hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Intialainen musiikki
Intialainen musiikki on yksi vanhimmista, rikkaimmista ja kehittyneimmistä yhä elävistä musiikkikulttuureista, joka vaikuttaa nykyisen Intian, Pakistanin, Bangladeshin ja Nepalin alueella, sekä voimakkaana sisällöllisenä panoksena suuressa osassa Kaakkois-Aasiaa, paikoin kiinalaiseen musiikilliseen traditioon sekoittuneena.
Intialainen taidemusiikki, sellaisena kuin se kahdessa eri traditiossaan, eteläisessä ja pohjoisessa, nykyään tunnetaan, on pitkän historiallisen kehityksen ja lukemattomien kulttuurivaikutteiden tulos. 1100- ja 1200-luvulta alkaen islamilaiset vaikutteet maan pohjoisosassa johtivat hindustani-musiikin kehittymiseen. Eteläisillä alueilla kehittynyttä musiikkia kutsutaan karnaattiseksi.
Intialainen elokuvamusiikki liittyy "Bollywood"-nimellä kutsuttuihin musikaalielokuviin, joissa on runsaasti tanssikohtauksia.
Intialaiseen musiikkitieteelliseen traditioon nojaava musiikillisten instrumenttien luokitusjärjestelmä jakaa soittimet ("vadja" / "vadya") neljään eri pääluokkaan. Soitinluokat perustuvat käytettävien instrumenttien rakenteellisiin ominaisuuksiin, eli soittimet jaetaan ryhmiin sen perusteella, miten musiikillinen ääni niissä muodostuu. "Tantu" viittaa kielisoittimiin, "susir" puhallinsoittimiin, "avanada" kalvollisiin sekä muutamiin muuntyyppisiin lyömäsoittimiin ja "ghana" tiettyihin idiofoneihin.
Ele
Ele on ihmisten välisessä viestinnässä keino korvata sanallinen viestintä tai vahvistaa tai muuten ohjata sen tulkintaa. Usein ihmiset eivät edes huomaa tekemiään eleitä vaan tekevät ne vaistonvaraisesti, samoin vastapuoli myös useimmiten tulkitsee eleet vaistonvaraisesti. Elekieleen kuuluu ruumiin eri osien asentoja ja liikkeitä. Elekielelle melko rinnasteisia ovat ilmeet ja äänensävyt.
Eleet ovat osa retoriikkaa. Eleet ovat osa ilmausta ja toimivat puheen kanssa yhteistyössä. Ne voivat esimerkiksi luoda tilanteeseen sävyjä, joita ei ilmaista pelkkien sanojen avulla.
Elehtiminen on kulttuurisidonnaista: esimerkiksi ranskalaiset ja italialaiset elehtivät huomattavasti enemmän kuin suomalaiset.
Elehtiminen ei ole vain ihmiselle ominaista. Ihminen on tosin ainoa eläin, joka käyttää osoittavia eleitä. Simpanssit, gorillat ja orangit voivat oppia viittomankieltäkin, mutta eivät käytä osoittavia eleitä. Ihmiset taas osoittelevat niin katseella, päällä, silmillä kuin sormillakin.
Autismissa kommunikaatio eleillä ja ilmeillä on poikkeavaa.
Deiktiset eleet tarkoittavat osoittavia eleitä, joilla opastetaan ja kiinnitetään huomiota esineisiin ja asioihin. Abstraktit deiktiset eleet ovat vertauskuvallisia.
Ikonisilla eleillä jäljitellään asioita, joista juuri puhutaan.
Metaforiset eleet vetävät vastaavuuksia ajattelun ja konkretian välille.
Kohesiiviset eleet tekevät yhteyksiä puheenaiheiden ja puheen osiin.
Syke-eleet korostavat merkittäviä sanoja tai asioita ja ilmenevät esimerkiksi iskuina tai napautuksina sormilla ja käsillä.
Atsovärit
Atsovärit ovat synteettisiä väriaineita, joita käytetään tekstiilien, paperin ja elintarvikkeiden värjäämiseen. Atsovärit ovat monimutkaisia kemiallisia yhdisteitä, jotka sisältävät atsoryhmän (-N=N-), joka tekee aineesta värillisen.
Atsovärejä käytetään muun muassa makeisissa. Useiden värien nimissä on käyttötarkoitukseen viittaava kirjainkoodi: esimerkiksi ruskea FK:ta on käytetty savusilleihin ().
Atsovärien vaikutusta ei tarkkaan tunneta, mutta niiden uskotaan aiheuttavan herkille ihmiselle esimerkiksi iho-oireita, kuten ihottumaa ja punoitusta. Atsovärien vaikutuksesta lapsien ylivilkkauteen on pyritty tutkimaan, mutta tutkimus on osoittautunut erittäin vaikeaksi. Niiden käyttö elintarvikkeissa kiellettiin Suomessa 1970-luvulla, mutta eduskunta joutui sallimaan ne Euroopan unioniin liittymisen myötä, jottei kielto olisi aiheuttanut kaupan teknistä estettä.
Suomessa elintarvikkeiden lisäaineina käytössä olevat atsovärit ja niiden E-koodit:
Atsoväri E128:n eli punaisen 2G:n käyttö kiellettiin Euroopan yhteisön 28. heinäkuuta 2007 voimaan tulleella asetuksella.
Alue
Alue on maanpinnan määräosa, joka jonkin tai joidenkin ominaisuuksien perusteella eroaa ympäristöstään. Alueen erottavat ominaisuudet ovat joko luonnonoloihin tai kulttuuriin liittyviä tekijöitä. Alueita voidaan rajata joko yhden ominaisuuden perusteella, analyyttinen alue, tai usean eri ominaisuuden perusteella, synteettinen alue. Maantiede, aluetiede ja geoinformatiikka ovat esimerkkejä alueita tutkivista tieteistä.
Maantieteilijä J. G. Granö esitti "Puhdas maantiede" -teoksessaan, että on ensisijaisesti etsittävä yhtenäisiä alueita, eikä mahdollisimman jyrkkiä rajoja. Alueiden välillä voi olla selkeä raja, kuten valtiolla, tai niiden välillä voi olla vaihettumisvyöhyke, esimerkiksi boreaalisen metsän muuttuessa vähitellen tundraksi. Alueet voivat esiintyä myös kenttinä, joilla on arvo kaikkialla maailmassa, kuten ilmastolla lämpötilan tai ilmanpaineen suhteen. Alueet voidaan siis jakaa jatkuviin ja epäjatkuviin alueisiin.
Yleensä alue on keskikokoinen osa maata tai vettä, joka on pienempi kuin kokonaiset maantieteelliset kiinnostuksen kohteet kuten valtio tai vuoristo. Alue on kokoelma pienempiä yksiköitä, kuten "Uuden Englannin osavaltiot" tai osa suurempaa kokonaisuutta, kuten "Yhdysvaltain Uuden Englannin alue".
Alueet jaetaan maantieteessä hallinnollisiin, homogeenisiin, toiminnallisiin ja miellealueisiin. Fyysisessä maantieteessä, ekologiassa, eliömaantieteessä, eläinmaantieteessä ja ympäristömaantieteessä alueet perustuvat luonnollisiin seikkoihin kuten biotooppeihin, biomeihin, vesistöihin, vuoristoihin ja maalajeihin. Kulttuurimaantietessä alueet määrittää ihmisen toiminta ja muut inhimilliset tekijät, kuten elinkeinot, kieli, uskonto tai paikallinen kulttuuri ja traditiot, tai ne ovat kokonaan ihmisen rajaamia esimerkiksi hallinnollisesti, kuten kunnat ja valtiot. Alueeksi luetaan myös ihmisen mielessään muodostamat käsitykset alueista, miellealueet eli mentaalikartat.
Kaupunkitarina
Kaupunkitarina, nykytarina eli urbaanilegenda (myös urbaani legenda) on kaupungistuneessa yhteisössä kiertävä, totena pidetty mutta tavallisesti todellisuuspohjaa vailla oleva tarina.
