Aki Kaurismäki
Aki Olavi Kaurismäki (s. 4. huhtikuuta 1957 Orimattila) on suomalainen, akateemikon arvonimen saanut elokuvaohjaaja. Hänen tunnetuin ja katsotuin elokuvansa Suomessa ja maailmalla on vuonna 2002 valmistunut "Mies vailla menneisyyttä".
Kaurismäen elokuville on tunnusomaista yleiskielinen artikulointi ja valtavirran ulkopuolella elävien ymmärtävä esittäminen. Matti Pellonpää ja Kati Outinen ovat olleet Kaurismäen luottonäyttelijöitä, mutta suuremmissa tai pienemmissä rooleissa ovat esiintyneet usein myös Elina Salo, Esko Nikkari, Sulevi Peltola, Markku Peltola, Sakari Kuosmanen ja Kari Väänänen.
Kaurismäki on niin sanottu "auteur"-ohjaaja, toisin sanoen hän käsikirjoittaa, ohjaa, tuottaa ja useimmiten leikkaakin elokuvansa pääosin itse.
Kaurismäki syntyi Orimattilassa mutta asui nuoruudessaan useilla paikkakunnilla, kuten Toijalassa ja Kouvolassa, joiden elokuvakerhojen aktiivinen jäsen hän oli. Ylioppilaaksi Kaurismäki kirjoitti Kankaanpään lukiosta 1973. Tämän jälkeen 1970-luvun loppupuolella hän opiskeli kolmisen vuotta tiedotusoppia Tampereen yliopistossa. Omien sanojensa mukaan Kaurismäki katuu, että ei viettänyt noita kolmea vuotta ammattikoulussa; puusepän tai sähköasentajan ammatista olisi ollut ainakin jotain konkreettista hyötyä. Hän työskenteli vuonna 1978 "Ilta-Sanomissa" kesätoimittajana.
Tampereella asuessaan ja opiskellessaan Kaurismäki osallistui ahkerasti elokuvatoimintaan. Hän oli muun muassa elokuvakerho Monroen jäsen, järjestäjänä Tampereen lyhytelokuvajuhlilla sekä kirjoitti elokuva-arvosteluja ja muita kulttuurijuttuja Tampereen ylioppilaslehteen "Aviisiin". Aivan alun perin Kaurismäki olisi halunnut kirjailijaksi, mutta jäi kuitenkin ”koukkuun” elokuvaan.
Kaurismäen veli Mika pääsi opiskelemaan elokuvaohjaamista Münchenin elokuvakouluun. Päättötyönsä hän teki Suomessa. Tuloksena oli elokuva "Valehtelija" (1981), johon Aki teki käsikirjoituksen ja jonka pääosaa hän näytteli. Päähenkilön nimi Ville Alfa otettiin Jean-Luc Godardin elokuvasta "Alphaville" (1965). Villealfaksi nimettiin myös veljesten perustama elokuvayhtiö, joka jatkoi 1990-luvulle asti. "Valehtelija" palkittiin Tampereen lyhytelokuvajuhlilla Risto Jarva -palkinnolla.
"Valehtelijan" jälkeen veljekset ohjasivat yhdessä suomirock-dokumentin "Saimaa-ilmiö" (1981) ja Mika yksinään puolen tunnin lyhytelokuvan "Jackpot 2" (1982), jonka käsikirjoittajana Aki jälleen toimi. Näiden jälkeen alkoi ensimmäisen pitkän fiktioelokuvan suunnittelu. Tuloksena oli elokuva "Arvottomat" (1982). Käsikirjoituksen Aki laati elokuvaan yhdessä Pauli Pentin kanssa, ja Mikan ohjasi sen. "Arvottomat" on tie-elokuva omaa tietä kulkevista ihmisistä, jotka tarkoituksella jättäytyvät järjestyneen yhteiskunnan ulkopuolelle, koska eivät pysty jakamaan yhteiskunnan edustamia arvoja. Temaattisesti elokuvan katsotaan olevan jatkoa "Valehtelijalle". Myös "Arvottomissa" esiintyy Akin esittämä Ville Alfa -hahmo. Elokuva sai paljon kiitosta, ja sen katsottiin uudistavan kotimaista ilmaisukieltä raikkaalla tavalla.
