hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Tiina Heikka
Tiina Heikka, o.s. Ahokas (s. 1978) on ollut Lapinjärven kunnanjohtaja vuoden 2014 alusta lähtien. Lapinjärven kunnanvaltuusto valitsi hänet yksimielisesti johtajaksi. Aiemmin hän on toiminut Myrskylän vs. hallintojohtajana ja Nurmijärvellä hallintopäällikkönä, talousjohtajana ja hallintosihteerinä. Heikka valmistui ylioppilaaksi Porlammin lukiosta vuonna 1997 ja hallintotieteen maisteriksi Tampereen yliopistosta vuonna 2010. Kesällä 2014 hän jäi äitiyslomalle.
Jukka-Pekka Ujula
Jukka-Pekka Ujula (s. 2. elokuuta 1973 Rauma) on ollut Porvoon kaupunginjohtaja vuodesta 2009. Kesäkuussa 2015 Porvoon kaupunginvaltuusto valitsi Ujulan jatkamaan kaupunginjohtajana seitsemän vuoden määräajan 22. syyskuuta 2016 alkaen.
Ujula valmistui ylioppilaaksi vuonna 1992 ja valtiotieteiden maisteriksi 1999 Turun yliopistosta. Vuonna 2006 hän valmistui kauppatieteiden kandidaatiksi ja suoritti vuonna 2014 eMBA-tutkinnon Jyväskylän yliopistossa.
Aiemmin Ujula on ollut Rauman kaupungin elinkeinoasiamies (1999–2000), Satakuntaliiton vs. hallintopäällikkö (2000–2003), Huittisten kaupungin elinkeinojohtaja (2003–2005) ja vs. kaupunginjohtaja (2005–2007) sekä Porvoon apulaiskaupunginjohtaja (2008–2009). Kesäkuussa 2009 Porvoon kaupunginvaltuusto valitsi hänet kaupunginjohtajaksi seitsemän vuoden määräajaksi 7. elokuuta 2009 alkaen.
Syyskuussa 2015 Porvoon kaupinginhallitus päätti nostaa Ujulan palkkaa 941 eurolla kuukaudessa. Korotuksen jälkeen Ujulan kuukausipalkka on 12 320 euroa. Palkankorotus herätti kritiikkiä valtuustossa, sillä samaan aikaan Suomessa on vaadittu työntekijöiltä palkkamalttia.
Ujula on naimisissa, ja hänellä on kaksi poikaa.
Pohjois-Jemen olympialaisissa
Pohjois-Jemen osallistui kesäolympialaisiin kahdesti, vuosina 1984 ja 1988. Talviolympialaisiin maa ei osallistunut. Maa ei saavuttanut mitaleja olympialaisista. Etelä- ja Pohjois-Jemenien yhdistyttyä 1990 maa jatkoi olympialaisissa Jemeninä.
Olavi Kaleva
Olavi Pentti Kaleva (s. 11. syyskuuta 1957 Oulu) oli Loviisan kaupunginjohtaja vuosina 2001–2017. Loviisan kaupunginvaltuusto valitsi hänet kaupunginjohtajaksi yhden äänen enemmistöllä vuonna 2001. Vuosina 1984–1988 hän oli Sotkamon elinkeinoasiamies, vuosina 1988–1994 Vaasan läänin seutukaavaliiton seutukaavatutkija ja vuosina 1994–1998 Pohjanmaan liiton kehittämissuunnittelija sekä Vaasan läänin seutukaavaliiton seutukaavatutkija ja vuosina 1994–1998. Hän on valtiotieteiden maisteri. Vuonna 2012 hänet valittiin Suomen kuntajohtajien puheenjohtajaksi. Hän jätti eronpyynnön Loviisan kaupunginjohtajan tehtävästä keväällä 2017 kaupunginhallituksen kanssa syntyneiden erimielisyyksien vuoksi.
Suomen käsipalloliitto
Suomen käsipalloliitto (SKPL) on vuonna 1941 perustettu suomalaisen käsipalloilun kattojärjestö. Sen tehtävänä on hallinnoida suomalaista joista erityisesti Suomen käsipallomaajoukkuetta, käsipallon SM-liigaa sekä muuta kansallista kilpailu- ja edustustoimintaa. Suomen käsipalloliiton nykyisenä toiminnajohtajana toimii Päivi Mitrunen.
Suomen käsipalloliiton kotisivut
Brewerin summa
Brewerin summa on matematiikassa eräs Jacobstahlin summiin liittyvä äärellinen karakteristikasumma.
Brewerin summa määritellään summana
missä "D" ovat Dicksonin polynomit (tai "Brewerin polynomit")
ja () on Legendren symboli.
Brewerin summa on nolla jos "n" ja "q"−1 ovat keskenään jaottomia.
Jukka Varonen
Jukka Varonen on Valkeakosken kaupunginjohtaja. Aikaisemmin hän toimi talous- ja kehittämisjohtajana. Valkeakosken valtuuston valitessa kaupunginjohtajan maaliskuussa 2013 vt. kaupunginjohtaja Varonen voitti äänin 28-15 Anne Heusalan. Varonen kannattaa kuntaliitoksia Valkeakosken seudulla ja toivoo, että Valkeakoski olisi vuonna 2030 yli 50 000 asukkaan kunta.
Hodge–Taten moduuli
Hodge–Taten moduuli on matematiikassa analogia "p"-adisen kunnan yli olevasta Hodgen rakenteesta.
Nagatan konjektuuri
Nagatan konjektuuri on matemaattinen otaksuma, jonka mukaan polynomienkaan "k"["x","y","z"] Nagatan automorfismi on villi. Otaksuman esitti Masayoshi Nagata vuonna 1972. Ualbai U. Umirbaev ja Ivan P. Shestakov todistivat sen vuonna 2004 ilmestyneessä artikkelissa.
Nagatan automorfismi on
Epätäydellinen polylogaritmi
Epätäydellinen polylogaritmi on polylogaritmin yleistys. Se määritellään integraalina
Se voidaan myös esittää äärettömän sarjan summana
missä Γ(s) on gammafunktio ja Γ(s,x) on ylempi epätäydellinen gammafunktio.
Quillajaceae
Quillajaceae on koppisiemenisten Fabales-lahkoon kuuluva kasviheimo, jossa on vain yksi suku: suopapuut ("Quillaja").
Suopapuut ovat pieniä ainavihantia puita, joissa on sekundaarisen aineenvaihdunnan tuotteina mm. saponiineja. Nilassa on oksalaattikiteitä ja kasveissa limasoluja. Karvat ovat syylämäisiä. Lehdet sijaitsevat kierteisesti ja ovat tavallisesti hammaslaitaisia; ruodissa on korvakkeet. Kukinto on varsipäätteinen ja viuhkomainen. Kukassa on maljamainen pohjus ja huomiota herättävä keltainen mesiäiskehrä sen tai verhiön alaosassa. Terälehdet ovat kierteisiä ja lusikkamaisia (kynnellisiä). Heteistä viisi mesiäisen yläpuolella sijaitsevaa on verhovastaista ja viisi alapuolista terävastaista. Yhdislehtinen sikiäin koostuu viidestä emilehdestä, jotka ovat pitkittäisharjuisia; kussakin on useita siemenaiheita kahdessa rivissä. Luottipinta jatkuu alaspäin lyhyitä vartalon haaroja pitkin. Hedelmä on voimakkaan epäsymmetrisesti liuskainen, tuppilomainen, verhiön suojaama ja avautuu liuskojen sisä- ja ulkopinnalta. Siemenet ovat siivellisiä ja kovakuorisia.
Suopapuut ovat kotoisin Etelä-Amerikan lauhkeista osista.
Suopapuiden suvussa on kolme lajia. Aikaisemmin ne on sisällytetty ruusukasveihin (Rosaceae).
