hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Nee!
Nee! on levy-yhtiö Woimasoinnun ja ramopunk.comin 10-vuotisjuhlalevy, joka julkaistiin 27. joulukuuta 2012. Se sisältää kappaleita punkyhtyeiltä Häiriköt, Psykoterapia, Ratpack ja V-osasto.
Levyn kansikuvan on toteuttanut Jyrki Salmijärvi.
Hämeen Maa
Hämeen Maa oli Hämeenlinnassa ja Tampereella vuosina 1922–1929 ilmestynyt maalaisliiton sanomalehti.
Maalaisliiton Etelä-Hämeen piirin perustama "Hämeen Maa" ilmestyi enimmän aikaa Tampereella, mutta levisi etupäässä Hämeenlinnan seudulle ja Uudellemaalle. Se teki konkurssin pulakauden alkaessa. Aluksi kerran, vuodesta 1923 lähtien kolmesti ja vuodesta 1927 neljästi viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajina työskentelivät Aaretti Hovi (1922), A. V. Nieminen (1922), Janne Mäkinen (1923), Heikki Kokkonen (1924), Eino Aapo Aaltio (1924–1925) ja Vihtori Kivimäki (1925–1929).
Siirtotyö
Siirtotyö tarkoittaa toisessa valtiossa tehtyä työtä ilman, että asettuu toiseen maahan pysyvästi. Oleskelun tarkoituksena on rahan ansaitseminen, ei esimerkiksi opiskelu. Siirtotyö on siirtolaisuuden muoto. Siirtotyötä tekeviä kutsutaan siirtotyöntekijöiksi, siirtotyöläisiksi tai vierastyöläisiksi. Siirtotyöläisillä ei ole samoja oikeuksia kuin maahan pysyvästi asettuneilla siirtolaisilla.
Ulkomaille muuttoon ajaa tavallisesti kotimaan työttömyys tai huono palkka. Euroopan rikkaimmissa maissa asuvat siirtotyöläiset lähettävät vuosittain rahaa kotimaihinsa 97 miljardin euron arvosta.
Qatarin kuningaskunta toimii lähes täysin siirtotyöläisten voimin. sillä 88% maan väestöstä on siirtotyöntekijöitä. Heidän asemansa on erittäin huono. Heille ei myönnetä maan kansalaisuutta ja työolot ovat surkeat. Työntekijät eivät saa vapaasti lähteä maasta, vaan tarvitsevat työnantajansa luvan. He eivät saa sairausvakuutusta, työturvallisuus on lähes olematon ja passien takavarikointi on yleistä, vaikka se on nykyisin laitonta. Esimerkiksi piittaamattomuus työturvallisuudesta johti vuonna 2013 vain kahden kuukauden aikana 44 nepalilaistyöläisen kuolemaan. Palkka jätetään yleensä ensimmäisen puolen vuoden aikana maksamatta keräten se vakuussummaksi, jotta työntekijä joutuu työnantajastaan riippuvaiseksi.
Työsuojeluviranomaiset eivät ole riippumattomia, sillä kaikki 150 työsuojeluviranomaista ovat ulkomaalaisia, joten he ovat itsekin vaarassa menettää asuntonsa, jos he ärsyttävät hallitusta.
Haminan Varuskuntakerho
Haminan Varuskuntakerho on Haminassa sijaitseva rakennus, joka valmistui vuonna 1863. Rakennuksen suunnitteli Theodor Decker alun perin kadettikoulun johtajan asunnoksi. Tyyliltään rakennus edustaa lähinnä uusgotiikkaa.
Rakennukseen muutti ensimmäisenä kenraalimajuri Edvard Gustaf af Forselles. Haminan kadettikoulu lakkautettiin vuonna 1903, jolloin johtajan asunto muutettiin venäläisen rykmentin esikunnaksi ja upseerikerhoksi, missä käytössä se oli vuoteen 1917 asti. 1920-luvulta lähtien rakennus toimi Haminan Upseerikerhona. 1990-luvun alussa valmistuneen remontin suunnitteli Tuomo Suomalainen. Vuonna 2003 Haminan Upseerikerho muuttui Haminan Varuskuntakerhoksi.
Sade (kirja)
Sade () on Ulla-Lena Lundbergin vuonna 1997 kirjoittama romaani afrikkalaisesta näkökulmasta. Sen on suomentanut Leena Vallisaari ja julkaissut Gummerus.
Lundberg on saanut kirjallisuuden Finlandia-palkinnon jopa omaelämäkerrallisella teoksellaan Jää vuonna 2012. Kökarilainen Lundberg on tutustunut myös Afrikkaan, josta hän on tehnyt muitakin teoksia. "Sade" kertoo saneista ja heidän ikiaikaisesta vuotuisesta taistelustaan sateen puolesta samaaniensa avulla ja toisaalta hyväntahtoisesta pohjoismaisesta vesi-insinööriajattelusta kehitysyhteistyön piirissä. Jälkimmäisessä suhteessa hän on jopa tavallaan Hannu Raittilan edelläkävijä.
Heikki Pursiainen
Heikki Pursiainen (s. 1974) on suomalainen ekonomisti. Hän on työskennellyt lokakuusta 2017 yhteiskunnallisen MustRead-digimedian sisältöjohtajana.
Vuosina 2015–2017 Heikki Pursiainen toimi Ajatuspaja Liberan tutkimusjohtajana.
Pursiainen opiskeli taloustiedettä Helsingin yliopistossa ja väitteli valtiotieteiden tohtoriksi vuonna 2005 otsikolla "Consistent Aggregation Methods and Index Number Theory". Vuodesta 2011 Pursiainen on työskennellyt erikoistutkijana Valtion taloudellisessa tutkimuskeskuksessa julkisten palvelujen ja kilpailututkimuksen parissa. Pursiainen on myös toiminut erikoistutkijana Turun yliopiston Julkisen valinnan teorian huippuyksikössä sekä Kilpailuvirastossa.
