’Abd al-Rahman Khan
’Abd al-Rahman Khan (lempinimeltään "Rautaemiiri", n. 1844 – 1. elokuuta 1901) oli Afganistanin emiiri vuodesta 1880 vuoteen 1901. Brittien tuella toisen afgaanisodan jälkeen valtaan noussut ’Abd al-Rahman uudisti Afganistania perustamalla nykyaikaisen valtion perustat virkakoneistoineen ja tehden useita sotaretkiä aiemmin autonomisten heimojen ja klaanien alistamiseksi. Valtakausi oli verinen, mutta johti lopulta vahvan keskushallinnon muodostumiseen.
Abd al-Rahman Khan syntyi vuoden 1844 paikkeilla Kabulissa. Hänen isänsä oli Muhammad Afzal Khan, emiiri Dust Muhammadin vanhin poika. Dust Muhammadin kuoltua vuonna 1863 Afganistan ajautui kuusi vuotta kestäneeseen sisällissotaan hänen poikiensa välillä. Taistelujen osapuolia olivat Afzal Khan, hänen veljensä Muhammad A’zam Khan ja yksi Dust Muhammadin nuoremmista pojista Šir ’Ali Khan. Šir ’Ali Khan oli Dust Muhammadin itse nimeämä periä ja hän kukisti veljiensä armeijat nopeasti. Afzal Khanin poika ’Abd al-Rahman oli kuitenkin koonnut oman joukon tukijoitaan, joiden kanssa hänen onnistui syrjäyttää Šir ’Ali vuonna 1866. ’Abd al-Rahman nostatti valtaistuimelle ensin isänsä ja tämän kuoltua pian setänsä A’zam Khanin. Tällä välin Šir ’Alin oli kuitenkin onnistunut koota joukkonsa uudelleen brittien ja poikansa Muhammad Ja’qub Khanin tuella. Tammikuussa 1869 hän kukisti kilpailijansa tällä kertaa lopullisesti. ’Abd al-Rahman joutui pakenemaan Mazar-e Šarifin kautta Venäjän keisarikuntaan.
Šir ’Alin valtakaudella Venäjän kasvava vaikutusvalta Keski-Aasiassa alkoi uhata brittejä ja heidän hallitsemaansa Intian niemimaata. Tilanne johti lopulta toisen afgaanisodan syttymiseen vuonna 1878. Britit valtasivat maan pääkaupunki Kabulin, mutta muualla maassa tilanne riistäytyi heidän käsistään. Sotilaallisesti he olivat ylivoimaisia, mutta maan hallitseminen olisi edellyttänyt kallista sotilasosastojen jatkuvaa läsnäoloa. Britit halusivat tilanteen ratkaistakseen brittiläismielisen paikallisen vahvan hallitsijan. Vaihtoehdoksi osoittautui ’Abd al-Rahman, joka oli palannut Afganistaniin. Ensin häntä epäiltiin liian venäläismieliseksi, olihan hän viettänyt vuosia maanpaossa Venäjällä. Lopulta ’Abd al-Rahmanin onnistui kuitenkin vakuutta britit brittimielisyydestään. Muita ehdokkaita ei sitä paitsi juurikaan ollut. ’Abd al-Rahman nousi valtaistuimelle vuonna 1880 ja britit tasoittivat hänen tietään kukistamalla sotilaallisesti esimerkiksi Ghelzait ennen lähtöään maasta. ’Abd al-Rahmanille toimitettiin lisäksi rahaa ja nykyaikaisia kiväärejä. Vastineeksi briteille oli annettu oikeus johtaa maan ulkopolitiikkaa.
