Argentiinan historia
Ensimmäiset löytöretkeilijät saapuivat nykyisen Argentiinan alueelle 1500-luvulla. Espanjalaiset havittelivat aluetta Portugalin saatua jalansijaa Brasiliassa. 1500-luvun loppuun mennessä Espanjalla oli perustanut siirtokuntia La Plata- joen varrelle, eli nykyisten Argentiinan ja Uruguayn alueille. Alueiden hallinta virallistettiin Espanjan imperiumissa varakuninkaan hallinnassa. Jesuiitoilla oli tuohon aikaan merkittävästi vaikutusvaltaa maan hallinnossa. Samoin kuin Espanjasta, ajettiin jesuiitat pois myös La Platasta vuonna 1767. Napoleonin sotien seurauksena Espanjan hallinto heikkeni ja kriisiytyi, jota itsenäisyysmieliset hyödynsivät ja pitkän vapaussodan jälkeen 1816 siirtokuntien kongressi julisti itsenäisyyden. Seurasi kansallisen hajaannuksen aikakausi, jolloin käytiin ajoittaisia taisteluita. Vasta vuonna 1862 maa sai pysyvän tasavaltaisen hallitusmuodon, vakiintui ja rikastui nopeasti. Toisen maailmansodan jälkeen Perónien juntat hallitsivat maata ajoittain. Vuonna 1982 käyty Falklandin sota kriisiytti sotilasdiktatuurin. Tämän jälkeen valta siirrettiin siviileille ja demokratian vakiintui maahan. 1990-luvun jälkeen maa on ollut talousvaikeuksissa.
1400-luvun loppu ja 1500-luvun alku oli suurten maantieteellisten löytöjen aikakausi. Espanja ja Portugali, tuon ajan merkittävimmät merivallat, kilpailivat löytöretkien kunniasta ja eduista. Kateus Portugalia kohtaan, joka oli juuri vallannut Molukkien saariston ja löytänyt Brasilian, sai espanjalaiset varustamaan La Platan löytäneen retkikunnan. Perimmäisenä syynä oli pyrkimys löytää läntinen meritie Intiaan.
Juan Diaz de Solis, jota silloin pidettiin Espanjan taitavimpana merenkulkijana, ryhtyi retken johtajaksi. Retkikunta lähti Cadizista lokakuussa 1515. Vastatuuleen purjehtien Solis saapui La Platan jokisuulle, jossa hän nousi maihin eräässä saaressa Paranán ja Uruguayn yhtymäpaikalla. Solisin murhasivat kuitenkin pian maan alkuasukkaat eräässä toisessa maihinnousupaikassa virran itäisellä rannalla lähellä nykyistä Maldonadon kaupunkia. Tämän jälkeen miehistö palasi takaisin Eurooppaan.
Kului 12 vuotta ennen kuin eurooppalaisia jälleen nähtiin Rio Solisen rannoilla. Vuonna 1527 saapui paikalle tunnettu venetsialainen löytöretkeilijä Sebastian Gaboto eli Cabot, sen jälkeen kun hän kapinan vuoksi oli pakotettu luopumaan aikeestaan etsiä meritietä Atlantilta Tyynelle valtamerelle. Gaboto purjehti aina Paraguayhin saakka, mutta paikalliset intiaanit suhtautuivat häneen niin vihamielisesti, että hänen täytyi palata takaisin.
Carcanalin ja Paraná-joen yhtymäkohtaan perustettiin ensimmäinen eurooppalainen siirtokunta, Fort Sancti Spiritus. Jalometallien etsintä motivoi eurooppalaisia sittemmin monille retkille sisämaahan. Alkuasukkailla, joita espanjalaiset silloin tapasivat, oli hopeisia koristeita ja muita esineitä sekä astioita samasta metallista. Siitä syystä otaksuttiin siellä olevan suuria hopearikkauksia. Sen johdosta antoi Gaboto virralle nimen, joka sillä on tähän päivään asti ollut: Rio de la Plata, hopeavirta.
Cabot kuitenkin pettyi toiveissaan löytää hopeaa ja kultaa. Jonkun ajan kuluttua hän palasi Madridiin tehdäkseen tiliä löydöistään ja hankkeistaan, jättäen kuitenkin vahvan miehityksen Fort Sancti Spiritusiin. Siirtokunta joutui kuitenkin pian riitoihin intiaanien kanssa, jotka lopulta pääsivät voitolle ja polttivat siirtokunnan. Muutamia eloonjääneitä espanjalaisia pelastui portugalilaisten hallitsemalle alueelle Brasilian rannikolla.