Kaupunkitarina voi olla uskottavan tuntuinen, mutta siihen saattaa sisältyä mahdottomiksi osoittautuvia yksityiskohtia. Usein kertomusten uskotaan tapahtuneen sellaiselle tutun tutulle, joka on vain niukasti kuulijan tuntemien ihmisten piirin ulkopuolella. Todellisuudessa tarina on usein kansainvälinen kiertotarina, joka on kiertänyt mantereelta toiselle. Nykytarina voi myös perustua tositapahtumaan, mutta yleensä se muuntuu ja kärjistyy matkalla saaden uusia yksityiskohtia, joita alkuperäiseen todelliseen tapahtumaan ei kuulunut.
Kaupunkitarinan ei ole pakko olla totta, mutta se voi tuntua monelle mahdolliselta totuudelta.
Esimerkkinä kaupunkitarinasta voi olla vaikka seuraava, joka kohdistuu viranomaisten toimintaan:
Edellä oleva tarina on miltei mahdoton, koska viranomaisilla on määräykset siitä, miten kuolemantapauksista ilmoitetaan omaisille. Kuolleita ei myöskään säilytetä jätesäkissä poliisiaseman nurkassa.
Kaupunkitarina voi rajoittua vain yhteen kaupunkiin, kuten jyväskyläläinen kaupunkitarina, jonka mukaan Mäki-Matti on nimetty Matti Nykäsen mukaan (todellisuudessa Mäki-Matti sai nimensä lähes sata vuotta ennen Nykäsen mäkihyppyuraa). Tunnettu kaupunkitarinatyyppi on Katoava liftari -kertomus.
Aikaisemmin tarinat levisivät suusta suuhun esimerkiksi koulujen pihoilla ja työpaikoilla, mutta joskus lehdistökin syyllistyy niiden levittämiseen.
Kaupunkitarinat leviävät nykyisin käännöksinä nopeasti ympäri maailman Internetin ja sähköpostin avulla; usein kyseessä on sanatarkka käännös toisesta kielestä virheineen päivineen.
Kaupunkitarinan kaltaisia ovat maaseututarinat, Puolustusvoimien tornihuhut sekä kalastajien kalavaleet.
Puheentunnistus
Puheentunnistus on joukko kieli- ja puheteknologian alaan kuuluvia hahmontunnistusmenetelmiä, joiden avulla tietokone voi tunnistaa ihmisten puhetta. Puheentunnistusmenetelmien avulla voidaan esimerkiksi valmistaa puheohjattavia laitteita tai taltioida puhetta tekstimuotoiseksi.Puhe onääntä ja ääni on ilmanpaineen nopeata värähtelyä, jonka laatu riippuu siitä, miten puhujan hengitys, kurkunpää, kieli, huulet ja muu ääntöväylä äänteitä muodostavat. Todellisuudessa äänisignaalissa on paljon vaihtelua eli samat äänteet ääntyvät eri kerroilla ja eri puhujilla eri tavalla. Signaalissa ei myöskään aina ole niin selvästi fysikaalisesti tunnistettavissa olevia äänteitä toisin kuin ihmiskuulija ne aistii.
Puheen vaihtelevuuden takia puheentunnistusjärjestelmä joutuu usein valitsemaan oikean tulkinnan todennäköisyysmallin eli kielimallin perusteella. Mitä selvempiä rajoituksia mahdollisille sanoille on, sen paremmin tulkinta onnistuu.
Puheentunnistusjärjestelmän rakentamisen ja käyttämisen vaiheita ovat
Tunnistuksen yksikköinä voi olla foneemi tai difoni eli kahden äänteen yhdistelmä, mikä koostuu ensimmäisen äänteen jälkipuoliskosta ja tätä seuraavan äänteen alkupuoliskosta.
MFCC-piirteet (engl. Mel frequancy cepstrum coefficients) lasketaan syötesignaalista menetelmällä
Kielimalli on todennäköisyysfunktio seuraavalle odotettavissa olevalle sanalle, kun formula_3 edellistä sanaa tunnetaan. Kielimalli on ehdollinen todennäköisyys
Kielimalli voidaan määritellä myös sanan osille, kuten morfeemeille. Kielimallin perustana käytetään olemassaolevaa tekstiaineistoa eli korpusta. Aineisto voi olla peräisin kirjoista, sanomalehdistä, tv-ohjelmien transskripteistä tai vaikka internetistä. Merkitään sanan formula_5 esiintymien lukumäärää opetusaineistossa formula_6:llä ja aineiston kokoa formula_7:llä. Yksinkertaisin kielimalli on yhden sanan esiintymistodennäköisyyttä mittaava unigrammi
Yleensä käytetään kuitenkin kielen rakennetta paremmin mallintavaa tri-grammia
missä formula_10 on sanajonon esiintymien lukumäärä. Tällätavoin lasketut todennköisyydet heittelevät paljon riippuen käytetystä aineistosta. Esimerkiksi, jos opetusaineistossa on paljon uutistekstejä, tiettyjen paikan- ja henkilöiden nimien toistuva esiintyminen vääristää jakaumaa eikä näin ollen välttämättä ole yleistettävissä. Toisaalta puheentunnistustehtävässä kohdataan väistämättä sanoja, joita ei esiinny korpuksessa, mikä osaltaan huonontaa tunnistusjärjestelmän yleistämiskykyä. Yleistämiskykyä voidaan parantaa oikaisemalla todennäköisyysjakaumaa menetelmillä, joita kutsutaan tasoitukseksi. Esimerkki tasoitusmenetelmästä on absoluuttinen poisto, jossa aineistossa esiintyvien sanojen todennäköisyyksistä vähennetään määrätty osa, joka käytetään mallintamaan aineistossa esiintymättömien sanojen todennäköisyyttä.Erityisesti kokouksen puheiden taltioimisessa sovellus on herkkä ulkopuolisille häiriöille, ja puhuminen saattaa häiritä ulkopuolisia. Näin ollen on kehitetty nk. stenomaski, joka mahdollistaa häiriöttömän sanelun.
Käytännössä suurin osa suomenkielisistä puheentunnistusmarkkinoista on keskittynyt sairaaloihin ja lääkärisaneluihin.
Maaseututarina
Maaseututarina on kaupunkitarinan kaltainen kertomus, jossa näennäisen uskottavaa tarinaa levitetään totena, vaikka sitä ei mitenkään ole todennettu tai todistettu. Samankaltaiset aiheet liikkuvat ympäri maailmaa ja niissä yleensä korostuu "vanha hyvä" aika.
Tyypillistä kertomuksille on passiivin käyttö, mikä ilmenee seuraavasta, lehdistössäkin lainatussa tarinassa:
Arkistojen vanhoja asiakirjoja tutkittaessa mitään tuollaista pykälää ei löydy, ja tarinan tarkoituksena on korostaa sitä, miten arvokas kala lohi nykyään on.
Samaa tarinaa hieman eri muodoissa kerrotaan muun muassa Ruotsissa, Skotlannissa ja muissa niin sanotuissa lohijokien maissa. Suomessa samaa tarinaa on kerrottu myös Perämeren kalastusalusten merimiesten työehtosopimuksista.
Maalaistarinan kaltaisia ovat kaupunkitarina ("urbaani legenda") ja Puolustusvoimien tornihuhut.
Tornihuhu
Tornihuhu (tai "tornari", aikaisemmin "sotilashuhu") on Puolustusvoimain varusmiesten ja kantahenkilökunnan välityksellä leviävä kulkupuhe.
Samat tarinat kerrotaan totena aina uudelle alokaserälle, ja kun varusmiehet sitten myöhemmin siirtyvät reserviin, kertomukset siirtyvät mukana. Osa tornihuhuista on hyvinkin vanhoja, jopa Puolustusvoimien alkuvuosikymmeniltä tai sodan ajalta, eikä ole harvinaista, että poika tai nykyisin myös tytär kertoo isälleen sellaisen huhun tai tarinan, jonka tämä on jo aikaisemmin kuullut omana varusmiesaikanaan.
