Jamaikan historia
Jamaikan alkuperäiset asukkaat olivat arawak- eli taino-intiaaneja, jotka antoivat saarelle nimeksi "Xaymaca" eli lähteiden saari. Ensimmäisenä eurooppalaisena Jamaikalle saapui Kristoffer Kolumbus vuonna 1494 toisella matkallaan Atlantin yli. Espanja piti Jamaikaa siirtomaanaan vuosina 1509–1655 perustaen saarelle kaakao- ja kahviplantaaseja. Saarelle tuotiin mustia orjia Afrikasta. Vuonna 1655 Englanti valtasi Jamaikan espanjalaisilta ja teki siitä siirtomaansa. 1700-luvun aikana Jamaika kehittyi brittiläisen imperiumin tärkeimmäksi sokerin tuottajaksi ja Karibian orjakaupan keskukseksi. Orjakaupan kieltämisen jälkeen sokeriplantaasien työvoimaksi tuotiin intialaisia ja kiinalaisia työntekijöitä. Orjuus lakkautettiin 1830-luvulla, virallisesti 1834 ja lopullisesti 1838. Entisistä orjista tuli pientilallisia, joiden elinolot olivat surkeita. 
Vuonna 1865 puhkesi talonpoikaiskapina, joka kukistettiin verisesti.
Jamaika sai osittaisen itsehallinnon vuonna 1944. Saari sai vähitellen omaa päätäntävaltaa, vuonna 1958 siitä tuli osa brittiläistä Länsi-Intian liittovaltiota ja se itsenäistyi lopulta vuonna 1962.
Itsenäisyyden alku sujui menestyksekkäästi, ja maassa kehitettiin alumiiniteollisuutta ja matkailua.
Vuonna 1966 maassa vierailivat kuningatar Elizabeth II ja rastafareille tärkeä Haile Selassie. 
Kansainyhteisön kisat oli merkittävä urheilutapahtuma.
1960-luvun lopussa maata vaivasi kuivuus.
Hallitus ei selvinnyt kuivuuden hoitamisesta ja lakoista hyvin, ja vuoden 1972 protestivaaleissa Michael Manleyn johtama työväenpuolue sai 19 paikkaa 37:stä. Aluksi se harjoitti varsin länsimaalaismielistä ulkopolitiikkaa, muttas myöhemmin Manley ilmoitti ihanteekseen sosialismin. Monia yhtiöitä kansallisetettiin varsinkin kaivosalalla, mutta markkinatalous sai kuitenkin jatkua. Manleyn ystävyys Fidel Castron kanssa ja tiiviit kauppasuhteen Neuvostoliittoon saivat länsimaat vähentämään yhteistyötä. Jamaika pääsi kuitenin AKT-maiden joukkoon ja Lomén sopimus ja sen seuraaja Cotonoun sopimus vuonna 2000 takasivat maalle kaupapoliittisia etuja kuten tullien rajaamista.
Talous kääntyi laskuun 1970-luvulla ja vuoteen 1980 mennessä maa oli menettänyt jo neljänneksen bruttokansantuotteestaan. Varsinkin vuonna 1972 valtaan nousseen vasemmistolaisen kansanpuolueen (PNP) Michael Manleyn ensimmäisellä kaudella 1972–1980 kaksipuoluejärjestelmän puolueiden tukemien jengien väliset yhteenotot kärjistyivät aseellisiksi ja kokaiinikaupalla rikastuneiden jengien levottomuuksista pääkaupungissa Kingstonissa tuli säännöllisiä erityisesti vaalien aikaan.
Työväenpuolueen Edward Seagan pääministerikaudella 1980–1989 monet ulkomaalaiset öljy- ja alumiiniyritykset päättivät lähteä Jamaikalta, ja hallitus osti niiden liiketoiminnan.
Seaga ohjasi ulkopolitiikkaa jälleen länsimielisempään suuntaan. Lokakuussa 1983 Yhdysvallat hyökkäsi Grenadaan, ja Jamaika yhdessä monien muiden Karibian maiden kanssa lähetti joitakin satoja miehiä mukaan.
PNP boikotoi vuoden 1983 vaaleja, koska koki viime hetkellä muutetun vaalipiirijaon haitalliseksi eikä kynennyt niemämään ehdokkaita neljässä päivässä.
Vuonna 1988 hurrikaani Gilbert aiheutti suuria tuhoja. Infrastuktuurin jälleenrakennus ei sujunut kovin mallikkaasti, ja kansan luottamus hallitukseen heikkeni. 
Manley sai hallita toisen kauden 1989-1992. P. J. Patterson oli pääministerinä 1992–2006. Vuosina 1998-2001 maassa oli talousongelmia ja väkivaltaisia levottomuuksia, jotka tukahdutettiin armeijan avulla. Vuonna 2006 Pattersonin seuraajaksi nousi Portia Simpson-Miller. Vuoden 2007 parlamenttivaalit voitti JLP, ja Bruce Goldingista tuli pääministeri. Vuonna 2011 hänen seuraajakseen valittiin Andrew Holness.