Summa (kirjallisuus)
Summa (latinaa; monikossa "summae") viittaa keskiajan skolastiikalle tyypillisiin teoksiin, jotka tekevät yhteenvedon jonkin oppialan tiedoista. "Summat" ovat usein teologisia, filosofisia tai kanonisen oikeuden käsikirjoja, joita käytettiin sekä oppikirjoina että hakuteoksina.
Jotkut teologian historioitsijat pitävät Origeneen teosta "Peri arkhon" katolisen teologian ensimmäisenä yhteenvetona. Toiset taas lukevat ensimmäiseksi tällaiseksi teokseksi Hilarius Poitierslaisen teoksen "De trinitate". Erottelu löytyy jo Radulfus Ardensilta, joka kirjoitti laajan teoksen "Speculum universale". Tässä laajassa merkityksessä myös Isidorus Sevillalaisen ja Rabanus Mauruksen ensyklopediset tutkielmat, nimiltään "De etymologiis" ja "De universo", voitaisiin myös lukea aikansa teologian ja filosofian yhteenvedoiksi.
Suppeammassa merkityksessä sana "summa" viittaa teknisempiin systemaattisiin koosteisiin, joita alkoi ilmestyä 1100-luvulla. Muodon kehittäjänä on pidetty grammaatikko Petrus Heliasta, joka kokosi noin vuonna 1150 teoksen "Summa super Priscianum".
Ensimmäinen suuri "summa"-teosten kirjoittaja oli Petrus Lombardus, joka tunnetaan teoksestaan "Sentenssit" ja sen ansiosta lisänimellä ”Sentenssien opettaja”. Historioitsijat eivät ole yksimielisiä siitä, missä määrin Petrus sai vaikutteita varhaisemmilta vastaavien teosten kirjoittajilta, kuten Robert Pullen, Hugo St. Victorilainen sekä teoksen "Summa sententiarum", joka sai vaikutteensa Pierre Abélardin teoksesta "Sic et non", kirjoittaja. Yleisesti on kuitenkin katsottu, ettei Petruksen teos ollut täysin omaperäinen.
Petrus Lombardus on ansainnut maineensa siksi, että hänen teoksensa vaikutus kasvoi ajan myötä niin, että se oli 1200-luvulla hyvin laajalti yliopisto-opetuksen perusteos. Samalla sentenssikommentaareista tuli hyvin yleinen kirjallisuudenlaji. Varhaisimpia dominikaanisia sentenssikommentaarien kirjoittajia olivat Rolandus Cremonalainen, Hugo St. Cherilainen, Richard Fishacre, Robert Kilwardby ja Albert Suuri. Näiden teokset syntyivät 1200-luvun ensimmäisellä puoliskolla.
Varsinaisista "summista" Albert Suuren oma, jättimäinen "Summa theologiae" ("Teologian summa") jäi kesken. Hänen oppilaansa Tuomas Akvinolaisen "Summa theologiae" on edelleen keskiaikaisen teologian mestariteos. Tuomaan toinen suuri "summa" oli "Summa contra gentiles" ("Summa pakanoita vastaan"). Muita 1200-luvun jälkimmäisen puoliskon merkittäviä "summia" ovat Ulrich Strasburgilaisen "Summa de bono" ja Hugo Ripelinin "Compendium theologicae veritatis".
Dominikaanit kirjoittivat "summa"-teoksia myös katumusharjoituksista. Näihin kuuluvat Raymundus Peñafortelaisen "Summa de poenitentia", joka tunnetaan myös nimellä "Summa casuum" (1235); sekä Johannes Freiburgilaisen "Summa confessorum". 1300-luvulla Antoninus Firenzelainen kirjoitti teoksen "Summa theologica" (painettu: Venetsia 1477; Verona 1740), ja Bartolomeo San Concordiolainen teoksen "Summa casuum" (1338), jonka sisältö on järjestetty aakkosjärjestykseen.
Tunnettuja fransiskaanien kirjoittamia "summia" ovat puolestaan Vilhelm Occamilaisen "Summa logicae", Artesanus Astilaisen "Summa casuum", Pacificus Ceredanolaisen "Summa pacifica" sekä Angelo Carletti di Chivasson "Summa angelica".
Diminutiivimuoto "summulae" on myöhempää alkuperää kuin "summa". Sitä käytettiin enimmäkseen logiikan alan yhteenvedoista, joita käytettiin oppikirjoina 1200-luvulla. Tunnetuin näistä on Petrus Hispanuksen teos "Summulae logicales".
"Summien" päämääränä oli kattaa joku ala, kuten logiikka, filosofia tai teologia, kokonaisuudessaan systemaattisessa muodossa. Luonteenomaista näille teoksille oli menetelmä, joka esiintyy ensimmäisen kerran Gerbert d’Aurillacin teoksessa "De rationali et ratione uti", ja jota myös Pierre Abélard käytti teoksessaan "Sic et non". Menetelmässä oli keskeistä vastakkaisten näkemysten, myöntävien ja kieltävien, esittäminen. Myöhemmin 1200-luvulle tultaessa, muodon kehittyessä huippuunsa, teokset pyrkivät selvittämään yhä huolellisemmin vastakkaisten näkemysten välisiä ristiriitoja.
Tämän esitysmuodon lisäksi "summa"-muotoisia teoksia luonnehtii dialektiikan käyttäminen ei ainoastaan filosofisten vaan myös teologisten totuuksien valaisemisessa. Ennen pitkää teoksiin omaksuttiin suhteellisen kiinteä esitysjärjestys käsitellyille ongelmille. Tästä huolimatta teosten kirjoittajilla oli liikkumatilaa järjestää ongelmat haluamaansa järjestykseen, mikäli tarve niin vaati.
"Sentensseissä" aiheet oli järjestetty neljään kirjaan seuraavalla tavalla: ensin aiheet jaetaan ”asioihin” ("res") ja ”merkkeihin” ("signa"). ”Asiat” jaetaan edelleen seuraavasti: autuutemme kohde, Jumala (ensimmäinen kirja); tämän päämäärän saavuttaminen, luodut (toinen kirja); hyveet, ihmiset ja enkelit, eli erityiset autuuden välineet ja autuuden subjektit (kolmas kirja). Neljäs kirja käsittää merkit eli sakramentit. Teoksen päämääränä oli koota auktoriteettien lauselmia eri aiheisiin liittyen.
"Summa theologiae" koostuu kysymyksistä (kvestio, "quaestio"), jotka ovat ikään kuin disputaatioissa esitettyjä kysymyksiä. Kysymykset ovat kuitenkin keinotekoisia, eivätkä ne ole sidoksissa mihinkään todella käytyyn suulliseen väittelyyn. Näin kysymykset on voitu järjestää vapaasti aiheittain loogisesti ja retorisesti tehokkaaseen järjestykseen. Jokaiseen kysymykseen pyritään löytämään vastakkaisia näkökantoja esittäviä vastauksia. Päin vastoin kuin "Sentenssit", teos käyttää auktoriteetteja ainoastaan muodostettaessa vastauksia esitettyihin kysymyksiin, ei itsetarkoituksellisesti.
Skolastiikan myöhemmät kriitikot ovat arvostelleet sille tyypillisiä "summa"-teoksia kuiviksi. William Turnerin mukaan voidaan kuitenkin katsoa, että "summa"-muotoiset teokset toteuttivat yhdessä vapaampimuotoisten "quaestiones"- ja "opuscula"-tyyppisten teosten kanssa samaa tehtävää, mihin nykyään päästään käyttämällä väitös- ja oppikirjojen yhdistelmää.