Seuraavat tarinat ovat melko suosittuja:
Tapahtumien todennäköisyys on pieni, sillä henkilökuntaan kuuluvat eivät todennäköisesti ota riskiä ylenemismahdollisuuksiaan ojennettavalla tai rangaistavalla teolla. Kyseisistä teoista joutuisi myös rikosoikeudelliseen vastuuseen. Suomen armeijassa ei myöskään ole termiä ylenemiskielto.
Ensimmäinen tarina elää mm. entisen kansanedustaja Tony Halmeen kirjassa "Jumala armahtaa, minä en" vastaavanlaisesta tapauksesta. Tarinat ovat esimerkkejä siitä, kuinka tornihuhut syntyvät, paisuvat ja leviävät varuskunta- ja armeijaympäristön ulkopuolella saadessaan jalansijan oikeanlaisen kohderyhmän keskuudessa.
Yleinen tornihuhu on, että nelinkertainen olympiavoittaja Lasse Virén olisi juossut varuskunnan Cooperin testin ennätystuloksen. Tulos olisi ollut 4 700 m ja tuloksen rikkomisesta olisi saanut kuntoisuusloman. Todellisuudessa Lasse Virén palveli Santahaminassa ja tuolloin käytössä ollut juoksutesti oli pituudeltaan 15 minuuttia.
Tornihuhun kaltaisia ovat maaseututarinat sekä kaupunkitarinat eli urbaanit legendat.
Euroopan yhteisö
Euroopan yhteisö eli EY (, lyhenne "EC") oli eurooppalainen valtioyhteisö. Vuonna 1957 luotiin Rooman sopimuksella Euroopan talousyhteisö eli ETY (, lyhenne "EEC"). Euroopan unionin (EU) muodostamisen myötä vuonna 1993 ETY sisällytettiin siihen ja nimettiin Euroopan yhteisöksi. Euroopan yhteisö lakkautettiin 1. joulukuuta 2009, kun Lissabonin sopimus astui voimaan. Tällöin kaikki EU:n toiminta yhdistettiin samaan organisaatioon.
Toisin kuin Euroopan yhteisö, Euroopan unioni ei ollut oikeushenkilö. Näin ollen kansainväliset sopimukset ja eräät muut viralliset asiakirjat allekirjoitti yhä EY ennen Lissabonin sopimuksen voimaantuloa 2009.
Euroopan hiili- ja teräsyhteisön (EHTY) perustaminen vuonna 1951 aloitti Euroopan yhdentymiskehityksen. Vuonna 1957 samat kuusi maata, Alankomaat, Belgia, Italia, Luxemburg, Länsi-Saksa ja Ranska tekivät kaksi muuta sopimusta Euroopan talousyhteisöstä (ETY) ja Euroopan atomienergiayhteisöstä (Euratom). Ne molemmat allekirjoitettiin Roomassa ja tästä syystä niistä puhutaan usein Rooman sopimuksina.
Vuonna 1957 kuusi Länsi-Euroopan maata liittyi yhteen ja muodosti Euroopan talousyhteisön. Näiden valtioiden tarkoituksena oli kehittää talouselämäänsä ja luoda taloudellisten etujen yhteisö, mutta jo alusta alkaen taustalla oli ajatus poliittisesta yhteistyöstä ja Euroopan laaja-alaisemmasta yhdentymisestä.
1. heinäkuuta 1967 tuli voimaan sulautumissopimus, jolla näiden kolmen yhteisön toimeenpanevat elimet yhdistettiin. Tästä ajankohdasta lähtien termiä EY, Euroopan yhteisö (tai tarkemmin yhteisöt) on usein käytetty viitattaessa yhteisesti näihin kolmeen Euroopan yhteisöön.
Vuonna 1973 Suomi solmi EEC-vapaakauppasopimuksen, joka tuli voimaan vuoden 1974 alussa. Sopimuksen mukaan useimpien teollisuustuotteiden tullit poistuivat 1. heinäkuuta 1977 kokonaan Suomen ja EEC-maiden välisestä kaupasta, mutta pisimmän siirtymäajan saaneiden tuotteiden osalta vasta vuoden 1985 alussa. Puolueettomuuspolitiikkaansa nojautuen Suomi solmi EEC-sopimusta vastaavan vapaakauppasopimuksen myös Neuvostoliiton ja niin sanotun KEVSOS-sopimuksen eräiden pienempien SEV-maiden kanssa. EEC:n jäseneksi Suomi ei koskaan liittynyt.
Maastrichtissa vuonna 1992 Euroopan unionista (EU) tehdyn sopimuksen tuloksena EY:stä tuli erottamaton osa kokonaisuutta, jolle annettiin nimeksi Euroopan unioni. Euroopan unioni muodostui kolmesta pilarista. Ensimmäiseen pilariin kuului Euroopan yhteisö, joka perustuu vuoden 1957 perustamissopimuksiin ja joka vahvistettiin Maastrichtissa, on olennaisin osa-alue. Se kattoi suurimman osan EU:n toimista, lukuun ottamatta niitä, jotka kuuluivat kahteen muuhun pilariin niissä noudatettavien erilaisten menettelytapojen vuoksi.
Euroopan hiili- ja teräsyhteisö
Euroopan hiili- ja teräsyhteisön (lyhenne EHTY, ) oli kuuden Länsi-Euroopan maan vuonna 1951 muodostama yhteenliittymä. Perusajatuksena oli, että jos valtio ei pysty vapaasti saamaan hiiltä ja terästä, se ei myöskään pysty käynnistämään sotaa. Euroopan hiili- ja teräsyhteisön pohjan muodosti Marshall-avun jakamiseen perustettu lyhytaikainen OEEC. EHTY:n toimielimet yhdistettiin vuonna 1967 Euroopan yhteisöjen yhteisiin toimielimiin. EHTY:n perustamissopimuksen voimassaoloaika oli 50 vuotta, ja se päättyi 23. heinäkuuta 2002.
Toisen maailmansodan päätyttyä valtavana haasteena Euroopassa oli luoda todellinen yhteisvastuullisuus keskenään sotaa käyneiden maiden kesken sekä luoda yhteinen perusta talouskehitykselle elintason nostamiseksi.
Alkuperäinen ajatus oli, että nämä tavoitteet saavutetaan siirtämällä näiden maiden hiili- ja terästeollisuuden kehittämistä koskeva päätäntävalta ylikansalliselle elimelle. Taistelu hiilen ja teräksen saannista oli ollut merkittävä osa Euroopan maiden, erityisesti Ranskan ja Saksan, välistä kilpailua. Yhteinen hallinta saattaisi lopettaa kilpailun lopullisesti ja luoda mahdollisuuden hyödyntää resursseja paremmin.
Tämä nimenomaisen ajatuksen esitti ensimmäisen kerran Ranskan silloinen ulkoministeri Robert Schuman lehdistötilaisuudessa 9. toukokuuta 1950. Hänen lausuntonsa katsotaan olleen alkuna Euroopan unionille, ja sen vuoksi 9. toukokuuta on valittu vuosittaisen Eurooppa-päivän ajankohdaksi.
Vuonna 1951 kuusi maata, Alankomaat, Belgia, Italia, Luxemburg, Ranska ja Länsi-Saksa tarttuivat ehdotukseen ja sopivat raskaan teollisuutensa, eli aseteollisuuden kannalta tärkeimmän teollisuuden, järjestämisestä yhteiseltä pohjalta toimivaksi Euroopan hiili- ja teräsyhteisöksi (EHTY). Tätä varten ne siirsivät osan kansallista suvereniteettiaan yhteiselle eurooppalaiselle viranomaiselle, mutta ainoastaan tarkkaan määritellyillä aloilla. Tätä mallia on myöhemmin noudatettu muussakin Euroopan unionin toiminnassa.