Saponiinit saavat aikaan sen, että suopapuun ("Quillaja saponaria") kaarna vaahtoutuu vedessä jauhettuna. Kuten monia muitakin saponiinipitoisia kasvinosia, suopapuun kuorta käytetään tekstiilien pesuaineena, mutta myös yskänlääkkeenä. Kuoresta saadaan myös tanniineja.
Richard Dutruel
Richard Dutruel (s. 24. joulukuuta 1972 Thonon-les-Bains, Ranska) on ranskalainen entinen jalkapallomaalivahti.
Dutruel edusti ammattilaisurallaan Ranskan pääsarjan Ligue 1:n Paris Saint-Germainia, Caenia ja Strasbourgia sekä Espanjan pääsarjan Primera Divisiónin Celta Vigoa, Barcelonaa ja Deportivo Alavésia.
Ranskan maajoukkueessa Dutruel pelasi yhden ottelun vuonna 2000.
Kelhäjärvi
Kelhäjärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Saikkalanjoen valuma-alueeseen. Valuma-alueen laskujoki Saikkalanjoki laskee Kuloveteen Salmissa.
Järven pinta-ala on 58,2 hehtaaria ja sen pituus on 1,8 kilometriä ja leveys 500 metriä. Järven kapein kohta on 150 metriä leveä. Järveen laskee useita metsäojia ja sen luusua sijaitsee järven xxrannalla, josta saa alkuunsa 950 kilometriä pitkä Kelhäoja, joka laskee Ahmausjärveen. Järvessä on kuusi saarta, joilet ovat esimerkiksi Isosaari ja Mäntysaari.
Järven rantaviiva on 7,3 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Muutamin paikoin rantaan rajautuu peltoja. Rannoilla onkin kolme tilaa ja runsaasti loma-asuntoja. Sastamalan raja kulkee järven yli siten, että suurin osa jää Hämeenkyrön puolelle.
Bevin Boys
Bevin Boys () olivat brittiläisiä asevelvollisia, jotka määrättiin työskentelemään hiilikaivoksissa vuosina 1943–1948. Valinnat tehtiin arpomalla, ja kaikkiaan kaivoksissa asepalveluksensa suoritti 48 000 miestä. Järjestelmä sai nimensä työministeri Ernest Bevinin mukaan.
Toisen maailmansodan aikana Britannian hiiliteollisuus kärsi vakavasta työvoimapulasta kymmenien tuhansien työntekijöiden siirryttyä joko armeijan palvelukseen tai paremmin palkattuihin töihin. Aluksi työvoimaa yritettiin saada vapaaehtoispohjalta. Sadalletuhannelle entiselle kaivosmiehille tarjottiin mahdollisuutta työskennellä kaivoksissa, mutta heistä ainoastaan neljännes oli työkykyisiä ja halukkaita palaamaan kaivoksiin. Vuodesta 1942 asevelvollisille tarjottiin mahdollisuutta suorittaa palveluksensa kaivoksissa, mutta mahdollisuudesta oli kiinnostunut vain 1 100 miestä. Marraskuussa 1943 Ernest Bevin vetosi koululaisiin, jotta he tarjoutuisivat vapaaehtoisesti kaivoksiin, mutta sekään ei tuottanut tulosta.
Joulukuussa 1943 jouduttiin siirtymään arvontoihin. Joka kuukausi arvottiin jokin numero nollan ja yhdeksän väliltä, ja kaikki asevelvolliset joiden kutsuntanumero päättyi valittuun numeroon, joutuivat palvelemaan kaivoksissa. Valintaperusteena ei ollut asuinalue tai yhteiskuntaluokka. Monille joutuminen kaivoksiin armeijan sijasta oli järkytys. Noin 40 prosenttia valituista valitti päätöksestä. Ennen sodan päättymistä valituksia oli kirjattu 8 619, joista vain 466 hyväksyttiin.
Kaivostöihin määrätyt saivat työvaatteet valtiolta, mutta joutuivat itse ostamaan tarvittavat työkalut, mikä herätti vastustusta. Useimmat työskentelivät huoltotehtävissä, mutta osa kaivosvaunujen täytössä, ja pieni osa joutui louhimaan hiiltä. Työtä edelsi kuuden viikon koulutus.
Monet Bevinin pojat joutuivat kokemaan halveksuntaa alueilla, joilla omat nuoret miehet olivat joutuneet armeijaan. Siviilivaatteissa olevia nuoria miehiä saatettiin luulla myös sotilaskarkureiksi, armeijan välttelijöiksi tai jopa vakoojiksi. Vastoin aikanaan yleistä luuloa kaikista Bevinin pojista ainoastaan 41 oli aseistakieltäytyjiä.
Arvonnat lopetettiin toukokuussa 1945, ja viimeiset Bevinin pojat kotiutettiin 1948. Toisin kuin armeijassa palvelleilla, heillä ei ollut oikeutta saada entistä työpaikkaansa takaisin. Kaikki viralliset asiakirjat tuhottiin 1950-luvulla, joten Bevinin pojat pystyivät tarvittaessa todistamaan palveluksensa ainoastaan omien henkilökohtaisten asiakirjojensa avulla. Virallisen tunnustuksen työstään sodan aikana Bevinin pojat saivat vasta vuonna 1995, jolloin he ensimmäisen kerran saivat osallistua Whitehallissa järjestettäviin Remembrance Dayn juhlallisuuksiin. Oman palvelusmerkkinsä Bevinin pojat saivat vuonna 2008. Prinssi Edwardin puoliso Sophie paljasti vuonna 2013 Bevinin poikien muistomerkin Staffordshiressa National Memorial Arboretumissa.
Operaatio hyvä yritys
Operaatio hyvä yritys ("Operation Good Guys") on brittiläinen komediasarja, jota esitettiin kotimaassaan BBC Two -kanavalla vuosina 1998–2000. Sarjassa ryhmä poliiseja pyrkii pidättämään merkittävän rikollisjohtajan.
"Operaatio hyvä yritys" oli ensimmäisellä tuotantokaudella tehty dokumentinomaisesti ja näyttelijät improsivoivat vuorosanansa. Dokumenttimaisuus väheni seuraavalla tuotantokaudella, kun sarjaan monien pettymykseksi lisättiin naururaita. Kolmannella tuotantokaudella loputkin realismista katosi sarjan tapahtumien muuttuessa yhä epäuskottavimmiksi.
Vakionäyttelijöiden lisäksi sarjassa nähtiin vierailijoina muun muassa David Seaman, Jude Law, Sean Pertwee ja Martin Kemp.
Sarjan ensimmäinen tuotantokausi palkittiin Montreux’n Kultainen ruusu -kilpailussa Hopeisella ruusulla, jonka lisäksi se sai lehdistöpalkinnon.
Kukkia Algernonille
Kukkia Algernonille ("Flowers for Algernon") on yhdysvaltalaisen Daniel Keyesin kirjoittama novelli, joka julkaistiin vuonna 1959 "The Magazine of Fantasy & Science Fiction" -lehdessä ja myöhemmin romaaniksi laajennettuna vuonna 1966. Novelli sai Hugo-palkinnon vuonna 1960 ja romaani Nebula-palkinnon 1966. Suomeksi kirja julkaistiin 1985 Hilkka Pekkasen kääntämänä ja WSOY:n kustantamana.
Kirja koostuu edistymisraporteista, jotka on kirjoittanut Charlie Gordon. Charlien älykkyysosamäärä on 68, mutta hänelle tehdyn kokeellisen leikkauksen seurauksena se nousee nopeasti 185:een ja hän ohittaa älykkyydessä kaikki läheisensä, jopa hänelle leikkauksen tehneet tiedemiehet. Charlie on ensimmäinen ihminen, jolle leikkaus on tehty, mutta ennen häntä leikkaus on tehty Algernon-hiirelle. Kun Charlie huomaa Algernonin taantuvan, hän ymmärtää saman tapahtuvan pian myös hänelle itselleen.
