Tšetšenian sotien sotarikokset
Tšetšenian sotien sotarikokset tapahtuivat Venäjän ja Tšetšenian kahden sodan (1994–1997 ja 1999–2009) aikana. Venäjän armeijan tekemä pommitus oli rajua jo ensimmäisen sodan aikana. Tykistötulikin oli ankaraa. Eri tapauksissa varsinkin toisen sodan aikana Venäjän joukot kiduttivat, murhasivat joukoittain ja raiskasivat antautuneita sotavankeja ja siviilejä. He polttivat ihmisten taloja. Venäjän joukot myös ryöstivät järjestelmällisesti ja kiristivät siepattujen sukulaisilta lunnaita. Venäjän hallituksen joukoilla oli Tšetšeniassa "suodatusleirejä", joissa kidutettiin kuolemaan asti. Monet sotarikokset olivat taistelujen jälkeisissä terroristien tuhoamiseen pyrkineissä "puhdistusoperaatoissa" tehtyjä.
Tšetšenian kapinalliset surmasivat sotavankeja, ottivat ihmisiä panttivangeiksi ja tekivät terroritekoja. Venäjän hallitus kiisti suuren osan sotarikoksista ja halveksi avoimesti niiden esille tuojia. Tuntematon taho murhasi monia Tšetšenian sotien sotarikoksia tutkineita henkilöitä.
Monien Venäjän hallituksen ulkopuolisten lähteiden ja kansainvälisten ihmisoikeusjärjestöjen mukaan Venäjän erilaiset aseistetut organisaatiot, muun muassa sisäministeriön joukko OMON rikkoivat räikeästi ihmisoikeuksia Tšetšenian sodissa.
Erilaiset venäläiset asejoukot käyttivät tykistö- ja kranaatinheitintulta sekä ilmahyökkäyksiä liioitellusti aiheuttaen siten siviiliuhreja ja haavoittumisia. Ihmisoikeusrikokset liittyivät useimmiten "puhdistus"-operaatioihin, joilla eliminoitiin tai tuhottiin terroristeja.
Muun muassa Venäjän turvallisuuspalvelu mutta myös muut vangitsivat ihmisiä mielivaltaisesti epäinhimillisiin oloihin ja aiheuttivat joko
tarkoituksellisia kuolemia tai ne olivat seurauksena kidutuksesta tai kohtelusta.
Human Rights Watchin mukaan ihmisoikeusrikoksiin syyllistyivät muun muassa OMON:it, sopimussotilaat ja Venäjää tukevat aseistetut tšetšeenit.
Sopimussotilaat rikkoivat asevelvollisia useammin ihmisoikeuksia.
Venäläiset ryöstivät, raiskasivat ja kiristivät ihmisiä. Separatistiset sissit puolestaan tappoivat ainakin jonkin verran saamiaan sotavankeja ja tekivät terrori-iskuja piittaamatta siviiliväestöstä.
Syytteitä on Venäjällä nostettu vain muutamia ihmisoikeuksia rikkoneita yksittäisiä sotilaita vastaan. Monia Tšetšenian sotarikoksia tutkineita ihmisoikeusaktivisteja, kuten Anna Politkovskaja, on surmattu.
Joukkojen tekemät sotarikokset rikkovat selvästi vuoden 1949 Geneven sopimuksen 3. yhteistä artiklaa, joka koskee ei-kansainvälisiä konflikteja. Venäjän perustuslain 15. ja 17. artiklojen mukaan Venäjä tunnustaa kansainvälisen oikeuden ensisijaiseksi kansalliseen lakiinsa verrattuna. Näin ollen maa on ratifioinut kaikki kansainväliset sodan lait määrittelevistä sopimuksista. Nämä on solmittu 10. toukokuuta 1954 ja 29. syyskuuta 1989.
Venäläisen sotatieteen akatemian professori kapteeni Vladimir Galitskin mukaan Tšetšenian sodat olivat selvästi maan sisäisiä konflikteja, koska harva ulkomaa tunnusti Tšetšenian eikä Venäjä pitänyt Tšetšeniaa itsenäisenä valtiona.