Ensimmäiset yritykset perustaa siirtokunta olivat epäonnistuneet. Tästä espanjalaiset eivät kuitenkaan välittäneet. Seikkailunhalu ja halu rikastua nopeasti uusien siirtokuntien tuotoilla olivat edelleen suosittuja Espanjassa. Don Pedro de Mendoza, joka oli lähtöisin eräästä maan ylhäisimmistä ja kunnioitetuimmista perheistä, teki kuningashuoneen kanssa sopimuksen. Hän varusti omalla kustannuksellaan retkikunnan, ja sai valtuutuksen ryhtyä kaikkien valloittamiensa alueiden maaherraksi.
Vuonna 1536 saapui Mendoza La Platan läntiselle rannalle ja laski helmikuun 2. päivänä Buenos Airesin peruskiven. Kaupunki sai nimekseen Santissima Trinidad, kun sen satamaa sen sijaan nimitettiin Santa Maria de Buenos Airesiksi. Nimi Buenos Aires, hyvä ilma, annettiin sille raittiiden merituulien vuoksi, jotka sinne kesäpäivinä puhaltavat, ja tekevät sen muutoin tuskastuttavan kuumuuden siedettävämmäksi.
Aluksi elintarvikepula ja intiaanien hyökkäykset pakottivat Mendozan jättämään uuden siirtokunnan ja vetäytymään ylemmäksi jokea pitkin Fort Sancti Spiritusiin. Sieltä lähetettiin vuonna 1537 retkikunta, joka löysi Paraguayn ja perusti maan nykyisen pääkaupungin Asunciónin. Retkikunnan päällikkö Ayolas teki vielä retken Peruun, mutta paluumatkalla väijyksissä olleet intiaanit surmasivat hänet ja muut retkikuntaan osallistuneet. Intiaanit olivat saaneet tietää, että Ayolasin retkikunta toi mukanaan hopeaa Perusta.
Siirtolaisasutusta jatkettiin seuraavina vuosina eri päällikköjen ja maaherrojen johdolla, vaikka jokseenkin vähäisessä määrin. Myös Perusta tehtiin retkiä, jolloin perustettiin Santiago del Estero (1553), Tucuman (1565), Córdoba (1573), Salto (1582), Rioja (1591) ja Jujuy (1592).
Chilestä tulleet uudisasukkaat asettuivat Cuyon maakuntiin, jotka vielä kauan myöhemmin luettiin osaksi Chileä. Vuonna 1555 maa sai ensimmäisen piispansa, Pedro la Torren, joka Madridista siirryttyään toimi virkavahvistuksena uudisasukkaiden itsensä valitsemalle maaherralle Yralalle. Asunción oli tuohon aikaan espanjalaisen siirtokunnan pääpaikka. Kesäkuun 11. päivänä 1580 perusti Juan de Garay Buenos Airesin uudestaan. Muutamia vuosia myöhemmin intiaanit surmasivat hänet kun hän oli matkustamassa Santa Féhen.
Espanjalaiset ja alkuperäisasukkaat suhtautuivat toisiinsa vihamielisesti. Käytännössä elettiin jatkuvassa sotatilassa, jossa espanjalaiset eivät osoittaneet mitään sääliä, vaan tekivät itsensä julmuudestaan ja kovuudestaan tunnetuiksi. On muistettava, että elettiin aikaa jolloin Espanja tuli kuuluisaksi verilöylyistään ja julmuuksistaan Alankomaissa.
Suojellakseen alamaisiaan julmuuksilta kutsui Paraguayn maaherra jesuiitat maahan. Vuonna 1591 alueelle saapui kaksi jesuiittaa, isä Tuomas Field ja isä Ortega. Heidän toimintansa tuloksena 37 vuotta myöhemmin laskettiin maassa olevan 110 000 uutta kastettua katolilaista. Jesuiitat pääsivät hallitsevaan asemaan Paraguayssa, joka 1680 julistettiin itsenäiseksi siirtomaaksi. He hallitsivat patriarkaalisesti, mutta kuitenkin kunnioittaen intiaaneja, toisin kuin oli käytänteenä muissa maakunnissa.
