Heinäratamo
Heinäratamo ("Plantago lanceolata") on monivuotinen ruohokasvi ratamokasvien ("Plantaginaceae") heimossa. Se on kuivahkoilla kulttuuribiotoopeilla kasvava laajalle levinnyt laji, jota tavataan Euroopassa, Aasiassa, Afrikassa ja Pohjois-Amerikassa. Suomessa heinäratamon levinneisyys painottuu maan lounaisosaan. Sen vanha kasvionimi on ollut suikealehtinen ratamo. Kansankielisiä nimiä ovat olleet esimerkiksi kourulehti, nukenlehti ja rautalehti. Tieteellinen lajinimi "lanceolata" viittaa lehtien pitkänkapeaan muotoon.
Heinäratamo kasvaa kymmenestä viiteenkymmeneen senttimetriä korkeaksi. Lehdet ovat pystykasvuiset, pitkät, lyhytruotiset ja kapean suikeat. Lehtilapa on enintään 20 senttimetriä pitkä ja 4,5 cm leveä. Se on laidaltaan ehyt tai harvahampainen, tavallisesti harvaan karvainen. Lehtiruusukkeen keskeltä kohoaa pitkähkö, särmikäs ja myötäkarvainen vana, jonka päässä on kukinto. Vana on yleensä noin kaksi kertaa lehtien pituinen. Kukinto on hyvin tiheä, pallero-lieriömäinen tähkä. Kukan verhiö muodostuu lyhytkarvaisista, yhdiskasvuisista, 2,5–3 millimetrin pituisista liuskoista. Teriöt ovat väriltään ruskehtavat ja pienet, niiden liuskat ovat 1,5–2,5 millimetriä pitkät ja terävähköt. Heteet ovat teriöistä ulospäin suuntautuvat, 3–5 mm pitkät, ja niiden ponnet ovat keltaiset. Suomessa heinäratamo kukkii kesä–elokuussa. Se on tuulipölytteinen. Hedelmänä on kota, joka on tavallisesti kaksisiemeninen. Heinäratamo muistuttaa jokseenkin soikkoratamoa ("Plantago media"), jolla on kumminkin matalakasvuiset ja leveämmät lehdet.
Heinäratamo on levinnyt koko Eurooppaan pohjoisinta Fennoskandiaa ja Venäjää lukuun ottamatta. Lajia tavataan monin paikoin myös Pohjois-Afrikassa, Aasian keskiosissa ja Japanissa. Pohjois-Amerikassa se on Yhdysvaltain alueella laajalle levinnyt tulokaslaji, ja joissain USA:n osavaltioissa sitä pidetään vahingollisena rikkakasvina.
Suomessa heinäratamoa on tavattu lähes koko maasta. Ahvenanmaalla se on hyvin yleinen ja Etelä-Suomessa paikoitellen yleinen varsinkin Varsinais-Suomessa sekä Etelä-Karjalassa, mutta pohjoisempana maassa se on vain satunnaiskasvi. Yleisyydestään huolimatta heinäratamo ei ole Ahvenanmaallakaan alkuperäinen vaan muinaistulokas. Eteläisimmässä Suomessa, lounaiskolkan runsaan esiintymäalueen ulkopuolella, heinäratamo on tiettävästi vanhan, ehkä jo rautakautisen asutuksen osoittajalaji. Sen sijaan Kaakkois-Suomen runsaammat esiintymät johtuvat uudemmasta levittäytymisestä, ja heinäratamo on siellä peräisin idästä Venäjän suunnalta. Etelä-Suomen pohjoispuolella heinäratamo kasvaa yksistään uustulokkaana.
Heinäratamo viihtyy parhaiten avoimilla ja kuivahkoilla kasvupaikoilla, kuten kedoilla, ahoilla, nummilla, pientareilla, nurmikoilla, radanvarsilla ja joutomailla. Ahvenanmaalla se suosii runsaskalkkisia kasvupaikkoja.
Heinäratamo on monen muun ratamolajin tapaan vanha lääkekasvi. Keski-Euroopassa sen tuoreita lehtiä tai niiden mehua on käytetty haavojen hoitoon, kurkunpään ja keuhkoputken vaivoihin ja astman hoitoon.
Heinäratamo on täpläverkkoperhosen ("Melitaea cinxia") paljon tutkittujen Ahvenanmaan populaatioiden tärkein ravintokasvi. Perhosen toukat elävät heinäratamon (tai tähkätädykkeen, "Veronica spicata") lehdille rakentamassaan seittimäisessä pesässä. Heinäratamo on myös "Podosphaera plantaginis" -härmäsienen ainoa isäntäkasvi. "P. plantaginis" on heinäratamon kannalta haitallinen patogeeni, joka näkyy harmaanvalkoisina laikkuina kasvin lehtien pinnalla.