdettä, jolloin yhtiön toiminta laajeni myös Lapin hiihtokeskusten sekä Etelä-Suomen yökerhojen viihdetarjontaan.
Vuonna 1987 perustettu messu- ja suunnittelutoimisto Formaatti Oy:n liiketoiminta fuusioitui MagnumLiveen kesällä 2015. Vuonna 2003 perustettu levy-yhtiö Magnum Music Oy on nykyään MagnumLiven levymerkki, joka julkaisee kotimaista viihdettä.
MagnumLive-konserniin kuuluu kaksi itsenäistä teknistä toteutusta harjoittavaa sisaryhtiötä, RMC Light & Sound Oy (perustettu 1980, konsernissa vuodesta 2011) ja Lakeus Sound Oy (perustettu 2008, konsernissa vuodesta 2015). MagnumLive ja RMC Light & Sound kuuluvat myös KOKO Tapahtumaan, joka on alalla toimivien yritysten yhteismarkkinointiryhmä.
Yritys toteuttaa monipuolisena alihankkijana yleisö- ja yritystapahtumapalveluja, messuosastoja sekä tilaratkaisuja Suomessa ja ulkomailla. MagnumLive tarjoaa myös kattavat esiintyjä-, elämys- ja ohjelmapalvelut.
Yhtiö huolehtii vuosittain yli 4 000 esiintyjä- ja tapahtumatoimeksiannosta.
Lahdenvuoren rautatietunneli
Lahdenvuoren tunneli on Jyväskylän Korpilahdella sijaitseva rautatietunneli Orivesi–Jyväskylä-rataosalla. Sen pituus on 4 290 metriä ja se rakennettiin vuosina 1974–1976. Tunnelin louhintatyöt saatiin valmiiksi vuoden 1975 alussa ja lujitustyöt 2. marraskuuta 1976. Tunnelin leveys on 5,2 m, korkeus 7,5 m ja poikkileikkausala 36,1 m². Louhintatöiden urakkamäärittelyssä käytettiin kattavasti kallioluokitusmäärittelyä, jossa kallio jaettiin neljään luokkaan lujitustarpeen mukaan. Vähäisen lujitustarpeen I ja II -kallioluokkaa oli yhteensä 76 % tutkitusta pituudesta. Aikanaan tunneli oli Suomen pisin liikennetunneli, ja valmistumisestaan vuoteen 2008 se oli pisin rautatietunneli. Nykyisin se on Suomen kolmanneksi pisin rautatietunneli Vuosaaren satamaradan 13,5 kilometrin pituisen Savion tunnelin ja Kehäradan 8,2 kilometrin pituisen tunnelin jälkeen.
Tunnelin turvallisuutta on parannettu 2000-luvulla rakentamalla sinne kaksi hätäpoistumissuojatilaa (Km 309+580 ja 311+093). Vuonna 2005 läntiselle suuaukolle tehtiin teräsbetoninen suuaukkorakenne ja itäpäässä avarruslouhintatöitä. Tunnelissa on 160 km/h nopeusrajoitus.
Jay Kortehisto
Juha Jay Kortehisto (28. joulukuuta 1972) on suomalainen muusikko, laulaja ja sovittaja. Hänen instrumentteinaan on pasuuna ja didgeridoo.
Pasunistina hän on soittanut muun muassa yhtyeissä Ricky Tick Big Band, Pope Puolitaival United, Dallapé, Boston Promenade, Nu Spirit Helsinki, Jean S., Sunrise Avenue ja Leningrad Cowboys sekä Sami Saaren ja Jimi Tenorin yhtyeissä. Hän on myös paljon käytetty studiomuusikko ja on soittanut lähes 200 albumilla. 
Kortehisto toimii 50-luvun rhythm and bluesia soittavan Screaming Jay & The Bonesin yhtyeen laulajana ja pasunistina.
Hän on tehnyt sovituksia muun muassa albumeille Nu Spirit Helsinki / Nu Spirit Helsinki ja Nicole WIllis / Be it sekä musikaaliin Smokkijätkät.
Juha Kortehisto on kotoisin Seinäjoelta. Vuonna 1994 hän muutti Helsinkiin ja aloitti opiskelunsa Oulunkylän Pop & Jazz konservatoriossa.
Kelim
Kelim (, "gelīm") on itämainen matto, jossa ei ole nukkaa, eli sitä ei ole solmittu. Kelim on sen vuoksi ohut ja kevyt.