Buenos Aires oli 1600-luvulla Perun varakuninkaan hallinnassa. Sillä oli kuitenkin oma kuvernööri. Kaupungin kauppa ja varallisuus kasvoivat niin, että se herätti myös Sevillan porvarien kateutta. Heidän onnistui hankkia Buenos Airesille maahantuontikielto muualta kuin Perun kautta. Samoin vienti rajoitettiin 16 000 busheliin viljaa, 25 tonniin lihaa sekä samaan määrään talia. Nämä kiellot synnyttivät kuitenkin hyvin laajan salakaupan. Sitä edistääkseen portugalilaiset perustivat vuonna 1680 Colonia de San Sacramenton Buenos Airesia vastapäätä virran toiselle puolelle. Englantilaiset puolestaan saivat Utrechtin rauhassa monopolin tuoda mustia orjia La Plataan.
1700-luvun kuluessa Buenos Airesin täytyi monta kertaa puolustautua portugalilaisten ja intiaanien hyökkäyksiä vastaan. Vuonna 1724 kävi portugalilainen laivasto Montevideon lahdella, mutta kenraali Bruno de Zabala pakotti sen vetäytymään takaisin. Sama kenraali perusti vuonna 1726 Montevideon kaupungin. Vuonna 1762 pakotettiin portugalilaiset, jotka partiomatkoilla ja laivakäynneillään jatkoivat levottomuuksiaan Buenos Airesissa, luovuttamaan virran varrella olevan varustetun tukikohtansa, Colonia de San Sacramenton. Pariisin rauhanteossa seuraavana vuonna heidän kuitenkin onnistui saada tukikohtansa takaisin. Vuoden 1777 alussa päättyneen lyhyen sodan tuloksena heidät pakotettiin luopumaan siitä lopullisesti.
Samaan aikaan julistettiin Buenos Aires varakuningaskunnaksi. Ensimmäiseksi varakuninkaaksi tuli kenraali Zeballos, joka oli toiminut sotajoukkojen päällikkönä kamppailussa Portugalia vastaan. Buenos Airesin varakuningaskuntaan kuuluivat maaherrakunnat Paraguay, Tucuman, Cuyo ja Rio de la Plata. Vuonna 1780 ryhdyttiin perustamaan siirtokuntia myös Patagonian rannikoille.
Jesuiittojen toiminta määrättiin lopetettavaksi kaikissa Espanjan valtapiiriin kuuluvissa maissa vuonna 1767. Eräänä aamuna kyseisenä vuonna heidän luostarinsa saarrettiin ja heidät kuljetettiin laivalla La Platan siirtokunnista ilman viivytyksiä Cadiziin.
Vuosisadan lopussa otettiin ensimmäisiä askelia kulttuuri- ja sivistyselämän kehityksessä. Vuonna 1799 alkoi ilmestyä maan ensimmäinen sanomalehti. Pian tämän jälkeen perustettiin lääketieteellinen koulu, taideakatemia ja ranskankielen oppilaitos Buenos Airesiin.
Napoleonin vastaisen sodan aikana tekivät englantilaiset vuosina 1806 ja 1807 kaksi yritystä nousta maihin ja hyökätä La Platan alueelle, mutta heidät lyötiin. Maan varakuninkaalla Rafael de Sobremontella ei kuitenkaan ollut mitään osuutta tähän voittoon. Hän oli päinvastoin englantilaisten lähestyessä perääntynyt sisämaahan. Kun hän sitten englantilaisten poistuttua palasi takaisin, eivät kansanjoukot enää halunneet häntä hallitsijakseen ja varakuningas erotettiin.
Espanjasta lähetettiin uusi varakuningas, joka kuitenkin pian huomattiin virkaansa sopimattomaksi. Hän oli ankara ja kansan mielipiteestä piittaamaton mies, sotamarsalkka Cisneros, joka vastusti jyrkästi kaikkia heränneen vapaudentunnon ilmauksia. Hän sai osakseen kansan vihan. Tässä tilanteessa saapui tieto, että Sevillassa hallitseva juntta oli kumottu. Täten syntyi epätietoisuus siitä, ketä oikeastaan tulisi pitää hallitsijana: kuningasta, joka oli erotettu, vai junttaa, joka oli syrjäytetty. Päätettiin kutsua kokoon kansalliskokous. Se kokoontuikin toukokuun 22. päivänä 1810 ja julisti varakuninkaan ajan loppuneeksi sekä päätti asettaa hallintoneuvoston, jonka tulisi valvoa hallintoa.