"Kukkia Algernonille" -teoksesta on tehty useita elokuva-, radio ja näyttämösovituksia. Vuonna 1961 esitettiin televisionäytelmä "The Two Worlds of Charlie Gordon", jonka pääroolissa oli Cliff Robertson. Vuonna 1968 valmistui elokuva "Charly", jonka pääosassa oli myös Cliff Robertson. Roolistaan hän sai parhaan miespääosan Oscar-palkinnon. Kanadalainen televisioelokuva "Kukkia Algernonille", pääosassaan Matthew Modine, valmistui vuonna 2000.
Radiossa "Kukkia Algernonille" on esitetty ainakin Irlannissa, Tšekkoslovakiassa ja Suomessa. Suomalainen versio valmistui 1986 ja sen ohjasi Outi Valle ja pääroolissa oli Ismo Saario.
Näytelmä- ja musikaaliversioita on tehty muun muassa Yhdysvalloissa, Ranskassa, Japanissa ja Australiassa.
Työn sorjat
Työn sorjat ("People Like us") on brittiläinen dokumenttiohjelmia parodioiva komediasarja. Sen käsikirjoitti John Morton ja päähahmoa, dokumenttitoimittaja Roy Mallardia, näytteli Chris Langham. BBC Radio 4:n esitti sitä kolme tuotantokautta 1995–1997, jota seurasi kaksi tuotantokautta televisiossa BBC Two -kanavalla 1999–2001.
"Työn sorjissa" dokumenttitoimittaja Roy Mallard pyrkii kuvaamaan tavallisia ihmisiä töissään. Sarjan jaksot on tehty aidon dokumenttiohjelman oloisiksi, jollaisina satunnainen katsoja saattaa niitä vahingossa pitääkin. Toimittajana Mallard on epäpätevä. Hän esittää haastateltavilleen kömpelöitä kysymyksiä sivuseikoista ja saa usein vastaukseksi ihmetteleviä katseita. Mallard pyrkii pysymään pois kamerasta, mutta välillä hänet nähdään esimerkiksi satunnaisina heijastumina ikkunoista.
"Työn sorjat" sai Hopeisen ruusun Montreux'n Kultainen Ruusu -kilpailussa 2000. Sarjassa vierailleita näyttelijöitä olivat muun muassa Bill Nighy, David Tennant, Jessica Hynes ja Sarah Alexander.
Avaruuden sankarit (elokuva)
Avaruuden sankarit ("Riders to the Stars") on Richard Carlsonin ohjaama yhdysvaltalainen tieteiselokuva vuodelta 1954. Elokuvassa ryhmä tiedemiehiä saa tehtäväkseen noutaa avaruusaluksella meteorin maapallolle, osana tutkimustaan meteorien tuhoutumisesta maan ilmakehässä.
Vauxhall (vaalipiiri)
Vauxhall on Yhdistyneen kuningaskunnan parlamenttivaalien vaalipiiri Lontoossa. Äänestysalue muodostettiin 1950 ja se on perinteisesti ollut vasemmistolainen. Vuoden 2010 parlamenttivaaleissa vaalipiirissä asui 74 811 äänioikeutettua henkilöä ja äänestysprosentti oli 57,73.
Vauxhallin parlamenttiedustajana on vuodesta 1989 alkaen toiminut Labour-puoluetta edustava Kate Hoey.
Kate Hoey
Kate Hoey (s. 21. kesäkuuta 1946 Roughfort, Antrimin kreivikunta) on pohjoisirlantilainen Labour-puoluetta edustava poliitikko. Hän on vuodesta 1989 alkaen ollut Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentin alahuoneessa Vauxhallin vaalipiiristä valittuna edustajana. Hoey oli urheiluministerinä vuosina 1999–2001.
Patsy Kelly
Patsy Kelly (12. tammikuuta 1910 New York, New York – 24. syyskuuta 1981 Woodland Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Kelly esiintyi Broadway-musikaaleissa ja vuonna 1933 hän siirtyi Hollywoodiin, jossa hänestä tuli Thelma Toddin näyttelijäpari suositussa lyhytkomediasarjassa. Kelly näytteli elokuvissa aktiivisesti vuoteen 1943 saakka, jolloin hän siirtyi niistä syrjään. Kelly näytteli myöhemmin radiossa ja televisiossa, mutta palasi elokuvien pariin sivurooleissa 1960-luvulla. Kellyn 1960-luvun elokuviin kuuluu muun muassa "Rosemaryn painajainen" (1968). Kelly sai Tony-palkinnon roolistaan vuonna 1971 esitetyssä Broadway-näytelmässä "No No Nanette". Hän on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Clive Anderson
Clive Anderson (s. 10. joulukuuta 1952) on brittiläinen komediakäsikirjoittaja, televisio- ja radiojuontaja ja entinen rikosasianajaja.
Anderson opiskeli Cambridgen yliopiston Selwyn Collegessa ja oli Cambridge Footlightsin puheenjohtajana 1974–1975. Hän juontaa televisiossa "Whose Line Is It Anyway? -visailuohjelmaa" ja on esiintynyt vierailijana muun muassa "Have I Got News for Youssa" ja "QI:ssa". Hän on myös isännöinyt keskusteluohjelmia "Clive Anderson Talks Back" ja "Clive Anderson All Talk".
Radiossa Anderson isännöi keskusteluohjelma "Clive Anderson's Chat Roomia", viihdeohjelma "Loose Endsia" ja lakiasioita käsittelevää "Unreliable Evidencea". Lisäksi hän on toiminut juontajana useissa dokumenttiohjelmissa.
George Montgomery
George Montgomery (29. elokuuta 1916 Brady, Montana – 12. joulukuuta 2000 Rancho Mirage, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän näytteli elokuvissa vuodesta 1935 alkaen ja alkoi saada suurempia rooleja vuosikymmenen vaihteessa, jolloin hän myös alkoi käyttää syntymänimensä George Letzin sijaan nimeä George Montgomery. Montgomeryn elokuviin kuuluu muun muassa vuonna 1965 valmistunut "Taistelu Ardenneilla" ("Battle of the Bulge"). Kaikkiaan hän näytteli 87 elokuvassa. Televisiossa Montgomery näytteli pääroolin lännensarjassa "Cimarron City" (1958–1960) ja vieraili muun muassa "Bonanzassa" ja "Smith ja Jonesissa". Montgomery oli naimisissa Dinah Shoren kanssa 1943–1962. Hän on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Ruutananlammi
Ruutananlammi eli Ruutana on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Saikkalanjoen valuma-alueeseen. Valuma-alueen laskujoki Saikkalanjoki laskee Kuloveteen Salmissa.
Soikean lammen pinta-ala on 0,81 hehtaaria ja sen halkaisija on 120 metriä. Lampeen laskee pari metsäojaa ja sen luusua sijaitsee järven itärannalla, josta saa alkuunsa neljä kilometriä pitkä laskuoja Karpalistonjokeen, joka laskee Tupurlanjärveen.
Järven rantaviiva on 0,33 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Etelässä on metsäistä suota. Rannat ovat rakentamattomia eikä sinne johda teitä.
Massimo Serato
Massimo Serato (oikealta nimeltään "Giuseppe Segato", 31. toukokuuta 1916 Oderzo, Trevison maakunta – 22. joulukuuta 1989 Rooma) oli italialainen näyttelijä.
Serato opiskeli näyttelemistä Rooman Kokeellisessa elokuvakeskuksessa ja esiintyi ensimmäisen kerran Franco Saponierin elokuvassa "Appuntamento allo zoo" (1937). Hänen varsinaisena debyyttinään pidetään kuitenkin Gianni Franciolinin elokuvaa "L'ispettore Vargas" (1940). Seuraavana vuonna Serato näytteli pääosaa Mario Soldatin hyvin menestyneessä elokuvassa "Piccolo mondo antico".
Toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen Serato näytteli pääosia muun muassa Carmine Gallonen ja Gennaro Righellin elokuvissa sekä Alberto Lattuadan esikoisohjauksessa "Giacomo l’idealista" (1943). Myöhemmin hän esiintyi etupäässä melodraamoissa, eri tyylilajeja edustavissa seikkailuelokuvissa sekä televisiosarjoissa. Spagettiwesterneissä Serato käytti toisinaan taiteilijanimeä "Joe Barracuda". Hänet on palkittu nastro d’argentolla sivuosasta Aldo Verganon elokuvassa "Il sole sorge ancora" (1946).
Seratolla oli 1940-luvulla suhde näyttelijä Anna Magnanin kanssa. Heille syntyi yhteinen poika Luca.
George Schlatter
George Schlatter (s. 31. joulukuuta 1932 Birmingham, Alabama) on yhdysvaltalainen televisiotuottaja. Hänen tuottamiensa televisio-ohjelmien joukkoon kuuluu muun muassa komediasarja "Rowan & Martin's Laugh-In". Schlatter oli myös American Comedy Awards -palkinnon alullepanija. Hän on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Edna May Oliver
Edna May Oliver (9. marraskuuta 1883 Malden, Massachusetts – 9. marraskuuta 1942 Hollywood, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi nuorena oopperassa, mutta siirtyi myöhemmin näyttelijäksi. Oliver teki Broadway-debyyttinsä 1916 ja esiintyi useissa Broadway-tuotannoissa 1920-luvulla, kunnes hän solmi elokuvasopimuksen RKO Picturesin kanssa. Hän oli ehdolla parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon saajaksi vuoden 1939 elokuvasta "Erämaan rummut". Oliver on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
John de Lancie (oboisti)
John Sherwood de Lancie (26. heinäkuuta 1921 Berkeley, Kalifornia – 17. toukokuuta 2002 Walnut Creek, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen oboisti. Hän aloitti Pittsburghin sinfoniaorkesterissa vuonna 1940. Yhdysvaltojen liityttyä toiseen maailmansotaan de Lancie palveli Eisenhowerin päämajassa ja myöhemmin OSS:ssä. Ollessaan Itävallassa vuonna 1945 hän tutustui säveltäjä Richard Straussiin, jolta hän erään vierailunsa yhteydessä kysyi oliko tämä koskaan ajatellut säveltävänsä oboekonserttoa. Strauss vastasi kieltävästi, mutta muutamaa kuukautta myöhemmin hän kutsui de Lancien oboekonserttonsa ensiesitykseen. Myöhemmissä haastatteluissa Strauss mainitsi konsertton syntyneen de Lancien kysymyksen seurauksena.
Vuonna 1946 de Lancie aloitti Philadelphian orkesterin oboistina ja 1954 hänestä tuli orkesterin ykkösoboisti. Hän levytti sooloartistina muun muassa Mozartin ja Ibertin musiikkia ja oli mukana yli 600 Philadelphian orkesterin levytyksessä. De Lancie jätti orkesterin 1977 ja siirtyi johtamaan Curtis Institute of Musicia, jota tehtävää hän hoiti vuoteen 1985 saakka. Elämänsä loppuvaiheessa de Lancie kärsi leukemiasta. Hän kuoli vuonna 2002. John de Lancien poika on näyttelijä John de Lancie.
H. V. Kaltenborn
Hans von Kaltenborn (9. heinäkuuta 1878 Milwaukee, Wisconsin – 14. kesäkuuta 1965 New York, New York) oli yhdysvaltalainen radiokommentaattori. Hän opiskeli Harvardin yliopistossa politiikan tutkimusta ja valmistui vuonna 1909. Hän aloitti newyorkilaisella radioasemalla vuonna 1922. Tunnetuksi Kaltenborn tuli vuonna 1938 Münchenin sopimusta ja sudeettialueiden miehitystä käsittelevien lähetystensä ansioista. Vuodesta 1940 alkaen Kaltenborn toimi NBC:llä. Hän oli presidentti Franklin D. Rooseveltin ja Yhdysvaltain ulkopoliitikan tukija, mutta hän kritisoi muun muassa ammattiliittoja, joiden toiminnan hän koki haittaavan sotatuotantoa. Lakkojen arvostelu jatkui myös sodan jälkeen. Kritiikin seurauksena ammattiliitot boikotoivat Kaltenbornin radio-ohjelmaa, tosin epäonnistuneesti. Kaltenbornin ura kääntyi laskuun television myötä, sillä televisioon haluttiin neutraalimpia esiintyjiä, eikä hänen radiossa hyvin toiminut esiintymistyylinsä ollut enää vakuuttava. Kaltenborn lopetti säännölliset radioesiintymiset vuonna 1955.
Richard Boone
Richard Boone (18. kesäkuuta 1917 Los Angeles, Kalifornia – 10. tammikuuta 1981 St. Augustine, Florida) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Boone palveli toisessa maailmansodassa, jonka jälkeen hän opiskeli näyttelemistä newyorkilaisessa The Actors Studiossa. Boone teki Broadway-debyyttinsä 31-vuotiaana, ja vuonna 1951 hän solmi elokuvasopimuksen 20th Century Foxin kanssa. Boonen Foxille tekemiin elokuviin kuuluu muun muassa vuonna 1953 valmistunut "Näin hänen kuolevan", jossa hän näytteli Pontius Pilatuksen roolin. Vuosina 1957–1963 Boone näytteli suositussa television lännensarjassa "Have Gun, Will Travel". Sitä seurasi lyhytikäiseksi jäänyt antologiasarja "The Richard Boone Show", jonka jälkeen Boone palasi takaisin elokuvarooleihin. Boone kuoli kurkkusyöpään 63-vuotiaana.
Clem Beauchamp
Clem Beauchamp (26. elokuuta 1898 Bloomfield, Iowa – 14. marraskuuta 1992 Santa Rosa, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, elokuvaohjaaja ja tuotantopäällikkö. Näyttelijänä hän esiintyi pikkurooleissa nimellä Jerry Drew. Beauchamp sai parhaan avustavan ohjaajan Oscar-palkinnon vuoden 1935 elokuvasta "Bengalin sankarit" ja oli ehdolla seuraavana vuonna samassa kategoriassa elokuvasta "Viimeinen mohikaani". Beauchampin puoliso oli Hal Roachin komedioissa näytellyt Anita Garvin.
Surianaceae
Surianaceae on pieni kasviheimo, joka kuuluu koppisiemenisten Fabales-lahkoon (mm. hernekasvit).
Heimon kasvit ovat puuvartisia kasveja, joissa on kivisoluja. Lehdet sijaitsevat spiraalimaisesti tai kahdessa rivissä ja ovat tavallisesti korvakkeellisia ja yksinkertaisia. Kukinto on viuhkomainen ja sijaitsee tavallisesti varren haaran päässä. Kukkaperät ovat nivelikkäitä, ja kukissa on toisinaan tyvestään yhteen kasvanut verhiö ja tavallisesti teriö, joka on kierteinen ja toisinaan lyhytkyntinen. Hetiö on tavallisesti obdiplostemoninen (kahtena kiehkurana, ulkokiehkuran heteet kohdakkain terälehtien kanssa). Kukassa ei ole mesiäistä, mutta suvussa Recchia on mettä erittävä gynofori (sikiäimen kannatin). Sikiäin koostuu yhdestä viiteen erillisestä emilehdestä, joissa kussakin on tyveen kiinnittyvä eli gynobaasinen vartalo; luotit ovat nuijamaisia tai pallomaisia. Siemenaiheet ovat liman ympäröimiä ja yksikalvoisia, ja niitä on kussakin emissä 1-5. Hedelmä on verhiön suojaama marja, luumarja tai pähkinä; hedelmäseinässä on kivisoluja. Siemenessä ei ole endospermiä ja alkio on käyrä tai poimuttunut.