Pursiainen kirjoittaa yhdessä Tuukka Saarimaan kanssa "Asiaton lehdistökatsaus" -blogia.
Pursiaisen isä on entinen kansanedustaja Terho Pursiainen.
Afrikan kielet
Afrikan kielet kuuluvat pääasiassa usein neljään kielikuntaan: afroaasialaisiin kieliin, nilosaharalaisiin kieliin, nigeriläis-kongolaisiin kieliin ja khoisankieliin. Lisäksi Madagaskarin saarella puhutaan austronesialaista kieltä malagassia, ja eri puolilla Afrikkaa puhutaan indoeurooppalaisia kieliä, jotka tulivat maanosaan eurooppalaisen kolonialismin mukana. Afrikassa puhutaan yhteensä noin kahta tuhatta kieltä. Sitä paitsi Itä-Afrikassa puhutaan myös muutamia isolaattikieliä, jotka eivät kuulu mihinkään laajempaan kielikuntaan.
Afroaasialaisia eli seemiläis-haamilaisia kieliä puhutaan koko Pohjois-Afrikassa sekä Saharan eteläpuolella Keski- ja Itä-Afrikassa. Suurin kieli on arabia, jota puhutaan laajalti myös Lounais-Aasiassa. Muita merkittäviä afroaasialaisia kieliä ovat Luoteis-Afrikan berberikielet, Nigerian hausa, Etiopian amhara ja oromo sekä somali. Myös muinainen egyptin kieli sekä siitä kehittynyt, kirkollisessa käytössä nykypäivään saakka säilynyt koptin kieli kuuluvat afroaasialaisiin kieliin.
Nilosaharalaisia kieliä puhutaan Saharan eteläpuolisen Afrikan koillisosissa ja eteläisen Saharan alueella. Kieliä on noin 200 ja puhujia yhteensä 35 miljoonaa. Kaikki tutkijat eivät kuitenkaan ole yksimielisiä siitä, ovatko kaikki nilosaharalaiset kielet sukua toisilleen vai johtuvatko niiden yhteiset piirteet varhaisista ja pitkäaikaisista kontakteista eri kieliyhteisöjen välillä.
Nigeriläis-kongolaisia kieliä puhutaan laajalla alueella Saharan eteläpuolella Länsi-Afrikan Senegalista Etelä-Afrikkaan asti. Nigeriläis-kongolainen kielikunta on kielten määrällä maailman suurin kielikunta, ja siihen kuuluu noin 1500 kieltä. Nigeriläis-kongolaisia kieliä puhuu yhteensä 360 miljoonaa ihmistä. Tärkein alaryhmä on bantukielet, joihin kuuluu esimerkiksi swahili, joka on Itä-Afrikan lingua franca.
Khoisankieliä puhutaan lounaisessa Afrikassa. Niiden omalaatuisin piirre on naksausäänteet, jotka niiden lisäksi esiintyvät vain joissakin eteläisimmissä bantukielissä, joihin ne ilmeisesti ovat levinneet khoisankielten vaikutuksesta. Osa khoisankielistä on katoamassa tai jo kadonnut, ja suurimmalla osalla on korkeintaan muutama tuhat puhujaa. Suurin khoisankielistä on Namibian khoekhoe. Khoisankielten puhuma-alue oli ennen vanhaan todennäköisesti paljon nykyistä suurempi.
Tansaniassa puhutaan myös hadzan ja sandawen kieliä. Ne ovat isolaattikieliä, joiden ei ole voitu todistaa olevan sukua millekään muulle kielelle tai toisilleen. Aikaisemmin nekin on luettu khoisankieliin. Isolaattikieliä ovat todennäköisesti myös Etiopiassa puhutut birale ja mekejir, jota tosin on arveltu myös nilosarahalaiseksi, Nigerian jalabe ja Ugandan oropom sekä Nubian muinaisen kuningaskunnan kieli meroe.
Indoeurooppalaisista kielistä tärkeimpiä Afrikassa ovat englanti, ranska ja afrikaans. Varsinkin englanti ja ranska mutta myös portugali ovat monissa Afrikan valtioissa virallisen kielen asemassa, vaikka niillä on siellä jokseenkin vähän äidinkielisiä puhujia.
Pat Mills
Pat Mills (s.1949) on brittiläinen sarjakuvien käsikirjoittaja ja editoija, joka tunnetaan parhaiten 2000 AD -sarjakuvalehden perustajana sekä science fiction ja fantasia -aiheisten sarjakuvien käsikirjoittajana.
Mills työskenteli sarjakuvien käsikirjoittana ja editoijana vuosien 1970-1976 aikana, jolloin hänen tuotantoonsa kuului muun muassa Action.
Vuonna 1977 Mills perusti viikoittain julkaistun 2000 AD science fiction -aiheisen sarjakuvalehden. Tuolloin hän käsikirjoitti useita Judge Dreddin alkuajan sarjakuvista.
Millsin käsialaa ovat useat science fiction -aiheiset sarjakuvat, kuten Nemesis, Requiem Chevalier Vampire, Sláine sekä ABC Warriors.