Kelimejä on alun perin valmistettu Turkissa, mistä niiden valmistus on levinnyt Balkanille, Kaukasiaan, Persiaan ja Turkestaniin, sekä Pohjois-Afrikkaan ja koko Aasiaan. Paimentolaiset ovat käyttäneet kelimejä teltoissaan alustoina ja tilanjakajina, peittoina, tavaroiden päällisinä, säilytyssäkkeinä ja laukkuina, sekä seremonioiden pitopaikkojen koristeina. Kelimejä ei yleensä käytetä lattiamattoina, sillä ne eivät ohuina pysy paikallaan.
Kelimin kumpikin puoli on samanlainen. Kelim-kudonta muistuttaa kiintopujotusta. Erona on se, että kelimin kuteet pujotetaan sitomatta, jolloin rajakohtaan syntyy reikä. Kelimien kuviointi on yleensä yksinkertaista ja geometristä.
Osa-alue
Osa-alue () tarkoittaa aluetta, joka on muodostettu jakamalla kunta pienempiin osiin tilastointia varten. Suomen kunnat on jaettu osa-alueisiin joko yhdellä, kahdella tai kolmella eri hierarkiatasolla. Kolmitasoisessa aluejaotuksessa hierarkiatasojen nimitykset suurimmasta pienimpään ovat suuralue, tilastoalue ja pienalue. Suomessa on noin 11 000 pienaluetta. Ruotsin kielellä vastaavat nimitykset ovat "storområde", "statistikområde" ja "småområde".
Suomessa esimerkiksi Turku on jaettu kolmitasoisesti suur-, tilasto- ja pienalueisiin. Osa-alueiden tunnusnumeroiden pituudet ovat vastaavasti 1, 3 ja 6 numeroa. Koodin ensimmäinen numero yksilöi suuralueen, seuraavat kaksi tilastoalueen ja viimeiset kolme pienalueen. Turussa on 9 suuraluetta ja 134 pienaluetta. Aluejakokartan luettelon perusteella tilastoalueita on 53 kappaletta.
Helsingissä piirijakojärjestelmään kuuluu marraskuussa 2012 tehdyn päätöksen mukaan 8 suurpiiriä, 34 peruspiiriä, 148 osa-aluetta ja 404 pienaluetta.
Ruotsissa kuntien osa-alueita kutsutaan nimellä "NYKO-delområde", missä "NYKO" tulee sanasta "nyckelkodsystemet".
Norjassa kuntien osa-alueiden nimitys on "grunnkrets".
Justin DaCosta
Justin DaCosta (s. 10. toukokuuta 1985 Mississauga, Ontario, Kanada) on kanadalais-portugalilainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa EIHL-joukkue Coventry Blazessa. Hän laukoo oikealta.
DaCosta pelasi kauden 2001–2002 OPJHL-joukkue Brampton Capitalsissa, jonka jälkeen hän siirtyi kaudeksi 2002–2003 OHL-joukkue Barrie Coltsiin. Kesken kauden 2003–2004 DaCosta siirtyi toiseen OHL-seuraan, Owen Sound Attackiin ja kesken kauden 2004–2005 Mississauga IceDogsiin. Viimeisellä OHL-kaudellaan 2005–2006 hän oli IceDogsin tehokkain puolustaja ja neljänneksi paras pistemies tehoilla 10+32=42.
Vuodet 2006–2009 DaCosta kävi New Brunswickin yliopistoa. Hän voitti siellä ensimmäisen yliopistokautensa 2006–2007 päätteeksi CIS:n mestaruuden. Viimeisen yliopistokautensa 2008–2009 päätteeksi DaCosta pelasi myös CHL:n pudotuspelejä Colorado Eaglesin joukkueessa. Kaudella 2009–2010 hän pelasi IHL-joukkue Muskegon Lumberjacksissa ja ECHL-joukkue Stockton Thunderissa. Kauden 2010–2011 DaCosta vietti pääosin CHL-joukkue Allen Americansin riveissä, mutta hän pelasi kauden aikana myös yhden AHL-ottelun Lake Erie Monstersin joukkueessa.
Kaudeksi 2011–2012 DaCosta siirtyi Eurooppaan ja Ranskan Ligue Magnusissa pelaavan Chamois de Chamonixin riveihin. Hän siirtyi kuitenkin kesken kauden, lokakuussa 2011 Itävallan Erste Bank Eishockey Ligassa pelaavaan unkarilaisjoukkue Alba Volán Székesfehérváriin. DaCosta oli kauden jälkeen vapaana agenttina, kunnes hän palasi marraskuussa 2012 Pohjois-Amerikkaan ja teki sopimuksen ECHL-joukkue Elmira Jackalsin kanssa. Tammikuun 2013 lopulla, Mestiksen siirtotakarajalla DaCosta siirtyi loppukauden 2012–2013 kattavalla sopimuksella KooKoohon. Hän voitti kauden päätteeksi Mestis-hopeaa.
