Lea Padovani
Lea Padovani (28. heinäkuuta 1920 Montalto di Castro – 23. kesäkuuta 1991 Rooma, oli italialainen näyttelijä. Padovani oli aikansa kansainvälisesti tunnetuimpia italialaisia naisnäyttelijöitä, mihin vaikuttivat suuresti hänen poikkeuksellisen hyvä englannin kielen osaamisensa, ja erityisesti hänen roolisuorituksensa Edward Dmytrykin elokuvassa "Anna meille tänä päivänä".
Toisin kuin monilla muilla ajan tunnetuista italialaisista näyttelijöistä, Padovanilla oli alalle perusteellinen koulutus. Hän opiskeli vuosina 1942–44 tunnetussa teatterikoulussa Accademia d’arte drammatica di Roma, ja siirtyi sieltä valmistuttuaan, ajan tavan mukaan, ensin teatterinäyttämölle subrettina. Hänen ensimmäinen esiintymisensä oli komediassa "Cantachiaro" joka veti paljon yleisöä koska pääosissa olivat ajan teatterinäyttämön nousevat tähdet Anna Magnani ja Carlo Ninchi. Padovani herätti heti huomiota suorituksillaan teatterinäyttämöllä, ja Erminio Macario halusi hänet vastanäyttelijäkseen Carlo Campogallianin elokuvaan "L’innocente Casimiro" 1945, millä alkoi Padovanin 45 vuotta kestänyt ura valkokankaalla.
Padovanin uran alkuvuosien merkittävimpiin elokuviin kuuluva Aldo Verganon neorealistinen klassikko "Il sole sorge ancora" (1946), teki hänestä tunnetun myös kotimaansa rajojen ulkopuolella, esimerkiksi Yhdysvalloissa jossa se sai nimen "Outcry". Padovanin näytteleminen teki vaikutuksen Edward Dmytrykiiin. Dmytryk antoi Padovanille naispääosan rakennustyöläisten vaikeista oloista sotaa edeltäneiden lamavuosien Yhdysvalloissa kertovassa elokuvassaan "Anna meille tänä päivänä" (1949).
Kotimaassa Padovanin oli kuitenkin vaikea 1950-luvun alussa saada osaamistaan vastaavia vaativia osia ja hän sai tyytyä rooleihin aika heikkotasoisissa tuotannoissa. Huomattava poikkeus oli Giuseppe De Santisin ohjaama "Lyönnillä 11", jonka muistettavimpia hahmoja on Padovanin tulkitsema ekstrovertti Caterina, prostituoitu etsimässä tietä kunniallisempaan elämään. Myös Alessandro Blasettin ohjaama osa episodielokuvasta "Tempi nostri" (1954) antoi Padovanille mahdollisuuden näyttää koko vaikuttavaa osaamistaan näyttelijänä. Yhdessä aikaisempien suoritusten kanssa se antoi Padovanille hänen uransa ainoan Hopeanauhan, joka annettiin hänelle koko uran siihenastisista saavutuksista.
Ollessaan elokuvauransa huipulla 1950-luvulla, Padovani alkoi eri syistä etsiytyä takaisin teatterin suuntaan. Huumorintajustaan tunnettuna hän oli elokuvissa saanut ehkä liian monta roolia aika keveissä komedioissa. Teatterinäyttämöllä Padovanin ensimmäisiin todella suuriin menestyksiin kuului Tennessee Williamsin näytelmä "Tatuoitu ruusu" (1951), sama näytelmä jonka elokuvaversiosta Anna Magnani sittemmin sai Oscar-palkinnon. Padovanin myöhäisemmistä menestyksistä näytelmissä, voidaan mainita August Strindbergin vuonna 1907 kirjoittama "Pelikaani" ja Giorgio Pressburgerin huomattavsti modernimpi "Eroe di scena, fantasma d'amore" (1986). Padovanin avioliitto tehtailija Aldo De Franceschin kanssa hidasti hänen työtahtiaan huomattavasti 1970-luvun alusta, ja varsinkin elokuvaroolien välillä kului vuosia, itse asiassa hän ei tehnyt yhtään vuosina 1972–82, ja sen jälkeenkin enää vain kaksi valkokankaalle. Hän teki kuitenkin kolme elokuvaa televisiolle 1980-luvulla. Padovanin viimeiseksi työksi jäi kreivitär Cumianan rooli Axel Cortin ohjaamassa elokuvassa "Kuninkaan huora" (1990).
Padovanilla oli ohjaaja Orson Wellesin kanssa 1940-luvun lopussa alkanut monivuotinen suhde, ja Welles olisi halunnut Padovanin naispääosaan elokuvaansa "Othello" mutta ei onnistunut taivuttamaan Padovania ottamaan roolin. Tähän aikanaan lehdistössä paljon juoruja kehittäneeseen suhteeseen perustuu Oliver Parkerin ohjaama elokuva "Fade to black" (2006), jossa Padovania näyttelee Paz Vega.