Mahindra Group
Mahindra Group on suuri kansainvälinen intialainen monialayritys. Siihen kuuluu kymmeniä tytäryrityksiä, joista seitsemän on pörssilistattuja yhtiöitä. Konsernin palveluksessa on yli 180 000 työntekijää yli sadassa eri maassa. Mahindra Groupin liikevaihto oli noin 16,9 miljardia dollaria. Konserni on esimerkiksi maailman suurin traktorivalmistaja, Intian suurimpia autoteollisuusyriyksiä ja yksi Intian suurimmista tietotekniikka-alan yrityksistä. Konsernin tavoittena on nostaa Mahindra vuoteen 2021 mennessä maailman 50 arvostetuimman brändin joukkoon.
Tytäryhtiöistä liikevaihdoltaan suurin on Mahindra & Mahindra. Se on Forbes Global 2000 -listattu autoteollisuuskonserni. Yhtiön pääkonttori on Mumbaissa ja toimitusjohtaja on Anand Mahindra. Autoteollisuuskonsernin liikevaihto oli 11,61 miljardia dollaria ja yhtiön palveluksessa oli 19 427 työntekijää (2014). Mahindra & Mahindra luokiteltiin vuonna 2015 Intian 18. ja maailman 814. suurimmaksi julkiseksi osakeyritykseksi. Joulukuussa 2015 uutisoitiin Mahindra & Mahindra ostavan maailmankuulun italialaisen ajoneuvosuunnitteluyritys Pininfarinan. Maaliskuussa 2016 uutisoitiin Mahindra & Mahindran ostavan 35 prosentin osuuden suomalaisesta leikkuupuimurivalmistaja Sampo-Rosenlewistä ja aloittavan tuotannollisen yhteistyön suomalaisyrityksen kanssa.
Toinen erittäin merkittävä Forbes Global 2000 -listattu tytäryhtiö on Tech Mahindra (Forbesin listan 1729. sijalla 2015), joka lukeutuu Intian suurimpiin IT-teollisuuden yrityksiin. Vuonna 2014 yhtiö teki 3,5 miljardin dollaria liikevaihtoa. Yhtiön palveluksessa on 84 000 työntekijää.
Muita pörssilistattuja tytäryrityksiä ovat Mahindra CIE Automotive, Mahindra & Mahindra Financial Services, Mahindra Holidays & Resorts India, Mahindra Lifespace Developers ja eteläkorealainen Ssangyong Motor. Mahindra Holidays & Resorts India -yhtiö nousi kesällä 2014 uutisiin Suomessakin sen ostettua suomalaisen Holiday Club Resorts -lomaosakeketjun osake-enemmistön.
Luxorin obeliski
Luxorin obeliski on Egyptin Luxorista tuotu obeliski Pariisin Place de la Concorde -aukiolla. Punagraniittinen obeliski on 22,83 metriä korkea ja painaa 227 tonnia. Se on alkuperäiseltä iältään Pariisin vanhin muistomerkki ja sijaitsee niin sanotulla Axe historique -kaupunkiakselilla.
Kyseessä on alkujaan toinen kahdesta Ramses II:n aikana 1200-luvulla eaa. pystytetystä obeliskista, jotka sijaitsivat Luxorin temppelin edustalla. Ne olivat suurimmat Ramses II:n aikana pystytetyt obeliskit. Obeliskin kyljessä olevat hieroglyfit kuvaavat Ramses II:n ja Ramses III:n valtakausia.
Ranskan kuningas Kaarle X halusi Pariisiin egyptiläisen obeliskin ja pyysi kuuluisaa egyptologia Jean-François Champollionia tiedustelemaan mahdollisuuksia sellaisen hankkimiseen. Vuonna 1830 Egyptin hallitsija Muhammad Ali tarjosi Ranskalle Luxorin obeliskeja. Kuljetuksen kalleuden vuoksi Ranska päätti ottaa niistä vain toisen, jonka sijoituspaikaksi valittiin Pariisin Place de la Concorde. Obeliskin kuljetus Luxorista Pariisiin annettiin insinööri Apollinaire Lebas’n tehtäväksi. Obeliskin kuljettamiseksi suunniteltiin erityinen "Luxor"-niminen alus, joka kuitenkin juuttui paluumatkalla syksyllä 1831 Niilin suistoon yli vuoden ajaksi. Vuonna 1833 "Luxor" hinattiin Aleksandriasta Välimerta ja Seineä pitkin Pariisiin "Sphinx"-nimisellä höyrylaivalla, mikä kesti lähes vuoden. Obeliski paljastettiin lopulta nykyisellä paikallaan aukion keskellä 25. lokakuuta 1836. Paljastustilaisuuteen osallistui noin 200 000 ihmistä.
Obeliskin jalustaan on kaiverrettu kuvallinen selostus sen pystyttämisessä käytetyistä menetelmistä. Place de la Concordelle rakennettiin 1830-luvulla myös arkkitehti Jacques Ignace Hittorffin suunnittelemat kaksi suurta suihkulähdettä ja kahdeksan Ranskan kaupunkeja edustavaa kivimuistomerkkiä, jotka ympäröivät symmetrisesti obeliskia. Vastalahjana Luxorin obeliskista Ranskan kuningas Ludvig Filip I lahjoitti myöhemmin Egyptille suuren kellon, joka sijaitsee nykyäänkin Kairossa Muhammed Alin moskeijan kellotornissa. Ranskalla oli edelleen virallisesti oikeus myös Luxoriin jääneeseen toiseen obeliskiin, kunnes Ranskan presidentti François Mitterrand symbolisesti ilmoitti Ranskan luopuvan siitä.
Luxorin obeliskin alkuperäinen kärki on luultavasti varastettu 500-luvulla eaa. Egyptologi Christiane Desroches Noblecourtin aloitteesta Ranskan viranomaiset sijoittivat vuonna 1998 obeliskin huipulle uuden kullatun kärjen.