"Arvottomien" jälkeen aukesivat myös Aki Kaurismäen mahdollisuudet toimia ohjaajana. Veljekset tekivät yhteistyötä vielä kahdessa Mikan ohjaamassa elokuvassa: "" (1984) Aki oli käsikirjoittajana ja "Rossoon" (1985) Aki teki dialogin. Mutta tämän jälkeen heidän tiensä elokuvantekijöinä erkanivat. Kumpikin keskittyi omaan ohjaajanuraansa, eikä Akikaan enää käsikirjoitellut muiden ohjaajien elokuvia, lukuun ottamatta Veikko Aaltosen esikoiselokuvaa "Tilinteko" (1987), jonka toisena käsikirjoittajana hän toimi yhdessä ohjaajan kanssa.
Aki Kaurismäen ohjaajanura alkoi kunnianhimoisesti. Ensimmäisenä pitkänä elokuvana hän toteutti sovituksen Fjodor Dostojevskin klassikkoromaanista: "Rikos ja rangaistus" (1983) oli 1800-luvun Pietarista nyky-Helsinkiin siirretty tarina murhasta, siihen johtavista syistä ja sen seurauksista. Markku Toikka näyttelee nuorta teurastamotyöläistä, Antti Rahikaiseksi muuttunutta Rodion Raskolnikovia, joka elokuvan alussa tappaa rikkaan liikemiehen. Tämän jälkeen alkaa kissa- ja hiirileikki poliisin ja Rahikaisen välillä. Kaurismäen mukaan elokuva oli kunnianosoitus elokuvan kultaisille vuosille, jolloin yhteen rikoselokuvaan riitti yksi murha. Käsikirjoituksen Kaurismäki laati yhdessä Pauli Pentin kanssa. Elokuva sai kiitosta kriitikolta ja katsojia 70 000. Elokuva säilyi pitkään Aki Kaurismäen katsotuimpana elokuvana Suomessa. Enemmän katsojia sai vasta "Mies vailla menneisyyttä", 155 000 katsojaa.
"Rikoksen ja rangaistuksen" kautta alkoi myös Kaurismäen yhteistyö Timo Salmisen kanssa, joka on kuvannut jokaisen hänen elokuvansa, lukuun ottamatta tv-sovitusta Jean-Paul Sartren näytelmästä, "Likaiset kädet" (1989). Myös Matti Pellonpäällä oli merkittävä sivurooli elokuvassa. Sittemmin hänestä kehittyikin yksi Kaurismäen luottonäyttelijöitä. Molemmat olivat tosin Kaurismäelle tuttuja jo entuudestaan, sillä he olivat työskennelleet Mikan ohjaamien elokuvien parissa.
Kaurismäen toinen elokuva oli enemmän tai vähemmän kieli poskella tehty "Calamari Union" (1985). Elokuva kertoo viidestätoista Frank-nimisestä miehestä, jotka elokuvan alussa lähtevät vaellukselle Kalliosta Eiraan paremman elämän toivossa. Matka on pitkä ja vaarallinen. Perille pääsee vain kaksi Frankia, ja hekin huomaavat myöhästyneensä: Eira on jo vallattu. "Calamari Union" tehtiin halvalla, mustavalkoisena ja pienellä kuvausryhmällä. Käsikirjoituksena toimi yhden A-nelosen mittainen kaavio, ja dialogin ohjaaja kirjoitti yleensä vasta paikan päällä.
Opiskeluaikana ja sitä ennen Kaurismäki toimi useissa eri työläisammateissa, kuten tiskaajana ja postinkantajana. Ehkä juuri siksi hänellä on ollut erityinen suhde työväenluokkaan, jonka elämän kuvaamisesta on tullut yksi hänen tuotantonsa keskeisimmistä teemoista. Tämä edisti myös niin kutsutun työläistrilogian valmistumista. Trilogiaan kuuluvat elokuva "Varjoja paratiisissa" (1986), "Ariel" (1988) ja "Tulitikkutehtaan tyttö" (1990). Kaurismäki kuvaili trilogiaa Voima-lehdessä 2005: ”Ensin tulivat "Varjoja paratiisissa", "Ariel" ja "Tulitikkutehtaan tyttö", kutsuin niitä luuseritrilogiaksi, muut nimesivät ne jostain syystä työläistrilogiaksi. Eiväthän ne hahmot työläisiä olleet ainakaan perinteisessä mielessä.”
