hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
/teatteri.nyt
/teatteri.nyt on Kiasma-teatterin vuodesta 2005 järjestämä esittävien taiteiden tapahtuma. Tapahtuma suunnitellaan ja toteutetaan yhteistyössä taiteilijoiden kanssa. Tapahtuman keskipisteenä on esitys, mutta sitä on lähestytty eri vuosina eri tavoin. On pidetty työpajoja, osallistavia esityksiä, keskusteluja, demoja, residenssejä ja kirjoitusprojekteja, sekä nähty lukuisia esityksiä.
/teatteri.nytin tarkoituksena on avata esitystaiteen uusia tuulia yleisölle, sekä myös kehittää esittävän taiteen kenttää ja sulattaa taiteiden välisiä raja-aitoja muun muassa kuvataiteen ja esittävien taiteiden väliltä. /teatteri.nytissä on ollut vuosittain mukana myös kansainvälisiä taiteilijoita. Vuonna 2011 /teatteri.nyt-tapahtuman yhteydessä järjestettiin viikon mittainen ”Esitystaiteilijoiden syysloma”, jossa 15 taiteilijaa vietti viikon Kiasma-teatterissa kokemuksiaan ja ajatuksiaan jakaen. Syysloma avautui kahdeksi päiväksi myös yleisölle. Vuonna 2012 /teatteri.nyt tapahtuma järjestettiin kolmiviikkoisena Esityskompostina Kiasman 3. kerroksessa. Esityskomposti käsitteli dokumentin ja esityksen välistä suhdetta ja se edelsi Kiasman Tosi kyseessä – dokumentti nykytaiteessa -kokoelmanäyttelyä. Esityskompostin aikana tiloissa esiintyi 120 taiteilijaa ja niissä vieraili 11 000 katsojaa. Esityskompostin suunnittelutyöryhmässä toimivat taiteilijat Saara Hannula, Tuomas Laitinen, Elina Latva, Kimmo Modig, Nora Rinne ja Jenna Sutela sekä Kiasma-teatterista Jonna Strandberg.
Kari Vehosalo
Kari Vehosalo (s. 1982) on suomalainen taidemaalari, joka työskentelee lisäksi valokuvan ja esinekoosteiden parissa. Vehosalo on valmistunut vuonna 2010 Taiteen maisteriksi Aalto-yliopiston Taideteollisesta korkeakoulusta ja vuonna 2008 Lahden ammattikorkeakoulun Taideinstituutista tutkinnolla kuvataiteilija (AMK). Vehosalo on opiskellut myös filosofiaa ja semiotiikkaa Helsingin yliopistossa.
Vehosalon teoksista kirjoitetaan "Kipu"-näyttelyn katalogissa etääntymisenä autenttisesta todellisuudesta. Vehosalo itse käyttää teoksistaan ilmausta "maalausdokumentti". Tämä sama dokumentaarisuuden kyseenalaistaminen toistuu myös Kiasman "Tosi kyseessä" -näyttelyn katalogissa, jossa esitetään kaksi Valtion taidemuseon kokoelmissa olevaa teosta: sarjan "Väkivaltaisen kuoleman pelko" teokset "Hygienia" ja "Kohtaus I".
Vehosalo tuo itse kirjoituksissaan esiin taiteensa yhteiskunnallista ulottuvuutta ja erityisesti sen yhteyttä ruumiiseen.
Vehosalo kuuluu Taidemaalariliittoon ja Helsingin taiteilijaseuraan.
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1904
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1904 järjestettiin 8. marraskuuta 1904. Vaalit voitti selvällä äänienemmistöllä istuva presidentti, republikaani Theodore Roosevelt haastajanaan demokraatti Alton B. Parker.
Demokraattinen puolue:
Republikaaninen puolue:
Bruce Nauman
Bruce Nauman (s. 6. joulukuuta 1941 Fort Wayne, Indiana) on yhdysvaltalainen nykytaiteilija. Nauman on monialainen taiteilija, joka käyttää teoksissaan esimerkiksi video- ja valokuvaa sekä neonvaloja. Nauman tunnetaan myös kuvanveistäjänä, piirtäjänä ja performanssitaiteilijana. Nauman yhdistelee installaatioissaan usein monia eri medioita.
Naumanin taidetta on hankala rajata mihinkään tiettyyn virtaukseen, mutta hänet on liitetty minimalismiin, käsitetaiteeseen ja body artiin. Teoksissaan hän käsittelee esimerkiksi yhteiskuntaa, ruumiillisuutta ja maailmanpolitiikkaa. Varsinkin hänen varhaisempi materiaalinsa sisälsi usein sanaleikkejä ja visuaalisia vitsejä. Nauman esiintyy itse useissa videoteoksissaan.
Bruce Nauman kasvoi Yhdysvaltojen Keskilännessä. Hänen isänsä oli insinööri ja Nauman on kertonut kiinnostuneensa itsekin jo varhain tekniikasta ja matematiikasta. Omien sanojensa mukaan hän "tunsi vetoa kaikkea abstraktia kohtaan". Naumanin mukaan hänen moraalisten ja välittävien vanhempiensa vaikutus näkyy hänen taiteessaan. Nauman uskoo, että taiteella on moraalinen ja eettinen tarkoitus.
Vuonna 1960 Bruce Nauman lähti Wisconsinin yliopistoon opiskelemaan matematiikkaa, fysiikkaa ja taidetta. Vuonna 1964 Nauman siirtyi opiskelemaan taidetta Kalifornian yliopistoon, jossa hän opiskeli muun muassa William T. Wileyn ja Robert Arnesonin alaisuudessa. Maalaamisesta aloittanut Nauman keskittyi Kalifornian yliopistossa opiskellessaan kuvanveistoon, performanssitaiteeseen ja elokuvaan. Vuosien 1965–1966 välillä hän teki yhdeksän elokuvaa, joista kuusi yhteistyönä. Näistä kuuluisin on vuonna 1966 valmistunut "Fishing for Asian Carp", jossa hän kuvasi taidemaalari William Allenia pyydystämässä kalaa. Teos parodioi perinteistä käsitettä kerronnasta ja tarinan kestosta.
Vuonna 1966 Nauman suoritti Master of Arts -tutkinnon ja siirtyi opettamaan San Franciscon yliopistoon. Samana vuonna hän piti ensimmäisen yksityisnäyttelynsä Leo Castelli Galleryssa Los Angelesissa.
Nauman on itse sanonut hakeneensa ja saaneensa vaikutteita Marcel Duchampilta, Man Raylta, Samuel Beckettiltä, Aloin Robbe-Grilletiltä, Vladimir Nabokovilta, Steve Reichilta, Philip Glassilta, La Monte Youngilta, Meredith Monkilta ja John Coltranelta.
Ensimmäisen kerran Bruce Naumanin teoksia nähtiin Suomessa suuressa yhteisnäyttelyssä Expo Stedelijkissä Ateneumissa keväällä 1971. Ars 74:ssä nähtiin Naumanin elokuva ja Ars 95:ssä oli myös hänen teoksiaan. Bruce Naumanin yksityisnäyttely oli Kiasmassa 1998–1999 ja Kiasmassa nähtiin hänen teoksiaan Full House -yhteisnäyttelyssä 2008–2009. Valtion taidemuseon kokoelmassa on yhdeksän Bruce Naumanin teosta, joista kahdeksan on multimedia- ja videoteosta vuosilta 1968–1969 ja yksi grafiikan vedos vuodelta 1997.
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1900
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1900 järjestettiin 6. marraskuuta 1900. Vaalit voitti istuva presidentti, republikaani William McKinley haastajanaan demokraatti William Jennings Bryan. McKinley sai äänestyksessä 292 valitsijamiesääntä Bryanin 155 valitsijamiesääntä vastaan.