Elokuussa 2013 DaCosta teki vuoden mittaisen sopimuksen Iso-Britannian EIHL-liigan Fife Flyersin kanssa. Hän nousi joukkueen kapteeniksi ja oli Flyersin tehokkain puolustaja Tim Hartungin kanssa tehoilla 7+27=34. He jakoivat EIHL:n puolustajien pistepörssin kymmenennen sijan Braehead Clanin Kevin Berginin kanssa. Kaudeksi 2014–2015 DaCosta siirtyi Puolan Polska Liga Hokejowassa pelaavaan KH Sanokiin. Hän ehti pelata joukkueessa yhdeksän runkosarjaottelua ja vahvistaa Sanokia myös Continental Cupissa, jossa joukkue voitti ensimmäisen kierroksen C-lohkon. Marraskuussa 2014 DaCosta palasi EIHL:ään ja siirtyi loppukauden kattavalla sopimuksella Coventry Blazen riveihin. Hän voitti kauden päätteeksi mestaruuden.
DaCostan molemmat vanhemmat ovat lähtöisin Portugalista.
Tulikomentoja
Tulikomentoja - tykkimiesten lehti on Suomen kenttätykistöaselajin sekä tykistökoulutuksen saaneen maanpuolustusväen aikakauslehti. Lehteä julkaisee taas vuonna 2013 kenttätykistön valtakunnallinen aselajiyhdistys Tykkimiehet ry, jonka jäseniä ovat muut tykistöyhteisöt sekä yksittäiset tykistön ystävät.
Lehti ilmestyy neljä kertaa vuodessa.
Toulouse-Blagnacin lentoasema
Toulouse Blagnacin lentoasema tai "Aéroport de Toulouse - Blagnac" on lentoasema joka sijaitsee 6,7 kilometriä luoteeseen Toulousesta Blagnacissa, Ranskassa.
Vuonna 2012 lentoasema palvelu 7 550 350:aa matkustajaa.
Airbus ja ATR kokoavat lentokoneensa lentoaseman alueella, ja testaavat niitä lentoasemalla. 
Lentoaseman johtaja on vuodesta 1999 lähtien ollut Jean-Michel Vernhes.
Lentoasema sijaitee 152 metriä merenpinnan yläpuolella. Kentällä on kaksi asfaltilla ja osittain betonilla päällystettyä kiitotietä, 14R/32L (3 500 m x 45m) ja 14L/32R (3 000 m x 45 m).
Dashi Namdakov
Dashi Namdakov (s. 1967 Transbaikal) on venäläinen kuvanveistäjä ja burjattikulttuurin uomo universale.
Dashi Namdakov kasvoi yhdeksänlapsisessa perheessä Ukurikin kylässä Transbaikalissa. Hänen isänsä oli talonrakentaja, joka rakensi myös buddhalaisia temppeleitä ja rituaalipatsaita. Buddhalaisuus ja burjaattipaimentolaisten maailmankuva tarinoineen loivat pohjan hänen omaperäiselle taiteelleen.
Vuosina 1986-1988 Namdakov opiskeli Krasnojarskin Valtiollisessa kuvataidekoulussa kuvanveistäjäksi. Hänen ensimmäinen yksityisnäyttelynsä oli Siperiassa vuonna 2000. Vuonna 2005 hän avasi Moskovaan "Dashi Art Studio"n. Kuvanveiston lisäksi hän on vaikuttanut myös muulla taiteen saralla. Hän oli muun muassa Sergei Bodrovin ohjaamassa elokuvassa Mongol tuotantoassistenttina.
Binzasara
Binzasara eli () on japanilainen rytmisoitin, jota soitetaan aaltomaisesti taivuttelemalla. Binzasarassa on kymmeniä puulevyjä, jotka on kiinnitetty kahteen kahvaan puuvillaisella nyörillä. Binzasara on yksinkertainen kansanmusiikin ja tanssin säestyssoitin.
Animal (Def Leppardin kappale)
"Animal" on brittiläisen rockmusiikkia esittävän Def Leppardin kappale vuodelta 1987.
"Animal" on kolmas raita yhtyeen vuonna 1987 ilmestyneellä studioalbumilla "Hysteria". Kappaleen ovat kirjoittaneet yhtyeen laulaja Joe Elliott, kitaristit Steve Clark ja Phil Collen, basisti Rick Savage ja albumin tuottanut Robert John "Mutt" Lange. Yhtyeen kotimaassa "Animal" julkaistiin "Hysterian" ensimmäisenä singlenä vuoden 1987 heinäkuussa, kun taas Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Australiassa "Animal" ilmestyi singlenä vuoden 1987 syyskuussa "Hysterian" toisena singlenä "Womenin" jälkeen.