Obeliskin kunnon arvellaan kärsineen ilmansaasteiden vuoksi Pariisin sijoittamisen jälkeen enemmän kahdessa vuosisadassa kuin sitä edeltäneiden yli kolmen tuhannen vuoden aikana Egyptissä.
Ivar Gordie
Ivar Sune Gordie (7. maaliskuuta 1853 Mustasaari – 22. syyskuuta 1921 Helsinki) oli suomalainen upseeri, joka toimi muun muassa Helsingin poliisipäällikkönä ja Hämeen läänin kuvernöörinä. Sotilasarvoltaan hän oli eversti.
Gordie valmistui Helsingin junkkarikoulusta vuonna 1873 ja palveli sen jälkeen Aunuksen jalkaväkirykmentissä vuoteen 1880 ja Hämeenlinnan tarkkampujapataljoonassa 1880–1891. Tämän jälkeen hän toimi Helsingin poliisimestarina, kunnes Gordie erotettiin ensimmäisen sortokauden aikana 1901. Seuraavaksi hän työskenteli Suomen kaupunkien yleisen paloapuyhtiön palveluksessa vuoteen 1906 saakka, jolloin Gordie nimitettiin Hämeen läänin kuvernööriksi. Hoidettuaan virkaa vuoteen 1910 hän työskenteli vielä Helsingin köyhäinhuollon lastenhoidontarkastajana kuolemaansa saakka.
Hämeenlinnan kaupunginvaltuustoon Gordie kuului vuodet 1888–1891. Myöhemmin hän toimi Helsingin köyhäinhoitohallituksen ja kasvatuslautakuntien puheenjohtajana.
Vuoden 1905 suurlakon aikana myös suurin osa Helsingin poliisilaitoksesta meni mukaan lakkoon, minkä jälkeen järjestyksenvalvontaa varten perustettiin työläisistä muodostettu kansalliskaarti. Gordie ryhtyi perustuslaillisten pyynnöstä kokoamaan ylioppilaista ja polyteekkareista koottua suojakaartia, joka pian liittyi osaksi kansalliskaartia. Porvarit halusivat hänet myös koko kaartin johtoon, mutta valituksi tuli työläisten kannattama Johan Kock. Tämä vastasi kansalliskaartin yleistason päätöksistä, Gordien järjestäessä sen toimintaa yksityiskohtaisemmin.
Gordien alistaminen Kockin käskyvaltaan aiheutti porvariston keskuudessa eripuraa, ja lakon loppuvaiheessa hänet yritettiin syrjäyttää. Gordie kuitenkin kieltäytyi astumasta kansalliskaartin johtoon ilman työväestön tukea. Lopulta perustuslailliset ja ylioppilaat kokosivat yhteisen suojakaartin, josta myöhemmin muodostui Suojeluskunta. Gordieta pyydettiin myös uuden suojakaartin johtoon, mutta hän kieltäytyi tästäkin tehtävästä havaittuaan sen järjestyksenvalvonnan sijasta olevan tarkoitettu lähinnä väkivaltaisuuksiin.
Gordien puoliso oli vuodesta 1873 Aina Wilhelmina Ascholin (k. 1933).
Sampo-kirja
Sampo-kirja on Kustannusosakeyhtiö Mantereen julkaisema Kulosaaressa sijainneen Wihurin tutkimuslaitoksen askartelukirja vuodelta 1946, ja siitä on otettu ainakin neljä painosta. Kirjan on toimittanut Alvar Wilska, ja se perustuu Wihurin tutkimuslaitoksen kesällä 1945 julkaisemaan kilpailuun, johon rahat luovutti Jenny ja Antti Wihurin säätiö. Kilpailu oli tarkoitettu keksijäehdokkaille, ja teoksessa julkaistiin ehdotuksista kiinnostavimpia riippumatta siitä olivatko ne päässeet varsinaisessa kilpailussa palkinnoille. Nuorimpina ehdokkaina oli koulupoikia, ja joitain heidänkin ehdotuksistaan pääsi askartelukirjaan.
Teoksessa on yli sata askarteluohjetta, ja niiden kirjo on suuri. Mukana on muun muassa mesimarjan jalostus, perunan tärkkelysmittari ja katkenneen kamman uudistaminen, mutta myös näkötorni kaloille, kuusenoksahygrometri, soittimia kuten kantele, puhelin, sähköleimasin, tuulilataajan rakentaminen, tahtimoottoreita ja jopa rahan ansaitsemiskeinoja. Lisäksi teokseen on sijoitetettu teknisiä tietoja ja mittayksiköiden muuntotaulukoita. Teos on kuvitettu.
Myrskyn jälkeen (kirja)
Myrskyn jälkeen on Kalle Päätalon "Koillismaa" -sarjan neljäs osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1965 Gummeruksen kustantamana. Kirjasta on otettu uudelleenpainos vuonna 2012.
Kirja sijoittuu sodan jälkeiseen Suomeen. Kosti Mäkinen palaa vaimonsa ja poikiensa kanssa Tampereelta takaisin Sääskilammille. Selkosten asukkaiden usko parempaan tulevaisuuteen on kasvamassa, vaikka ruoka on vähissä ja rakennustarvikkeista on pulaa.
Kansan Tahto (1921–1923)
Kansan Tahto oli Oulussa vuosina 1921–1923 ilmestynyt SDP:n sanomalehti.
Oululaisen "Pohjan Kansan" jouduttua vasemmistoradikaalien haltuun sosiaalidemokraatit päättivät perustaa oman lehden. Sen nimeksi otettiin sisällissotaa edeltänyt "Kansan Tahto". Kolmesti viikossa ilmestynyt uusi lehti oli uutisvälineenä heikko ja levikiltään pieni. Se lopetettiin tappiollisena vuoden 1923 alussa. Jatkajaksi perustettiin seuraavan vuoden alussa "Pohjolan Työmies".