Eero-Tapio Vuori
Eero-Tapio Vuori on teatteriohjaaja, joka työskentelee sekä teatterissa että kokeellisten esitysmuotojen parissa. Hänen tavaramerkkinsä ovat teatterin valtavirrasta poikkeavat, uudenlaiseen esityskieleen ja ajatteluun perustuvat teokset. Vuori on Todellisuuden tutkimuskeskuksen perustajajäsen.
Jan Björklund
Jan Arne Björklund (s. 18. huhtikuuta 1962 Skene, Länsi-Götanmaa) on ruotsalainen poliitikko. Hän toimi opetusministerinä Fredrik Reinfeldtin johtamassa hallituksessa vuosina 2007–2014 ja hallituksen varapääministerinä 2010–2014. Björklund on johtanut liberaaleja syyskuusta 2007 alkaen. Hän toimi Tukholman paikallispolitiikassa ennen nousuaan Ruotsin valtiopäiväedustajaksi vuonna 2006. Koulutustaustaltaan Björklund on upseeri. Hän on naimisissa ja kahden lapsen isä.
Björklundin on nähty edustavan liberaalien oikeistolaisempaa siipeä. Hän on profiloitunut erityisesti koulutuspolitiikassa.
Toisissa tiloissa
Toisissa tiloissa on helsinkiläinen esitystaiteen kollektiivi, jonka toimintaan kuuluvat jatkuva harjoittelu, harjoite esityksen muotona sekä muodonmuutos harjoitteen aiheena.
Ryhmä kehittää kollektiivisia ruumiillisia harjoitteita, joiden avulla ihmiset pääsevät kontaktiin ei-inhmillisten olemis- ja kokemusmuotojen kanssa eli vierailemaan ”toisissa tiloissa”. Harjoitteita demonstroidaan ja opetetaan yleisölle säännöllisesti erilaisissa tilaisuuksissa ja työpajoissa, Salaisilla uudelleenkoulutusleireillä. Lisäksi ryhmä valmistaa harjoitteisiin pohjaten teemallisia esityskokonaisuuksia, kuten Aniara (2006), Odradek-Muunnelmia (2007) (Kiasma-teatteri), Porosafari (2010) ja Golem-muunnelmia (2011).
Ryhmä kokoaa yhteen joukon eri taiteenalojen tekijöitä, joita yhdistää halu keksiä uudenlaisia esittämisen ja olioiden välisen kohtaamisen muotoja. Ryhmä esiintyy tyypillisimmin perinteisten esitystilojen ulkopuolella, julkisissa tiloissa ja ulkona. Ryhmän koollekutsujana on Esa Kirkkopelto.
Mike Milbury
Mike Milbury (s. 17. kesäkuuta 1952) on amerikkalainen entinen jääkiekkoilija ja nykyinen televisiokomentaattori. Milbury toimi pitkään myös NHL-joukkue New York Islandersin General Managerina.
Hän on erityisen tunnettu ajastaan NHL-seura New York Islandersin GM:nä. Tuolloin hän sai lempinimen "Mad Mike" tehtyään lähes järjettömiä sopimuksia ja pelaajasiirtoja. Vuonna 2001 hän kauppasi silloisen huippulahjakkuuden, nykyään NHL:n parhaisiin maalivahteihin kuuluvan Roberto Luongon, sekä nuoren suomalaishyökkääjän, nykyisen huippumaalintekijän Olli Jokisen Florida Panthersiin, vaihdossa Mark Parrishiin joka oli tuolloin kolmosketjun mies ja nykyisin jo lopettanut, sekä venäläishyökkääjä Oleg Kvašaan, joka pelaa nykyään KHL:ssä. Kauppaa pidetään yhtenä NHL-historian surkeimmista kautta aikojen.
Samana vuonna Milbury toilaili lisää, annettuaan jo hiipumassa päin olevalle venäläishyökkääjä Aleksei Jašinille 10 vuoden ja 87,5 miljoonan dollarin sopimuksen. Milburyn sai viimein potkut vuonna 2006, jolloin Islandersin kakkosmaalivahdiksi Rick DiPietron taakse jäänyt konkarimaalivahti Garth Snow hälytettiin GM:ksi. Snow osti vuonna 2007 Jašinin ulos sopimuksestaan, joskin Islanders joutui maksamaan Jashinille 2.2 miljoonaa dollaria vuodessa sopimuksen loppuun, eli kauteen 2015 asti. Snow teki ensitöikseen DiPietrolle karmean 10 vuoden sopimuksen 4,5 miljoonan dollarin vuosiansioilla, mikä on osoittautunut lähes yhtä typeräksi liikkeeksi kuin Milburyn sekoilut, sillä DiPietro kärsi lähes jatkuvista loukkaantumisista ja kykeni pelaamaan kevään 2008 jälkeen vain 50 ottelussa.
Islandersin nykyistä kriisiä ja heikkoa menestystä voi ainakin osittain pitää Milburyn syynä, hänen tekemiensä jättisopimusten ja pelaajasiirtojen takia.
Elina Pirinen
Elina Pirinen (s. 1981) on suomalainen ja kansainvälisesti työskentelevä koreografi-tanssija sekä barokki-indierocksäveltäjä-muusikko, pedagogi ja kuraattori. Hän valmistui tanssitaiteen maisteriksiTeatterikorkeakoulusta vuonna 2008.
Pirinen opiskeli viulun ja pianonsoittoa, laulua ja teoria-aineita Kuopion konservatoriolla sekä lukuisilla mestarikursseilla, mutta jätti opinnot kesken siirtyessään Teatterikorkeakouluun monitaiteellisiin tanssijan ja koreografin opintoihin.
Pirinen palkittiin vuonna 2014 Kritiikin Kannuksilla sekä vuonna 2015 Prix Jardin d’Europe koreografiapalkinnolla ImPulsTanz festivaalilla Wienissä.
Pirisen läheisiä yhteistyötahoja Suomessa ovat Zodiak-Uuden tanssin keskus, Kiasma-teatteri ja Mad House. Pirinen johtaa tanssileiriä Sukset Ristiin Susirajalla Nurmeksessa sekä toimii baroquerock-yhtyeensä koollekutsujana, lauluntekijänä sekä laulaja-urkurina.
Taidetyön rinnalla hän toimii eläinaktiivina.
URB-festivaali
URB on nykytaiteen museo Kiasman sekä Kiasma-teatterin järjestämä vuotuinen urbaanin taiteen festivaali Helsingissä. Festivaalin tarkoituksena on esitellä sekä kotimaista että kansainvälistä taidetta varsinkin nuorilta tekijöiltä ja sen ohjelmisto painottuu tanssi- ja esitystaiteeseen.
Festivaalia on järjestetty vuodesta 2000, jolloin URB oli osa Helsingin kulttuuripääkaupunkivuotta. URB-festivaalin alkuperäisenä tarkoituksena oli keskittyä urbaaniin tanssiin, mutta ohjelmisto on vuosien mittaan avautunut myös muille taidemuodoille. Yleistä urbaanin taiteen teemaa lukuun ottamatta festivaalilla ei ole pysyvää formaattia, vaan sen tarkoituksena on toimia kohtaamispaikkana, joka tuottaa uusia ja ajankohtaisia näkyjä nykykulttuuriin.
Vuosina 2011–2016 osa URB-festivaalia on ollut Kesäduuniprojekti, joka on työllistänyt 1990-luvulla syntyneitä nuoria.
Katariina Numminen
Katariina Numminen on suomalainen teatteriohjaaja ja dramaturgi. Hänen ohjaamiaan esityksiä ovat mm. "Yerma, Coconut Disco - Afrikan ääniä, Karjalala, Opetusnäytelmä" ja "Kolme pientä sisarta". Numminen toimii Viipurin taiteellisessa teatterissa ja Todellisuuden tutkimuskeskuksessa. Nykyisin hän toimii Taideyliopiston Teatterikorkeakoulussa dramaturgian ja draaman kirjoittamisen professorina.
Oblivia
Oblivia on monitaiteellinen ja kansainvälinen esitystaideryhmä. Oblivian jäsenet ovat Suomesta, Iso-Britanniasta ja Islannista.