Yhtyeen kotimaassa "Animal" menestyi singlelistoilla kiitettävästi saavuttaen Ison-Britannian singlelistalla sijan 6, ja Yhdysvalloissa kappale nousi Billboardin singlelistalla sijalle 19. Suomessa kappale nousi virallisen singlelistan sijalle 19. Se oli ensimmäinen neljänkymmenen parhaan joukkoon Billboardin singlelistalla yltänyt Def Leppardin kappale, ja menestyksensä johdosta se vakiinnutti nopeasti paikkansa yhtyeen konserttien ohjelmistossa.
Ison-Britannian painoksella "Animalin" b-puolelle päätyi kappale "Tear It Down", joka sai b-puoleksi yllättävänkin paljon radiosoittoa ja siitä muodostui jopa pienoinen hitti; yhtye muun muassa esitti kappaleen vuoden 1989 MTV Video Music Awards-tapahtumassa ja myöhemmin se nauhoitettiin uudelleen yhtyeen seuraavalle studioalbumille, vuoden 1992 "Adrenalizelle". Yhdysvalloissa "Animalin" b-puolena oli puolestaan "I Wanna Be Your Hero", joka esiintyi vielä samana vuonna yhtyeen "Pour Some Sugar on Me"-hittisinglen b-puolella Ison-Britannian painoksella.
The Sound of Zen
The Sound of Zen on Atsuya Okuda vuonna 2002 julkaisema solo-albumi jossa on hochikulla tulkittua huilumusiikkia. The Sound of Zen albumilla Okuda soittaa kuusi japanilaista Zen-munkkien säveltämää honkyoku sävellystä.
Okuda on soittanut shakuhachia vuodesta 1985 mutta myöntyi soittonsa nauhoittamiseen vasta 2000-luvulla. Syy Okudan pidättyvyyteen on että hän uskoo ainoastaa aidon elävän soittotilanteen kokemisen mahdollistavan hochikulla soitettavan "jinashi shakuhachi" musiikin ymmärtämisen.
Kypros Cup
Kypros Cup () on vuodesta 2008 lähtien Kyproksella järjestetty kutsuturnaus naisten jalkapallomaajoukkueille. Turnaus järjestetään samaan aikaan Algarve Cupin kanssa.
Suomen naisten jalkapallomaajoukkue on osallistunut Kypros Cupiin vuodesta 2012 lähtien. Suomen sijoitukset turnauksessa ovat olleet 6 (2012), 7 (2013), 12 (2014) ja 9 (2015).
Yleisluistelun Suomen-mestaruuskilpailut 2009
Suomen vuoden 2009 yleisluistelumestaruuksista kilpailtiin Helsingissä 20.-21.12.2008.
Kaikki matkat loppuun luistelleet.
Mitalistit.
Virkkala (täsmennyssivu)
Virkkala, Wirkkala tarkoittaa seuraavia:
Sia Tolno
Sia Tolno on guinealainen laulaja.
Tolno on alkujaan kotoisin eteläisestä Guineasta, mutta varttui Sierra Leonessa, jossa hänen isänsä työskenteli ranskanopettajana. Sierra Leonen sisällissodan alkaessa perhe palasi Guineaan. Tolno alkoi laulaa Conakryn kabaree- ja pianobaareissa. Lisäksi hän sävelsi ja sanoitti lauluja. Vuonna 2002 eräs tuottaja löysi hänet, ja esikoisalbumi "La voix de la forêt" ilmestyi pian tämän jälkeen.
Vuonna 2008 Tolno esiintyi "Africa Star" -televisioshow’ssa Librevillessä ja sijoittui neljänneksi. Tällöin hän sai Pierre Akendenguén huomion. Akendengué kehotti ystäväänsä, tuottaja José Da Silvaa tekemään sopimuksen Tolnon kanssa, ja vuonna 2009 tämä julkaisi Lusafrica-levymerkillä albumin "Eh Sanga". Vuonna 2011 hän levytti uuden albumin "My Life".
Markus Laitinen
Markus ”Uku” Laitinen (s. 1979 Pieksämäki) on kirjailija ja muusikko. Hän on julkaissut kirjan "Katujen zen" (Like, 2013).
Laitinen on harjoittanut zazenia vuodesta 1996. Hän sai zenbuddhalaisen vihkimyksen (jap. jukai) Japanissa vuonna 2009 zenopettaja Peter Roccalta, Gudo Wafu Nishijiman oppilaalta. Laitinen perusti vuonna 2009 sōtō-zenbuddhalaisen ryhmän Kajo Zendon (ent. Dogen Sangha Finland). Laitinen on haastanut buddhalaisia puolustamaan syrjäytyneitä.