Vuoden 1810 keväällä pidetyissä vaaleissa pääsi espanjalaismielinen puolue voitolle, ja Cisneros valittiin neuvoston presidentiksi. Tämä herätti yleistä tyytymättömyyttä ja Buenos Airesin väestö pakotti valitsemaan uuden neuvoston, jonka jäseniksi valittiin pelkkiä itsenäisyyden ystäviä. Vaalipäivää, 25. toukokuuta 1810, on sittemmin pidetty Argentiinan vapauden päivänä.
Espanjalaismielinen puolue, joka oli kärsinyt tappion Buenos Airesissa, perusti päämajansa Montevideoon ja taisteli innolla itsenäisyysliikettä vastaan. Kuitenkin vallankumousliike sai eripuolille La Platan provinsseja lähetettyjen asiamiestensä avulla liittolaisia kaikkialla maassa ja vastustajien toimilla ei ollut kovinkaan suurta menestystä. Kapinaliike sai tehokasta apua myös Englannilta. Etelämaalaisten vilkkaalla temperamentilla uskottiin voitavan vapauttaa koko espanjalainen Etelä-Amerikka emämaan ylivallasta.
Vuonna 1811 lähetettiin armeija kenraali Manuel Belgranon johdolla Paraguayhin liittämään tämäkin maa osaksi vallankumousta. Lopputuloksena oli kuitenkin pettymys: Paraguay kyllä julisti itsensä itsenäiseksi Espanjasta, mutta ei ollut halukas yhdistymään Buenos Airesiin, vaan julisti olevansa itsenäinen valtio. Parempi onni Belgranolla oli seuraavana vuonna, kun hän Tucumanin luona voitti Perusta hyökkäävän espanjalaisen armeijan. Vuonna 1813 hän osittain tuhosi ja vangitsi erään espanjalaisen sotajoukon Salton läheisyydessä ja marssi juhlakulkueessa kaupunkiin.
31. tammikuuta 1813 kokoontuivat jokaisen maakunnan edustajat kongressiin Buenos Airesiin. Edustajat hyväksyivät Belgranon ja hänen armeijansa esittämät kansallisvärit (sininen, valkoinen, sininen), vahvistivat maan vaakunan ja julistivat kaikki sen jälkeen maassa syntyvät orjien lapset vapaiksi.
Seuraavina vuosina taisteltiin vaihtelevalla onnella. Espanja lähetti laivaston ja apujoukkoja Montevideoon. Talvella 1813 itsenäisyyspuolueen amiraali Brownin onnistui hävittää espanjalainen laivasto ja valloittaa Montevideo. Vuonna 1816 kokoontui kansalliskongressi Tucumanissa ja heinäkuun 9. päivänä julisti juhlallisesti näiden yhdistyneiden maakuntien itsenäisyyden.
Kun tilanne Argentiinassa oli selvä, saatettiin aloittaa Chilessä ja Perussa vastaava kansojen vapaustaistelu. Kenraali San Martín, joka tuli ylipäälliköksi Belgranon jälkeen, kulki vuonna 1818 sotajoukkoineen Andien yli ja saavutti voitoillaan Chacobucon ja Maypún luona Chilelle vapauden. Heinäkuun 3. päivänä 1821 hän miehitti Perun pääkaupungin Liman, jolloin Espanjan valta Etelä-Amerikassa tuli kokonaan murretuksi. Pyhä allianssi, joka samaan aikaan melkein kaikkialla Euroopan mannermaalla puolusti menestyksellä kuningasvallan asiaa, aikoi lähettää sotajoukon ja laivaston saadakseen myös Amerikassa palautettua monarkkien vallan, mutta Englanti esti hankkeen.
Itsenäisyys oli nyt turvattu, mutta maan sisällä vallitsi anarkia, sekasorto. Oltuaan vuosisatoja Espanjan täydellisessä poliittisessa holhouksessa – kaikki virkamiehet olivat syntyperäisiä espanjalaisia – kansalla ei ollut kokemusta hallinnon järjestämisestä. Lisäksi pitkä sota-aika oli kasvattanut monista sotapäälliköistä autoritäärisen yksinvallan kannattajia. Tämän lisäksi he olivat päässeet vallan makuun, josta luopuminen tuntui heistä nyt vaikealta. Sitä paitsi Buenos Airesilla ja maakunnilla oli eriävät intressit: kun edellinen tahtoi yhdistää kaikki maakunnat yhteisen hallituksen alaisuuteen, jolla tulisi sijaitsemaan Buenos Airesissa, suosivat maakunnat sitä vastoin enemmän federalistista hallitusmuotoa, kuten Sveitsissä ja Yhdysvalloissa.