Oblivia on perustettu Helsingissä vuonna 2000. Ryhmän teoksissa muoto ja sisältö ovat yhtä; tyyliä leimaavat konseptuaalisuus, minimalismi ja komiikka. Obliviassa monitaiteellisuus näkyy tekijöiden eri taustojen esiin tuomisessa kollektiivisesti toteutetuissa luomuksissa. Oblivia kiertää useissa eri maissa. "Entertainment Island" -trilogia, joka sai ensi-iltansa Kiasma-teatterissa, on saavuttanut suuren kansainvälisen suosion ja kiertänyt yli kymmenessä maassa.
Maurizio Nannucci
Maurizio Nannucci (s. 1939 Firenze) on italialainen nykytaiteilija. Hän asuu ja työskentelee Firenzessä ja Badenissa.
Nannucci on työskennellyt monipuolisesti nykytaiteen parissa 1960-luvun puolivälistä alkaen. Hän yhdistelee työssään eri taiteenlajeja kuten videoita, valokuvaa, installaatioita, ääntä, taidekirjoja sekä performanssitaidetta. Hän myös tekee taiteidenvälistä yhteistyötä eri alojen taiteilijoiden kuten runoilijoiden ja arkkitehtien kanssa. Vuonna 1967 Nannucci alkoi käyttää neonvaloja toteuttaa teksti- ja tilainstallaatioita. Nannuccin teoksissa kielellä ja väreillä on vahva asema suhteessa merkitysten muodostumiseen. Taiteilija haluaa töidensä kautta terävöittää katsojiensa visuaalista havaintokykyä. Nannucci on valmistanut valoteoksia myös julkisiin rakennuksiin.
Nannucci on työskennellyt osana kansainvälistä Fluxus-liikettä, johon kuuluu taiteilijoita monilta eri aloilta. Nannuccin kanssa yhteistyötä ovat tehneet esimerkiksi Mario Botta, Stephan Braunfels, Massimiliano Fuksas, Nicholas Grimshaw ja Renzo Piano.
Maurizio Nannucci on osallistunut useisiin kansainvälisiin taidetapahtumiin kuten Venetsian biennaaliin, Kasselin Documentaan sekä Sao Paulon, Sydneyn, Istanbulin ja Valencian biennaaleihin. Hänen teoksiaan on ollut esillä yli 300 museossa ja galleriassa ympäri maailmaa.
Valtion taidemuseon Kiasman kokoelmiin kuuluu Nannuccin valoteos "Enemmän kuin silmä näkee" (1991). Teos koostuu sinisestä loisteputkesta, joka muodostaa tekstin "More than meets the eye".
Aune Kallinen
Aune Kallinen (s. 1975) on suomalainen, Raaseporissa asuva teatteriohjaaja ja esitystaiteilija.
Kallinen toimii Teatterikorkeakoulussa yhteisen opetuksen keskuksen johtajana ja esittävien taiteiden lehtorina, opetusalanaan nykyteatteri. Koulutukseltaan hän on Teatteritaiteen maisteri (TeM) ja opiskellut Teatterikorkeakoulussa vuosina 1996–2000 ohjaajantyön koulutusohjelmassa. Hän toimi Ylioppilasteatterin taiteellisena johtajana vuosina 2001–2004 yhdessä ohjaaja Minna Harjuniemen kanssa. Heidät palkittiin Vuoden Kiila -kulttuuripalkinnolla vuonna 2004. Kallinen on toiminut myös Esa Kirkkopellon johtamassa Toisissa tiloissa -taiteilijakollektiivissa ja opettanut teatterikoulussa Mosambikissa.
Kallinen on kirjoittanut artikkelin teatterin uudesta poliittisuudesta "Nykyteatterikirja - 2000-luvun alun uusi skene" -teokseen (toim. Annukka Ruuskanen LIKE 2011), jossa hän pohtii oman työskentelynsä periaatteita. Hän on problematisoinut töissään eturyhmäpolitiikaksi typistyvää yhteiskunnallista taidetta, valtaa sekä viihdettä. Hän haluaa töissään näyttää sen, että erilaiset poliittiset totuudet voivat elää yhtä aikaa. Henkilökohtaisuus ei tarkoita hänelle itseilmaisua tai halua paljastaa itsestään jotain. Henkilökohtainen on hänelle töissään arvokasta koska se on myös yleistä ja poliittisesti tunnustettua. Hän on pyrkinyt etenkin Yhteiskunnallista liikettä -trilogiassa luomaan yhteisen, moniäänisen, ennalta määrittelemättömän näyttämön yhdessä yleisön kanssa. Esitystä on kuvailtu nykypäivän Joseph Beuysin tyyliseksi.
Aune Kallinen on tehnyt yhteistyötä muun muassa ohjaaja Minna Harjuniemen, kuvataiteilija Teemu Mäen, kuvataiteilija Jaana Kokon, muusikko Laura Murtomaan, koreografi Jenni Koistisen ja dramaturgi Tuomas Timosen kanssa.
Irma Optimisti
Irma Optimisti (oik. Irma Anita Luhta; s. 1952 Vaasa) on suomalainen performanssitaiteilija, kuraattori ja kauppatieteiden tohtori.
Irma Luhta esiintyi ensimmäisen kerran Hopeataivas-performanssilla vuonna 1989. Vuonna 1991 Luhta muutti Turkuun tekemään väitöskirjaa kaaosteoriasta. Toisaalta osallistuminen Helsingin Juhlaviikkojen "Performanssikavalkadiin" aiemmin samana vuonna oli vahvistanut Luhdan identiteettiä performanssitaiteilijana. Irma Luhdasta tuli Irma Optimisti, jonka humoristisissa esityksissä oli nähtävissä feminismiä, matematiikkaa ja kaaosta. Vuonna 1997 Irma Luhta väitteli tohtoriksi aiheenaan rakenteelliset muutokset kompleksisessa systeemissä.
Vuonna 1999 Irma Optimisti palasi Helsinkiin ja perusti poikansa Lauri Luhdan kanssa Kaapelitehtaan työhuoneelleen tilan, joka sai nimekseen Là-bas. Tilan ympärille muodostui löyhä ryhmä erilaisia taiteen alan toimijoita, jotka järjestivät vuonna 2010 ensimmäisen Là-bas-biennaalin Kiasmassa.
Irma Optimistia on kutsuttu suomalaisen performanssitaiteen uranuurtajaksi, jonka esitykset herättävät huomiota myös kansainvälisesti. Suomen taideyhdistys myönsi Irma Optimistille tunnustuspalkinnon elämäntyöstä vuonna 2012.
Irma Optimistille myönnettiin vuoden 2013 Taiteen valtionpalkinto ja Turun kauppakorkeakoulun vuoden opettaja -palkinto.
Dan Perjovschi
Dan Perjovschi (s. 1961, Sibiu) on romanialainen kuvataiteilija, pilapiirtäjä ja kolumnisti. Perjovschi on tullut tunnetuksi piirustusinstallaatioistaan, jotka kommentoivat politiikan ja taidemaailman ajankohtaisia aiheita.
Perjovschi opiskeli taidemaalariksi, mutta Nicolae Ceaușescun diktatuurin luhistuminen ja poliittiset muutokset rohkaisivat Perjovschia kohti poliittisempaa taidetta ja karikatyyrejä. Hän on työskennellyt romanialaisen "Revista 22" -lehden pilapiirtäjänä ja kolumnistina vuodesta 1991 alkaen.
Perjovschi piirtää installaationsa suoraan näyttelytilan seinään, lattiaan tai ikkunaan. Installaatioiden teemat vaihtelevat yleismaailmallisista ongelmista makrotason kysymyksiin. Usein toistuvia aiheita ovat muun muassa rahatalous, Euroopan unioni, globalisaatio, uskonto sekä idän ja lännen suhteet. Keskeinen osa Perjovschin työskentelyä on paikallisen kulttuurin ja ympäristön havainnointi ja niistä ammentaminen. Taiteilija kerää ja hahmottelee jatkuvasti uusia kuva-aiheita luonnoskirjaansa, joka kulkee mukana kaikkialle. Perjovschin kuvakielen juju on monimutkaisten asioiden pelkistämisessä. Hänen töissään on myös paljon huumoria, ironiaa ja satiiria.