Kansan Tahto Oy:n julkaiseman lehden päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät I. V. Korkeakangas (1922) ja Väinö Jousi (1922–1923). Toimittajia olivat Tyko Varto ja Yrjö Oksanen.
Mustan lumen talvi
Mustan lumen talvi on Kalle Päätalon "Koillismaa" -sarjan viides ja samalla päätösosa. Teos on ilmestynyt vuonna 1969 Gummeruksen kustantamana. Kirjasta on otettu uudelleenpainos vuonna 2013.
Teos on käännetty englanniksi vuonna 2002 nimellä The winter of the black snow.
Muutosten aika on tullut Koillismaahan. Televisio, tiet ja ajoneuvot ovat pienentäneet maailmaa. Voivuoret kasvavat ja peltoja laitetaan pakettiin. Vanhusten turvaksi on kansaneläke. Vaikka nälkä ja puute ovat kadonneet, eivät huolet häviä. Maahan satanut oudonvärinen lumi koituu porojen kohtaloksi ja tuhoaa satoja. Työn perässä yhä useampi lähtee Ruotsiin ja naulaa laudat ikkunoidensa eteen. Sammalsuon perhe sopeutuu kuitenkin uuteen aikaan ja seuraavan sukupolven usko tulevaisuuteen on vahva.
Edvin Laineen elokuva Ruskan jälkeen vuodelta 1979.
Pohjolan Työmies
Pohjolan Työmies oli Oulussa vuosina 1924–1937 ilmestynyt SDP:n sanomalehti. Huhtikuussa 1925 sen nimenä oli vähän aikaa "Työmies".
Vasemmistoradikaalin "Pohjan Kansan" tultua lakkautetuksi sosiaalidemokraatit päättivät jälleen yrittää oman lehden julkaisemista. "Pohjolan Työmies" oli edeltäjänsä "Kansan Tahdon" tavoin kannattamaton, mutta puolueella ei poliittisista syistä ollut varaa antaa sen lakata. Tilannetta ei helpottanut edes "Pohjan Kansan" jatkajan "Pohjan Voiman" lakkauttaminen vuonna 1930, ja vuonna 1933 "Pohjolan Työmies" teki konkurssin. Sen julkaisemista kuitenkin jatkettiin päätoimittaja Arvi Turkan nimissä. Vuonna 1936 sosiaalidemokraatit ja kansanrintamataktiikkaan siirtyneet kommunistit sopivat yhteisen "Pohjolan Työ" -lehden perustamisesta.
"Pohjolan Työmies" ilmestyi aluksi kuudesti, vuonna 1926 vähän aikaa kahdesti, sen jälkeen kolmesti ja vuodesta 1933 lähtien jälleen kahdesti viikossa. Lehden tilaajamäärä oli 1 000–1 500 kappaletta. Sen päätoimittajina työskentelivät Reinhold Sventorzetski (Svento, 1924), Kalle Hautala (1924–1925 ja 1928–1931), E. O. J. Kotiranta (1925–1926), Edvard Huttunen (1926–1928) ja Arvi Turkka (1931–1937).
Paratiisisaaren vangit
Paratiisisaaren vangit on Arto Paasilinnan kirjoittama romaani. Teos ilmestyi vuonna 1974 ja sen kustansi Weilin+Göös. Kirja on käännetty ranskaksi 1999 (Prisonniers du paradis) ja ruotsiksi 2010 (Paradisets fångar).
YK:n vuokraama lentokone haaksirikkoutuu myrskyssä Melanesian merialueella. 26 miestä ja 26 naista pelastautuu autiolle saarelle, mukana on suomalaisia metsätyömiehiä ja kätilöitä sekä ruotsalaisia terveyssisaria, muutama lääkäri, lehtimies sekä brittiläisen koneen miehistö.
Elämä saarella alkaa ankeasti, on liian kuuma ja ruokaa ei ole lainkaan. Koneen hylystä saadaan nostettua muun muassa ehkäisyvälineitä, kirveitä ja puukkoja. Pian käy selville, että saaren sisäosissa on käynnissä sota, ja ylitsepääsemätön vuoristo erottaa ranta-alueet siitä. Yhteisössä syntyy niin kieli- kuin poliittisia ja uskonnollisia riitoja. Vähitellen opitaan elämään saarella, hankkimaan ravintoa ja tekemään suojia. Rakastellaan, juhlitaan ja työskennellään ankarasti suunnitellen pelastautumista mitä mielikuvituksellisimmilla tavoilla.
Nakolinna
Nakolinna on Varsinais-Suomessa Paimion Korkeakylässä sijaitseva linnavuori.
Linnavuori sijaitsee Paimion kirkosta 2,6 kilometriä luoteeseen peltojen rajamalla suuressa metsäsaarekkeessa, jonka korkeinta kohtaa kutsutaan Nakolinnanmäeksi. Se sijaitsee saarekkeen pohjoispäässä kohdassa, jossa yhdystie 2341 kaartaa sen vierestä. Mäki kohoaa yli 40 metriä ympäröiviä peltoja korkeammalla ja mäki on pohjois- ja itäsivuiltansa jyrkkä. Sen sijaan etelään ja länteen rinteet viettävät loivasti. Vuori on kooltaan 200×200 metriä ja sen kallioisella lakialueella sijaitsee lakia kiertävä lähes katkeamaton ja rakentamaton kivivalli. Kiviä on vallissa 2–4 kerrosta, jolloin se yltää lähes metrin korkeuteen. Vain linnan koilliskulmassa ei ole vallia, mutta siellä linnoitus on luoksepääsemätön. Linnapihan suuruus on noin neljä hehtaaria. Vallien kivikko on kerätty vuoren luontaisesta muinaisesta rantakivikosta.