Maahan muodostui nopeasti kaksi toisiaan vastustavaa puoluetta: unitaarinen (keskusvaltaan pohjautuva) ja federalistinen (liittovaltiolle rakentuva). Vuosina 1814−1820 oli hallituksen johdossa johtajan nimikkeellä useita henkilöitä, jotka joutuivat eroamaan joko vapaaehtoisesti taikka poliittisten vastustajien pakottamana. Vuonna 1820 julistettiin unitaarinen hallitusmuoto lakkautetuksi, ja kukin maakunta sai vapauden järjestää hallintonsa miten itse tahtoi. Tämä yhteiskunnallinen tilanne kesti vuoteen 1825, jolloin Buenos Airesiin kokoontuivat maakuntien lähetystöt uuteen kongressiin, joka valitsi Bernardino Rivadavian uudelleen perustetun liittovaltion presidentiksi.
Presidentti oli ennen ollut ministerinä Buenos Airesissa ja häntä kunnioitettiin Argentiinan etevimpänä valtiomiehenä. Mutta hänkään ei saanut pysyä kauan hallituksen johdossa. Unitaaristen periaatteittensa takia joutui hän pian riitaan kongressin kanssa ja erosi vuonna 1827. Brasilia oli sillä aikaa, vuonna 1825, aloittanut sodan Argentiinaa vastaan. Vuonna 1827 sota päättyi Argentiinan voittoon. Brasilia pakotettiin luopumaan vaatimuksestaan saada liittää Montevideota ympäröivät alueet itseensä. (Banda Oriental), joka sen jälkeen julistettiin itsenäiseksi Uruguayn tasavallaksi.
Kun sota Brasiliaa vastaan oli päättynyt, puhkesivat sisäiset riitaisuudet uudelleen unitaristien ja federalistien välillä. Maa hajosi viiteen riippumattomaan alueeseen, joissa kussakin oma kenraali kaappasi vallan itselleen. Vuonna 1829 tuli Juan Manuel Rosas Buenos Airesin kuvernööriksi. Hänen onnistui voittaa poliittiset kilpailijansa. Tämän jälkeen hän teki suurimittaisen hyökkäyksen intiaaneja vastaan karkottaen heidät Rio Negron toiselle puolelle.
Rosas erosi virastaan, mutta hänet valittiin vuonna maan 1835 diktaattoriksi ja hän hallitsi autoritäärisesti. Alipäällikkönsä Quirogan hän lähetti maan sisäosien kuvernööriksi. Hänet kuitenkin murhattiin matkalla. Tämän seurauksena Rosas määräsi Santa Fén ja Corrientesin kuvernöörit ammuttaviksi, vaikka ei ollut mitään todisteita heidän osallisuudestaan murhaan. Tällainen hallintotapa luonnollisesti synnytti tyytymättömyyttä ja kapinointia.
Corrientesin provinssi nousi kapinaan vuonna 1839, mutta Rosas tukahdutti yrityksen sodalla ja kapinalliset murskattiin Paso Largon taistelussa. Vuonna 1841 seurasi uusi kapina kenraali Lavallen johdolla, mutta Lavalle vangittiin ja hänet ammuttiin lokakuussa samana vuonna. Ulkopolitiikassaan Rosas oli nationalistinen ja toimi usein harkitsemattomasti. Julistaessaan Paraná- ja Uruguay- joen suljetuiksi kaikilta vieraiden valtioiden aluksilta, hankki hän vihollisikseen Englannin ja Ranskan, joilla oli merkittävää laivaliikennettä näillä kulkuväylillä.