Laitinen on tehnyt musiikkia 1990-luvun alkupuolelta asti. Hän on mukana duoissa The Fishkillers ja Radio TV. Vuonna 2004 Metrotraks Records julkaisi hänen ja Mikko ”Rammu” Ramulan elektroduo Telefunkerin albumin "Elektroakustik".
Laitisella on (edellisestä) avioliitostaan kolme lasta.
Facinet Keita
Facinet Keita (s. 23. maaliskuuta 1984 Conakry) on guinealainen judoka. Hän kilpaili vuoden 2012 kesäolympialaisissa Lontoossa +100 kg -luokassa, mutta putosi ensimmäisellä kierroksella hävittyään Guamin Ricardo Blas nuoremmalle. Keita myös toimi Lontoon kisoissa maansa lipunkantajana.
Martial Biguet
Martial Biguet (s. 11. kesäkuuta 1971) on keskiafrikkalainen entinen pikajuoksija. Hän kilpaili vuoden 1992 kesäolympialaisissa Barcelonassa ja vuoden 1996 kesäolympialaisissa Atlantassa miesten 400 metrin juoksussa, mutta putosi molemmilla kerroilla ensimmäisellä kierroksella jäätyään eränsä seitsemänneksi. Barcelonassa Biguet'n aika oli 47,82 ja Atlantassa 48,92. Hänen henkilökohtainen ennätysaikansa 400 metrin juoksussa on 46,9 (vuodelta 1995).
Karin Roten
Karin Roten Meier (s. 27. tammikuuta 1976 Leukerbad) on sveitsiläinen alppihiihtäjä.
Roten saavutti Sierra Nevadan MM-kilpailuissa 1996 hopeaa suurpujottelussa. Sestrieren MM-kilpailuissa 1997 hän sai suurpujottelussa hopeaa ja pujottelussa pronssia. Kaikki nämä kilpailut voitti Deborah Compagnoni. Vailin MM-kilpailuissa 1999 Roten oli pujottelussa yhdestoista ja St. Antonissa 2001 viidestoista. Olympialaisten suurpujottelussa hän sijoittui 16:nneksi sekä Lillehammerissa 1994 että Naganossa 1998.
Roten voitti suurpujottelun nuorten maailmanmestaruuden 1993 ja 1995 sekä sai hopeaa 1994. Nuorten MM-pujottelussa hän sijoittui toiseksi 1995.
Roten voitti maailmancupin pujottelukilpailun Hafjellissä 10. maaliskuuta 1996 ja Veysonnaz'ssa 20. joulukuuta 1998. Hän sijoittui pujottelussa toiseksi Semmeringissä ja St. Gervais'ssa kaudella 1995–1996 sekä Semmeringissä kaudella 1998–1999. Suurpujottelussa hän oli kolmas Vailissa kaudella 1996–1997. Suurpujottelun maailmancupin kokonaispisteissä hän oli samalla kaudella neljäs.
Roten voitti Sveitsin-mestaruuden pujottelussa 1996 ja 1998 sekä suurpujottelussa 1996 ja 1997. Euroopan cupin suurpujottelukilpailun hän voitti Mariborissa tammikuussa 1995.
Runo K. Kurko
Runo K. Kurko on suomalainen aseharrastaja ja turvallisuuskouluttaja. Hän on NRA Kansallisen kivääriyhdistyksen puheenjohtaja sekä yksi sen perustajista.
Kurkon isä oli palkkasotilaana tunnetuksi tullut Kaarlo Kurko.
Konstantin Savitski
Konstantin Apollonovitš Savitski (; 6. kesäkuuta 1844 Taganrog - 13. helmikuuta 1905 Penza) oli venäläinen realistinen taidemaalari.
Savitskin perhe asui Taganrogin poikakymnaasin rakennuksessa, jossa hänen isänsä toimi lääkärinä. Frankovkassa perhe vietti kesänsä. Savitski vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Taganrogissa. Hän näytti kiinnostuksensa taidemaalaamista kohtaan jo varhain lapsena. Asovanmeren rannalla aikaa viettäessään perheensä kanssa hän rakasti tehdä luonnoksia, ja piirustustunnit olivat hänen suosikkejaan kymnaasissa.