EHTY perustettiin 18. huhtikuuta 1951 allekirjoitetulla Pariisin sopimuksella. Sopimuksen alkuperäiset allekirjoittajat olivat:
EHTY:n avulla luotiin yhteiset hiili- ja teräsmarkkinat. Yhteisön tehtävänä oli
Näiden asioiden kehittämiseksi hiili- ja terästuotannosta suoritetaan maksua yhteiseen talousarvioon. Se on ainoa olemassa oleva eurooppalainen vero.
Valtiontuet hiili- ja terästeollisuudelle olivat EHTY:ssä periaatteessa kiellettyjä. Joissakin tapauksissa valtiontuet oli sallittu tuotannon lopettamisen helpottamiseksi tai sosiaalikustannuksiin, mutta niihin täytyi saada EHTY:n suostumus.
Euroopan rahapoliittinen instituutti
Euroopan rahapoliittinen instituutti (, EMI, ) toimi edeltäjänä Euroopan keskuspankille. Euroopan rahapoliittisen instituutin tehtävänä oli luoda perusta Euroopan keskuspankin ja Euroopan keskuspankkijärjestelmän toiminnalle.
Euroopan rahapoliittinen instituutti toimi Frankfurtissa vuoden 1994 marraskuusta alkaen, ja se lakkautettiin rahaliiton myötä, kun Euroopan keskuspankki aloitti toimintansa vuoden 1998 kesäkuussa.
Euroopan valuuttajärjestelmä
Euroopan valuuttajärjestelmä ( eli EMS) on kiinteiden, mutta muutettavissa olevien valuuttakurssien järjestelmä useiden Euroopan unionin jäsenvaltioiden välillä. Se on ollut toiminnassa vuodesta 1979 ja sen tavoitteena on varmistaa, että valuutta- ja vaihtokurssit pysyvät EU:ssa mahdollisimman vakaina. Mukana olevien valuuttojen vaihtokurssien vaihtelu sallitaan vain tiettyjen rajojen sisällä, muussa tapauksessa keskuspankkien on puututtava asiaan.
Euroopan valuuttajärjestelmä perustettiin vuonna 1979 sitä edeltäneen Euroopan vaihtokurssien järjestelmän tilalle (valuuttakäärme) . Tarkoituksena oli luoda vakaa valuutta-alue, jolla sisäiset vaihtokurssien vaihtelut olisivat suhteellisen vähäisiä. Euroopan valuuttajärjestelmä muodostuu kolmesta osatekijästä:EMS:ään osallistuvien maiden sovitut valuuttakurssit saavat vaihdella keskuskurssiin nähden 2,25 prosenttia ylös- tai alaspäin. Tämä vaihteluväli on 2. päivästä elokuuta 1993 ollut 15 prosenttia kumpaankin suuntaan. Jos valuuttaan kohdistuu paineita ja sen vaihtokurssi lähestyy vaihteluvälin sallittuja rajoja, järjestelmään osallistuvien maiden keskuspankit puuttuvat asiaan: niiden on ostettava heikkoa valuuttaa ja myytävä vahvempaa valuuttaa vaihtokurssin tukemiseksi. Tätä EMS:n osaa kutsutaan valuuttakurssi- ja interventiomekanismiksi. Jotta keskuspankkien varat eivät loppuisi niiden joutuessa tekemään tällaisia interventioita, ne myöntävät toisilleen väliaikaisia luottoja (luottomekanismi).
Tavoitteena ollut järjestelmään osallistuvien maiden valuuttakurssien vakauttaminen saavutettiin suurelta osin 1980-luvun aikana. Kuitenkin vuonna 1992 Englannin puntaan ja Italian liiraan kohdistui devalvaatiopaineita ja ne jäivät EMS:n ulkopuolelle. Tämän seurauksena ja EMS:ään kohdistuvien jatkuvasti lisääntyvien spekulaatiopaineiden poistamiseksi vuonna 1993 vaihteluväliksi määriteltiin 15 prosenttia kumpaankin suuntaan. Muuten EMS säilytettiin ennallaan. Vuoden 1998 huhtikuuhun mennessä Euroopan unionin 15 jäsenvaltiosta 13, Ruotsia ja Isoa-Britanniaa lukuun ottamatta, kuului EMS:n valuuttakurssijärjestelmään.
Ainoastaan osa EU:n jäsenvaltioista osallistuu 1. tammikuuta 1999 alkaneeseen rahaliittoon, jolla luotiin uusi yhtenäinen rahayksikkö, euro. Siksi rahaliiton ulkopuolelle jäävien jäsenvaltioiden valuuttojen välille tarvitaan uusia järjestelyitä estämään liialliset vaihtelut euron ja muiden valuuttojen välillä. Kesäkuussa 1996 Amsterdamissa pidetyssä EU:n huippukokouksessa sovittiin EMS II:n tietyistä perussuuntaviivoista. Euroalueen ulkopuolelle jäävien jäsenvaltioiden kanssa voidaan tehdä maakohtaisia sopimuksia.
Euroopan atomienergiayhteisö
Euroopan atomienergiayhteisö (Euratom) perustettiin vuonna 1957. Sen tehtävänä on valvoa ydinvoimateollisuutta ja edistää ydinvoima-alan tutkimusta ja teknologiaa EU:ssa. Euratom keskittyy ainoastaan atomienergian rauhanomaiseen käyttöön.
Euratom perustettiin Roomassa vuonna 1957 samaan aikaan kuin Euroopan talousyhteisö (ETY). Euratom ja ETY yhdessä Euroopan hiili- ja teräsyhteisön (EHTY) kanssa muodostavat kolme Euroopan yhteisöä, joista on myöhemmin tullut osa Euroopan unionia.
Euratomin tehtävä on valvoa ei-sotilaallista ydinvoimateollisuutta ja edistää ydinvoima-alan tutkimusta ja teknologiaa EU:ssa. Sen on varmistettava ydinvoimateollisuudessa työskentelevien ja muun väestön terveys ja turvallisuus laatimalla turvallisuusstandardeja. Ydinsulkusopimuksen mukaisesti Euratom on vastuussa ydinaineiden valvonnasta ja se antaa teknistä tukea Euroopan ulkopuolisille kehitysmaille. Kun sulautumissopimus tuli voimaan 1. heinäkuuta 1967, Euratomin, Euroopan hiili- ja teräsyhteisön ja Euroopan talousyhteisön toimielimet yhdistettiin. Tämä toimi siemenenä nykyiselle Euroopan unionille.
Euratom toimii Euroopan maiden edustajana kansainvälisessä fuusioreaktorihankkeessa ITERissä.
Länsi-Euroopan unioni
Länsi-Euroopan unioni ( eli WEU, eli UEO) oli järjestö, joka valmisteli ja pani täytäntöön Euroopan unionin päätökset yhteisen puolustuspoliitikan alalla. Siitä oli tarkoitus tehdä Euroopan unionin puolustuskomponentti ja Naton eurooppalainen pilari. Maaliskuussa 2010 se päätettiin lakkauttaa, ja sen toiminta päättyi 1. heinäkuuta 2011.
Sopimuksessa Euroopan unionista sanotaan: ”Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka käsittää kaikki Euroopan unionin turvallisuuteen liittyvät kysymykset, mukaan lukien pitkällä aikavälillä määriteltävä yhteinen puolustuspolitiikka, joka saattaa aikanaan johtaa yhteiseen puolustukseen”. Länsi-Euroopan unionilla (WEU) oli tässä yhteydessä merkittävä asema. Sen tehtävä on valmistella ja panna täytäntöön EU:n päätöksiä ja toimia, jotka koskevat puolustusta.
Länsi-Euroopan unioni perustettiin alun perin vuonna 1948 – ennen Naton ja Euroopan unionin edeltäjien perustamista. Ranska, Britannia ja Benelux-maat allekirjoittivat perustamissopimuksen, jossa ne lupailivat toisilleen keskinäistä poliittista ja sotilaallista tukea. Muita valtioita liittyi sopimukseen, mutta useiden vuosien ajan WEUn asema ei ollut käytännössä merkittävä. WEU uudistui 1980-luvun puolivälissä, jolloin EU-maat päättivät, että sen asemaa on vahvistettava siten, että siitä tulee Euroopan unionin puolustuskomponentti ja NATO:n eurooppalainen pilari.