Rosas oli toimillaan saanut itselleen paljon vihollisia. Lopulta Rosasin useat viholliset saivat johtajakseen Entre Riosin provinssin kuvernöörin, kenraali Urquizan, joka yhdessä Corrientesin maakunnan joukkojen ja Brasilian armeijan tuella ensin vapautti Montevideon linnoituksen Rosasin joukkojen piirityksestä. Sen jälkeen voitettiin Rosasin joukot Monte Cacerosin luona lähellä Buenos Airesia. Rosasin onnistui päästä eräällä englantilaisella sotalaivalla pakoon Englantiin. Vähän aikaisemmin olivat ranskalaiset ja englantilaiset sotalaivat murtaneet Obligadon meritaistelussa Uruguay-virran sulun. Laivaliikenne julistettiin vapaaksi kaikille kansoille.
Rosasin kukistumisen jälkeen syntyi uusia sisäisiä riitoja. Vuonna 1854 julistettiin kenraali Uruquiza eräässä Paranán kaupungissa pidetyssä kansalliskokouksessa Argentiinan liittovaltion ensimmäiseksi presidentiksi. Buenos Aires oli sillä välin julistautunut toisista maakunnista eli valtioista riippumattomaksi ja ajautui näiden kanssa kiistoihin. Kiistoja seuranneissa taisteluissa pääsi Buenos Aires lopulta voitolle.
Vuonna 1862 Argentiinan tasavalta sai perustuslain, joka määritti sen liittovaltioksi ja sen presidentiksi valittiin kenraali Mitre kuudeksi vuodeksi. Kiistaa uuden valtion pääkaupungista ei saatu tuolloin ratkaistua. Asia ratkaistiin vasta 1881 Buenos Airesin eduksi. Sitä ennen se tuotti kahdenkymmenen vuoden ajan paljon epävarmuutta. Sen jälkeen kun tämä kysymys oli ratkaistu, vauhdittuivat yhteiskunnalliset muutokset entisestään.
Poliittisen elämän rauhoituttua voitiin kiinnittää huomiota kansansivistykseen ja koululaitoksen parantamiseen, ryhdyttiin rakentamaan rautateitä ja vetämään lennätinlinjoja. Maan ulkomaankauppa lisääntyi huomattavasti. Maahanmuutto lisääntyi ja maa otti vastaan siirtolaisia vastaan toiseksi eniten Yhdysvaltojen jälkeen maailmassa. 1800-luvun lopulla maa rikastui nopeasti uudenaikaisen maatalouden ja kaupan ansiosta. Vuosina 1880–1930 Argentiina kuului maailman kymmenen rikkaimman maan joukkoon. Vuodesta 1890 alkaen Argentiinaa ravisteli kuitenkin vakava talouslama, jonka vaikutukset levisivät Lontoon finanssijärjestelmän kautta koko teollistuneeseen maailmaan.
Konservatiivit hallitsivat vuoteen 1916 asti, jolloin heidän perinteiset kilpailijansa radikaalit, jotka korostivat rehellisiä vaaleja ja demokratiaa, nousivat valtaan. Vuoden 1929 suuren laman ja maailmanlaajuisten talousvaikeuksien aikana Argentiinan asevoimat syrjäytti 1930 presidentti Hipólito Yrigoyenin vallasta, jota seurasi vuosikymmen konservatiivien valtaa.
Toisen maailmansodan puhjetessa Argentiina julistautui puolueettomaksi. Vuonna 1942 maa kieltäytyi katkaisemasta suhteita Saksaan ja Japaniin. Vuonna 1943 akselivalloille myötämielinen asevoimien juntta kaappasi vallan kenraali Pedro Pablo Ramírezin johdolla. Yksi sen johtajista oli eversti Juan Domingo Perón, joka nousi hallituksen näkyvimmäksi hahmoksi työvoimaministerinä. Argentiina katkaisi suhteet akselivaltoihin vuonna 1944 ja julisti niille sodan vuonna 1945.
Sodan jälkeen Juan Perón voitti presidentinvaalit 1946. Hän lupasi työläisille korkeammat palkat ja sosiaaliturvaa. Perónin politiikassa ensisijalla oli työllisyyden ylläpito, ja ammattiyhdistysten laajentaminen. Vuoden 1947 ensimmäinen viisivuotissuunnitelma perustui kansallistetun teollisuuden tuomaan kasvuun. Perónia on arvosteltu siitä, että hän laiminlöi maataloutta ja käynnisti palkankorotuksilla inflaation. Perónin vaimo, "Evitaksi" kutsuttu Eva Perón pantiin vastuuseen suhteista työväkeen. Evitasta tuli miltei pyhimys Argentiinassa. Hän perusti useita köyhien avustusohjelmia ja työskenteli ahkerasti myös naisten aseman parantamiseksi. Argentiinan naiset saivat äänioikeuden vuonna 1947. Useat natsit pakenivat sodan päätyttyä Perónin Argentiinaan. Vuonna 1949 säädettiin uusi perustuslaki, joka vahvisti presidentin valtaa. Perónin tukijoiden hallitsema kongressi sääti lain, joka kielsi presidentin arvostelemisen. Vuonna 1951 Perón valittiin uudelleen presidentiksi suurella enemmistöllä. Hänen vaimonsa kuoli syöpään 1952, jonka jälkeen Perónin suosio alkoi hiipua.