Trilogian ensimmäinen elokuva kertoo roskakuski Nikanderin ja valintamyymälän kassan Ilonan rakkaustarinan. Elokuvan "Varjoja paratiisissa" voidaan katsoa merkinneen alkua niin sanotulle kaurismäkeläiselle kerronnalle. Viitteitä tähän oli ollut jo "Rikoksessa ja rangaistuksessa", mutta Dostojevskin klassikkoteos oli ollut ikään kuin eräänlaisena ”painolastina” elokuvassa. "Varjoja paratiisissa" on ennen kaikkea arkirealistinen kuvaus kahden ihmisen rakkaudesta. Koko elokuvan kuvamaailma on karu ja kylmä, vailla romanttisille elokuville tyypillistä visuaalista kauneutta.
Ilona oli Kati Outisen ensimmäinen rooli Kaurismäen elokuvassa. Tämän elokuvan kautta hänestä ja Nikanderia näytelleestä Matti Pellonpäästä muodostui jonkinlainen moderni ja päivitetty, työväenluokkainen versio Ansa Ikosen ja Tauno Palon muodostamasta romanttisesta parista.
Peter von Baghin haastattelukirjan "Aki Kaurismäki" mukaan idea ja koko käsikirjoitus trilogian toiseen elokuvaan syntyi yhdessä viikonlopussa; elokuvan tuotantotukihakemuksen viimeinen jättöpäivä olisi maanantaina, ja sitä ennen oli saatava jotain aikaan.
"Ariel" on elokuva Turo Pajalan näyttelemästä kaivosmies Taistosta, joka kaivoksen sulkeuduttua muuttaa Pohjois-Suomesta Helsinkiin työnhakuun. Työpaikkoja ei kuitenkaan löydy, ja hän joutuu asumaan Pelastusarmeijan yömajassa. Lopulta hän päätyy oikeusmurhan uhrina vankilaan. Näiden välissä hän kuitenkin ehtii rakastua Susanna Haaviston näyttelemään useampaa työtä tekevään yksinhuoltajaäitiin. Taisto karkaa sellikaverinsa (Matti Pellonpää) kanssa vankilasta ja suuntaa rakastettunsa ja tämän pojan kanssa M/S "Ariel" -nimisellä laivalla kohti Meksikoa.
Trilogian viimeistä osaa pidetään koko sarjan julmimpana ja synkimpänä elokuvana. Se on tarina Kati Outisen näyttelemästä Iriksestä, joka tekee työtä tulitikkutehtaassa. Pienen palkkansa hän joutuu tuomaan kotiin äidilleen (Elina Salo) ja isäpuolelleen (Esko Nikkari). Eräänä iltana hän kuitenkin törmää mieheen (Vesa Vierikko) tanssiravintolassa. Yhteisen yön jälkeen Iris kuvittelee, että heidän välillään olisi jotakin pysyvää. Mies kuitenkin hylkää raskaaksi tulleen Iriksen ja vaatii häntä tekemään abortin. Iris päättää kostaa miehelle, sekä häntä kaltoin kohteleville vanhemmilleen myrkyttämällä heidät. Myrkkyä saa myös satunnainen mies baarissa.
Elokuvan tekoaikana Kaurismäki oli kyllästynyt valituksiin siitä, että käsikirjoittaminen ja elokuvan tekeminen olisi hankalaa puuhaa. Hän kuittasi asiat sanomalla, että elokuvan voi tehdä yhdestä tulitikusta, ja "Tulitikkutehtaan tytöstä" tuli siitä esimerkki. Elokuva on Kaurismäen tuotannossa kaikkein vähäpuheisin. Ensimmäinen repliikki lausutaan vasta ensimmäisen kymmenen minuutin jälkeen: ”Pieni olut”.
Samoihin aikoihin "Tulitikkutehtaan tytön" kanssa tehty "Leningrad Cowboys Go America" (1989) oli elokuva, joka toi Kaurismäelle kansainvälistä mainetta. Elokuva oli samannimisen rock-yhtyeen ympärille rakennettu tarina, joka kertoi Siperiasta Yhdysvaltoihin muuttavan yhtyeen edesottamuksista sen yrittäessä saavuttaa menestystä. "Leningrad Cowboys Go America" oli sukua "Calamari Unionin" absurdille huumorille. Kaurismäki ei itsekään ottanut elokuvaa vakavasti vaan on useampaan otteeseen maininnut sen maailman surkeimmaksi elokuvaksi, jos joitain Sylvester Stallonen elokuvia ei oteta lukuun.