Heimo kasvaa pääasiassa Australiassa, mutta "Recchia" on meksikolainen. "Suriana maritima" kasvaa kaikkialla tropiikin rannikoilla.
Heimossa on viiteen sukuun kuuluvat kahdeksan lajia. Lähin sukulaisheimo on linnunruohokasvit (Polygalaceae). Cronquist (1981) vei heimon suvut kvassiakasveihin (Simaroubaceae), joita hän piti Rosales-lahkoon kuuluvina (nyt lahkossa Sapindales). Takhtajan (1997) taas sisällytti ne omana heimonaan lahkoon Rutales (nykyään =Sapindales).
Surianaceae-heimon suvut ovat:
Sanattomia tunteita
Sanattomia tunteita ("Johnny Belinda") on Jean Negulescon ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1948. Se pohjautuu Elmer Harrisin näytelmään. Elokuvassa Jane Wyman näyttelee kuuromykkää Belindaa, joka asuu maatilalla yhdessä isänsä ja tätinsä kanssa. Uusi lääkäri Lew Ayres päättää opettaa Belindalle viittomakieltä helpottaakseen hänen elämäänsä.
Wyman sai roolistaan parhaan naispääosan Oscar-palkinnon. Lisäksi elokuva oli ehdolla kymmenessä muussa kategoriassa.
Vuonna 1982 ensiesitettiin tarinasta kehnona pidetty televisioelokuva, jonka on ohjannut Anthony Page. Se julkaistiin Suomessa VHS-videona.
William Dieterle
William Dieterle (15. heinäkuuta 1893 Ludwigshafen am Rhein, Saksa – 9. joulukuuta 1972 Ottobrunn) oli saksalainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja. Hän aloitti teatterinäyttelijänä Saksassa ja Sveitsissä ja suoritti elokuvadebyyttinsä vuonna 1913. Dieterle näytteli muun muassa Paul Lenin ohjaamassa elokuvassa "Das Wachfigurenkabinett" (1924) ja F. W. Murnaun Faustissa (1926). Dieterle aloitti elokuvien ohjaamisen Saksassa ollessaan ja siirtyi Hollywoodiin, Yhdysvaltoihin vuonna 1930. Hänen Yhdysvalloissa ohjaamiaan elokuvia ovat muun muassa "Kesäyön unelma" (1935), "Emile Zolan elämä" (1937) ja "Notre Damen kellonsoittaja" (1939). Dieterle palasi Eurooppaan 1950-luvun lopulla ja ohjasi elokuvia Saksassa ja Italiassa.
Richard Diamond, Private Detective
Richard Diamond, Private Detective (televisiossa myös Call Mr. D) oli yhdysvaltalainen rikossarja, jota esitettiin radiossa 1949–1954 ja televisiossa 1957–1960. Newyorkilaista yksityisetsivä Richard Diamondia esitti radiossa Dick Powell ja televisiossa David Janssen.
Radioversion jaksot käsikirjoitti ja ohjasi sarjan luoja Blake Edwards, joka myöhemmin tuli tunnetuksi muun muassa Vaaleanpunainen pantteri -elokuvien ohjaajana. Tuottajana toimi nimiroolin esittäjä Dick Powell. Sarjan muita vakionäyttelijöitä olivat poliisiluutnantti Walt Levinsonia esittänyt Ed Begley, Virginia Gregg, joka näytteli Diamondin tyttöystävää Helen Asheria ja Wilms Herbert, joka esitti sekä poliisikersantti Otisia että Helenin hovimestaria Francisia.
"Richard Diamondin" siirtyessä televisioon pääosaa esittämään tuli David Meyer, joka tuottajana toimineen Powellin neuvosta muutti sukunimensä Jansseniksi. Tuotantoyhtiönä oli Powellin osin omistama Four Star Productions. Sarjan kahden ensimmäisen tuotantokauden vakionäyttelijöihin kuului Regis Toomey, joka esitti Dennis "Mac" McGoughia. Kolmannella tuotantokaudella sarjan tapahtumapaikka siirtyi New Yorkista Los Angelesiin, jossa uusina hahmoina mukaan tulivat Barbara Bainin näyttelemä tyttöystävä Karen ja Mary Tyler Mooren näyttelemä puhelinvastauspalvelun Sam. Samin kasvoja ei koskaan näytetty televisiosarjassa, ja kun Moore kertoi roolistaan ja poseerasi TV Guide -lehdessä hänet korvattiin kesken kolmannen tuotantokauden Roxane Brooksilla.
Vierailevina näyttelijöinä sarjassa esiintyivät muun muassa Jack Albertson, Joey Bishop, Dan Blocker, Charles Bronson, Jack Cassidy, James Coburn, DeForest Kelley, Keye Luke, Vic Morrow, Mort Sahl ja Lee Van Cleef.
David Copperfield (vuoden 1935 elokuva)
David Copperfield ("The Personal History, Adventures, Experience, & Observation of David Copperfield the Younger") on George Cukorin ohjaama Charles Dickensin samannimiseen romaaniin pohjautuva yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1935. David Copperfieldia nuorena näytteli Freddie Bartholomew ja aikuisena Frank Lawton.
Elokuva oli ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi kolmessa eri kategoriassa, mutta se jäi ilman palkintoa.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
The Phil Harris-Alice Faye Show
The Phil Harris-Alice Faye Show oli yhdysvaltalainen radiossa esitetty tilannekomediasarja, jonka pääosia esittivät aviopari Phil Harris ja Alice Faye. Sarjaa esitti NBC vuosina 1948–1954, ja sitä edelsi 1946–1948 esitetty "Fitch Bandwagon". Sarjan sponsorina toimi sen alkuaikoina Rexall-apteekkiketju ja vuodesta 1951 alkaen RCA.
Harris ja Faye näyttelivät sarjassa omilla nimillään ja heidän roolihahmonsa perustuivat heidän todelliseen elämäänsä, vastaavasti kuin Ozzie ja Harriet Nelson olivat aiemmin tehneet omassa tilannekomediassaan "The Adventures of Ozzie and Harriet". Harrisin ja Fayen tyttäriä Alice junioria ja Phyllisiä näyttelivät Jeanine Roose ja Anne Whitfield. Sarjan muihin näyttelijöihin kuului muun muassa ohjelmaa sponsoroivan Rexallin edustajaa esittänyt Gale Gordon, jonka tehtävänä oli "salaa" mainostaa vuorosanoissaan Rexallia. Koska Harris ja Faye olivat molemmat tunnettuja laulajia jokainen jakso sisälsi myös kaksi musiikkinumeroa.
Mary Miles Minter
Mary Miles Minter (synt. Juliet Reilly, myöh. Juliet Shelby, 1. huhtikuuta 1902 Shreveport, Louisiana – 4. elokuuta 1984 Santa Monica, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän aloitti näyttelemisen kiertävässä näyttelijäseurueessa jo lapsena, myöhemmin kertomansa mukaan vastoin tahtoaan. Debyyttinsä New Yorkissa Shelby teki vuonna 1909 näytelmässä "A Fool There Was" ja varsinaisen läpimurtonsa hän teki kahta vuotta myöhemmin Dustin Farnumin vastanäyttelijänä sisällissotaan sijoittuvassa näytelmässä "The Littlest Rebel".