Amsterdamin sopimuksessa vuodelta 1997 tehtiin mahdolliseksi Länsi-Euroopan unionin sulauttaminen Euroopan unioniin. Euroopan unioni olisi voinut turvautua WEU:hun humanitaarisissa rauhanpalautustehtävissä ja hätäaputoimissa, rauhanturvaamisessa ja sotilaallisissa kriisinhallintatehtävissä. WEU:n poliittisista suuntaviivoista päätettiin joka tapauksessa Eurooppa-neuvostossa, EU:n huippukokouksessa.
Vuonna 2000 päätettiin olla pitämättä WEU:n kokouksia ministeritasolla. WEU oli silti osoittanut 2000-luvulla operatiivista toimintakykyä. Se toimi Bosniassa takaamassa rauhaa Mostarissa ja Albaniassa kouluttamassa paikallista poliisia. Se saattoi myös pyytää apua jäsenvaltioiden sotavoimilta, sillä oli sotilaallinen suunnitteluyksikkö ja muita erityiselimiä, se tuki yhteistyötä asehankinnoissa ja se pystyi hyödyntämään Naton resursseja. Toisaalta esimerkiksi sen satelliittikeskus siirrettiin pois sen toimivallasta EU:n fasiliteetiksi 2000-luvun alussa. Vuonna 2010 ilmoitettiin, että WEU lakkautetaan vuoden sisällä. Pääasiallisena perusteena on se, että EU:n Lissabonin sopimus tekee tällaiset monikansalliset organisaatiot EU:n kannalta turhiksi.
WEU:n päämaja sijaitsi Brysselissä, jonne se siirtyi Pariisista 1990-luvun lopussa. Sillä oli 60 toimihenkilöä, ja sen budjetti oli 13 miljoonaa euroa. Sen parlamenttienvälinen kokous oli pidetty Pariisissa.
WEU:lla oli erilaisia jäseniä:
Vaihtoehtoiskustannus
Vaihtoehtoiskustannus on paras vaihtoehto asioista, jotka jäävät saamatta valinnan seurauksena. Vaihtoehtoiskustannus on tärkeä käsite taloustieteessä ja kustannuksen yleisimpiä hintamittareita.
Kun ihminen pyrkii tyydyttämään tarpeitaan niukkuuden vallitessa, hänen täytyy tehdä valintoja eri vaihtoehtojen välillä. Tehdyillä valinnoilla on siten vaihtoehtoiskustannus. Tietyn valinnan vaihtoehtoiskustannus kertoo, mistä valinnan tehnyt päätöksentekijä joutuu luopumaan, kun hän päättää käyttää rajallisia voimavarojaan valitsemansa vaihtoehdon toteuttamiseksi.
Esimerkiksi: Illalla voisit lukea kansantaloustieteen kokeeseen, käydä lenkillä, mennä juhliin tai kirjoittaa wikipediaan. Kansantaloustiede on sinulle tärkeintä, joten luet kokeeseen. Kokeeseen luku on siis valittu eli paras vaihtoehto. Toiseksi paras vaihtoehto on wikipediaan kirjoittaminen, joka jäi valinnan vuoksi (sillä kertaa) tekemättä. Wikipediaan kirjoittaminen oli siis paras tekemättä jäänyt vaihtoehto, eli "vaihtoehtoiskustannus". Muut vaihtoehdot (kolmanneksi paras juhlat, neljänneksi paras lenkillä käynti...) eivät ole vaihtoehtoiskustannuksia.
Vaihtoehtoiskustannuksen unohtaminen on tavallinen virhe päätöksenteossa. Esimerkki: "Yrityksemme saisi tontin uutta tilaa varten ilmaiseksi, sillä omistamme tyhjillään seisovan tontin kaupungin keskustassa." Tontti ei ole ilmainen, koska vaihtoehtona on tontin vuokraaminen ja vaihtoehtoiskustannuksena saamatta jäänyt vuokratulo.
Vapailla hyödykkeillä (esimerkiksi ilma tai pohjoisnavalla lumi) ei ole vaihtoehtoiskustannusta.
Vaihtoehtoiskustannuksen käsitteen keksi Itävaltalaiseen koulukuntaan kuulunut Friedrich von Wieser.
Foobar
Foo ja bar ovat suosittuja ohjelmoinnissa käytettäviä metasyntaktisia muuttujia. Niitä käytetään usein korvaamaan jokin teksti tai nimi, esimerkiksi muuttujan nimi. Foo ja bar ovat siis esimerkkisanoja, jotka korvataan todellisuudessa jollain toisella sanalla. Niitä käytetään usein myös yhdyssanana foobar. Pidempää tekstiä esittämään käytetään usein lipsumia.
Esimerkkinä on Linux-ohjeita, jotka muotoillaan foobarin avulla:
kun halutaan muuttaa Linuxissa tiedoston ”foo” nimeksi ”bar”, kirjoitetaan
Yksinkertainen Lualla koodattu päättymätön silmukka:
"Foobar" tulee luultavasti amerikkalaisen sotilasslangin sanasta "FUBAR", joka on lyhenne sanoista ”Fucked Up Beyond All Recognition”, s.o. tuhoutunut tunnistamiskelvottomaksi.
Ö
Ö (ö) on suomen aakkosten viimeinen eli 29. kirjain. Ö-kirjaimen nimi on suomen kielessä "öö" ja äännearvo .
Ö on skandinaavinen erikoismerkki eli ääkkönen eli skandi. Muita skandeja ovat Ä ja Å.
Kyrillisessä kirjaimistossa esiintyvä kyrillinen Ӧ (ӧ) on yhdennäköisyydestään huolimatta eri merkki Unicode-merkistössä.
Ö-kirjaimella merkitään suomen kielessä etuvokaalia, joka kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa (IPA) merkitään .
Ö-kirjain on kuulunut suomen kirjakieleen jo sen alkuajoista 1500-luvulta lähtien. Aluksi "ö":llä ei ollut pisteitä, vaan niiden paikalla oli pieni e-kirjain.
Äänne tai lienee suomen kielessä suhteellisen nuori ja harvinainen. Diftongit "yö" ja "öy" sen sijaan ovat vanhempia.
Ö-kirjain sisältyy ruotsin, viron, unkarin, turkin, azerin, turkmeenin, tataarin ja krimintataarin aakkosiin ja näissä kielissä se vastaa äännettä . Lisäksi Ö sisältyy islannin aakkosiin.
Ruotsin kielessä ö-kirjain kirjain vastaa äänteitä (sanassa "öl"), (sanassa "kött") ja (sanassa "dörr").
Saksan kielessä Ö on umlaut-äännemuutoksen alainen O. Se ei ole erillinen kirjain eikä se kuulu aakkosiin muuna kuin O:n varianttina. Ö-kirjain voidaan saksassa korvata yhdistelmällä "oe", joka kuitenkin on toissijainen merkintätapa. Ö-kirjaimen muoto on lainattu suomeen saksan umlaut-O:sta, mutta suomen Ö ei perustu umlaut-äännemuutokseen, joten se ei ole umlaut-merkki.
Norjan ja tanskan kielissä Ö-kirjainta vastaa Ø-kirjain.
Merkistölistauksissa kirjaimen nimi on O-treema.
Ä
Ä (ä) on suomen aakkosten 28. ja viimeistä edellinen kirjain. Ä-kirjaimen nimi on suomen kielessä "ää" ja äännearvo . Ä:n pisteet ovat jäänne e-kirjaimesta, joka joskus merkittiin a-kirjaimen päälle.
Ä on skandinaavinen erikoismerkki eli ääkkönen eli skandi. Muita skandeja ovat Å ja Ö.
Kyrillisessä kirjaimistossa esiintyvä kyrillinen Ӓ (ӓ) on yhdennäköisyydestään huolimatta eri merkki Unicode-merkistössä.