"Leningrad Cowboys Go America" (1989) kuvattiin Yhdysvalloissa, ja se oli myös Kaurismäen ensimmäinen englannin kielellä toteutettu elokuva. Pääosaa, yhtyeen manageria, näytteli Matti Pellonpää. Elokuvassa esiintyi myös pienessä osassa Kaurismäen ystävä, yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja Jim Jarmusch. Vuonna 1994 Kaurismäki teki elokuvalleen jatko-osan "Leningrad Cowboys Meet Moses".
"Rikoksella ja rangaistuksella" alkanut klassikkofilmatisointien tekeminen jatkui elokuvalla "Hamlet liikemaailmassa" (1987). Elokuva perustui William Shakespearen näytelmään "Hamlet", mutta tapahtumat sijoittuvat jälleen kerran Suomen nykyaikaan. Nyt tosin absurdimmassa muodossa kuin aikaisemmin. "Hamlet liikemaailmassa" onkin jälleen kerran sukua "Calamari Unionille", mustavalkokuvausta myöten. Elokuva seuraa melko tarkasti alkuperäistekstiä. Hamletin kuuluisa Ollako vai eikö olla -monologi on sen sijaan jätetty pois.
1990-luku merkitsi entistä runsaamman kansainvälisen tunnustuksen aikaa Kaurismäelle. Tietoisuus hänestä ja hänen elokuvistaan levisi etupäässä Keski-Euroopassa. Myös Kaurismäen oma elokuvan tekeminen muuttui kansainvälisemmäksi, hetkelliseksi irtautumiseksi Suomesta ja suomalaisuudessa. 1990-luvulla hän kuvasi Yhdysvaltojen lisäksi elokuvia niin Ranskassa kuin Englannissakin.
Lontoossa kuvattu "I Hired a Contract Killer" (1990) on elokuva kaasulaitoksen virkamiehestä, joka potkut työstä saatuaan yrittää itsemurhaa. Teko ei kuitenkaan onnistu, joten hän palkkaa itselleen palkkamurhaajan tekemään työn loppuun. Ennen täytäntöönpanoa virkamies ehtii kuitenkin rakastua baarissa tapaamaansa naiseen. Tämän jälkeen hän ei halua enää kuolla, mutta palkkamurhaajaa ei löydy mistään ja virkamies joutuu lähtemään rakastettunsa kanssa pakosalle.
Elokuvassa on nähty yhtymäkohtia Robert Siodmakin elokuvaan "Der Mann, der seinen Mörder sucht" (1931), ja siksi elokuvaa syytettiinkin Saksassa plagioinnista. Pääosaa elokuvassa näytteli Jean-Luc Godardin ja Francois Truffaut'n elokuvien luottonäyttelijä Jean-Pierre Léaud. Naispääosaa näytteli Margi Clarke.
Kaurismäki oli jo opiskeluaikanaan lukenut Henri Murgerin klassikkoteoksen "Boheemielämää" ja yrittänyt lähes koko uransa ajan sovittaa siitä elokuvaa. Hän oli koettanut "Rikoksen ja rangaistuksen" tavoin suunnitella kirjan sijoittamista nykypäivän Helsinkiin, mutta tajusi lopulta, että elokuva pitää kuvata aidoilla kuvauspaikoilla Pariisissa. Mahdollisuus tähän tuli vasta 90-luvulla, ja elokuva "Boheemielämää" valmistui 1992.
Boheemielämää on tarina kolmesta taiteilijasta, muusikosta, kirjailijasta ja taidemaalarista ja heidän elämästään ja rakkaussuhteistaan Pariisissa. Elokuva on kokonaan ranskankielinen, ja pääosia näyttelevät Matti Pellonpää ja Kari Väänänen. Pellonpäällä ei osannut ranskaa yhtään, joten hän joutui opettelemaan käsikirjoituksen ulkoa sanasta sanaan. Väänänen puolestaan oli aikoinaan lukenut lyhyen ranskan.
Vaikka elokuva sijoittuu nykyajan Pariisiin, ei koko elokuvassa esiinny yhtään nykyaikaista autoa, eikä elokuvassa näy Pariisi-kliseetä Eiffel-torniakaan. Jean-Pierre Leaudilla on elokuvassa keskeinen sivurooli, kuten myös Kaurismäen veljesten yhteisesti ihailemalla amerikkalaisella elokuvaohjaajaveteraanilla Samuel Fullerilla. Elokuva toi Pellonpäälle parhaan eurooppalaisen näyttelijän palkinnon.