Elokuvadebyyttinsä Shelby teki vuonna 1912 elokuvassa "The Nurse". Shelby joutui ongelmiin alaikäisten teatterinäyttelijöiden käyttöä valvovan järjestön kanssa, joten hän äitinsä muutti tyttärensä nimen vanhemman kuolleen sukulaisen mukaan Mary Miles Minteriksi. Minter teki ennen elokuvauransa päättymistä 1923 yli 50 elokuvaa. Ura päättyi vuonna 1922 tapahtuneeseen yhä selvittämättä olevaan elokuvaohjaaja William Desmond Taylorin murhaan ja siihen liittyviin spekulointeihin. Minter sanoi myöhemmin rakastaneensa Tayloria koko elämänsä ajan ja yhtenä mahdollisena syyllisenä murhaan pidetään Minterin äitiä Charlotte Shelbya. Myöhempinä vuosinaan Minter avioitui kiinteistövälittäjän kanssa ja hän itsekin toimi samalla alalla. Minter on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Bengalin sankarit
Bengalin sankarit ("The Lives of a Bengal Lancer") on Henry Hathawayn ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1935. Clem Beauchamp sai "Bengalin sankareista" parhaan avustavan ohjaajan Oscar-palkinnon. Lisäksi elokuva oli ehdolla kuudessa muussa kategoriassa, joiden joukossa olivat muun muassa parhaan elokuvan ja parhaan ohjaajan palkinnot.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Bengalin sankarit" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Elokuvan tapahtumat sijoittuvat Intiaan ja sen päätähtenä on Gary Cooper, joka esittää luutnantti McGregoria, jonka komppaniaan saapuu kaksi uutta upseeria, luutnantit Forsythe (Franchot Tone) ja Donald Stone (Richard Cromwell), jonka isä on saman varuskunnan komentaja eversti Tom Stone (Guy Standing). Välttääkseen epäilykset poikansa suosimisesta eversti Stone tuskin huomaa poikaansa, joka katkeroituu isäänsä ja armeijaan. Luutnantti Stone joutuu kapinallisten kaappaamaksi ja koska eversti Stone kieltäytyy lähettämästä joukkoja pelastamaan poikaansa, lähtevät McGregror ja Fortesque oma-aloitteisesti pelastusretkelle.
Reschensola
Reschensola (, ) on 1 507 metriä korkea sola Alpeilla Itävallan ja Italian rajalla. Korkein kohta on Italian puolella; valtionrajalla korkeus on 1 450 metriä. Solan kautta kulkee maantie (Itävallan tie 180, Italian SS40).
Reschensola yhdistää Innjoen laakson pohjoisessa Adigejoen laaksoon etelässä, ja on siten Alppien päävedenjakajalla. Solasta pohjoiseen virtaa pieni uoma Stille Bach, joka laskee pohjoisempana Inniin. Inn laskee edelleen Tonavan kautta Mustaanmereen. Solan eteläpuolella on vuonna 1949 rakennettu tekojärvi Reschensee eli Lago di Resia , josta lähtevä Adige laskee Adrianmereen.
Sola erottaa Reettiset Alpit lännessä Ötztalin Alpeista idässä. Pari kilometriä solasta länteen sijaitsee Piz Lad, jolla yhtyvät Itävallan, Italian ja Sveitsin rajat.
Today (BBC Radio 4)
Today on BBC Radio 4:n aamuisin esittävä uutis- ja ajankohtaisohjelma. Ohjelma alkaa arkisin kello kuudelta ja se kestää kolme tuntia. Lauantain kaksituntiset lähetykset alkavat kello seitsemän. "Todayn" ensimmäinen lähetys tapahtui BBC Home Servicellä 28. lokakuuta 1957. Nykyään ohjelma tavoittaa viikoittain keskimäärin runsaat kuusi miljoonaa kuulijaa. "Todayn" nykyisistä juontajista pisimpään tehtävässään on toiminut vuonna 1987 aloittanut John Humphrys.
Elinor Donahue
Elinor Donahue (s. 19. huhtikuuta 1937 Tacoma, Washington) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän aloitti tanssimisen viisivuotiaana ja 14-vuotiaana hän oli tanssijana Las Vegasissa. Murrettuaan nilkkansa 16-vuotiaana Donahue päätti siirtyä näyttelijäksi, ja hän saikin melkein välittömästi roolin tilannekomediasarjassa "Isä tietää kaiken", jossa hän näytteli sarjan päättymiseen vuonna 1960 saakka. Sarjan päätyttyä hänellä oli vakiorooli muun muassa komediasarjoissa "The Andy Griffith Show" ja "The Odd Couple". Donahue oli naimisissa Harry Ackermanin kanssa.
Ken Hodge
Ken Raymond Hodge (s. , Britannia) on entinen kanadalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi NHL:ssä Chicago Blackhawksissa, Boston Bruinsissa ja New York Rangersissä yhteensä 880 runkosarjaottelua vuosina 1965–1978.
Hodge pelasi jääkiekkoa Chicago Blackhawksin juniorijoukkueessa St. Catharines Black Hawksissa vuosina 1961–1965. Kauden 1964–1965 lopussa hän siirtyi Chicago Blackhawksiin. Chicagon joukkue oli pienikokoinen, joten Hodgen oletettiin olevan joukkueen "poliisi". Hodge pelasi tässä roolissa kaksi kautta. Ammattilaisuransa alussa hän oli heikko luistelija. Toukokuussa 1967 Chicago myi Hodgen, Phil Espositon ja Fred Stanfieldin Bostoniin, josta se sai vaihdossa Gilles Marotten, Pit Martinin ja Jack Norrisin. Kauppa on yksi NHL:n historian epätasaisimmista.
Hodge pelasi Bostonissa joukkueen ensimmäisessä hyökkäysketjussa yhdessä Espositon ja Wayne Cashmanin kanssa. Hodgen ei tarvinnut enää tapella ja hänestä tuli yksi NHL:n parhaista maalintekijöistä. Hän sai enemmän peliaikaa ylivoimalla ja tasakentällisin, kun Bostonin valmentajaksi tuli Harry Sindenin jälkeen Tom Johnson vuonna 1970. Boston voitti Stanley Cupin vuosina 1970 ja 1972. Hodge pelasi Bostonissa vuosina 1967–1976. Hän teki runkosarjassa kahdesti yli sata tehopistettä ja kerran 50 maalia.
Boston myi Hodgen toukokuussa 1976 New York Rangersiin, josta se sai vaihdossa Rick Middletonin. Kaupan jälkeen Bostonin valmentaja Don Cherry arvosteli Hodgea ja sanoi, että hän ei ole joukkuepelaaja. Hodge lopetti jääkiekkouransa vuonna 1978, mutta pelasi vielä Binghamton Dustersissa 37 ottelua kaksi vuotta myöhemmin. Hän ei koskaan voittanut Stanley Cupin lisäksi muita NHL:n palkintoja, mutta hän pelasi kolmasti ssa (1971, 1973 ja 1974).
Hodgen poika on entinen NHL-jääkiekkoilija Ken Hodge Jr..
Antwerpenin piiritys (täsmennyssivu)
Antwerpeniä on piiritetty ja valloitettu useita kertoja:
Ruandan sisällissota (1959–1961)
Ruandan sisällissota käytiin vuosina 1959–1961 Ruandassa. Sodassa olivat vastakkain hutut ja tutsit.
Ruanda oli alun perin osa Saksan Itä-Afrikkaa. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Belgia sai Ruandan ja Burundin alueet hallittavakseen Kansainliiton mandaattialueena. Toisen maailmansodan jälkeen Ruanda ja Burundi muodostivat YK:n alaisen Ruanda-Urundin huoltohallintoalueen, jota Belgia hallinnoi edelleen. Alueella olivat vallassa tutsit, vaikka he olivatkin vähemmistö alueen väestössä. Belgia myönsi alueelle itsehallinnon 1950-luvun lopulla. Alueen väestön alistettu enemmistö, hutut, kuitenkin koki, että heillä ei ollut tarpeeksi valtaa ja marraskuussa 1959 hutut aloittivat kapinan tutseja vastaan. Seurasi sisällissota, jossa twat tukivat tutseja. Sota oli enimmäkseen veristä heimosodankäyntiä ja se päättyi hutujen voittoon.