Venäläiset ja tšetšeenit syyttelivät toisiaan monta kertaa sotarikoksista. Kansainväliset ihmisoikeusjärjestöt, mm. Human Rights Watch ja Euroopan neuvosto kertoivat molempien sodan osapuolten tekemistä suorista ihmisoikeusrikoksista ja ihmisoikeuksien laiminlyönneistä.
Myös Venäjän oppositiopuolien edustajat kertoivat maansa rikkomuksista.
Kumpikaan sodan osapuolista ei piitannut taistelujen keskelle jääneestä
siviiliväestöstä.
31. maaliskuuta 2003 presidentti Ahmad Kadyrov epäili venäläisten joukkojen tunkeutuvan öisin ihmisten koteihin ja sieppaavan ihmisiä. Mutta monet näistä sieppauksista olivat hänen poikansa Ramzan Kadyrovin turvallisuuspoliisin, kadyroviittien tekemiä.
Tšetšenian sodissa Venäjän asevoimat pommittivat muun muassa pääkaupunki Groznyitä sotilaallisesti hyödyttömällä tavalla. Virallinen tiedotusvälineistö vähätteli pommituksia ja jopa väitti niitä tšetšeenien lavastuksiksi. Ensimmäisessä Tšetšenian sodassa vallattujen alangon kaupunkien jälkeen siirrettiin pommitus vuoriston kyliä vastaan.
Molemmat Tšetšenian sodat olivat Venäjän kannalta katsoen tietyllä tavoin sisällissotia, eivätkä kahden valtion välisiä sotia vaikka käytännössä ne olivat sotaa tšetšeenejä vastaan.
Tšetšenisiviileistä piittaamattomat pommitukset alkoivat, kun Venäjän armeija kärsi murskaavan tappion vuodenvaiheessa 1994-1995. 
Venäläiset sotilaat tappoivat siviilejä summittaisesti. Humalaiset ja huumeiden vallassa olevat Venäjän sotilaat tappoivat myös lapsia ja vanhuksia riippumatta siitä, ovatko nämä venäläisiä vai tšetšenejä.
Venäjän joukot surmasivat tai vangitsivat Tšetšeniassa viattomia siviilejä vastoin kansainvälisiä sodan sääntöjä.
Myös ryöstelyä ja kuolemaan johtavaa kidutusta esiintyi..
Varsinaisen taisteluvaiheen päätyttyä saapui paikalle sisäministeriön joukkoja puhdistamaan aluetta terroristeista.. Joukkoja syytettiin mielivaltaisista pidätyksistä, kidutuksesta, pahoinpitelystä ja rahan kiristyksestä käyttämällä tiedonhankintaa tekosyynä.
Siviiliväestön hallitsemia kyliä saarrettiin, tulitettiin ja poltettiin tai ryöstettiin. Rikokset kohdistuivat myös tšetšeeneiksi luultuihin venäläisiin. Vangittuja siviilejä syytettiin tšetšeenisiviilien piilottelusta.
Helmikuussa 2000 ilmestyi länteen baijerilaisen N24-television käsiinsä saama video, missä vangittua tšetšeeniä raahattiin pellolla venäläisten kuorma-auton perässä.
Videon toisessa kohtauksessa joukkohaudattiin tšetšeenimiehiä, joista osa oli silvottuja ja rautalangalla sidottuja. On mahdollista päätellä näitä miehiä kidutetun. Venäjän turvallisuusjoukot perustivat Tšetšeniaan monia kidutuspaikkoja. Menetelmiä olivat esimerkiksi fyysinen väkivalta mutta myös sähköshokit ja viiltely, ruuatta ja juomatta jättäminen sekä vangitseminen roskakuoppiin.
Osa sukulaisten antamista ruokalähetyksistä varastettiin. Vangittuja siviilejä kuulustelleet nuoret FSB-virkailijat kiristivät kidutuskuulustelujen avulla vangittujen sukulaisilta lunnaita. Alle 18-vuotiaita nuoria sissien tukemisesta epäiltyjä kidutettiin venäläisten kenraalien nähden. Myös ruumiita myytiin sukulaisille hautaamista varten..