Vuonna 1999 Perjovschi edusti Romaniaa Venetsian biennaalissa. Lattiaan toteutettu romanialaista identiteettiä ja Eurooppa-suhdetta pohtiva teos oli symbolisesti biennaalikävijöiden tallottavana. Viimeisen kymmenen vuoden aikana Perjovschin installaatioita on ollut esillä lukuisissa taidemuseoissa ympäri maailman, kuten Pariisin Pompidou-keskuksessa, Lontoon Tate Modernissa, New Yorkin Museum of Modern Artissa ja Tukholman Moderna Museet'ssa. Perjovschin ensiesiintyminen Suomessa on Nykytaiteen museo Kiasmassa keväällä 2013.
Lauri Anttila
Lauri Juhani Anttila (s. 24. huhtikuuta 1938 Oulu) on suomalainen kuvataiteilija ja Suomen ensimmäisiä käsitetaiteilijoita. Hän on ollut myös merkittävä kuvataidemaailman taustavaikuttaja toimiessaan opettajana ja eri järjestötehtävissä. Anttila on kirjoittanut taiteesta monilla foorumeilla.
Anttila opiskeli Lahden Taideyhdistyksen koulussa vuosina 1959–1960 ja Suomen Taideakatemian koulussa 1960–1961. Hän valmistui vuonna 1965 sisustusarkkitehdiksi Taideteollisesta oppilaitoksesta. Anttila työskenteli Alppilan yhteislyseon käsityönopettajana vuosina 1964–1965 ja Helsingin yhtenäiskoulussa vuonna 1974. Taideteollisessa oppilaitoksessa vuosina 1965–1969 ja 1970–1971. Vuosina 1969–1982 hän oli Arkkitehtitoimisto Arno Ruusuvuoren suunnittelijana.
Vuosina 1973–1976 ja 1978–1981 Anttila opetti Taideteollisessa korkeakoulussa sekä vuosina 1981–1984 Suomen Taideakatemian koulussa. Kuvataideakatemiassa hän oli yliopettaja 1986–1989, rehtori 1988–1994 ja professori 1989–2001. Anttila on Kuvataideakatemiaan perustamansa tila-aikataiteen osaston emeritusprofessori. Hän on kunniatohtori sekä Kuvataideakatemiassa että Lapin yliopiston taiteiden tiedekunnassa.
Anttilan taidekäsitystä luonnehtii tutkiva asenne. Hänen taiteensa lähtee usein luonnon havainnoinnista, mihin hän käyttää tieteen menetelmiä. Havaintonsa hän esittää taiteen keinoin. Anttila liikkuu tieteen ja taiteen rajamailla ja hänen teostensa taustalla on usein muiden kuvataiteilijoiden, kirjailijoiden, säveltäjien tai tutkijoiden teoksia. Esimerkkinä Anttilan työskentelystä ovat hänen lukuisat julkiset tilataideteoksensa, joissa hän hyödyntää esimerkiksi omia tähtitieteeseen perustuvia havaintojaan. Tällainen on muun muassa vuonna 2010 Helsingin Kaivopuistoon valmistunut aurinkokelloveistos "Helios".
Teoksessa "Kunnianosoitus Werner Holmbergille" on lähtökohtana taide: Anttila viittaa 1850-luvun maisemamaalaukseen. Hän selvitti, missä Werner Holmberg luonnosteli tunnetun maalauksensa "Maantie Hämeessä (Helteinen kesäpäivä)" 1860 ja käveli samoilla seuduilla keräten esineitä, nauhoittaen ääniä, valokuvaten, piirtäen ja kirjoittaen päiväkirjaa. Tulokset hän esitteli vitriinissä.
Anttila on alusta lähtien soveltanut taiteessaan toisaalta satunnaisuutta, toisaalta systematiikkaa ja haastanut siten käsitystä taiteesta, joka perustuu taiteilijan tietoisiin päätöksiin tai itseilmaisuun.
Lähde
Collegium Musicum Turku
Collegium Musicum Turku (CMT, ent. Kampus sinfonietta) on Turun yliopiston piirissä toimiva sinfoniaorkesteri, jonka soittajista suurin osa opiskelee turkulaisissa korkeakouluissa. Vuoden 2013 alusta lähtien orkesterin kapellimestarina ja taiteellisena johtajana on toiminut Satu Simola.
Orkesteri perustettiin alun perin vuonna 1927 ja sen toiminta jatkui aina 1990-luvun alkupuolelle asti. Uusi opiskelijaorkesteri Turun yliopistolle syntyi vuonna 2004, kun kapellimestari Markus Yli-Jokipii perusti Kampus sinfonietan. Vuoden 2012 alusta Kampus sinfonietta otti käyttöönsä vanhan emo-orkesterinsa nimen ja jatkaa näin Turun yliopiston orkesteriperinteitä nimellä Collegium Musicum Turku.
CMT:n kapellimestareina ovat vuosien 1927-2012 aikana toimineet mm. Rudolf Nienstedt, Juhani Numminen, Ilari Lehtinen, Osmo Vänskä sekä Markus Yli-Jokipii, joka johti orkesteria vuosina 2004-2012. Vuosina 2008-2010 orkesterin nimikkosäveltäjänä toimi Lauri Mäntysaari. Orkesterin solisteina ovat viime vuosina esiintyneet mm. sopraanot Kaisa Ranta, Mia Heikkinen ja Pia Pajala, urkurit Markku Hietaharju ja Marko Hakanpää, klarinetisti Henna Jämsä sekä alttoviulisti Riikka Repo.
CMT esiintyy erilaisissa kokoonpanoissa jousikvartetista aina sinfoniaorkesteriin saakka. Sen ohjelmistoon kuuluu useita klassis-romanttisen orkesterimusiikin perusteoksia, kuten Ludwig van Beethovenin, Franz Schubertin ja Jean Sibeliuksen sinfonioita. Orkesteri soittaa myös kevyttä musiikkia, ja sen viime vuosina järjestämät Swing & Dance -tanssiaiset ovat olleet suosittuja tapahtumia.
Orkesterin taustaorganisaatio on Collegium Musicum Turku ry, joka on Turun yliopiston ylioppilaskunnan alayhdistys.
Collegium Musicum Turku
Finnish Open (darts)
Finnish Open on vuodesta 1981 lähtien Suomessa järjestetty darts-kilpailu. Sen järjestäjänä toimii Suomen Dartsliitto ja se on merkittävin suomalainen darts-kilpailu. Finnish Openin voittaja saa paikan World Masters -kilpailuun.
Finnish Openin pääsarjoina ovat miesten ja naisten 501 singelisarjat sekä miesten ja naisten parikisat. Lisäksi mukana on juniorien ja seniorien kilpailuja.
Petri Virtanen (taiteilija)
Petri Heikki Virtanen (s. 12. helmikuuta 1961 Lohja) on suomalainen taiteilija ja valokuvaaja. Hänet tunnetaan myös taiteilijanimillä ”Visio” ja ”Graveyard Virtanen”. Virtasen taiteellinen tuotanto käsittää musiikkia, taidevalokuvaa ja videotaidetta.Petri Virtanen on ollut mukana myös nykytaiteen museo Kiasman kokoelmanäyttelyssä Yöjuna – surrealistisia reittejä Kiasman kokoelmiin (2003), jossa esillä ollut valokuvateos on osa Kiasman kokoelmia.
Petri Virtanen on ennen nykyistä yhtyettään Petroleum Basea kuulunut Elastic Boredomiin, AAARGHH!iin, Purple Vomitiin, Dark Pulpiin, Succubusiin ja Aquasaurukseen.