Suomen kielessä Ä käsitetään omaksi kirjaimekseen. Ä-kirjaimella merkitään suomessa ja myös virossa laveaa väljää etuvokaalia ().
Ä-kirjain on alusta alkaen, jo 1500-luvulta asti kuulunut suomen kirjakieleen. Aluksi ä:llä ei ollut pisteitä, vaan niiden paikalla oli pieni e-kirjain.
Vanhassa kirjasuomessa "ä"-kirjaimen käyttö ei ollut vakiintunutta: "ä" saattoi edustaa "e":tä ja päin vastoin kuten sanassa "käsekw" ("kesäkuu"). Tätä on selitetty germaanisten kielten esikuvien lisäksi sillä, että "e":n ja "ä":n suhde oli vanhastaan hämärä eräissä lounaissuomalaisissa murteissa. "Ä"-äänteen merkkinä on vanhassa kirjasuomessa käytetty jonkin verran myös "a"-kirjainta. Vuoden 1642 Raamatussa "ä":n ja "e":n erottelu oli kuitenkin jo vakiintunut nykykieltä vastaavaksi.
Ä-kirjain esiintyy sellaisenaan myös ruotsin ja viron kielten aakkosissa. Ä:tä käytetään myös saksan ja slovakin kielissä. Niissä sillä ei kuitenkaan ole omaa paikkaa aakkosissa, vaan pisteet käsitetään diakriittiseksi merkiksi.
Saksassa ä ääntyy e:nä ja sitä käytetään e-kirjaimen asemasta yleensä silloin, kun sanalla on taivutusmuotoja tai sukulaissanoja, joissa e-äänteen paikalla on a. Esim. adjektiivin "alt" (vanha) komparatiivi, joka lausutaan [eltər], kirjoitetaan "älter". Poikkeus periaatteesta on, että "die Eltern" (vanhemmat) kuitenkin kirjoitetaan e:llä.
Ruotsissa ä ääntyy r:n edellä ä:nä, muulloin e:nä. Sana "är" (verbinmuoto on) saatetaan ääntää sekä että (kaksoispiste vokaalin jäljessä tarkoittaa, että vokaali on äännettävä pitkänä).
Norjassa ja tanskassa Ä-kirjainta vastaa Æ-kirjain.
Ä koodataan eri merkistöissä seuraavasti:
Oomega
Oomega (isona kirjaimena Ω, pienenä ω, , ) on kreikkalaisen kirjaimiston 24. ja viimeinen kirjain. Sen äännearvo oli alun perin muinaiskreikassa pitkä o-äänne , mitä merkitsee myös sen nimi (, ”suuri o”), siinä missä omikron merkitsee lyhyttä o-äännettä (, ”pieni o”). Nykykreikassa oomega äännetään kuitenkin omikronin tavoin lyhyenä . Kreikkalaisissa numeroissa oomegan lukuarvo on 800.
Oomegalla ei ole suoraa vastinetta latinalaisessa kirjaimistossa. Suomen kieleen oomega translitteroidaan muinaiskreikasta "o" tai "ō" ja nykykreikasta "o".
Oomega ei ilmeisesti perustu foinikialaisen kirjaimiston esikuvaan, kuten useimmat muut kreikkalaiset kirjaimet, vaan se on kreikkalaisten omaa keksintöä. Samasta syystä se on sijoitettu kreikkalaisen aakkoston viimeiseksi kirjaimeksi foinikialaisperäisten kirjainten jälkeen.
Kreikkalainen suuraakkonen oomega Ω on muodoltaan kuin ympyrä, jonka alaosassa on pieni aukko ja aukon kummastakin reunasta kääntyy sivullepäin pieni jalustamainen uloke. Pienaakkosessa ω puolestaan ympyräosa on surkastunut ja sen kummallakin sivulla jalustaviivat ovat pyöristyneet ja kurottautuneet ylöspäin.
Oomega oli alun perin käytössä vain osassa paikallisia kreikkalaisia kirjaimistoja, muun muassa Deloksen, Kreetan, Meloksen ja Theran sekä Joonian siirtokuntien kirjaimistoissa eri näköisinä versioina. Paroksen, Thasoksen ja Knidoksen kirjaimistoissa oomega näytti nykyiseltä omikronilta ja omikron puolestaan nykyiseltä oomegalta.
Epigrafisissa lähteissä oomegasta esiintyy muun muassa seuraavanlaisia variantteja:
Pienaakkosen muunnelmana on kansainvälistä foneettista kirjaimistoa (IPA) varten aikoinaan kehitetty niin sanottu umpinainen oomega ɷ, jossa kirjaimen pyöristyneet jalustaviivat kurottuvat vielä pitemmälle kuin kreikkalaisessa pienaakkosessa, niin että ne yhtyvät toisiinsa kirjaimen yläpuolella. Vuonna 1989 umpinainen oomega kuitenkin määriteltiin vanhentuneeksi ja korvattiin niin sanotulla latinalaisella ypsilonilla ʊ, joka nimestään huolimatta on muodoltaan kuin ylösalainen suuraakkonen oomega. Foneettisessa kirjoituksessa sillä merkitään pyöreää lähes suppeaa ja lähes takaista vokaalia. Latinalaisesta ypsilonista on pienaakkosen lisäksi kehitetty myös samannäköinen suuraakkonen Ʊ, jota ei tarvita foneettisessa kirjoituksessa, mutta sitä voidaan käyttää pienaakkosen ohella eräiden kielten oikeinkirjoituksessa.Etenkin kristillisessä kuvakielessä "oomega" tarkoittaa loppua osana täydellisyyden tai iänkaikkisuuden symboliikkaa (alfa ja oomega = aa ja oo = alku ja loppu. Nykykielessä ilmaus "A ja O" tavallisesti tarkoittaa asian keskeisintä tai olennaisinta ulottuvuutta.
Tietokoneissa oomega koodataan eri merkistöissä seuraavasti:
Ohmin laki
Ohmin laki on saksalaisen Georg Simon Ohmin vuonna 1826 esittämä sähköopin laki, jonka mukaan johtimessa (vastuksessa) kulkeva sähkövirta formula_1 on suoraan verrannollinen johtimen päiden välillä vaikuttavaan jännitteeseen formula_2. Verrannaisuuskerroin on johtimelle ominainen vakio, konduktanssi formula_3 eli sähkönjohtavuus. Tällöin Ohmin laki kirjoitetaan muotoon
missä "I" on sähkövirta ampeereina, "U" jännite voltteina ja "G" konduktanssi, jonka yksikkö on siemens.
Yleisimmin Ohmin laki kirjoitetaan kuitenkin muotoon
missä "U" on jännite, "R" on johtimen (tai yleisemmin vastuksen) resistanssi eli sähkövastus ja "I" on piirissä kulkeva virta. Tätä muotoa käytetään, koska sähkötekniikassa puhutaan konduktanssin sijaan usein resistanssista, joka on konduktanssin käänteisarvo (formula_6). Resistanssin yksikkö on ohmi (Ω).
Ohmin lain mukaan virtapiirin läpi kulkeva virta on siis sitä suurempi, mitä suurempi jännite johtimen päiden välillä vaikuttaa - jännite on suoraan verrannollinen virran suuruuteen. Piirissä kulkeva sähkövirta taasen on sitä pienempi, mitä suurempi resistanssi piirissä on, eli sähkövirta on kääntäen verrannollinen resistanssin suuruuteen.
Ohmin laki on kokeellisesti johdettu yhtälö, eikä suureiden suhde ole todellisuudessa lineaarinen. Laki toimii hyvänä approksimaationa yleisimmille johdinmateriaaleille. Mutta esimerkiksi diodit ovat hyvin epälineaarisia.
Ohmin laki voidaan yleistää myös vaihtovirralle. Tällöin se saa muodon
missä suure "Z" on piirin impedanssi.