"Boheemielämän" jälkeen Kaurismäki siirtyi jälleen kotimaahan kuvaamaan entisajan Suomea. "Pidä huivista kiinni, Tatjana" (1994) on elokuva, joka sijoittuu jonnekin nostalgiselle 1960-luvulle. Elokuvan pääosissa ovat kahviaddikti Valto (Mato Valtonen) ja kossuaddikti Reino (Matti Pellonpää). Yhdessä he lähtevät autoilemaan Suomen maaseudulle. Matkalla he kohtaavat venäläisnaisen Klavdian (Kirsti Tykkyläinen) sekä virolaisnaisen Tatjanan (Kati Outinen). Reino ja Tatjana rakastuvat toisiinsa ja lähtevät elokuvan lopussa laivalla Tallinnaan. Valto jää yksin ja palaa kotiin äitinsä luo.
Elokuva toteutettiin mustavalkoisena, ja Reino jäi Matti Pellonpään viimeiseksi rooliksi. Hän kuoli sydänkohtaukseen heinäkuussa 1995.
"Juha" (1999) on tähän mennessä Kaurismäen viimeinen klassikkofilmatisointi ja viimeinen mustavalkoisena kuvattu elokuva. Se perustuu Juhani Ahon samannimiseen, tunnettuun romaaniin, joka oli filmattu Suomessa jo kaksi kertaa aikaisemmin ja kerran Ruotsissa.
Elokuva on kolmiodraama Mariasta, Juhasta ja Shemeikasta. Juha ja Maria elävät onnellista elämää maaseudulla, kunnes kaupungista tullut Shemeikka tulee paikalle ja kaappaa Marian itselleen. Perillä kaupungissa Maria huomaa kuitenkin päätyneensä pelkäksi ilotytöksi Shemeikan haaremiin. Juha matkustaa kaupunkiin ja kostaa Shemeikalle.
Elokuva on mustavalkoinen, ja se on kuvattu mykkänä. Muista Kaurismäen elokuvista poiketen siihen on myös sävelletty erikseen musiikki. Sävellystyön on tehnyt Anssi Tikanmäki.
Työläistrilogian ohella Kaurismäen toinen merkittävä elokuvasarja on niin sanottu Suomi-trilogia, jonka kunkin osan tarkoitus on kuvata suomalaisessa yhteiskunnassa olevia ongelmia. Edeltäjänsä tavoin tämäkin trilogia on vahvasti työväenluokkalainen.
Trilogia alkoi työttömyydestä kertovalla elokuvalla "Kauas pilvet karkaavat" (1996), jonka alkuperäinen tarkoitus oli olla jatko-osa "Varjoja paratiisissa" aloitetulle Nikanderin ja Ilonan suhteelle. Pellonpään kuoleman johdosta käsikirjoitusta jouduttiin kuitenkin muuttamaan. Kati Outisen näyttelemä Ilona säilyi edelleen Ilonana, mutta hänen uutta miestään Lauria näytteli Kari Väänänen. Elokuvassa on kohtaus, jossa Ilona poikkeaa hautausmaalla. Pariskunnan kuollutta lasta esittää postuumisti lapsuudenvalokuvansa myötä Matti Pellonpää.
Ankeasta aiheestaan huolimatta elokuva on valoisa tarina 1990-luvun alkupuolen lamavuosien Suomesta. Ilona ja Lauri menettävät elokuvan alussa työpaikkansa saneerausten vuoksi. Pitkällisten taistelujen jälkeen he saavat perustetuksi oman ravintolan, joka lopussa osoittautuu varsinaiseksi menestykseksi. Elokuvan nimi tulee Rauli Badding Somerjoen esittämästä laulusta ”Pilvet karkaa, niin minäkin”.
"Kauas pilvet karkaavat" oli myös Kaurismäen siihenastisen uran menestynein elokuva. Euroopan maiden lisäksi se levisi useisiin Aasian maihin sekä Yhdysvaltoihin. Elokuva pääsi kilpailemaan Cannesin elokuvajuhlille Kultaisesta palmusta. Palkintoa ei tullut, mutta kritiikki kuitenkin ylisti elokuvaa.