Ilmeisesti metsänhoidollisista syistä etelärinteen valliin on tehty traktorin mentävä aukko. Linnavuoren luoteisrinteen yläosassa sijaitsee vanha lahonnut hyppyrimäki, jota tehtäessä vallikiveystä on poistettu. Hyppyrimäki on osittain vallin päällä.
Linnavuorella on suoritettu arkeologinen kaivaus vuonna 1979 (Jukka Luoto). Muut tutkimukset, jotka ovat olleet pintapuolisi,ja ne on tehty vuosina 1927 (Allan Lindroos) ja 2005 (Eeva Raike).
Kaistale eteläistä kivivallia on tutkittu ja vallin alta paljastui hiiltynyttä puuta ajalta 400–500 jaa., joka sijoittuu rautakauden kansainvaellusajalle. Mäelle tehtyjen koekuopista ei löytynyt ihmistoiminnasta syntyviä jälkiä, joten linnapihalla on tuskin ollut asuttu. Nakolinnan varustuksia on vuosien varrella hävitetty. Lähiseudun kylien asukkaiden on kerrottu vierittäneen varustusten kiviä alas sekä tarpeen vaatiessa särkeneen niitä rakennustarpeiksi.
Nakolinnaa on hoidettu vuodesta 1990 lähtien. Toimenpiteitä on toistettu ainakin vuosina 1990–1995 ja 1997 (Teija Tiitinen, Henrik Asplund ja Satu Hirvonen-Mikkonen). Kohteelle johtaa vihreäpäisin puupaaluin merkitty polku. Kulku linnavuorelle tapahtuu jyrkkää rinnettä nousten.
Paimiossa sijaitsee Nakolinnan lisäksi myös kaksi muuta linnavuorta, Rekottilan linnavuori sekä Ruokolinna.
Mattila (Lappeenranta)
Mattila on Lappeenrannan kaupunginosa ja tilastoalue. Se sijaitsee kaupungin eteläisellä alueella valtatie 6:n eteläpuolella noin kolmen kilometrin päässä keskustasta.
Kaupunginosa on Ihalaisen vanhan maarekisterikylän mailla, ja se on saanut nimensä alueella olleesta Matinsuosta. Mattilasta tuli osa Lappeenrantaa välirauhan aikana vuoden 1941 alussa, mitä ennen se kuului Lappeeseen. Vuoden 1932 esikaupunkiliitoksessa Mattila sekä Mäntylä, Kuusela ja Ihalainen olivat jääneet vielä kaupungin rajojen ulkopuolelle, mutta Ihalaisen kaivoksen toiminnan laajenemisen vuoksi uusi liitos nähtiin pian tarpeelliseksi. Mattilan ensimmäinen asemakaava hyväksyttiin kaupunginvaltuustossa 12. toukokuuta 1947. 1960-luvulle asti Mattilaa ja sen eteläpuoleista Mäntylää käsiteltiin vielä yhtenä kaupunginosana, kunnes Mäntylästä tuli erillinen kaupunginosa vuonna 1967. Mattilan asutus on yhtenäistä pientaloasutusta, ja se on rakentunut 1940- ja 1960-luvuilla. Mattilan tilastoalueella on 743 asukasta.
Kaupunginosan eteläosassa on Mattilanlampi, joka syntyi 1950-luvulla sorakuopan täytyttyä pohjavedellä. Lammen rannalla on julkinen uimaranta, pallokenttä ja muita liikuntapaikkoja. Muut lähimmät julkiset ja kaupalliset palvelut ovat Mäntylässä kaupunginosien rajan tuntumassa.
Valtatie 6:n Mattilan eritasoliittymä, joka on Lappeenrannan tärkein sisääntuloväylä, sijaitsee kaupunginosan koillisnurkassa. Mattilan ja Mäntylän länsipuolella on Laukkarata, yksi Maasotakoulun lähiharjoitusalueista. Valtatie 6:n tuntumassa on kolme venäläisten sotavankien hautausmaata, joista kaksi on Mattilan kaupunginosan rajojen sisäpuolella.
Kaupunginosaa rajaavat valtatie 6 pohjoisessa, seututie 387 eli Vaalimaantie idässä, Mattilanlampi ja Mattilantien ja Kurjentien risteys etelässä ja Laukkarata lännessä. Mattilan naapurikaupunginosia ovat Lentokenttä, Kesämäki, Reijola, Ihalainen ja Mäntylä.
Mikroverenkierto
Mikroverenkierto tarkoittaa verenkiertoa pienimpien verisuonten tiheässä verkostossa. Siellä tapahtuu noin 74 % verenkierrosta. Mikroverenkierto kuljettaa kudoksiin happea ja ravinteita ja kuljettaa pois hiilidioksidia ja kuona-aineita. Happi ja ravintoaineet siirtyvät hiusverisuonien seinämän läpi solujen hyödynnettäväksi.
Kantonin oopperatalo
Kantonin oopperatalo () on oopperatalo Kantonin kaupungissa Kiinan Guangdongin maakunnassa. Britannianirakilaisen arkkitehdin Zaha Hadidin suunnittelema rakennus avattiin vuonna 2011.
Pohjan Voima
Pohjan Voima oli Oulussa vuosina 1924–1930 ilmestynyt vasemmistoradikaali sanomalehti.
