Terra nullius
Terra nullius (monikko "terrae nullius") on latinankielinen ilmaus, joka juontuu roomalaisen oikeuden termistä "ei kenenkään maa". Sitä käytetään kansainvälisessä oikeudessa kuvaamaan aluetta, joka ei ole koskaan kuulunut itsenäiseen valtioon tai jonka määräämisoikeudesta muu itsenäinen valtio on nimenomaisesti tai epäsuorasti luopunut. Alueeseen, joka on "terra nullius", voidaan hankkia hallintaoikeus sotilaallisella miehityksellä, vaikkakin joissakin tapauksissa tämä rikkoo kansainvälisiä lakeja tai sopimuksia. Käsite "terra nullius" on johdettu paavi Urbanus II:n vuonna 1095 antamasta "Terra Nullius" -bullasta, joka antoi Kristillisen Euroopan valtioille luvan tehdä vaateita maihin, joissa asui ei-kristittyjä. Sen oli selvästi tarkoitus luoda oikeudelliset puitteet ensimmäiselle ristiretkelle, joka käynnistyi muutamaa vuotta myöhemmin, ja muslimimaiden valloitukselle ja ristiretkivaltioiden perustamiselle niihin.
Australian alkuperäisasukkaat olivat asuttaneetAustraliaa yli 50 000 vuotta ennen eurooppalaisia uudisasukkaita, jotka saapuivat vuonna 1788. Alkuperäiskansojen tavat, rituaalit ja lait olivat kirjoittamattomia ja niiden sosiaalinen ja poliittinen organisaatio oli tuntematon tai eurooppalaisten ymmärsivät sen olevan niiden omien toimielinten alainen, eivätkä britit voineet löytää tunnustettuja johtajia, joiden kanssa he voisivat solmia sopimuksia.
Huippuvuoria pidettiin "terra nulliuksena" ennen 9. helmikuuta 1920 solmittua Svalbard-sopimusta, jolla tunnustettiin Norjan hallitsevan saaria. Skotlanti, Hollanti, ja Tanska–Norja vaativat kaikki aluetta 1700-luvulla, mutta yksikään ei miehittänyt saaria pysyvästi. Tutkimusmatkoja tehtiin kustakin osapuolesta, pääasiassa kesällä valaanpyynnin takia.
Norja miehitti ja vaati osia silloin asumattomasta Itä-Grönlannista 1920-luvulla, väittäen, että se oli "terra nullius." Asiasta päätti Pysyvä kansainvälinen rikostuomioistuin Norjaa vastaan. Norjalaiset hyväksyivät päätöksen ja peruuttivat vaatimuksensa.
Toinen esimerkki "terra nulliuksetsta" on ollut Etelämanner. Useat valtiot ovat vaatineet osia mantereesta 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla, kun taas jotkut alueet jäävät vaateetta.
Sekä Filippiinit että Kiina vaativat Scarboroughin matalikkoa (myös Panatagin matalikko tai Huangyanin saari), lähinnä Luzonin saarta, joka sijaitsee Etelä-Kiinan merellä. Filippiinit vaatii sitä "terra nulliuksen" ja EEZ:n (Exclusive Economic Zone) periaatteiden mukaan. Kiinan vaade nojaa siihen, että kiinalaiset kalastajat löysivät saaret 1400-luvulla. Entinen manner-Kiinan nationalistinen hallitus on myös vaatinut aluetta perustettuaan Kiinan tasavallan vuonna 1911.
Vuonna 1840 luutnantti William Hobson julisti Ison-Britannian hallituksen ohjeita seuraten, ettei Uuden-Seelannin Eteläsaarella asu sivistyneitä kansoja, joten maa on käypä "terra nulliukseksi" ja siksi sopii miehitettäväksi. Hobsonin päätökseen vaikutti myös pieni ranskalaisten uudisasukkaiden joukko, joka suunnisti kohti Akaroaa Banksin niemimaalla vuonna 1840.
Bir Tawil on Egyptin ja Sudanin rajalla sijaitseva pieni alue, jota kumpikaan valtio ei pidä alueeseensa kuuluvana. Kun mikään muukaan valtio ei ole sitä vaatinut, se on käytännössä "terra nullius". Alueen erikoinen asema johtuu siitä, että brittihallinto veti aikoinaan Egyptin ja silloisen Angloegyptiläisen Sudanin välille kaksi rajaa, ensin vuonna 1899 "poliittisen rajan", joka kulkee kauttaaltaan pitkin 22. pohjoista leveyspiiriä, mutta myöhemmin vuonna 1902 siitä itäosaltaan poikkeavan "hallinnollisen rajan". Sen jälkeen kun Sudan vuonna 1956 itsenäistyi, Egypti on vaatinut maiden väliseksi rajaksi vuoden 1899 "poliittista rajaa", Sudan sen sijaan vuoden 1902 "hallinnollista rajaa." Näiden väliin jäävät Punaisenmeren rannalla oleva Hala'ibin kolmio, jota molemmat maat ovat vaatineet itselleen, sekä lännempänä oleva pienempi ja asumaton Bir Tawilin alue, jonka kumpikin katsoo toiselleen kuuluvaksi.