Napoleon Pink Horse
Napoleon Pink Horse on suomalainen taiteilijaryhmä, joka yhdistää esityksissään eri taiteenlajeja. Poikkitaiteelliset performanssit sisältävät muun muassa musiikkia, laulua, tanssia ja spoken wordia.
Ryhmän jäseniä ovat muusikko Miikka Ahlman, kirjailija Timo Heinonen, tanssija Elina Pirinen ja näyttelijä Tuukka Vasama. 
Napoleon Pink Horse oli esillä Kiasman Thank You for the Music -näyttelyn yhteydessä. Kiasma-teatterissa 24. maaliskuuta 2012 ensi-iltansa saanut esitys oli Kiasma-teatterin ja Esitystaiteen seuran tuottama.
Ryhmä pyrkii tuomaan musiikkia perinteiseen teatteriympäristöön ja ylittämään musiikkiesitysten ja teatteriesitysten välisiä rajoja lisäten performansseihin myös muiden taiteenalojen elementtejä. Tarkoituksena on yhdistää kunkin taiteilijan oman alan vahvuuksia.
Joakim Eskildsen
Joakim Eskildsen (s. 1971, Kööpenhamina) on tanskalainen valokuvataiteilija.
Eskildsen oli Kööpenhaminassa Rigmor Mydtskovin oppilas ja lähti vuonna 1994 Suomeen Taideteolliseen korkeakouluun opiskelemaan valokuvauskirjan tekoa Pentti Sammallahden oppiin. Eskildsen asuu Kööpenhaminan lähellä.
Vuodesta 2000-2006 Eskildsen on yhdessä kirjailija Cia Rinnen kanssa tutkinut romaneja useissa maissa (lähinnä Itä-Euroopassa), sekä muita etnisiä kansoja Intiassa, jotka ovat todennäköisesti sukua romaneille. Tämän työn hedelmät löytyvät kirjasta "The Roma Journeys", joka kertoo romanien elämästä teksteillään ja yli 200 valokuvallaan.
Elina Saloranta
Elina Saloranta (s. 1968) on suomalainen kuvataiteilija. Saloranta työskentelee pääasiassa liikkuvan kuvan parissa. Vuonna 1997 Saloranta oli vapaaehtoisena Sambiassa opettamassa taidetta. Pakolaisleirillä hän kuvautti itsestään kuvasarjan jossa hän osallistuu leirin asukkaiden arkisiin askareisiin nunnan asuun pukeutuneena. Kuvasarjan kuvia oli mukana Kiasman ARS 11 -näyttelyssä.
Saloranta opiskeli vuosina 1988-1989 taidetta Taideteollisessa korkeakoulussa, 1989-1996 Kuvataideakatemiassa sekä vuosina 1999-2002 The School of the Art Institute of Chicago -oppilaitoksessa valmistuen taiteen maisteriksi. Tällä hetkellä hän on Kuvataideakatemian tohtorikoulutusohjelmassa.
Mihail Clodt von Jürgensburg
Paroni Mihail Konstantinovitš Clodt von Jürgensburg (; 11. tammikuuta 1833 Pietari - 29. toukokuuta 1902 Pietari) oli venäläinen realistinen maisemamaalari.
Mihail Clodt syntyi vapaaherralliseen Clodt von Jürgensburgin perheeseen. Hänen isänsä Konstantin Clodt oli Venäjän ensimmäinen puukaivertaja ja hänen setänsä Peter Clodt von Jürgensburg oli kuuluisa venäläinen kuvanveistäjä. Mihail Clodt von Jürgensburgin sisko oli Suomeen asettunut kulttuurivaikuttaja Elisabeth Järnefelt, ja hän oli näin muun muassa taidemaalari Eero Järnefeltin eno.
Hän oppi piirtämään Pietarin Kaivosinstituutissa, sitten Keisarillisessa taideakatemiassa vuosina 1851–1858. Saatuaan kultamitalin hänelle myönnettiin kolmivuotinen apuraha maalauksen opiskeluun Ranskassa, Sveitsissä ja Italiassa, mutta hän palasi matkoiltaan vuoden kuluttua. Hän valitti, etteivät ulkomaalaiset maisemat inspiroineet häntä ja että ranskalainen ja italialainen maalauskoulukunta on venäläistä huonolaatuisempaa. Palaamisensa jälkeen Clodt sai luvan käyttää loput apurahoistaan Venäjällä matkusteluun.
Vuonna 1863 Clodt sai tunnustusta teoksestaan "Iso tie syksyllä". Jopa korkeammat ylistykset hän sai teoksestaan "Kynnöksellä" (1872) ja "Metsätie puolenpäivän aikaan" (1878). Tarkkailijat ylistivät hänen omistautumistaan venäläiselle maisemalle, yksityiskohtien huomioimiselle ja hänen teostensa stereoskooppisuutta. Toisaalta suosittu taidekriitikko Vladimir Stasov näki monissa Clodtin teoksissa pikkumaista naturalismia ja "orjallista todellisuuden seuraamista". Esimerkkinä tällaisesta teoksesta hän piti teosta "Lehmät juomassa" (1879). Niin omistautumisellaan venäläiselle maisemalle ja pikkumaisessa naturalismissaan Clodt oli todennäköisesti Ivan Šiškinin edeltäjä.
Mihail Clodt oli Vaeltajien perustajajäsen, mutta Vaeltajat eivät pitäneet häntä yhtenä omistaan. Se johtui osittain Clodtin terävästä kritiikistä ja erityisesti sen vuoksi, että hän piti professuurinsa Keisarillisessa taideakatemiassa (1871–1886). Kritisoituaan erityisen terävästi Arhip Kuindžia Clodt pakotettiin katkaisemaan välinsä Vaeltajiin. Pian hän vetäytyi myös Taideakatemiasta.
Clodt ei maalannut mitään arvokasta 1870-luvun jälkeen. Puoliksi sokea ja taloudellisesti murtunut taiteilija kuoli vuonna 1902.
IC-98
IC-98 on vuonna 1998 perustettu turkulainen taiteilijaryhmä, jonka taidetta on luonnehdittu käsitetaiteeksi. Ryhmän muodostavat Patrik Söderlund (s. 1974) ja Visa Suonpää (s. 1968).
Kotisivuillaan ryhmä kertoo tähtäävänsä vapaan ajattelun ihanteeseen. Se on kiinnostunut tapahtumista, joita ei ole järjestetty, asioiden mielikuvituksellisista yhteyksistä ja historian läsnäolosta arjessa. Tärkeitä asioita IC-98:n taiteessa ovat myös ruumiin politiikka, sosiaaliset rakenteet ja arkkitehtoniset rakennelmat, seurannan mekanismit ja tavat paeta niitä. Piirrokset, animaatiot ja kirjat, jotka ovat ryhmän tavallisimpia mediumeja, ovat monitulkintaisia yhdistelmiä erilaisista tiedon lähteistä. Ne ovat "näyttämöitä, eläviä tauluja; teatteri, jossa maailma IC-98:n mukaan esitetään."
Vuonna 2009 IC-98 sai Kuvataiteen valtionpalkinnon sekä voitti Turku biennaalin. Valtion kuvataidetoimikunnan palkintoperusteluissa kuvattiin ryhmän yhdistävän filosofisen ajattelun, tutkivan asenteen ja kuvataiteellisen ilmaisun. IC-98 on toteuttanut teoksiaan esimerkiksi kirjoina, animaatioina ja installaatioina.
Söderlund ja Suonpää tapasivat opiskellessaan kulttuurihistoriaa Turun yliopistossa, ja alun perin ryhmän tarkoitus oli tuoda akateeminen kirjoittaminen julkiseen tilaan. Ryhmän alkuperäinen nimi oli Iconoclast ja siihen kuului kolmantena jäsenenä Juha Vitikainen.
Lokakuussa 2013 IC-98 nimettiin Ars Fennica -ehdokkaaksi. He voittivat lopulta yleisöäänestyksen.