Viranomaisten elokuussa 1923 lakkauttaman "Pohjan Kansan" kirjapaino vapautui takavarikosta kesällä 1924, jolloin SKP:n ohjaamat vasemmistoradikaalit perustivat sen jatkajaksi "Pohjan Voiman". Lehden nimellisenä julkaisijana toimi sen taloudenhoitaja J. H. Kanerva, jonka taustalla olivat kirjapainoyhtiö Oulun Läänin Työväen Kirjateollisuus Oy ja "Pohjan Kansan" vanha kustannusyhtiö Oy Pohjan Kansa. Kuudesti viikossa ilmestynyt "Pohjan Voima" oli kilpailukykyinen ja kohtalaisen hyvin menestynyt sanomalehti, joka kykeni julkaisemaan laajaa viikonloppunumeroa ja hankkimaan 1920-luvun lopulla sivuilleen myös kuvitusta. Sen levikki oli enimmillään yli 7 000 kappaletta. ”Työväen ja pienviljelijäin äänenkannattajaksi” julistautuneen lehden vastaavat toimittajat saivat sen kirjoittelusta useita vankeustuomioita ja vuosina 1928 ja 1930 se oli lakkautettuna muutamien kuukausien ajaksi.
Lehden vastaavina toimittajina toimivat Akseli Timonen (1924–1925), Ilmari Sormunen (1925–1928), Juho Oskari Palsa (1928), Niilo Nikkilä (1928–1929), Jonne Kuivala (1929–1930) ja Verner Kuusikko (1930). Toimituksen johdossa työskentelivät Mauritz Rosenberg (1924–1927) ja Jussi Forsman (1927–1930). Muita toimittajia olivat Paul Brander, Kaarlo Kosunen, Arvi Sänkiaho, Karl Christiansson ja Juho Kemppainen. SKP:n kirjoittajista tärkein oli nimimerkillä Talonpoika esiintynyt Santeri Mäkelä.
"Pohjan Voima" lakkautettiin muiden vasemmistoradikaalien lehtien tavoin kesäkuussa 1930. Sen jälkeen kommunistit vaikuttivat Oulussa vuosina 1932–1936 painetussa niin sanotun Muhoksen liikkeen lehdessä "Kansan Pulassa" sekä vuoteen 1935 saakka ilmestyneissä maanalaisissa lehdissä. Kirjateollisuus Oy:n kirjapaino saatiin avattua syksyllä 1937, jolloin sieltä alkoi ilmestyä kommunistien tukema sosiaalidemokraattinen "Pohjolan Työ". "Pohjan Voiman" aatteellinen jatkaja oli vuonna 1945 aloittanut "Kansan Tahto".
Kultainen nousukas
Kultainen nousukas on Arto Paasilinnan kirjoittama romaani. Teos ilmestyi vuonna 1982 ja sen kustansi WSOY.
Pienessä syrjäkylässä Sallassa syntyy kuolleena köyhän piian poika, jonka äiti hylkää. Poika ei anna periksi edes kuolemalle, vaan hänellä on kova hinku elämään ja menestykseen. Hän aloittaa raivaamaan väkisin tien kohti menestystä ja arvostusta. Liikemiehen ura alkaa jo viisitoistavuotiaana holhoojan Oulun kauppatorin lohimyyjän Siirin avustuksella. Liiketoimet alkavat valokuvausliikkeen perustamisesta ja kalan trokaamisesta Pohjois-Norjasta. Kohtalo kuitenkin puuttuu peliin liiketoiminnan kasvaessa ja kaikki on arvioitava uudelleen.
Pakkotyö
Pakkotyö tarkoittaa työtä tai palvelusta, johon ihminen pakotetaan rangaistuksen uhalla vasten tahtoaan. Orjuus, kuten velkaorjuus tai ihmiskauppa sisältää aina pakkotyötä. Varsinkin aikaisemmin, monissa maissa vielä nykyisinkin pakkotyötä on paljon käytetty lain määräämänä rangaistuksena monista rikoksista, mutta pakkotyötä teetetään maailmassa nykyisinkin paljon myös laittomasti. Pakkotyön poistamiseksi Kansainvälinen työjärjestö (ILO) on laatinut kansainvälisiä yleissopimuksia.
Pakkotyö on yleisintä säätelemättömillä ruumiillisen työn aloilla, kuten maataloudessa ja kalastuksessa, kodinhoitotyössä, rakennus-, kaivos- ja tiiliteollisuudessa, valmistus-, käsittely- ja pakkausketjussa, seksityössä ja lasten hyväksikäytössä, kaupankäynnissä ja rikollisuudessa. Pakkotyön on arvioitu olevan isoin ongelma Aasiassa ja Tyynenmeren valtioissa. Pakkotyö on vanhastaan ollut monissa maissa käytössä rangaistuksena. Se on tavallisimmin määrätty suoritettavaksi valtion tiluksilla, linnoituksissa, tehtaissa tai kaivoksissa, entisinä aikoina usein myös kaleerilaivoilla tai siirtomaissa.
Itä-Ukrainan kapinalliset ovat Donetskin kansantasavallan johdolla kertoneet kertoneet teettävänsä vangituilla ukrainalaissotilailla pakkotyötä. Ainakin 65 sotavankia on käytetty talojen rakentamiseen Ilovaiskissa Donetskin lähellä.
Euroopan neuvoston kidutuksen vastainen komitea (CPT) raportoi jo ennen sotaa pakkotyön käytöstä ukrainalaisvankiloissa vuonna 2005. Naisvankilassa vankeja oli pidetty pakkotyössä 12 tuntia päivässä. Lisäksi Ukrainassa pidätetyt olivat jatkuvassa vaarassa joutua pahoinpitelyn tai kidutuksen uhreiksi. Hallitus vastasi sulkeneensa joitain pidätyskeskuksia, uudistaneensa vankiloita ja vakuutti että rikoksista seuraisi syytteitä.