Trilogian toinen osa "Mies vailla menneisyyttä" (2002) on tarina asunnottomuudesta. Pohjois-Karjalasta Helsinkiin tullut mies piestään heti hänen astuttuaan ulos junasta Helsingin rautatieasemalla. Hän menettää muistinsa ja ajautuu lopulta asunnottomien asuinalueelle. Elokuvan aikana hän rakastuu Pelastusarmeijan sotilaaseen (Kati Outinen). Synkkyydestään huolimatta elokuvassa on kuitenkin paljon kaurismäkeläistä huumoria, ja elokuva päättyy kaikin puolin onnellisesti.
Pellonpään kuoltua hänen roolinsa peri Markku Peltola. Peltola oli jo aikaisemmin näytellyt pienen osan trilogian edellisessä elokuvassa. "Mies vailla menneisyyttä" oli suuri menestys, ja se pääsi ensimmäisenä suomalaisena elokuvana kilpailemaan Oscar-patsaasta. Elokuva sai Cannesin Grand Prix -palkinnon.
Trilogian viimeinen elokuva "Laitakaupungin valot" (2006) on kuvaus syrjäytymisestä. Janne Hyytiäisen näyttelemä vartija yrittää huonolla menestyksellä luoda kontaktia sekä työkavereihin että vastakkaiseen sukupuoleen. Rikolliskoplan huiputtamana hän joutuu "Arielin" Taiston tapaan syyttömänä vankilaan. Elokuvan viimeinen kuva antaa kuitenkin lupauksen toivosta.
Elokuva oli Cannesissa ehdolla Kultaisen palmun saajaksi, mutta palkintoa ei tullut. Elokuvassa on myös pieni kohtaus, jossa Kati Outinen näyttelee valintamyymälän kassaa. Kohtaus voidaan nähdä suorana viittauksena "Varjoja paratiisissa" -elokuvaan.
Vuonna 2011 ensi-iltansa saanut Le Havre kertoo vapaaehtoiseen maanpakoon vetäytyneestä entisestä menestyskirjailijasta, nykyisestä kengänkiillottajasta Marcel Marxista, joka yrittää pelastaa pakolaispojan. Ranskankielisen elokuvan tapahtumat sijoittuvat pohjoisranskalaiseen Le Havren satamakaupunkiin. Elokuva osallistui Cannesin elokuvajuhlille virallisessa ohjelmassa ja sai Fipresci-palkinnon. Se oli Suomen Oscar-ehdokas. Elokuva sai Suomessa Jussi-palkintoja kuudessa sarjassa.
"Satamakaupunki-trilogian" toinen elokuva "Toivon tuolla puolen" sai ensi-iltansa 3. helmikuuta 2017. Elokuvan pääosissa näyttelevät Syyriasta Suomeen muuttanut Sherwan Haji ja Sakari Kuosmanen, jonka roolina on maata kiertävä paitakauppias. Muissa rooleissa ovat muiden muassa Kaija Pakarinen, Kati Outinen, Tommi Korpela ja Tuomari Nurmio. Kaurismäki käsikirjoitti ja tuotti elokuvan itse. Elokuva kuvattiin alkusyksystä 2016 Helsingissä, ja sen levityksestä vastaa B-Plan Distribution. Elokuva on osa Suomi 100 -juhlavuoden ohjelmaa. Kaurismäki palkittiin elokuvasta parhaan ohjaajan Hopeisella karhulla Berliinin elokuvajuhlilla 2017.
Elokuvan lopputeksteistä syntyi Kaurismäen ja lavastaja Markku Pätilän välille erimielisyyttä, jota puidaan markkinaoikeudessa. Pätilän nimi on lavasterakentajan ja rekvisitöörin jälkeen, eikä siinä mainita Kaurismäkeä. Oikeuteen toimittamassa kirjeessään Kaurismäki kuitenkin sanoo suunnitelleensa lavastuksen itse.
Kaurismäen elokuville on tunnusomaista yleiskielinen artikulointi, valtavirran ulkopuolella elävien ymmärtävä esittäminen sekä runsas tupakanpoltto. Amerikkalainen elokuvakriitikko Roger Ebert esitteli Kaurismäen "Mies vailla menneisyyttä" -elokuvan arvostelussa hänen tyyliään: ”Hänen hahmonsa tapaavat seistä paikoillaan ja lausua dialoginsa kuin kerrottaisiin ikiaikaisia totuuksia, ja samalla kamera tapaa olla paikoillaan ja huomioida hahmot ilman suurempia hienouksia. Hänen hahmonsa eivät hymyile paljoa, he nyökkäilevät usein surullisesti, he polttavat paljon ja tuntuvat aina odottavan pahinta.”