Tammikuussa 2014 IC-98 valittiin Suomen edustajaksi Venetsian biennaaliin 2015.
Joulukuussa 2015 IC-98:n projekti "Khronoksen talo" valittiin raumalaisen Lönnströmin taidemuseon ensimmäiseksi nykytaiteen projektiksi.
IC-98 edusti Suomea Alvar Aalto -paviljongissa Venetsian biennaalissa 2015 installaatiollaan "Tunnit, ajat, iäisyydet". Teos tutkii ihmisen jälkeistä aikaa ja yhdistelee piirrosanimaatiota, ääntä ja materiaalisia elementtejä. Teos on itsenäinen osa taiteilijaduon "Abendland"-teossarjaa. Äänimaiseman sävelsi Max Savikangas. Näyttelyn kuratoi Framen ohjelmapäällikkö Taru Elfving.
Lönnströmin taidemuseo ja IC-98 toteuttavat yhteistyössä "Khronoksen talo" -projektin vuosina 2016–2017. "Khronoksen talo" on asumaton kiinteistö, joka on ympäröity portittomalla aidalla ja jätetty ajan jumala Khoronoksen asunnoksi. Aika tekee kiinteistöllä tehtävänsä. IC-98 pyrkii takaamaan kiinteistön koskemattomuuden virallisilla luvilla ja sopimuksilla. Tavoitteena on perustaa suojelualue, ihmisistä vapaa ei-kenenkään maa. "Khronoksen talo" on yhdistelmä ihmisen rappeutuvaa kulttuuriperintöä sekä kuolevaa ja uudelleen kasvavaa luontoa.
"Khronoksen talo" sijaitsee Pöytyällä Varsinais-Suomessa. IC-98 löysi sopivan kiinteistön syksyllä 2016 ja lahjoitti sen Pöytyän kunnalle.
Pedro Morales
Pedro Andrés Morales Flores (s. 25. toukokuuta 1985 Hualpén, Chile) on chileläinen jalkapalloilija. Hän edustaa kanadalaista Vancouver Whitecapsia ja on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.
Morales siirtyi vuonna 2007 kasvattajaseurastaan Club Deportivo Huachipatosta Universidad de Chileen. Hän teki ensiesiintymisensä joukkueessa kesällä 2007 hieman ennen kevätkauden (Clausura) alkua. Hän teki kevätkauden aikana yhteensä 13 maalia ja oli näin sarjan toiseksi paras maalintekijä.
11. kesäkuuta 2008 Morales teki viisivuotisen sopimuksen kroatialaisen Dinamo Zagrebin kanssa. Hän sai toisella kaudellaan lisää vastuuta ja nousi joukkueen avauskokoonpanoon.
Tammikuussa 2013 hän siirtyi loppukauden kestävällä lainasopimuksella espanjalaisseura Málagaan.
Harri Pälviranta
Harri Pälviranta (s. 27. heinäkuuta 1971, Tampere) on suomalainen valokuvataiteilija, joka tarkastelee dokumentaarissa teoksissaan väkivaltaa ja maskuliinisuutta. Pälviranta on käsitellyt kuvissaan muun muassa pahoinpideltyjä ihmisiä, kouluampumisia ja asekulttuuria. Pälvirannan erityiskiinnostus on dokumentarismi, jota hän pohtii paitsi teoksissaan myös väitöskirjassaan.
Pälvirannan mielestä väkivallan ja yhteiskunnallisten aiheiden käsittely taiteen keinoin on tärkeää, koska eräs taiteen tarkoituksista on katsoa tavallisuutta – ja väkivalta on jotain, joka on läsnä arjessamme päivittäin. Pälvirannan mielestä kuvataiteenkin tulisi käsitellä yhteiskunnallisia asioita ja osallistua hyvästä elämästä käytävään keskusteluun samalla tavalla kuin mitä teatterissa ja kirjallisuudessa tehdään. Pälvirannan mukaan yksi väkivaltaa kuvaavan taiteen tehtävistä on eettisten kysymysten pohtiminen.
Vuonna 2012 Pälviranta teki väitöskirjan väkivaltaa kuvaavan dokumentaarisen taiteen vastaanotosta. Väitöskirjassa katsojien kokemuksia ja tulkintoja selvitettiin kyselylomakkein ja haastatteluin. Tutkimuksessa käy ilmi, että kuvat herättävät katsojissa tunteita ahdistuksesta ja inhosta sääliin ja myötätuntoon. Kuvat kuitenkin vetävät samaan aikaan houkuttelevina vaikka ne koetaan samalla luotaantyöntäviksi. Tutkimuksessa katsojat pohtivat myös väkivallan kuvaamisen hyväksyttävyyttä. Pälvirannan väitöskirja "Toden tuntua galleriassa" palkittiin vuoden 2012 kauneimpana tietokirjana.
Pälvirannan teokset ovat herättäneet kiinnostusta myös kansainvälisessä lehdistössä. Vuonna 2007 hänen "Hakatut"-sarjansa palkittiin PhotoEspana-festivaaleilla Descubrimientos-palkinnolla. Pälvirannan teoksia on ollut esillä yli sadassa näyttelyssä yli kahdessakymmenessä maassa ja hänen teoksistaan on useissa suomalaissa taidekokoelmissa.
Pälviranta on valmistunut vuonna 2000 valokuvaajaksi Turun taideakatemiasta ja vuonna 2005 filosofian maisteriksi Turun yliopiston mediatutkimuksen oppiaineesta. Vuonna 2012 hän valmistui taiteen tohtoriksi Aalto-yliopiston Taiteiden ja suunnittelun korkeakoulusta.
Arhip Kuindži
Arhip Ivanovitš Kuindži (; ; 27. tammikuuta 1841 tai 1842 Mariupol – 24. heinäkuuta 1910 Pietari) oli venäläinen maisemamaalari.
Arhip Kuindži syntyi tammikuussa 1841 Mariupolissa nykyisessä Ukrainassa, mutta vietti nuoruutensa Taganrogissa. Hän kasvoi köyhässä perheessä, ja hänen isänsä oli kreikkalainen suutari Ivan Hristoforovitš Kuindži. Arhip menetti vanhempansa kuuden vuoden iässä, joten hänen täytyi itse hankkia elantonsa työskentelemällä kirkonrakennustöissä, laiduntamalla kotieläimiä ja työskentelemällä kauppiaan apulaisena. Viiden vuoden ajan 1860-1865 Arhip Kuindži työskenteli Isakovitšin valokuvastudion retusoijana Taganrogissa. Kuindži yritti perustaa oman valokuvastudion, mutta se ei menestynyt. Tämän jälkeen Kuindži muutti Pietariin.
Hän opiskeli maalaamista etupäässä itsenäisesti Keisarillisessa taideakatemiassa vuodesta 1868 alkaen (täysjäsen 1893 alkaen). Hän oli yksi Vaeltajien perustajista vuonna 1870. Hänen varhaisimmissa töissään voidaan nähdä Ivan Aivazovskin vaikutusta.
Vuonna 1872 taiteilija jätti akatemian ja alkoi toimia itsenäisesti. Maalaus "Valamon saarella" oli ensimmäinen Pavel Tretjakovin taiteilijalta hankkima teos. Vuonna 1873 Kuindži asetti näytteille teoksensa "Lumi", josta hän sai pronssimetallin Lontoon Kansainvälisessä taidenäyttelyssä vuonna 1874. 1870-luvun puolivälissä Kuindži teki lukuisia maalauksia, joiden maisema-aihe oli suunniteltu konkreettiseksi sosiaaliseksi mielleyhtymäksi Vaeltajien hengessä ("Unohdettu kylä", 1874, Tretjakovin galleria).