Konstantinin ollessa viidennellä luokalla Taganrogin kymnaasissa hänen teini-ikäisen elämänsä muuttui yllättäen. Molemmat hänen vanhemmistaan kuolivat yhtäkkiä. Konstantinin otti hoteisiinsa tämän eno, joka asui nykypäivän Latviassa, ja josta tuli hänen huoltajansa. Siellä ollessaan hän men yksityiseen sisäoppilaitokseen, josta valmistui vuonna 1862 ja lähti Pietariin opiskellakseen Keisarillisessa taideakatemiassa. Henkilökohtaiset kontaktit Venäjän kulttuurin merkkihenkilöihin - Ilja Repiniin, Ivan Šiškiniin, Viktor Vasnetsoviin, Mark Antokolskiin, Vasili Stasoviin, Nikolai Karamziniin - vaikuttivat suuresti nuoren taiteilijan kehitykseen.
pian Savitskista tuli yksi Keisarillisen taideakatemian parhaista opiskelijoista. Hänen opiskeluvuosinaan tekemät työt toivat hänelle hopeamitaleja ja teoksestaan "Kain ja Abel" vuodelta 1871 hän sai kultamitalin.
Valmistumisensa jälkeen Keisarillisesta taideakatemiasta ja kahden ulkomailla vietetyn vuoden jälkeen taiteilijasta tuli Vaeltajien yhteistyökumppani. Teos "Rautatien korjaaminen" oli ensimmäisiä maalauksia tuolta ajalta, jossa kuvattiin työväenluokan elämää.
Konstantin Savitski teki yhdessä Ivan Šiškinin kanssa kuuluisan teoksen "Aamu mäntymetsässä". Alkuperäisessä Vaeltajien näyttelyssä maalaus asetettiin esille kahden taiteilijan, Konstantin Savitskin ja Ivan Šiškinin, tekemänä. Savitskin oletettiin maalanneen karhut ja Šiškinin metsän, mutta myöhemmin on käynyt ilmi, että mäntymetsän luonnoksen tekivät niin Savitski kuin Šiškin. Myöhemmin Savitski poisti signeerauksensa teoksesta ja nykyisin sitä pidetään yksinomaan Šiškin teoksena.
Valmistumisensa jälkeen Keisarillisesta taideakatemiasta taiteilija omisti yli 20 vuotta elämästään taiteen opetukselle Moskovan, Pietarin ja Penzan taidekouluissa. Vuonna 1897 Konstantin Savitskista tuli Keisarillisen taideakatemian jäsen.
Vladimir Makovski
Vladimir Jegorovitš Makovski (; 7. helmikuuta 1846 Moskova – 21. helmikuuta 1920 Petrograd) oli venäläinen laatukuvamaalari, muotokuvamaalari ja taiteenkeräilijä. Hän oli taidemaalari Konstantin Makovskin veli.
Vladimir Makovski oli Jegor Ivanovitš Makovskin poika, joka oli yksi Moskovan maalaus-, veisto- ja rakennustaiteen opiston perustajista. Hänen äitinsä oli baltiansaksalaista alkuperää. Hänellä oli kaksi veljeä, Nikolai ja Konstantin, ja yksi sisar, Aleksandra, joista tuli kaikista aikansa kuuluisimpia taidemaalareita. Hän kävi Vasili Tropininin tunneilla. Hän teki ensimmäisen maalauksensa, "Kvassia myyvä poika", 15-vuotiaana. Vladimir Makovskista tuli Vaeltajien jäsen päätettyään opintonsa Moskovan maalaus-, veisto- ja rakennustaiteen opistossa vuonna 1869, jossa hänen opettajiaan olivat muun muassa Sergei Zarjanko, Jevgraf Sorokin ja Tropinin.
Hän otti lapsuuden teemakseen poikansa Aleksandrin syntymän jälkeen vuonna 1869 ja Pavel Tretjakov osti häneltä tauluja galleriaansa. Hänet nimitettiin akateemikoksi vuonna 1873 hänen Wienin maailmannäyttelyyn esille laittamansa teoksen "Satakielten kuuntelija" johdosta. Makovski opetti Moskovan maalaus-, veisto- ja rakennustaiteen opistossa vuosina 1882–1894 ja Pietarin Keisarillisessa taideakatemiassa vuosina 1894–1918, jonka rehtori hänestä tuli vuonna 1895. Vuonna 1885 hän maalasi keisarinna Maria Fjodorovnan virallisen muotokuvan.
Vladimir Makovski on haudattu Volkovon hautausmaalle Pietariin.
Aleksei Bogoljubov
Aleksei Petrovitš Bogoljubov (; 28. maaliskuuta 1824 Pomeranjen kylä, Novgorodin kuvernementti - 3. helmikuuta 1896 Pariisi) oli venäläinen maisemamaalari.
