Suomalaiset sotavangit Neuvostoliitossa
Suomalaiset sotavangit Neuvostoliitossa joutuivat vangituksi ja kuljetetuksi Neuvostoliiton vankileireille talvisodan ja jatkosodan aikana. Talvisodan aikana suomalaisia jäi sotavangeiksi noin 900 ja jatkosodassa noin 3400. Jatkosodan aikana noin 40 prosenttia suomalaisista sotavangeista kuoli vankeudessa.
Talvisodassa sotavangiksi jäi 858–1100 suomalaista. Vankeusaika jäi lyhyeksi ja jo huhtikuussa 1940 Suomeen palautettiin 838 sotavankia. Suomalaisia sotavankeja pidettiin entisessä luostarissa Grjazovetsissa. NKVD oli suunnittelut yhteensä yhdeksän sotavankileiriä 25 000 suomalaiselle, mutta sodan aikana ei päästy näihin lukemiin. Viimeiset suomalaiset lähtivät palaamaan Neuvostoliitosta 20. huhtikuuta 1940.
Näihin lukuihin eivät sisälly siviilisotavangit noin 1700 henkilöä, joista viimeiset palautettiin suomeen vasta toukokuussa 1940. Näitä vankeja pidettiin ainakin kahdella leirillä Karjalan alueella: Interposolka ja Kaimaoja.
Jatkosodassa suomalaisia sotavankeja oli Neuvostoliiton virallisen tilaston mukaan 2 377. Kotimaahan palautettiin 1 969 henkeä. Sotavankitutkija Timo Malmin mukaan suomalaisia joutui vangeiksi 3 402, leirillä kuoli 1 388 ja kotiutettuja oli 1 938 eli kuolleisuus oli 43 prosenttia. Lukujen eron virallisiin lukuihin selittää osittain se, että neuvostoliittolaisissa tilastoissa otetaan huomioon vain ne sotavangit, jotka selvisivät leirille saakka. Yleisimmät kuolinsyyt olivat nälkä, kylmyys ja julmat siirtymiset huonoissa marssiolosuhteissa.
Jatkosodan aikana oli myös yleistä, että neuvostopartisaanit teloittivat suomalaiset sotavangit lyhyen kuulustelun jälkeen. Jos suomalainen upseeri selvisi kuulusteltavaksi Karjalan rintaman tai NKVD:n päämajaan asti, tällöin todennäköisyys selvitä hengissä nousi.
Neuvostoliitto luovutti Suomeen 62 pitemmän tuomion saanutta sotavankia vielä vuonna 1954 ja seuraavana vuonna neljä muuta. Korpraali Reino Lahtinen palasi vasta vuonna 1958. Timon Malmin mukaan on mahdollista, että tämänkin jälkeen suomalaisia sotavankeja jäi palauttamatta.
Silminnäkijänä vankileirillä ollut Yrjö Korhonen kertoo kuinka neuvostoviranomaiset uhkasivat takaisin leirille joutumisesta jo vapautumisvaiheessa. Sotavankiveteraaneja on Suomessa elossa enää muutamia kymmeniä.
Juuri vangeiksi otettuja suomalaisia uhattiin teloituksilla ja siviilitkin suhtautuivat sotavankeihin vihamielisesti. Vangit marssivat aluksi (ilman kenkiä) 40 kilometrin matkan Perkjärven juna-asemalle, josta heidät kuljetettiin Borovitšin vankileirille härkävaunuilla. Tapa oli hyvin samanlainen kuin lukemattomissa muissa vankien kuvauksissa tältä ajalta (muun muassa Unto Parvilahti kirjassa "Berijan tarhat"). Leirin saunassa vangit saivat desinfioinnin ja karvanpoiston ja se jäikin ainoaksi puhdistustoimenpiteeksi vankiajalle. Borovitšin leirillä olot olivat kurjat ja taudeista punatauti oli yleisin.
Yrjö Korhonen joutui vankina syyskylmien aikaan tukinuittoon joessa ja ainoa vaate oli paita. Korhonen sairastui ja joutui sairaalaan jossa hänellä todettiin myös munuaistulehdus. Myöhemmin Korhonen siirrettiin Tserepovetsin leirille jossa taas riehui kurkkumätä- ja pilkkukuume-epidemia. Päästessään Suomeen tapaninpäivänä 1944 hän painoi vain 52 kiloa.