Kypsällä kaudellaan Kuindži tavoitteli ilmaisuvoimaisinta luonnontilaisen valaistuksen siirtämistä kankaalle. Hän käytti silmämääräistä sommitelmaa luoden panoraamamaisia näkymiä. Valoefektejä ja voimakkaita värejä pääasiallisina sävyinä käyttämällä hän loi illuusion valaistuksesta ("Ilta Ukrainassa", 1876; "Koivulehto", 1879; "Ukonilman jälkeen", 1879; kaikki Tretjakovin Galleriassa - "Yö Dneprillä", 1880, Venäläinen museo). Hänen myöhäisiä töitään leimaa värien käytön koristeelliset efektit.
Kuindži luennoi Keisarillisessa taideakatemiassa professorina vuodesta 1892 alkaen ja johtavana maisemamaalauksen professorina vuodesta 1894. Hänet erotettiin vuonna 1897 hänen tuettuaan protestoivia opiskelijoita. Hänen oppilaidensa joukossa olivat muun muassa Arkadi Rylov, Nikolai Roerich, Konstantin Bogajevski sekä muita.
Arhip Kuindži kuoli Pietarissa vuonna 1910. Hänet haudattiin Aleksanteri Nevskin luostarin Tihvinän hautausmaalle.
Tranebergs Idrottsplats
Tranebergs Idrottsplats oli vuonna 1911 käyttöön otettu jalkapallostadion, joka sijaitsi Tukholmassa Tranebergin kaupunginosassa. Djurgårdens IF:n rakentama stadion toimi seuran kotikenttänä vuoteen 1935, jolloin alueen vuokrasopimus päättyi ja seura siirtyi nykyiselle kotiareenalleen Tukholman olympiastadionille.
Tranebergs IP:llä pelattiin vuonna 1912 kolme Tukholman olympialaisten jalkapallo-ottelua; Suomi–Italia, Suomi–Venäjä sekä Itävalta–Norja. Usean kilometrin päässä kaupungin keskustasta sijainneella kentällä pelatut ottelut eivät muodostuneet suureksi menestykseksi, jokaista kamppailua seurasi vain muutamia satoja katsojia.
Nykyään Tranebergin kentän alue on pääosin puistona. Sen laidalle on myös rakennettu asuintaloja.
Kondan piiri
Kondan piiri () on Hantien ja mansien autonomisen piirikunnan lounaisosassa, Venäjällä sijaitseva paikallishallinnon ylemmän tason alue. Kunnallispiiri on saanut nimensä Obin vesistöön kuuluvan Irtyšin sivujoki Kondasta, jonka varrella piiri sijaitsee. Alue on historiallisesti ollut mansien maata. Sittemmin muun muassa neuvostovalta ja piirikunnasta löytyneet öljykentät ovat aiheuttaneet muuttoliikkettä ja merkittävää väestönkasvua piirissä, jolloin alkuperäisasukkaiden suhteellinen osuus on vähentynyt.
Kunnallispiirissä asui Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 34 494 henkeä. Piirin hallinnollinen keskus on Mežduretšenski, joka on 11 058 asukkaan (2010) kaupunkityyppinen taajama. Se sijaitsee linnuntietä noin 233 kilometriä piirikunnan pääkaupunki Hanty-Mansijskista lounaaseen. Maantieteellisesti Kondan kunnallispiirin sisälle sijoittuu Urain kaupunkipiiri (39 457 as. 2010), joka on erillinen paikallishallinnon ylemmän tason alueensa.
Paikallishallinnon yksityiskohtaisemmalla tasolla Kondan kunnallispiiri jakautuu viiteen kaupunkikuntaan (gorodskoje poselenije) ja viiteen maalaiskuntaan (selskoje poselenije). Mikäli kaupunkikuntien väestö asui kuntakeskuksena toimivassa kaupunkityyppisessä taajamassa, heidät katsotaan kaupunkilaisiksi. Kahden kaupunkikunnan väestöstä osa asui kuitenkin maaseudulla. Heidät katsotaan maaseutuväestöksi maalaiskuntien asukkaiden tapaan. Kondan piirin kunnat ovat vuoden 2010 väestönlaskennan asukaslukuineen:
Degerby (täsmennyssivu)
Degerby voi tarkoittaa seuraavia paikkoja:
Suomessa:
Ruotsissa:
Sovetskin piiri (Hanti-Mansia)
Sovetskin piiri () on Hantien ja mansien autonomisen piirikunnan länsiosassa, Venäjällä sijaitseva paikallishallinnon ylemmän tason alue. 
Kunnallispiirissä asui Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 48 059 henkeä. Piirin hallinnollinen keskus on Sovetskin kaupunki (26 495) henkeä (vuonna 2010); yli puolet piirin väestöstä asui tässä kaupungissa. Se sijaitsee linnuntietä 296 kilometriä piirikunnan pääkaupunki Hanty-Mansijskista länteen. Maantieteellisesti Sovetskin piirin sisälle sijoittuu Jugorskin kaupunkipiiri (34 067 as. 2010), joka on erillinen paikallishallinnon ylemmän tason alueensa.
Piirikeskukseen on maantie- ja rautatieyhteys. Sillä on myös oma lentoasema, joka palvelee myös Jugorskin kaupunkia.
Paikallishallinnon yksityiskohtaisemmalla tasolla Sovetskin kunnallispiiri jakautuu seitsemään kaupunkikuntaan (gorodskoje poselenije) ja yhteen maalaiskuntaan (selskoje poselenije). Kaupunkikuntien keskuksena on joko kaupunki (Sovetski) tai kaupunkityyppinen taajama. Piirin kunnat ovat vuoden 2010 väestönlaskennan asukaslukuineen:
Adobe InCopy
Adobe InCopy on Adobe Systemsin kehittämä ammatillinen tekstinkäsittelyohjelma. Se on integroitu Adobe InDesigniin, mutta siitä huolimatta InCopya myydään myös erikseen. Tätä työpöytäjulkaisuohjelmaa käytetään pääasiallisesti sanoma- ja aikakauslehtien julkaisemiseen ja sitä käyttävät lähinnä toimittajat.
InCopy antaa käyttäjän kirjoittaa, muokata ja suunnitella (tyyli, fontti jne.) julkaistavaa kopiota. Ohjelma sisältää standardit tekstinkäsittelyominaisuudet kuten "oikeinkirjoituksen tarkistimen", "muokkausmerkinnät" ja "sanamäärän" jne. ja siinä on myös esikatselutila tekstin oikeinasettelua varten, antaen käyttäjän visuaalisesti selvittää jokaisen designelementin sopimaan jokaisen julkaisun asettelumuotoon.
Kaupallisesti InCopy suora kilpailija Quark CopyDeskille, joka julkaistiin vuonna 1991. 27. lokakuuta 2008 uutisoitiin että Quark tulee yhteensopimaan Adobe InDesignin sekä InCopyn kanssa.
Baskervillen koira (elokuva)
Baskervillen koira voi viitata seuraaviin elokuviin:
Disa
Disa on Ruotsissa ja Suomessa esiintyvä naisen etunimi. Nimi johtuu skandinaavisten kielten "utua" tai "usvaa" tarkoittavasta sanasta.
Piispa Olaus Magnus kertoo Pohjoisten kansojen historiassa Disan olleen kuningattaren, joka piti käräjiä Uppsalassa. Skandinaavisessa mytologiassa Disa oli taistelun jumalatar ja tarunomainen kuningatar. Saagojen Disa oli myös päähenkilönä Johannes Messeniuksen vuonna 1611 kirjoittamassa näytelmässä Disa.
Suomessa nimi Disa on vuoden 2009 loppuun mennessä annettu 392 naiselle ja alle viidelle miehelle.
Disan nimipäivä on suomenruotsalaisen kalenterin mukaan 2. helmikuuta. Ruotsissa nimipäivä on 3. helmikuuta. Aiheena nimipäivän sijoittamiseen juuri tähän ajankohtaan on ollut Uppsalassa entisaikaan helmikuun alussa pidetyt talvikäräjät, joista käytettiin nimeä "Disting".