Ruandalaiset äänestivät kuningasvallan tulevaisuudesta YK:n valvomassa kansanäänestyksessä vuonna 1961. Yli 80 % äänestäjistä kannatti monarkiasta luopumista ja tutsi-kuningas syrjäytettiin. Ruandasta tuli tasavalta ja yli 150 000 tutsia pakeni maasta.
Ruanda itsenäistyi vuonna 1962. Taistelut jatkuivat vuonna 1963, kun maastapaenneet tutsit hyökkäsivät Ruandaan. Hutut torjuivat hyökkäyksen ja tappoivat hyökkäyksen seurauksena monia tutseja. Hutut torjuivat tutsien hyökkäyksen myös vuonna 1964.
Monterreyn taistelu
Monterreyn taistelu käytiin Meksikon–Yhdysvaltain sodan aikana 19.–24. syyskuuta 1846. Taistelussa kenraali Zachary Taylorin johtamat yhdysvaltalaiset joukot löivät kenraali Pedro de Ampudian johtamat meksikolaiset ja valtasivat Monterreyn kaupungin.
Meksikon–Yhdysvaltain sota syttyi keväällä 1846. Taylorin johtama Yhdysvaltain pääarmeija operoi Rio Grandella lähellä Meksikonlahden rannikkoa. Alkumenestyksestä huolimatta Taylor ei pystynyt etenemään syvemmälle Meksikoon, koska häneltä puuttui kuljetuskalustoa ja monet hänen joukoistaan sairastuivat kuumeeseen ja punatautiin. Yhdysvaltain presidentti James K. Polk kuitenkin painosti jatkuvasti Tayloria jatkamaan hyökkäystä Meksikoon. Syyskuussa Taylor eteni 6 000 terveen miehen kanssa Monterreyhin, jonka edustalle hän saapui 19. syyskuuta 1846. Kaupunkia puolusti kenraali Ampudia, jonka johtamat joukot (noin 10 000 miestä) olivat linnoittaneet kaupungin ympäristön.
Taylor jakoi joukkonsa hyökätäkseen kaupunkiin 20. syyskuuta. Kenraali William Worthin johtama divisioona hyökkäsi kaupunkia ympäröiviä linnoituksia vastaan luoteesta, William Orlando Butlerin vapaaehtoiset ja David Twiggsin joukot koillisesta. Worthin joukot valtasivat Mnoterreyn länsipuoliset linnoitukset sekä kaupungin eteläpuoliset linnoitetut kukkulat ja estivät näin Ampudiaa saamasta mahdollisia vahvistuksia. Meksikolaiset torjuivat aluksi Twiggin ja Butlerin hyökkäyksen, mutta yhdysvaltalaiset kokosivat joukkonsa, hyökkäsivät uudelleen ja valtasivat kaupungin itäpuolella olleen Tenerian linnoituksen.
Worthin joukot valtasivat 22. syyskuuta vahvasti puolustetun piispanpalatsin kaupungin länsipuolella. Tämän jälkeen Ampudian joukot vetäytyivät Monterreyn keskustaan, jossa taistelu jatkui talo talolta. Taistelu päättyi, kun yhdysvaltalaiset alkoivat pommittaa meksikolaisia yhdentoista tuuman mörssärillä. 24. syyskuuta Ampudia ehdotti tulitaukoa ja pyysi antautumisehtoja. Taylor suostui antautumiseen, ja Ampudia poistui joukkoineen kaupungista 25. syyskuuta.
Meksikolaisten kokonaistappiot taistelussa olivat yli 400 miestä. Yhdysvaltalaisia kaatui 120 ja haavoittui 333 miestä. Presidentti Polk vimmastui Taylorin annettua Ampudialle antautumisehdot, jotka mahdollistivat Meksikon armeijan joukkojen vetäytymisen kaupungista. Polkin mielestä Taylor oli päästänyt meksikolaiset pakoon. Polk menetti luottamuksensa Taylorin sodanjohtokykyyn, ja hän kääntyi poliittisen vastustajansa kenraali Winfield Scottin puoleen Meksikon sodan ratkaisemiseksi.
Yhdysvaltalaiset käyttivät kaupunkitaisteluissa taktiikkaa, jossa edettiin talo talolta. Talon seinä puhkaistiin joko hakuin tai ampumalla kuuden naulan tykillä. Reiästä sisään ammuttiin ajastettu pommi, jonka räjähdettyä jalkaväki eteni sisälle ja tappoi vielä sisällä olleet. Tämän jälkeen kiväärimiehet siirtyivät talon katolle, josta he ampuivat seuraavia taloja ja katuja. Talon valtaamisen jälkeen hyökättiin seuraavan taloon ja niin edelleen. Joidenkin historioitsijoiden mukaan teksasilaiset opettivat taktiikan muille yhdysvaltalaisille joukoille. Teksasilaisilla oli kokemusta savi- ja kivitaloista koostuvien kaupunkien valtaamisesta.
Viikinkien hyökkäykset Englantiin
Viikingit tekivät hyökkäyksiä Englantiin vuosina 793–1016.
Vuonna 1016 tanskalainen viikinki Knuut Suuri nousi Englannin kuninkaaksi.
Ensimmäinen tunnettu viikinkien hyökkäys Englantiin tapahtui vuonna 793, kun norjalaiset ryöstivät Lindisfarnen luostarin.
Englannin kuningas Alfred Suuren seuraajat yrittivät vuoden 899 jälkeen vallata pikku hiljaa takaisin tanskalaisten hallitseman danelagenin alueen. Danelagen käsitti noin kolmanneksen Englannista. Englannin kuningas Edvard Vanhempi hävisi tanskalaisille East Angliassa vuonna 902, mutta voitti Northumbrian tanskalaiset vuonna 910 Tettenhallin taistelussa. Vuonna 918 hän voitti Tempsfordin taistelun ja tappoivat Tempsfordin tanskalaispäällikön. Tämän jälkeen koko East Anglia oli valloitettu.
Englantilaiset valtasivat Yorkin takaisin vuonna 927. Vallatakseen tanskalaisten menettämät alueet takaisin Dublinin viikingit tekivät liiton skottien ja Strathclyden britonien kanssa. Joukot hyökkäsivät Englantiin tavoitteenaan syrjäyttää Englannin kuningas Athelstan. Joukot valtasivat Yorkin takaisin, mutta hävisivät Brunanburhin taistelun vuonna 937. Voitto varmisti Athelstanin ylivallan Englannissa.
Viikingit tekivät uusia voimakkaita hyökkäyksiä vuodesta 980 lähtien. Hyökkäykset kohdistuivat erityisesti Lontoon lähelle. Viikinkien retkikunnat olivat muuttuneet suuremmiksi ja entistä ammattimaisemmiksi. Englannin heikko kuningas Ethelred Neuvoton ei kyennyt vastustamaan viikinkejä. Ethelred yritti päästä eroon viikingeistä maksamalla viikingeille pakkoveron, danegeldin eli tanskalaisrahan. Rahat eivät kuitenkaan auttaneet, sillä viikingit käyttivät ne uusien retkien järjestämiseen. Vuonna 991 norjalaiset viikingit voittivat Maldonin taistelun. Ethelred maksoi 21 000 punnan tanskalaisrahan ja pakeni Normandiaan. Tanskalaiset hyökkäsivät Lontooseen vuosina 994 ja 1002, jolloin heille maksettiin 24 000 punnan tanskalaisraha. Vuonna 1002 Ethelred järjesti Pyhän Bricen päivän verilöylyn, jossa murhattiin Englannin tanskalaissyntyisiä asukkaita. Vuonna 1011 viikingit ryöstivät Canterburyn ja tappoivat arkkipiispan. Tanskan kuningas Knuut Suuri hyökkäsi Englantiin vuonna 1015. Ethelred kuoli vuonna 1016 ja uudeksi kuninkaaksi nousi hänen poikansa Edmund Rautakylki, joka jatkoi taistelua viikinkejä vastaan. Edmund hävisi Assandunin taistelun, jonka jälkeen Knuut sai haltuunsa danelagin alueen ja Mercian. Vuoden 1016 lopussa Edmund kuitenkin kuoli ja Knut nousi Englannin kuninkaaksi. Tanskalaisvalta jatkui Englannissa vuoteen 1042 asti.