Bogoljubov syntyi Pomeranjen kylässä Novgorodin kuvernementissä. Hänen isänsä oli eläköitynyt eversti Pjotr Gavrilovitš Bogoljubov. Bogoljubovin äidinpuoleinen isoisä oli tunnettu filosofi ja yhteiskuntakriitikko Aleksandr Radištšev.
Vuonna 1841 Aleksei valmistui sotilaskoulusta, palveli Venäjän laivastossa ja matkusteli laivaston mukana monissa maissa. Vuonna 1849 hän alkoi käydä Pietarissa Keisarillisen taideakatemian tunneilla, jossa hän opiskeli Maksim Vorobjovin alaisuudessa. Nuoreen taiteilijaan vaikutti suuresti Ivan Aivazovski. Hän valmistui vuonna 1853. Hän erosi meriupseerin virasta ja hänet nimitettiin laivaston päämajaan taiteilijaksi.
Vuosina 1854-1860 hän matkusteli ympäri Eurooppaa ja työskenteli tuotteliaasti. Roomassa hän tutustui Aleksandr Ivanoviin, joka vakuutti hänet keskittymään piirtämiseen. Düsseldorfissa Bogoljubov kävi taidemaalari Andreas Achenbachin tunneilla. Pariisissa hän ihaili Barbizonin koulun taiteilijoita. Ranskalaiset taidemaalarit Camille Corot ja Charles François Daubigny olivat hänen hyviä ystäviään ja työskentelivät yhdessä hänen kanssaan. Bogoljubov maalasi myös freskoja Pariisin Aleksanteri Nevskin katedraaliin.
Bogoljubov palasi Venäjälle vuonna 1860. Hän asetti töitään näytteille Akatemiaan ja sai professorin arvonimen. Pian hän opetti Akatemiassa. 1860-luvulla hän matkusteli Volga-joella. Hänen teoksensa menettivät kaikki viitteensä romantiikkaan, joka korvautui vankalla luonnollisella realismilla. Vuonna 1871 hänet valittiin Keisarilliseen taideakatemiaan.
Vuonna 1870 hän tuli läheiseksi Vaeltajien kanssa ja hän osallistui kaikkiin heidän näyttelyihinsä. Hänestä tuli heidän johtokunnan jäsen. Koska oli vanhempi kuin muut jäsenet, suhtautui hän varauksellisesti ryhmän sosiaalisiin ideoihin. Vuonna 1873 Bogoljubov jätti Taideakatemian solidaarisuudesta Vaeltajia kohtaan. Hän jopa yritti perustaa Roomaan Venäläistä taideakatemiaa.
Vuoden 1873 jälkeen Bogoljubov asui pääsääntöisesti Pariisissa sydänvaivojensa vuoksi. Hänen kotinsa oli kuin venäläisten siirtokunta, yleisiä vieraita olivat Ivan Turgenjev, Ilja Repin, Vasili Polenov, Mark Antokolski ja Vasili Vereštšagin.
Vuonna 1885 Bogoljubov avasi taidemuseon Saratoviin, Radištševin taidemuseon, jonka hän nimesi isoisänsä mukaan. Se avattiin yleisölle seitsemän vuotta aikaisemmin kuin Tretjakovin galleria Moskovassa ja viisitoista aikaisemmin kuin Venäläinen museo Pietarissa. Museon nimeäminen "Venäjän ensimmäisen vallankumouksellisen", Aleksandr Radištševin mukaan, oli suora haaste viranomaisille: hänen täytyi kestää oikeustaistelu luvan saamiseksi.
Bogoljubov kuoli 3. helmikuuta 1896 Pariisissa. Bogoljubov jätti kaiken omaisuutensa taidemuseolle ja sen taidekoululle. Koulu avattiin hänen kuolemansa jälkeen nimellä Bogoljubovin maalauskoulu (Боголюбовское Рисовальное Училище, "Bogoljubovskoje Risovalnoje Utšilištše"). Siellä opiskelleihin taiteilijoihin kuuluvat muun muassa sellaiset tärkeät modernistit kuin Viktor Borisov-Musatov ja Pavel Kuznetsov.
Medåkerin kirkko
Medåkerin kirkko () on Ruotsissa Arbogan kunnassa sijaitseva kirkkorakennus. Se on harmaakivikirkko 1200-luvulta. Saarnatuoli on vuodelta 1627 ja E. A. Setterqvistin urut vuodelta 1888. 1400-luvulta peräisin olevasta vanhasta alttarista on osa tallessa sivulaivan kastekappelissa. Kirkko on remontoitu vuonna 2005.
Harhaisku
Harhaisku () on rikosoikeudessa luvaton teko, jonka kohteena on jokin muu kuin tekijän tarkoittama kohde. Oikeudenvastaisen teon kohteena voi olla henkilö, oikeushenkilö tai esine. Tekijän erehdys ei yleensä poista teon rangaistavuutta.