’Abd al-Rahmanin valtakunnalla oli kuitenkin useita ongelmia. Maa oli hajanainen ja suuria osia hallitsivat autonomiset ja sotilaallisesti järjestäytyneet heimot. Keskushallintoon suhtauduttiin vihamielisesti ja esimerkiksi veroja maksoivat vain heikoimmat. ’Abd al-Rahman halusi modernisoida maansa luomalla suoraan hallitsijan alaisen byrokratian ja ensisijaisesti hallitsijalle uskolliset asevoimat. Toimet olivat selvästi heimojen autonomian vastaista ja uudistukset synnyttivät odotetusti kiivasta vastarintaa. Heimot olivat kuitenkin myös kykenemättömiä laajaan yhteistyöhön keskenään ja ’Abd al-Rahman saattoi kukistaa eri heimot yksitellen. Ensin ’Abd al-Rahman kukisti kilpailijansa, kuten Muhammad ’Aijub Khanin vallaten Kandaharin ja Heratin. Valtakautensa aikana hän teki kaikkiaan noin neljäkymmentä sotaretkeä Afganistanin heimojen kukistamiseksi. Jalalabadin alueen kukistettujen šinwari-paštujen kapinallisten pääkallot koottiin suureksi torniksi ja yhtä verisesti kukistettiin toisen afgaanisodan sankarin Din Muhammadin Ghelzaiden keskuudessa nostattama kapina vuonna 1887. Myös omien kaaniensa johtamien uzbekkien kapina kukistettiin vuonna 1888. Vuosina 1891–1893 Hazaradžatin šiialaiset hazarat kukistettiin verisessä sodassa. Vuonna 1897 kukistettiin vielä pakanallinen Kaferestan eli sittemmin Nurestan. Nurestanilaiset pakkokäännytettiin islamiin. Emiirin otteista vaikuttuneet britit antoivat hänelle lempinimen "Rautaemiiri". ’Abd al-Rahman itse arvioi vuonna 1894 120 000:n afgaanin saaneen surmansa hänen sotaretkillään.
Hallintoa ruvettiin pystyttämään brittien maksamien avustusten tuella. Kabuliin perustettiin hallintovirastoja, jotka vastasivat ministeriöitä. Maakuntiin asetettiin palkattuja virkamiehiä, kun samalla paikalliset päälliköt ja uskonnolliset johtajat työnnettiin aluehallinnon ulkopuolelle. Armeijan luomiseksi otettiin käyttöön asevelvollisuus niin sanotun kahdeksan perheen järjestelmällä. Yhden perheen oli annettava poika asevelvollisuutta suorittamaan ja seitsemän muuta maksoivat verojen kautta tämän ylläpidon. Tärkeä osa ’Abd al-Rahmanin vallankäyttöä olivat myös väestönsiirrot. Ghlezaiden heikentämiseksi 10 000 heistä siirrettiin pohjoiseen tadžikkien ja uzbekkien maille. Vihamielisessä ympäristössä Ghelzaiden olisi pakko turvautua keskushallintoon levottomuuksien mahdollisesti syttyessä. Islam pyrittiin nostamaan yhdistäväksi ideologiaksi. Šaria-lakiin pohjautuva lakikoodisto korvasi paikalliset perinnelait. Uskonoppineet otettiin valtion palkkalistoille heidän riippumattoman asemansa päättämiseksi. Hallinnon uudistaminen oli pitkälti mahdollista, koska ’Abd al-Rahmanin asema oli suojassa ulkoisilta uhilta. Brittien kanssa solmittu Gandamakin sopimus takasi brittien avun Venäjän mahdollisen hyökkäyksen varalta. Vastineeksi briteille jouduttiin kuitenkin tekemään myönnytyksiä. Yksi tällainen vastahakoisesti tehty myönnytys oli taipuminen Henry Mortimer Durandin vetämään Durand-linjaan, joka muodosti sittemmin Afganistanin ja Brittiläisen Intian välisen rajan, vaikka raja leikkasikin vapaasti esimerkiksi kylien ja klaanien alueita, sekä laidunalueita ja vaellusreittejä. Rajakiistoja oli myös lännessä. Venäläiset olivat levittäneet vaikutusvaltansa turkmeenien alueille. Venäläisten kanssa syttynyt Pandždihin kriisi oli johtaa sotaan, mutta asia selvitettiin lopulta diplomatian keinoin. Pandždihin keidas menetettiin venäläisille, mutta tärkeämpi Herat säilytettiin afgaanien käsissä.
’Abd al-Rahman kuoli Kabulissa 1. elokuuta 1901. Myöhemmin hänet haudattiin samaan kaupunkiin. Hänen seuraajakseen julistettiin hänen poikansa Habib Allah Khan ja nyt ensimmäistä kertaa pitkään aikaan Afganistanin historiassa vallanvaihdos sujui ilman ennen tyypillistä sisällissotaa eri kilpailijoiden välillä. Jälkeensä ’Abd al-Rahman oli jättänyt nykyaikaisen valtion perustan, jonka rajat oli varmistettu kansainvälisten sopimusten kautta. Hänen seuraajiensa onnistui myös irtautua brittien kontollista ja saavuttaa maalleen täysi itsenäisyys myös ulkopolitiikka koskien.