Venäjä katsoi käyvänsä Tšetšeniassa oikeutettua sotaa maata hajottavia terroristeja vastaan.
Tšetšeenit yhdistettiin Venäjällä 90-luvulla ja myöhemminkin usein mafiaan. Laillisusuyhteiskunta ei ollut muotoutunut Venäjällä länsimaiselle tasolle. Nämä seikat johtivat osaltaan siihen, että Venäjä laajalti kiisti joukkojensa tekemät sotarikokset, eikä voimaperäisesti tutkinut niitä.
Muun muassa Vladimir Putin piti sotarikokset esille tuonutta ja arvostellutta toimittaja Radio Svobodan toimittaja Andrei Babitskia ei-venäläisenä. Eräs helikopteri ammuttiin toisessa Tšetšenian sodassa alas ehkä sen takia, että se kuljetti tietoa Putinille paikallisten upseerien tekemistä rikoksista.
Koska noin puolet venäläisistä kannatti Tšetšenian sotaa, Venäjän turvallisuuspalvelun virkailijat ainakin joskus suojelivat niitä venäläisiä, jotka olivat joutuneet syytteisiin rikoksistaan tšetšeenejä vastaan.
Kapinalliset Venäjää vastustaneet tšetšeenit sieppasivat laajalti ihmisiä, ja tappoivat vangiksi saamiaan venäläisiä sotilaita. Heidän tekemänsä terrori-iskut olivat vastoin sodan sääntöjä.
Erilaiset rikollisryhmät, joista osa oli moskovalaismielisen Ramzan Kadyrovin tukemia, sieppasivat ihmisiä hyötymismielessä.
Vain harvoissa tapauksissa on langetettu tuomioita Tšetšenian sodissa tehdyistä rikoksista. Eräs ensimmäisistä sotarikosoikeusjutuista käytiin Salman Radujevia, tšetšeenikapinallisten komentajaa vastaan. Hänet tuomittiin joulukuussa 2001 terrorismista ja murhista. Vuonna 2002 venäläiseversti Juri Budanov tuomittiin tšetšeenitytön murhasta ja raiskauksesta. Heinäkuussa 2006 Euroopan ihmisoikeustuomioistuin tuomitsi Venäjän vuonna 2000 tapahtuneesta tšetšeenitaistelijan laittomasta teloituksesta.
Venäjällä on murhattu monia Tšetšenian sodasta kirjoittaneita ihmisoikeusaktivisteja, toimittajia ja lakimiehiä. Näistä tunnetuin on Anna Politkovskaja. Vuonna 2009 siepattiin ja murhattiin Memorial-järjestön Natalia Estemirova. Murhan jälkeen Memorial vetäytyi Tšetšeniasta.
Vuoden 2009 elokuussa surmattiin ei-poliittisen "Pelastakaa sukupolvet" järjestön johtaja Zarema Sadulayeva ja hänen aviomiehensä Alik Dzhibrailov. Murhaajia ei ole saatu kiinni. Murhista on eri tahoilla syytelty muun muassa Venäjän turvallisuusviranomaisia ja Tšetšenian johtajan Ramzan Kadyrovin miehiä, mutta näitä ei ole kyetty pitävästi todistamaan. On mahdollista että syyllisiä ovat aivan muut kuin viranomaiset. Esimerkiksi Stanislav Markelov sai ennen murhaansa tappouhkauksia everstiltä jota hän syytti tšetšeenitytön murhasta. Markelovilla oli mm. fasismin vastaisen sekä muun toimintansa vuoksi muitakin vihamiehiä.
Venäjän opposition äänenkannattaja Novaja Gazeta ilmoitti elokuussa vuonna 2009 lähtevänsä Tšetšeniasta, koska ei voi taata siellä työskentelevien
toimittajiensa turvallisuutta.
Ihmisoikeusjärjestö Amnesty Internationalin mukaan Venäjä jättää tietoisesti tutkimatta ihmisoikeusaktivistien murhia. Novaja Gazetassa on väitetty että joku eliminoi harkiten Tšetšenian ihmisoikeusrikoksia tutkivia henkilöitä.