Harhaiskusta on kysymys esimerkiksi silloin, kun henkilö A suuntaa pistoolinsa kohti B:tä, joka loikkaa sivuun samalla kun A laukaisee. Luoti osuukin B:n vierellä olleeseen henkilö C:hen, joka kuolee osumaan. Tässä tapauksessa harhaiskun kohde on samanarvoinen kuin tarkoitettukin kohde ja A tuomitaan taposta. Kirjallisuudessa on esitetty, että A tulisi tuomita B:n tapon yrityksestä ja C:n törkeästä kuolemantuottamuksesta tai tapon yrityksestä ja taposta, jos A teon tehdessään mielsi C:n kuoleman todennäköiseksi. Tätä ratkaisua vastaan on esimerkiksi se, että jos A:n ystävä D olisi yllyttänyt A:ta ampumaan, D ei todennäköisesti vastaisi teostaan lainkaan. Jos C kuolee ja B haavoittuu, A:ta todennäköisesti rangaistaisiin C:n taposta ja B:n pahoinpitelystä tai törkeästä vammantuottamuksesta riippuen siitä, miten A mielsi seurausten todennäköisyyden. Jos A tähtää B:tä mutta osuu laukauksellaan tämän koiraan, joka kuolee, käsillä on tapon yritys ja rankaisematon huolimaton vahingonteko.
Varsin omituiselta näyttävät harhaiskun seuraukset silloin, kun tuottamuksellinen tekomuoto on rankaisematon. Kun A yrittää heittää B:n kodin ikkunan kivellä rikki, mutta humalatilansa vuoksi särkeekin C:n ikkunan. Koska vahingonteko rangaistaan vain tahallisena ja pelkästä yrityksestä ei rangaista lainkaan, tahallinen B:n ikkunan rikkomisyritys ja tuottamuksellinen C:n ikkunan rikkominen olisivat kokonaan rankaisemattomia. Korvausvastuu on sitten oma asiansa.
Harharikos
Harharikos eli putatiivirikos () on rikosoikeudessa luvallinen teko, jota sen tekijä virheellisesti otaksuu rikokseksi. Harharikoksen tekee esimerkiksi anastaja, joka luulee ottavansa vieraan omaisuutta, mutta ottaakin todellisuudessa oman tavaransa. Harharikoksesta on kysymys myös silloin, kun henkilö solmii uuden avioliiton edellisen aviokumppaninsa kuoltua, kun hän itse uskoo entisen kumppaninsa elävän.
Kenguru-Jack Las Vegasissa
Kenguru-Jack Las Vegasissa () on vuonna 2004 julkaistu Emory Myrickin ja Jeffrey Gatallin ohjaama animaatioelokuva. Se on suoraan videolle julkaistu jatko-osa edellisvuonna ilmestyneelle näytellylle elokuvalle "Kangaroo Jack".
Murzuqin hiekkameri
Murzuqin hiekkameri (myös Idehan Murzuq, Idhan Murzuq, Murzaq, Murzuk, ja Murzak) on hiekka-aavikko Lounais-Libyassa. Sitä pidetään osana Saharan autiomaata, joskin Tibestivuoristo sekä Tassili n'Ajjer erottavat sen eteläisestä Saharasta.
Z (lehti)
Z (aiemmin Seta, myös Z-lehti tai Seta-lehti) oli Setan julkaisema aikakauslehti. Lehti ilmestyi vuodesta 1975 vuoteen 2007.
Kassala (osavaltio)
Kassala on yksi Sudanin 15 osavaltiosta. Sen hallintokeskus on Kassala. Osavaltion pinta-ala on 36 710 km² ja väkiluvun arvioitiin vuonna 2008 olevan 1 789 806.
Pohjois-Darfur
Pohjois-Darfur on yksi Sudanin 15 osavaltiosta. Sen hallintokeskus on Al-Fashir. Osavaltion pinta-ala on 296 420 km² ja väkiluvun arvioitiin vuonna 2008 olevan 2 113 626.
Etelä-Darfur
Etelä-Darfur on yksi Sudanin 15 osavaltiosta. Sen hallintokeskus on Nyala. Osavaltion pinta-ala on 127 300 km² ja väkiluvun arvioitiin vuonna 2008 olevan 4 093 594.
Länsi-Darfur
Länsi-Darfur on yksi Sudanin 15 osavaltiosta. Sen hallintokeskus on Geneina. Osavaltion pinta-ala on 79 460 km² ja väkiluvun arvioitiin vuonna 2008 olevan 1 308 225.