Kesäkuussa 1955 laivasto yritti vallankaappausta, mutta uskolliseksi jäänyt armeija kukisti sen. Syyskuussa kaikki puolustushaarat nousivat kuitenkin yhdessä kapinaan ja kolmipäiväisissä taisteluissa kuoli tuhansia. Perón pakeni paraguaylaisella sotalaivalla maasta ja asettui Espanjaan. Vuoden 1853 Yhdysvaltain malliin perustuva perustuslaki palautettiin voimaan.
1950- ja 1960-luvuilla sotilas- ja siviilihallinto vuorottelivat. Talouskasvu hiipui ja työväki radikalisoitui. Vuonna 1966 kenraali Juan Carlos Onganía kaappasi vallan ja hallitsi diktaattorina vuoteen 1970. 11. maaliskuuta 1973 järjestettiin ensimmäiset vaalit kymmeneen vuoteen. Perónia estettiin osallistumasta, mutta hänen tukijansa Héctor José Cámpora valittiin presidentiksi ja Perónin seuraajat saivat hallintaansa myös kongressin molemmat kamarit. Cámpora erosi heinäkuussa 1973, jolloin piti järjestää uudet vaalit. Perón palasi maanpaosta ja asettui ehdolle varapresidenttinään kolmas vaimonsa Isabel Martínez de Perón. Tuolloin sekä vasemmiston että oikeiston terroristiryhmät uhkasivat jo maan järjestystä. Hallitus hallitsi hätätilavaltuuksin ja sai vangita ihmisiä ilman syytteitä.
Tuolloin jo iäkäs Perón kuoli kesken kautensa 1. heinäkuuta 1974 ja häntä seurasi hänen vaimonsa ja varapresidenttinsä, "Isabelita". Maassa oli laajoja lakkoja ja poliittista terrorismia. Isabelita oli entinen kabareetanssija ja heikkotahtoinen valtionpäämies, jolta asevoimien kaikkien puolustushaarojen muodostama juntta Jorge Rafael Videlan johdolla otti vallan 24. maaliskuuta 1976.
Ihmisoikeusloukkauksista tuli arkipäivää juntan valtakaudella. Arviolta 8 960–30 000 argentiinalaista tapettiin tai katosi sen valtakaudella. Argentiinassa tätä nimitetään likaiseksi sodaksi () tai nimellä "El Proceso". Ihmisoikeusloukkaukset rasittivat maan kuvaa ulkomailla, ja juntta leimasi kritiikin Argentiinan vastaiseksi kampanjaksi. Ulkopoliittisesti juntalla oli kiistoja Chilen kanssa kolmesta asumattomasta saaresta Etelä-Amerikan eteläkärjessä Beaglen kanaalissa ja vuonna 1977 Pinochetin Chile ja Argentiina olivat lähellä avointa sotaa.
Argentiina yritti valloittaa Yhdistyneen kuningaskunnan Falklandsaaret 2. huhtikuuta 1982. Britit lähettivät laivasto-osaston paikalle ja argentiinalaiset antautuivat taisteluiden päätteeksi 14. kesäkuuta 1982. Sotilasjuntta kaatui ja Argentiina palasi demokratiaan 1983. Vuonna 1983 inflaatio oli 900 % vuodessa.
Ensimmäiseksi presidentiksi valittiin 30. lokakuuta 1983 vaaleissa Unión Cívica Radicalin Raúl Alfonsín. Seuraavien 16 vuoden aikana järjestettiin kolmet vaalit ilman vallankaappauksia. Partido Justicialistan Carlos Menem voitti kaksi kertaa ja Fernando de la Rúa valittiin kerran.