Matti Pellonpää ja Kati Outinen ovat olleet Kaurismäen luottonäyttelijöitä, mutta suuremmissa tai pienemmissä rooleissa ovat näytelleet usein myös Elina Salo, Esko Nikkari, Sulevi Peltola, Markku Peltola, Sakari Kuosmanen ja Kari Väänänen. Kaurismäen henkilögalleriaan lukeutuvat lisäksi sellaiset muilta aloilta tunnetut henkilöt kuin asianajaja Matti Wuori, elokuvatutkija Peter von Bagh tai laulajat Annikki Tähti, Markus Allan ja Veikko Lavi.
Kaurismäki on niin sanottu "auteur"-ohjaaja. Hän käsikirjoittaa, ohjaa, tuottaa ja useimmiten leikkaakin elokuvansa pääosin itse. Lisäksi "auteur"-asemaan kuuluu tekijän persoonallinen, valtavirran elokuvista poikkeava kerrontatyyli.
Peter von Bagh jakaa Kaurismäen elokuvat kolmeen lajiin:
Vuonna 2001 Kaurismäki kieltäytyi Taideteollisen korkeakoulun kunniatohtoriudesta vastalauseeksi turkiskauppaa siihen aikaan tehneen Marimekon toimitusjohtajan Kirsti Paakkasen kunniatohtoriudelle.
Vuonna 2003 Kaurismäki boikotoi New Yorkin 40. elokuvafestivaaleja osoittaakseen solidaarisuutta iranilaisohjaaja Abbas Kiarostamille, joka ei voinut osallistua samoihin festivaaleihin, koska ei saanut viisumia Yhdysvaltoihin.
Kesäkuussa 2011 Kaurismäki antoi tukensa Helsingissä Romanian romanien puolesta järjestettävälle mielenosoitukselle.
Kaurismäki on kahdesti boikotoinut Oscar-gaalaa. Vuonna 2002 hänen elokuvastaan "Mies vailla menneisyyttä" tuli ensimmäinen suomalainen Oscar-ehdokkuuden saanut elokuva, kun se valittiin ehdokkaaksi Parhaan ulkomaisen elokuvan Oscar-palkintoon. Kaurismäki kuitenkin kieltäytyi osallistumasta Oscar-gaalaan vastalauseena Yhdysvaltain johtamaa Irakin sotaa vastaan. Ehdokkuuden hän otti vastaan helpottaakseen elokuvan levitystä Yhdysvalloissa.
Lokakuussa 2006 boikotti nousi jälleen puheenaiheeksi, kun Kaurismäki ilmoitti vastalauseena Yhdysvaltojen silloiselle politiikalle ja hallinnolle, ettei halua että hänen elokuvaansa "Laitakaupungin valot" tarjotaan Suomen viralliseksi ehdokkaaksi. Koska Kaurismäen elokuva oli jo valittu ehdolle, Suomi jäi ilman ehdokasta.
Pitkään kestänyt boikotti päättyi vuonna 2011. Kaurismäki antoi luvan asettaa elokuvansa "Le Havre" ehdolle Suomen Oscar-ehdokkaaksi parhaan ulkomaisen elokuvan Oscariin. Kaurismäen mukaan päätökseen vaikuttivat Yhdysvaltojen uusi, demokraattinen presidentti ja sotavoimien vetäminen Irakista.
Kaurismäen isä on ekonomi Jorma Kaurismäki ja vaimo taidemaalari Paula Oinonen. Kaurismäki asuu osan vuotta viinitilallaan Portugalissa ja kesäkaudet Suomessa Karkkilassa.Aki Kaurismäki on palkittu monista teoksistaan muun muassa Jussi-palkinnoin.
Parhaan ohjauksen Jussi-palkinto
Parhaan leikkauksen Jussi-palkinto
Euroopan elokuvapalkinto: paras elokuva
Euroopan elokuvapalkinto: paras ohjaaja
Euroopan elokuvapalkinto: paras käsikirjoittaja