Vaihtosähkötekniikassa resistanssin sijaan puhutaan siis impedanssista, johon piirin resistanssin lisäksi vaikuttaa myös piirin reaktanssi. Vaihtovirran tapauksessa "U", "Z" ja "I" kuvataan usein kompleksilukuina.
Piirin laitteiden aiheuttama reaktanssi aiheuttaa virran ja jännitteen välille vaihe-eron, (vaihesiirtokulma). Reaktanssin suuruus riippuu komponenttien kapasitanssista ja induktanssista sekä vaihtovirran taajuudesta.
Trimmeri
Trimmeri on elektroniikassa pieni, piirilevylle juotettu elektroniikan komponentti, tavallisimmin vastus tai kondensaattori, jonka arvoa voidaan säätää ruuvimeisselin tai muun työkalun avulla irrottamatta komponenttia levyltä.
Trimmerivastukset (eli trimmeripotentiometrit) voidaan jakaa yksikierrostrimmereihin ja monikierrostrimmereihin. Yksikierrostrimmeriä voi kiertää vain noin 300 astetta, joten sen arvoa ei voi säätää kovin tarkasti haluttuun arvoon. Monikierrostrimmeriä voi kiertää esimerkiksi kymmenen kierrosta, joten sen arvon voi asetella hyvinkin tarkasti.
Säätö tapahtuu pienellä trimmeriin sopivalla työkalulla tai ruuvimeisselillä. Tavallisin työkalun muoto on taltta- tai ristipää. Säätämiseen on olemassa sitä varten valmistettuja työkaluja, jotka voivat olla kokonaan muovia tai niiden päässä voi olla pieni metallikärki. Näin työkalun itsensä vaikutus säätöön on mahdollisimman pieni. Pelkästä muovista tehdyn työkalun kestävyys on heikompi.
Trimmeri on tarkoitettu säädettäväksi vain laitteen valmistusvaiheessa tai laitehuollossa. Valmistusvaiheessa trimmerillä voidaan kompensoida komponenttien toleranssista johtuva vaihtelu laiteyksilöiden välillä. Laitehuollossa trimmerillä voidaan kompensoida komponenttien vanhenemisesta johtuva arvojen ryömintä tai pienet erot rikki menneen alkuperäisen ja uuden komponentin välillä. Trimmeriä ei ole suunniteltu kestämään lukuisia säätökertoja.
Diodi
Diodi on elektroniikan anodista ja katodista muodostuva komponentti, joka päästää sähkövirran kulkemaan lävitseen vain yhteen suuntaan. Ensimmäiset diodit olivat tyhjiöputkia, mutta nykyisin suurin osa diodeista on puolijohteita.
Koska diodi läpäisee virtaa vain toiseen suuntaan, sen resistanssi on hyvin pieni tai suuri, riippuen virran suunnasta.
Eri käyttötarkoituksiin on kehitetty useita erityyppisiä diodeja. Diodit ryhmitellään muun muassa seuraaviin tyyppeihin:
Diodi saadaan syntymään siten, että liitetään p-tyyppinen ja n-tyyppinen puolijohdeaine yhteen. P-puolella virtaa kuljettavat positiiviset aukot ja n-puolella negatiiviset elektronit. P- ja n-tyypin materiaalien rajapinnan läheisyydessä n-tyypin elektronit rekombinoituvat p-tyypin materiaalin aukkojen kanssa. Tämä synnyttää rajapinnan läheisyydessä negatiivisia ja positiivisia ioneita aiheuttaen rajapinnalla sähkökentän.
Mikäli anodi on kytketty estosuuntaisesti, eli p-puolella on pienempi potentiaali n-puoleen nähden, sähkökenttä vetää virrankuljettajat pois rajapinnan läheltä eikä virta kulje. Päästösuuntaisesti kytketyssä diodissa anodi (p-puoli) on korkeammassa potentiaalissa katodiin (n-puoli) verrattuna, sähkökenttä työntää virrankuljettajat rajapinnalle ja virta kulkee.
Estosuunnassa olevassa diodissa kaikki varauksenkuljettajat on imetty pois rajapinnan läheltä. Tämä alue toimii eristeenä ja diodi on siis kondensaattori. Eristävän alueen (tyhjennysalueen) leveys riippuu jännitteestä ja diodi toimii siis jännitteellä säädettävänä kondensaattorina. Tähän käyttöön valmistettuja diodeja kutsutaan varaktoreiksi.
Estosuuntaan kytketty diodi ei päästä lävitseen sähkövirtaa, lukuun ottamatta erittäin pientä estosuuntaista vuotovirtaa. Vuotovirran suuruus on nano- tai mikroampeerien luokkaa. Kun estosuuntainen jännite saavuttaa tietyn arvon, tapahtuu läpilyönti ja estosuuntainen virta suurentuu hyvin nopeasti. Tällöin diodi tuhoutuu (ja jää luultavasti oikosulkuun) (zenerdiodi poikkeus).
Puolijohdediodissa myötäsuuntainen virta on suunnilleen verrannollinen jännitteen eksponenttifunktioon. Niinpä pienillä jännitteillä virta on hyvin pieni, mutta se kasvaa erittäin nopeasti jännitteen noustessa.
Käytännössä diodilla on "kynnysjännite", jonka jälkeen myötäsuuntaan kytketty diodi alkaa vasta voimakkaasti johtaa sähkövirtaa. Piidiodilla se on noin 0,7 volttia, Germaniumdiodilla noin 0,3 volttia ja Schottkydiodeilla noin 0,2 volttia.
Diodin yleisin sovellus on vaihtovirran tasasuuntaus, sillä diodi läpäisee vain virran positiivisen tai negatiivisen puolijakson diodin kytkentäsuunnan mukaan. Näin se suojaa elektroniikan komponentteja, jotka rikkoutuisivat, mikäli niiden läpi kulkeva virta vaihtaisi suuntaa.
Muita mahdollisuuksia on käyttää diodia kytkimenä tai anturina tai radiotekniikassa amplitudimodulaation ilmaisimena, joka erottaa suurtaajuisesta kantoaallosta pientaajuisen signaalin (esimerkiksi äänen).
Tasavirta
Tasavirta tarkoittaa sähkövirtaa, jonka suunta ei muutu. Tällöin virta kulkee virtapiirissä koko ajan samansuuntaisesti. Ammattikielessä virran suunnan sijasta puhutaan vaiheesta. 180 asteen vaihesiirto aiheuttaa virran suunnan muutoksen.
Yleinen tasavirran lyhenne on DC (). Tasavirrasta käytetään symbolia "=" tai symbolia, jossa ylhäällä on yhtenäinen viiva ja alhaalla katkoviiva "⎓" (vaihtovirrasta puolestaan aaltosymbolia "~").
Tasavirtaa käyttävät laitteet toimivat tai voivat toimia paristoilla tai akulla. Esimerkiksi autojen sähköjärjestelmässä energian siirto toimii tasavirralla. Jotkin laitteet, kuten hehkulamppu tai yleisvirtamoottori, toimivat sekä tasa- että vaihtovirralla. Esimerkiksi muuntaja tarvitsee vaihtovirtaa - jos sellaisen halutaan toimivan tasavirtalähteellä, tarvitaan vaihtosuuntaaja eli DC/AC-muunnin.
Vaihtovirrasta voidaan tehdä tasavirtaa tasasuuntaamalla se, joka käytännössä tarkoittaa virran suunnan vakiinnuttamista. Tämä voidaan hoitaa esimerkiksi neljällä diodilla. Diodit ovat puolijohdekomponentteja, jotka päästävät virtaa vain toiseen suuntaan.