Alfonsínin hallitus aloitti tutkimuksen sotilasjuntan aikaisista ihmisoikeusloukkauksista ja järjesti asevoimat siviilien alaisuuteen. Talousvaikeuksien vuoksi Alfonsín menetti luottamuksensa ja luopui kuusivuotisesta kaudestaan puoli vuotta ennenaikaisesti. Häntä seurasi Menem.
Menem yritti leikata hyperinflaatiota liberaalilla talouspolitiikalla. Vuonna 1992 käyttöön otettu, australin korvannut Argentiinan peso sidottiin kiinteällä kurssilla Yhdysvaltain dollariin, valtionyrityksiä yksityistettiin ja kaupan ja liiketoiminnan rajoituksia purettiin. Argentiina oli perustamassa Mercosur-tulliliittoa. Talouskasvu oli aluksi nopeaa. Side Yhdysvaltain dollariin osoittautui lopulta vääräksi päätökseksi ja dollarin vahvistuminen tuhosi Argentiinan vientikaupan. Menem palautti diplomaattiset suhteet Britanniaan 1990 ja armahti sotilasjuntan edustajat. Hänet valittiin uudelle kaudelle 1995. Jo syyskuussa 1996 talousvaikeudet johtivat yleislakkoon. Valtiovarainministeri Domingo Cavallo erosi kyllästyneenä valtion korruptioon ja laittomuuksiin. Vasemmistolaisen Alianzan Fernando de la Rúa valittiin presidentiksi 1999. Hän peri 114 miljardin dollarin valtionvelan. Suurin osa veloista oli aikaisempien diktaattorien, yksityisten pankkien ja yritysten yksityistä lainaa, jonka Argentiinan valtio oli moraalittoman velan teorian mukaisesti ottanut maksettavakseen.
Vuoden 1998 Aasian talouskriisi johti valuuttapakoon ja nelivuotiseen taantumaan, joka päättyi talouspaniikkiin marraskuussa 2001. Vuoden 2000 suu- ja sorkkatautiepidemia oli tuhonnut Argentiinan maataloustuotteiden viennin. Kansainvälinen valuuttarahasto myönsi maalle 40 miljardia lisää lainaa.
Maaliskuussa 2001 de la Rúa muodosti kansallisen yhtenäisyyden hallituksen ministerien eroamisten vuoksi, ja kävi läpi kolme valtiovarainministeriä kolmessa viikossa. Heinäkuussa koko maa pysähtyi yleislakkoon hallituksen leikkausten vuoksi. Opposition peronistit saivat haltuunsa kongressin molemmat kamarit. 3. joulukuuta 2001 valtiovarainministeri Cavallo rajoitti rahan nostamista tileiltä valuuttapaon vuoksi. Päätöstä seurasi yleislakko ja väkivaltaisia mielenosoituksia (ns. "Corralito"). De la Rúa erosi 20. joulukuuta. Vuoden 2001 lopussa väliaikainen presidentti Adolfo Rodríguez Saá julisti maan maksukyvyttömäksi 88 miljardin velkojen takia. Seuraava väliaikainen presidentti Eduardo Duhalde katkaisi dollarin ja peson suhteen, mikä johti valuutan devalvaatioon. Talousromahdus heikensi keskiluokan asemaa, palkat laskivat lähes puoleen ja pankkisäästöt haihtuivat olemattomiin.
27. huhtikuuta 2003 järjestettiin presidentinvaalit, joissa vasemmistolainen peronisti Néstor Kirchner valittiin kahden vuoden väliaikaishallinnon jälkeen. Toiselle kierrokselle häntä vastaan noussut Menem luovutti ennen toisen kierroksen vaaleja. Kirchner vahvisti asemiaan lokakuun 2005 vaaleissa.
Maaliskuussa 2005 Argentiina pääsi sopimukseen velkojiensa kanssa 103 miljardin Yhdysvaltain dollarin velkojensa uudelleenjärjestelystä. Joulukuussa 2005 maa ilmoitti maksavansa Kansainväliselle valuuttarahastolle (IMF) koko velkansa, noin 9,9 miljardia dollaria.
Néstor Kirchner ei pyrkinyt toiselle kaudelle, vaan presidenttiehdokkaaksi asettui hänen vaimonsa Cristina Fernández de Kirchner, kokenut poliitikko hänkin, joka voitti lokakuussa 2007 pidetyt vaalit.