Byromin järjestelmä
Byromin järjestelmä on englantilaisen John Byromin 1700-luvun alussa kehittämä pikakirjoitusjärjestelmä, jota pidetään yhtenä 1700-luvun merkittävimmistä pikakirjoitusjärjestelmistä. Sen muunnelmia julkaistiin vielä 1800-luvun puolellakin. Järjestelmän tunnetuimpia käyttäjiä olivat metodistiliikkeen perustaja John Wesley ja hänen veljensä Charles Wesley.
Järjestelmä julkaistiin painettuna ensimmäisen kerran vasta vuonna 1767, neljä vuotta Byromin kuoleman jälkeen.
John Byromin tutustumisesta pikakirjoitukseen on kerrottu erilaisia versioita. Pikakirjoitushistorioitsijat Olof W. Melin ja E. H. Butler pitävät todennäköisimpinä kuvausta, joka julkaistiin vuoden 1767 oppikirjassa. Byrom työskenteli yhdessä Tom Sharpin, Yorkin arkkipiispan pojan, kanssa pikakirjoitusjärjestelmän kehittämiseksi. Järjestelmässä oli kuitenkin ongelmia, ja he hylkäsivät sen. Byrom näki kuitenkin tarpeen pikakirjoitukselle, ja pyrki oppimaan aiheesta kaiken minkä pystyi.
Byrom asetti pikakirjoitusjärjestelmälle viisi vaatimusta:
Niiden perusteella Byromia kutsuttiin jo 1700-luvulla "rationaalisen pikakirjoituksen isäksi".
Vuoteen 1720 mennessä hän oli laatinut oman järjestelmänsä ja ryhtyi opettamaan sitä.
Opetuksen hinta oli 5 guineaa, joka oli tuolloin merkittävä summa, ja vain harvoilla oli siihen varaa. Byrom sai pikakirjoituksen opettamisen kautta useita vaikutusvaltaisia tuttavia ja sitä kautta itselleenkin vaikutusvaltaa. Byrom ei julkaissut järjestelmästään oppikirjaa lainkaan, vaikka hänen tuttavapiirinsä ja oppilaansa yrittivät suostutella häntä siihen.
Vuonna 1742 Britannian parlamentti myönsi Byromille 21 vuodeksi yksinoikeuden järjestelmänsä opettamiseen ja julkaisemiseen.
Byromin järjestelmässä konsonanteille on omat merkkinsä. Merkkeinä on suoria viivoja, kaaria, sekä näihin yhdistettyjä silmukoita. Vokaalit merkitään pisteillä konsonanttimerkkien viereen tietyille paikoille.
Konsonanttimerkit on valittu siten, että peräkkäin usein esiintyvät konsonantit olisi helppo liittää toisiinsa. Muutamille konsonanteille on kaksi tai kolme vaihtoehtoista merkkiä, jotta eri tilanteisiin voitaisiin valita mahdollisimman hyvin sopiva merkki. "F":lle ja "v":lle käytetään samaa merkkiä, samoin "s":lle ja "z":lle. Konsonanttimerkeistä muodostuu sanan runko, ja se voidaan kirjoittaa kokonaisuudessaan nostamatta kynää merkkien välillä.
Vokaalien merkitsemiseen on konsonanttimerkkien ympärillä kymmenen mahdollista paikkaa, joihin voidaan merkitä piste: viidelle eri vokaalille (a, e, i, o, u) kullekin kaksi paikkaa, joilla merkitään vokaalin esiintyminen joko konsonanttia ennen tai sen jälkeen. Käytännössä nopeasti kirjoitettaessa sanan keskellä olevat vokaalit jätettiin kuitenkin merkitsemättä.
Lyhyissä, vain vaakasuuntaisia merkkejä (esimerkiksi "s", "n" ja "m") sisältävissä sanoissa voidaan vokaali 
"a", "i" tai "u" osoittaa kirjoittamalla sana kolmelle eri korkeudelle.
Joitakin yleisiä sanoja ja sanojen alku- ja loppuosia voidaan merkitä kirjoittamalla konsonanttimerkki yksinään, tai sanan alkuun tai loppuun hiukan muusta osasta erilleen. Esimerkiksi t:n merkki yksinään tarkoittaa "the", sanan alussa "trans-" ja sanan lopussa "-ity".
Byromin järjestelmästä julkaistiin useita muunnelmia 1700- ja 1800-luvuilla. Ensimmäinen julkaisi John Palmer vuonna 1774 teoksessa "A New Scheme of Shorthand". Tunnetuimpia olivat Thomas Molineux'n ja William Gawtressin julkaisemat. Erityisesti Molineux'n oppikirja ja harjoituskirja vaikuttivat siihen, että Byromin järjestelmä säilytti asemansa niin pitkään.
Byromin järjestelmän myötä englanninkielisissä pikakirjoitusjärjestelmissä tuli vallitsevaksi käytännöksi sanojen koostuminen konsonanttien merkeistä ja vokaalien merkitseminen pisteillä. Myöhemmin Taylorin ja Pitmanin järjestelmät jatkoivat samaa linjaa.
Byromin järjestelmästä julkaistiin vuonna 1817 myös saksankielinen versio, nimellä "Anwendung der Kurzschrift der englischen Schnell-Schrift oder so genannten Short Hand auf die deutsche Sprache". Teos julkaistiin ilman tekijän nimeä, mutta tekijäksi on arveltu Englannissa asunutta saksalaista A. C. Hesseä.