Feofan Prokopovitš
Feofan Prokopovitš (, etunimi ennen munkiksi vihkimistä "Jelisei" tai "Jeleazar", 
Елисей, Елеазар; 27. huhtikuuta 1677, toisten tietojen mukaan 19. kesäkuuta 1681 Kiova – 19. syyskuuta 1736 Pietari oli ukrainalaistaustainen venäläinen kirkonmies, yhteiskunnallinen vaikuttaja ja kirjailija. Hänet tunnetaan Pietari Suuren läheisenä avustajana.
Feofan Prokopovitš syntyi kauppiaan perheseen, jäi varhain orvoksi ja kasvoi Kiovan hengellisen akatemian rehtorina toimineen enonsa holhouksessa. Hän opiskeli luostarikoulussa ja hengellisessä akatemiassa. 1690-luvun puolivälin tienoilla Prokopovitš lähti opiskelemaan Puolaan, jossa hän kääntyi uniaatiksi. Vuonna 1698 hän siirtyi Roomaan, jossa hän valmistui Athanasiuksen jesuiittakollegiosta. Ulkomailla opiskellessaan Prokopovitš tutustui eurooppalaiseen filosofiaan ja kirjallisuuteen sekä vakuuttui uskonnollisen fanatismin ja teokraattisen ajattelun vahingollisuudesta.
Vuonna 1701 Prokopovitš lähti jesuiittakollegiosta ja palasi Venäjälle mahdollisesti opiskellen välillä Saksassa. Vuonna 1704 hänet otettiin jälleen ortodoksisen kirkon jäseneksi ja vuonna 1705 hän antoi munkkilupauksen. Vuosina 1705–1706 Prokopovitš opetti runousoppia Kiovan akatemiassa. Hänen renessanssin ja barokin estetiikkaan perustuva runousoppinsa vaikutti venäläisen kirjallisuuden kehitykseen 1700-luvun puoliväliin saakka. Samaan aikaan Prokopovitš kirjoitti akatemian oppilaiden esittämän historiallisen näytelmän "Vladimir", jonka teemana on uskonnon ja valistuksen, kirkon ja maallisen vallan välinen kamppailu.
Vuosina 1706–1707 Prokopovitš opetti retoriikkaa ja aloitteli uraansa saarnaajana. Vuosina 1707–1709 hän toimi filosofian professorina ja akatemian prefektinä pitäen myös luonnontieteiden kursseja. Dogmaattisuutta vastustaneen Prokopovitšin filosofia edustaa siirtymäkaudelle tyypillistä skolastiikan, renessanssin, uskonpuhdistuksen ja valistusajatusten sekoitusta.
Vuonna 1709 Prokopovitš piti ensimmäisen Pietari Suuren voitoille omistetuista puheistaan (ven. "slovo"), joka käännettiin myös latinaksi ja puolaksi. Samaan aikaan hän kirjoitti kolmella kielellä Pultavan taistelun voittajaa ylistävän runoelman "Epinikion", joka muodosti perustan venäläisen eeppisen runon kehitykselle. Vuonna 1711 Prokopovitš osallistui saarnaajana Pietarin sotaretkelle, minkä jälkeen hänet nimitettiin Kiovan Bratskin luostarin igumeniksi. Vuosina 1711–1716 hän opetti akatemiassa teologiaa. Katolisuutta ja uniaattikirkkoa vastustaneen, mutta protestantismiin myönteisesti suhtautuneen Prokopovitšin teologia sai eräät kirkonmiehet syyttämään häntä harhaoppisuudesta.
Vuonna 1716 Prokopovitš saapui Pietari Suuren kutsumana Pietariin, jossa hän jatkoi puheiden kirjoittamista ja laati myös historiallisia teoksia. Ajankohtaisissa oppositiota vastaan suunnatuissa kirjoituksissaan Prokopovitš selitti ja perusteli Pietarin tekemiä uudistuksia sekä valistuneen itsevaltiaan asemaa kirkollisen vallan yläpuolella. Samalla hän loi kirjallisuudessa pitkään säilyneen ihannoivan kuvan keisarista.
Vuonna 1718 Pietari Suuri nimitti Prokopovitšin Pihkovan piispaksi tähän kohdistetuista kerettiläisyyssyytöksistä huolimatta. Saatuaan piispanviran Prokopovitš toimi keisarin läheisimpänä apulaisena kirkollisissa kysymyksissä. Hän perusteli muun muassa Moskovan patriarkaatin lakkauttamista teoksessaan "Duhovnyi reglament" (”Hengellinen ohjesääntö”, 1721). Pyhän synodin varapresidentin virassa Prokopovitš toimi sen todellisena johtajana. Vuonna 1725 hänet vihittiin Novgorodin arkkipiispaksi.
Prokopovitš osallistui aktiivisesti koululaitoksen ja kirjapainotoiminnan kehittämiseen. Hänen laatimansa katekismuksen tapainen aapinen "Pervoje utšenije otrokom" (”Pojan ensimmäinen opetus”, 1720) oli suosittu 1800-luvulle saakka. Prokopovitšin valistuspyrkimykset heijastuivat myös hänen muissa teoksissaan, joissa hän yksinkertaisti kirkkoslaaviin perustunutta kirjakieltä ja lähensi sitä puhekieleen. Hän antoi suunnan venäjän kirjakielen kehitykselle vaikuttaen muun muassa Vasili Trediakovskiin, joka arvosti Prokopovitšia myös runoilijana.
Prokopovitš oli laajasti sivistynyt, uskonnollisesti suvaitsevainen sekä monista tieteistä ja taiteista kiinnostunut ihminen. Hän osasi erinomaisesti kreikkaa, latinaa, italiaa ja puolaa ja oli kirjeenvaihdossa tunnettujen eurooppalaisten teologien ja tiedemiesten kanssa. 1720-luvulla hän oli Venäjän henkisen elämän kärkihahmo toimien läheisessä yhteistyössä Antioh Kantemirin, Vasili Tatištševin ja muiden Pietari Suuren uudistuksien kannattajien kanssa.
Pietarin kuoltua vuonna 1725 Prokopovitš joutui jälleen vastaamaan kerettiläissyytöksiin sekä taistelemaan uudistuksia vastustanutta papistoa ja valtakuntaa johtanutta salaista neuvostoa vastaan. Vuonna 1730 keisarinnaksi valitun Anna Ivanovnan aikana hänen onnistui jälleen nousta huomattavaan asemaan. Poliittisessa toiminnassaan Prokopovitš oli keinoja kaihtamaton, ja asemansa vakiinnuttua hän kosti vastustajilleen valtiorikoksia tutkineen salaisen kanslian avulla.