Reto Müller
Reto Müller (s. ) on sveitsiläinen jääkiekkoilija.
Müller pelasi SC Rapperswil-Jonan A-junioreissa vuosina 2002–2006. Kaudella 2005–06 hän pääsi pelaamaan Rapperswil-Jonan edustusjoukkueessa Sveitsin pääsarja Nationalliga A:ta. Müller jatkoi joukkueessa kauteen 2007–08 asti, jolloin hän siirtyi kesken kauden Nationalliga B:n EHC Vispiin, ja sieltä edelleen EHC Churiin. Müller pelasi kaudella 2008–09 EHC Baselissa.
Owen Lloyd
Owen Lloyd (s. ) on entinen kanadalainen jääkiekkoilija.
Lloyd pelasi juniorina WCHL:n Medicine Hat Tigersissa. Vuonna 1977 The Hockey News arvioi hänet WCHL:n 22. lupaavimmaksi pelaajaksi. Kesällä Cleveland Barons (numerolla 77) ja WHA:n Edmonton Oilers (numerolla 85). Kaudeksi 1977–78 Lloyd siirtyi ammattilaiseksi, mutta pelasi vain kolme peliä WHA:n Edmonton Oilersissa. Loppukausi meni alasarjoissa: ensin CHL:n Phoenix Roadrunnersissa, joka lopetti toimintansa kesken kauden joulukuussa. Loppukaudeksi Lloyd siirtyi Seattleen, jossa pelasi juniorijoukkue Breakersissa yli-ikäisenä.
Lloydin oikeudet NHL:ssä omistanut Cleveland Barons meni konkurssiin kauden 1977–78 jälkeen ja hänen oikeutensa siirtyivät Minnesota North Starsille. Minnesota myi ne kuitenkin pian eteenpäin Toronto Maple Leafsille.
Kaudella 1978–79 Lloyd pelasi San Diego Hawksissa, mutta seura lopetti toimintansa keväällä runkosarjan päätyttyä. Kaudella 1979-80 Lloyd pelasi amatöörinä Spokane Flyersissa, joka voitti kanadan amatöörimestaruuden, Allan Cupin. Kausilla 1979-83 Lloyd edusti sekä IHL:n Milwaukee Admiralsia että CHL:n Wichita Windiä ja Houston Apollosia.
Uransa lopettamisen jälkeen Lloyd muutti takaisin San Diegoon.
Barry Salovaara
Barry John Salovaara (s. ) on entinen kanadalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi NHL:n Detroit Red Wingsissä kahden kauden aikana yhteensä 90 peliä.
Salovaara pelasi juniorina Chicago Black Hawksin sponsoroimassa OHA:n St. Catharines Black Hawksissa. Syksystä 1968 hän jatkoi uraansa Chicagon organisaatiossa EHL:n Greensboro Generalsissa kolmen kauden ajan. Kesällä 1971 hänet myytiin Detroit Red Wingsin organisaatioon, jossa ura jatkui kolmen kauden ajan AHL:ssä. Kaudella 1974–75 Salovaara pääsi lopulta NHL:ään, jossa pelasi 27 peliä tehopisteillä 0+2. Suurin osa kaudesta meni kuitenkin farmijoukkueessa. Seuraavalla kaudella Salovaara kuului Detroitin vakiokokoonpanoon ja pelejä tuli NHL:ssä jo 67 tehoilla 2+11.
Kaudeksi 1976–77 Salovaara siirtyi Itävallan Klagenfurter AC:hen, jossa pelasi kaksi kautta. Kaudella 1978–79 Hän edusti SM-liigassa pelannutta KOO-VEE:ta.
Loukkaantumiset pakottivat Salovaaran lopettamaan uransa.
Jeff Christian
Jeffrey Christian (s. , Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi NHL:ssä vuosina 1991–1998 vain 18 ottelua, mutta teki pitkän uran Pohjois-Amerikan alasarjoissa ja Saksan DEL-liigassa.
Christian pelasi juniorina jääkiekkoa vuosina 1987–1990 OHL:n London Knightsissa ja Owen Sound Platersissä. New Jersey Devils varasi hänet vuorolla 23. Kykyjenetsijät pitivät nuorta Christiania isona ja vahvana, mutta hänen piti vielä kehittyä. Hänen henkinen ja fyysinen kovuutensa olivat riittäviä, mutta luistelussa oli parannettavaa.
Christian siirtyi ammattilaiseksi vuonna 1990, mutta pelasi ensimmäisen kauden kokonaan New Jerseyn farmijoukkueessa AHL:n Utica Devilsissä. Toisella kaudella hän pelasi kaksi NHL-ottelua, mutta suurimman osan kaudesta hän pelasi edelleen Uticassa. Kausilla 1992–1993 ja 1993–1994 Christian pelasi alasarjoissa neljässä eri seurassa.
Christian solmi vapaana agenttina sopimuksen Pittsburgh Penguinsin kanssa elokuussa 1994. Pittsburghin organisaatiossa hän pelasi kolme kautta vuoteen 1998 asti. Christian pelasi Pittsburghissa yhteensä 15 ottelua, mutta suurimman osan kausista hän pelasi seuran farmijoukkueessa Cleveland Lumberjacksissä. Kaudella 1997–1998 hän pelasi Pittsburghissa 11 NHL-peliä, joissa hän teki uransa ainoat NHL-pisteet. Hän solmi uuden pelaajasopimuksen Phoenix Coyotesin kanssa heinäkuussa 1997. Phoenixissä Christian pelasi vain yhden NHL-pelin. Hän pelasi kaudella 1998–1999 Houston Aerosissa. Houston voitti IHL:n runkosarjan ja liigan mestaruuren keväällä 1999. Christian siirtyi elokuussa 1999 vapaana agenttina Chicago Blackhawksiin, mutta ei pelannut seurassa yhtäkään NHL-ottelua, vaan koko kausi 1999–2000 meni farmijoukkueessa.
Christian siirtyi Saksan DEL-liigaan kaudeksi 2000–2001. Hän pelasi Saksassa vuoteen 2004 asti ja edusti Krefeld Pinguinea, DEG Metro Starsia ja Hannover Scorpionsia. Kaudella 2004–2005 Christian pelasi Britanniassa Sheffield Steelersissä. Kaudeksi 2005–2006 hän palasi takaisin Pohjois-Amerikkaan, jossa hän on edustanut lähinnä alasarja CHL:n joukkueita. Christian valittiin vuonna 2007 CHL:n kauden pelaajaksi. Kaudella 2009–2010 hän edusti Missouri Mavericksia ja kaudella 2010–2011 kahta CHL-joukkuetta. Christian lopetti jääkiekkouransa keväällä 2011.
Christian toimi kaudella 2009–2010 Missouri Mavericksin pelaaja–apulaisvalmentajana.
Christianin 11-vuotias tytär kuoli syöpään tammikuussa 2013. Tyttären kunniaksi perustettiin syksyllä 2012 hyväntekeväisyyssäätiö, joka tukee lasten syöpätutkimusta.