Adobe Fireworks
Adobe Fireworks (ennen Macromedia Fireworks) on Adobe Systemsin kehittelemä bittikartta- ja vektorigrafiikkaeditori. Sitä kehitti alun perin Macromedia, jonka Adobe osti vuonna 2005. Fireworks on suunnattu verkkosivujen suunnittelijoille nopeaan verkkosivujen prototyyppien sekä käyttöliittymien luomiseen. Adobe Fireworks on suunniteltu sopimaan yhteen muiden Adobe-ohjelmien kuten Adobe Dreamweaverin ja Adobe Flashin kanssa. Sitä on saatavilla sekä erillisenä tuotteena että Adobe Creative Suiten mukana. Aiemmat versiot oli saatavilla Macromedia Studion kanssa.
Makrillihauet
Makrillihauet ("Scomberesocidae") on nokkakaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan lämpimistä ja lauhkeista valtameristä.
Varhaisimmat makrillihaukien heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu mioseenikaudelle. Nykyään heimoon kuuluu 2 sukua ja 4 lajia. Aikaisemmin kaikki lajit katsottiin kuuluvaksi omiin sukuihinsa. Ruumiinrakenteeltaan makrillihauet ovat pitkulaisia kaloja ja suurin laji makrillihauki ("Scomberesox saurus") voi saavuttaa 45 cm:n pituuden. Tyypillisiä piirteitä heimon kaloille ovat nokkamaisiksi pidentyneet ylä- ja alaleuat ja ruumiin takaosassa, lähellä pyrstöä sijaitseva selkäevä ja peräevä. Näiden evien takana on useita pieniä eväkkeitä. Makrillihaukilajeilla ei ole uimarakkoa.
Makrillihaukilajeja tavataan Atlantista, osasta Intian valtamerta ja Tyynestämerestä. Niitä elää sekä trooppisissa että lauhkeissa vesissä. Eräät heimon lajit ovat kaupallisestikin merkittäviä ruokakaloja. Näitä ovat makrillihauki ja saira ("Cololabis saira")
Jacob Dahlgren
Jacob Ivar Dahlgren (s. 20. helmikuuta 1970 Tukholma) on ruotsalainen taiteilija.
Dahlgrenin tausta on maalaustaiteessa, mutta hän käyttää teoksissaan monia eri materiaaleja. Hänen teoksensa ovat usein suurikokoisia installaatioita, jotka koostuvat arkisista materiaaleista kuten tikkatauluista, henkilövaaoista, polyesternauhoista, henkareista tai kertakäyttökahvikupeista. Yhteistä teoksille on toisto ja siitä syntyvä graafisuus. Lukuisista yksittäisistä esineistä syntyy laajoja raidallisia tai ruudullisia pintoja. Raidat toistuvat myös Dahlgrenin maalauksissa. Hän maalaa usein akryyliväreillä MDF-levylle.
Dahlgren edusti Ruotsia vuonna 2007 pohjoismaisessa paviljongissa Venetsian biennaalissa. Vuonna 2002 hän oli ehdolla Ars Fennica -palkinnon saajaksi.
Dahlgren on tehnyt useita julkisia taideteoksia, jotka sijaitsevat Ruotsissa.
Jacob Dahlgren on opiskellut Kuninkaallisessa taidekorkeakoulussa Tukholmassa ja Tukholman grafiikkakoulussa.
Jacob Dahlgrenin teoksia on seuraavissa kokoelmissa: Nykytaiteen museo Kiasma, Helsinki, Sara Hildénin taidemuseo, Tampere, Moderna Museet, Tukholma, Nationalmuseum, Tukholma, Vehbi Koc Vakfi, Istanbul, Daimler Collection, Berlin, Eskilstunan taidemuseo, Göteborgin taidemuseo, Norrköpingin taidemuseo, Uppsalan taidemuseo, Sundsvalls museum, Västeråsin taidemuseo, Statens Konstråd, Tukholma, British Museum, Lontoo, Euroopan keskuspankki, Frankfurt, Bonnierin kokoelma, Tukholma.
Jyrki Sinkkilä
Jyrki Sinkkilä on suomalainen arkkitehti, joka toimii maisema-arkkitehtuurin professorina Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa.
Sinkkilä kiinnostui maisema-arkkitehtuurista opiskeluaikana puutarhataiteen historian teoreettisten kysymysten kautta ja teki diplomityönsä maisema-arkkitehtuurin alalta. 1990-luvulla hän toimi vasta perustetussa maisema-arkkitehtuurin koulutusohjelmassa. 2000-luvun alkupuolen Sinkkilä työskenteli korkeakoulun ulkopuolella, kunnes aloitti maisema-arkkitehtuurin professorina 2005.
Dzamil Kamanger
Dzamil Kamanger (s. 1948 Mariwanissa) on Iranissa syntynyt ja Suomessa asuva kuvataiteilija. Vuodesta 2000 lähtien hän on usein työskennellyt parina taiteilija Kalle Hammin kanssa. Heidän teostensa toistuvia aiheita ovat kulttuurien kohtaaminen ja ihmisten ja tavaroiden globaali liikkuminen. Hamm ja Kamanger ovat monissa teoksissaan kyseenalaistaneet alkuperäisyyden ajatuksen ja myös pohtineet erilaisia tapoja olla mies.
Kamangerin ja Hammin ensimmäisiä yhteistöitä olivat näyttelyt "Pizzeria Babylon I" ja "II". Ensimmäisessä niistä (2000) pitseriatyössä toisiinsa tutustuneet taiteilijat esittelivät valokuvia pitsalaatikoissa. Osa kuvista oli Kamangerin perhealbumista, osa hänen matkaltaan Iranista Suomeen. Toisessa näyttelyssä laatikoissa oli Hammin piirroksia muun muassa Istanbulin kurdeista. "Emigranttitarha"-projektissaan taiteilijat tutkivat tuttujen koriste- ja hyötykasvien globaaleja reittejä.
Monet Kamangerin teokset liittyvät hänen omaan henkilöhistoriaansa. Vuonna 2012 kurditaustainen taiteilija esitteli Suomen valokuvataiteen museossa "Vankilalakanan", muliinilangalla kirjotun suurennoksen valokuvasta, joka oli otettu hänestä ja hänen vankitovereistaan irakilaisessa Al-Romadin vankilassa. Kamanger oli kymmenen vuotta Irakin-Iranin sodan siviilivankina 1980-luvulla. Punainen risti lähetti kuvan Kamangerin perheelle todisteeksi siitä, että tämä on elossa.
Viime vuosina Kamanger on tehnyt lukuisia teoksia iranilaisella helmikudontatekniikalla. Kiasman "Tosi kyseessä" -kokoelmanäyttelyssä (2.11.2012-10.3.2013) oli esillä hänen lasihelmistä kutomiaan matkustusasiakirjoja. Teokset ovat tuhansista helmistä koostuvia suurennettuja kopioita eri maiden passeista ja viisumeista. Kamanger kertoo, että myös passit ja viisumit ovat saaneet innoituksen hänen omasta elämästään: hän pakeni Iranista ilman passia vuonna 1994. Kurdiperheelle ei poliittisista syistä myönnetty Iranin matkustusasiakirjoja.
Vuonna 2014 Kamanger ja Hamm saivat Suomi-palkinnon ajankohtaisten ja haastavien yhteiskunnallisten kysymysten esiinnostamisesta.
Dzamil Kamanger valmistui keraamikoksi Kermanshahin taideyliopistosta 1973. Sen jälkeen hän opiskeli metsäkoulussa, koska perhe ei hyväksynyt taiteen tekemistä ammatiksi.
Panay
Panay on saari Visayasin saariryhmässä Filippiineillä. Saari jakautuu neljään provinssiin: Aklan, Antique, Capiz ja Iloilo. Panayn pinta-ala on 12 011 neliökilometriä, mikä tekee siitä maailman 65. suurimman saaren. Saarta rajaavat Sulunmeri, Sibuyaninmeri ja Visayaninmeri. Kapea Guimarasinsalmi erottaa saaren Negrosin saaresta.