Tasavirtapiireissä yleisimmin esiin tulevia suureita ovat muun muassa sähkövirta, jännite, resistanssi eli vastus ja teho. Sähkövirta tarkoittaa johtimessa liikkuvan virran suuruutta ja sitä mitataan ampeereissa (lyhenne A). Jännite on napojen sähkövarauksien aiheuttama potentiaaliero, ja sitä mitataan voltteina (lyhenne V), eli plus- ja miinuspotentiaalien erona (esimerkiksi jos miinus navan potentiaali on 0V ja plus navan potentiaali on +12 V, tällöin näiden välillä vaikuttaa +12 V:n jännite). Resistanssi eli vastus taas tarkoittaa, kuinka paljon johdin vastustaa virran kulkua. Jokaisella johtimella on vastusarvo; suprajohteiden ominaisvastus kuitenkin saadaan tietyissä olosuhteissa käytännössä nollaan. Teho tarkoittaa sähkövirran aikayksikköä kohti tekemää työtä, ja sitä mitataan watteina (lyhenne W).
Näistä suureista käytetään seuraavia lyhenteitä:
Ohmin laki sitoo sähkösuureet yhteen, ja tasavirtaan perustuvissa laskuissa voidaan käyttää seuraavia kaavoja:
Näiden avulla voimme esimerkiksi laskea, että jos käytämme 12 V:n ja 60 W:n hehkulamppua esimerkiksi ajoneuvon 12 voltin sähköjärjestelmässä, saamme hehkulampussa kulkevan virran kaavalla P = U·I, mutta joudumme vähän muuttamaan kaavaa, koska haluamme tietää virran määrän ja tiedämme jännitteen ja tehon. Uusi kaava on I = P/U eli esimerkissämme I = 60 W / 12 V, josta saamme 5 A:n virran.
Semantiikka
Semantiikka eli merkitysoppi tutkii esimerkiksi sanojen ja ajatusten merkitystä. Kielen merkitystä tutkiessaan se on kielitieteen alalaji, joka tutkii esimerkiksi sanan, virkkeen tai kokonaisten tekstien merkitystä ja viittauksia. Semantiikalle oleellista ovat ilmaisujen väliset suhteet, kuten antonymia, homonymia, hyponymia, metonymia, polysemia ja synonymia.
Laajemmassa merkityksessä semantiikka on strukturalisti A. J. Greimasin mukaan kuvausmenetelmien kehittämistä erilaisten merkkijärjestelmien ja diskurssien tutkimiseen kielitiedettä yleisemmällä tietoteoreettisella tasolla.
Semantiikan lähellä on semiotiikka eli merkkioppi, joka puolestaan tutkii kaikenlaisten merkkien, kuten kuvien ja symbolien merkityksiä. Aloiltaan semantiikka ja semiotiikka ovat osin päällekkäisiä. Pragmatiikkaa pidetään joskus kielitieteellisen semantiikan osana, toisinaan taas osana kolmiosaista kokonaisuutta, johon kuuluvat syntaksi, semantiikka ja pragmatiikka.
Semantiikka tutkii myös erilaisia temaattisia rooleja sekä totuusehtoja.
Hanja
Hanja (Hangeul: 한자, Hanja: 漢字), on koreankielinen nimitys kiinalaisille kirjoitusmerkeille. Nimeä käytetään kuitenkin erityisesti viittaamaan korean kielessä käytettäviin kiinalaista alkuperää oleviin merkkeihin.
Koreaa kirjoitettiin pääasiassa hanja-merkein aina 1900-luvun alkuun saakka, sen jälkeen hangeul on nopeasti korvannut niiden käytön. Pohjois-Koreassa hanja-merkkejä ei käytetä enää lainkaan, Etelä-Koreassakin niitä käytetään hyvin vähän, pääasiassa ihmisten nimissä, sillä nimet ovat monien mielestä hienomman näköisiä kiinalaisin merkein. Etelä-Koreassakin on sanomalehtiä, jotka eivät käytä lainkaan hanja-merkkejä.
Elaska
Elaska ("Lumpenus lampretaeformis") on ahvenkalojen lahkoon kuuluva kalalaji. Johann Julius Walbaum kuvasi lajin ensimmäisenä vuonna 1792.
Elaskaa esiintyy Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa Pohjois-Atlantin rannikkovesissä sekä Jäämeren vesissä muun muassa Grönlannissa ja Huippuvuorilla. Elaska elää myös Itämeren syvissä osissa.
Elaska on kellertävän ruskehtavan läikikäs, vartalonmuodoltaan lähes käärmemäisen hoikka ja pitkulainen. Aikuinen elaska on pituudeltaan useimmiten alle 30 senttimetriä. Elaskan ruokavalioon kuuluvat pohjaeläimet, Itämeressä erityisesti massiäyriäiset.
Elaska on pohjakala, joka elää tyypillisesti 100–200 metrin syvyydessä, mutta talvisin saattaa nousta 25 metrin syvyyteen. Elaskoja saadaan harvoin pyydettyä, joten se on melko tuntematon kalalaji eikä sillä ole taloudellista merkitystä.
Ulkonäöltään elaskaa muistuttavat suomalaisista kaloista ankerias, kivinilkka, nahkiainen, pikkunahkiainen ja teisti.
Teisti
Teisti ("Pholis gunnellus") on Atlantin pohjoisosissa ja sivumerissä elävä noin 15–25 senttimetriä pitkä kala. Se kuuluu vain 13 lajia käsittävään teistien heimoon ("Pholidae"). Esiintymisalueena Suomen rannikolla on suurin piirtein Helsingin ja Kaskisten välinen alue. Se elää kesäaikaan matalassa vedessä rakkolevän suojissa ja pohjan kivenkoloissa. Hämäräaktiivisena kalana teisti tulee pois piiloistaan vasta illan hämärtyessä. Syövät pääasiassa monia äyriäisiä, nilviäisiä, monisukasmatoja ja muiden kalojen mätiä. Kutuaika on talven kevätpuoliskolla. Koiras rakentaa pesän kiven tai simpukankuoren alle ja emokalat vahtivat sitä. Teistillä ei ole taloudellista merkitystä.
Teistiä tavataan Atlantin pohjoisosassa sekä Itämerellä, Pohjanmerellä ja Vienanmerellä. Atlantin länsirannalla sen levinneisyysalue ulottuu Labradorilta Delawarenlahdelle. Kalaa tavataan Islannissa, mutta ei Grönlannissa, Huippuvuorilla tai Novaja Zemljan lähivesillä.
Teistin kanssa hieman samannäköisiä lajeja ovat elaska ("Lumpenus lampretaeformis"), kivinilkka ("Zoarces viviparus") ja neliviiksimade ("Rhinonemus cimbrius").
Isotuulenkala
Isotuulenkala ("Hyperoplus lanceolatus", syn. "Ammodytes lanceolatus") on vihertävänsininen, 20–30 cm pitkä solakka meressä elävä kala. Sen levinneisyysaluetta on Koillis-Atlantti. Itämeren eteläosissa isotuulenkala on varsin runsaslukuinen. Suomen rannikolla sen esiintyminen painottuu Suomenlahden lisäksi Ahvenanmaalle ja Saaristomereen.
Isotuulenkala syö nuorena planktonia ja täysikokoisena pikkukaloja kuten pieniä silakoita, kilohaileja, kuoreita, piikkikaloja sekä tokkoja. Tuulenkalat muodostavat vastaavasti ravintoa turskalle, lohille, taimenille ja monille muille kaloille. Linnuista etenkin riskilät, tiirat, lunnit ja kiislat syövät tuulenkaloja. Muilla vesillä myös pienet valaat syövät tuulenkaloja. 
Isotuulenkalan voi helposti sekoittaa pikkutuulenkalaan – eroja on koon lisäksi luuston rakenteessa.
Isotuulenkalat liikkuvat yksittäin tai pienissä parvissa ja ne suosivat hiekkapohjaisia vesiä. Ne pystyvät paetessaan kaivautumaan erittäin nopeasti hiekkaan. Talvisin ne vetäytyvät syvempiin vesiin ja niitä onkin tavattu jopa 50-60 metrin syvyydestä. Molempia tuulenkaloja saadaan saaliksi vahingossa silakan seassa.
Isotuulenkala kutee hiekkapohjalle 10–20 metrin syvyyteen. Mätimunat takertuvat hiekkaan ja voivat olla myös ohuen hiekkakeroksen peittämiä.