Siirtomaissa rangaistuksena suoritettava pakkotyö oli aikoinaan laajassa käytössä muun muassa Britanniassa, josta noin 161 700 vankia vuosien 1788 ja 1868 välillä siirrettiin Australiaan.
1900-luvulla useissa diktatuurivaltioissa kuten Natsi-Saksassa ja varsinkin Stalinin aikana myös Neuvostoliittossa suuri joukko vallanpitäjien poliittisia vastustajia tai sellaisiksi epäiltyjä joutui pakkotyöhön keskitysleireillä.
Ruotsissa ja siihen kuuluneessa Suomessa vuoden 1734 laki määräsi pakkotyön rangaistukseksi muun muassa rahanväärentämisestä, oikeuden tuomiokirjojen ja eräiden muiden virallisten asiakirjojen väärentämisestä, eräissä tapauksissa varkaudesta ja julkisten varojen kavaltamisesta, salavuoteudesta, mikäli tuomittujen varat eivät riittäneet siitä säädetyn sakon maksamiseen, sekä prostituutiosta. Suomessa nykyinen rikoslaki ei tunne pakkotyötä erillisenä rangaistuksena, mutta vankeuteen tuomitut ovat lain mukaan velvolliset vahvistettuna työaikana osallistumaan vankilan järjestämään ja hyväksymään toimintaan.
Rangaistuksen luontoiseen pakkotyöhön, jota ei kuitenkaan virallisesti nimitetty rangaistukseksi, voitiin Suomessa vuoteen 1987 voimassa olleen lain mukaan määrätä myös irtolaisuudesta.
Vuonna 1930 tehtiin ensimmäinen kansainvälinen yleissopimus, jonka tarkoituksena oli saada pakkotyö mahdollisuuksien mukaan poistetuksi. Sitä täydentää vuonna 1955 laadittu yleissopimus pakkotyön poistamisesta.
Kvantiiliregressio
Kvantiiliregressio on regressioanalyysin muoto, jota käytetään tilastotieteessä ja ekonometriassa. Pienimmän neliösumman menetelmä tuottaa estimaatteja, jotka estimoivat vastemuuttujan ehdollisen keskiarvon ennustavien muuttujien avulla, kvantiiliregressio puolestaan pyrkii estimoimaan ehdollisen mediaanin tai jonkun muun kvantiilin vastemuuttujalle.
Leberecht Maass
Leberecht Maass (24. marraskuuta 1863 − 28. elokuuta 1914) oli Saksan keisarikunnan laivaston kontra-amiraali ensimmäisessä maailmansodassa komentaen laivasto-osastoa Helgolandin taistelussa, jossa hän sai surmansa.
Leberecht Maass syntyi Korkenhagenissa Pommerissa. Hän liittyi Saksan keisarikunnan laivastoon 1883 ja oli vuonna 1895 torpedoveneen päällikkönä. Laivueenkomentajana hän oli vuosina 1898–1901 ja torpedo-osaston osastopäällikkö vuosina 1903–1906. Merisotakoulun johtajana Maass oli 1906–1908 ja hänet ylennettiin komentajaksi maaliskuussa 1908.
Maass oli risteilijä "SMS Freyan" päällikkönä huhtikuusta 1908 kesäkuuhun 1909, panssariristeilijä "SMS Scharnhorstin" päällikkönä maaliskuusta 1909 kesäkuuhun 1910 ja vanhan taistelulaivan "SMS Weissenburgin" päällikkönä elokuusta syyskuuhun 1910. Maass ylennettiin kommodoriksi lokakuussa 1910 ja kontra-amiraaliksi 9. joulukuuta 1913 lippulaivanaan "SMS Cöln". Ensimmäisen maailmansodan alettua hän oli torpedoveneiden komentajana sekä 2. tiedustelulaivueen komentajana.
Britannian kuninkaallisen laivaston Harwich Force yllätti 28. elokuuta 1914 Helgolandin lähistöllä Saksan keisarikunnan torpedoveneosaston, jonka avuksi saksalaiset lähettivät useita risteilijöitä, kuten Wilhelmshavenista Maassin lippulaivan "SMS Cölnin". Seuranneessa taistelussa kumpikin osapuoli kärsi tappioita. Harwich Forcen tueksi saapui kuusi Town-luokan risteilijää. 1. taistelulaivalaivueen raskaat alukset upottivat "SMS Ariadnen" ja "SMS Cölnin", jolla Lieberecht Maass sai surmansa.
Teatteri Akseli
Teatteri Akseli on vuonna 2014 perustettu ja vuoden 2015 alussa toimintansa aloittanut turkulainen harrastajateatteri.
Teatteri Akseli ry:n perustajajäsenet arvioivat loppuvuodesta 2014, että aika oli kypsä uuden harrastajateatterin perustamiselle Turkuun, ja teatteritilat löytyivät vuoden 2015 alussa osoitteesta Humalistonkatu 8 A. Keväällä 2015 uusissa tiloissa oli kaksi ensi-iltaa (Myrskyluodon Maija, Kahdeksan naista), ja toiminta jatkuu syksyllä kolmella uudella ensi-illalla (Ihmisen osa, Naisten koulu, Maanalainen armeija iskee jälleen), joista yksi avaa teatteritilan toisen näyttämön, Elinan. Yhdistys on voittoa tavoittelematon ja jäsenet toimivat harrastuspohjalta, ilman palkkiota.
Ohjelmistollaan Akseli pyrkii täydentämään Turun ja maakunnan teatteritarjontaa sekä tarjoamaan jäsenistölleen tilaisuuksia kehittää ja syventää harrastustaan ja osaamistaan. Jäseniä Teatteri Akseli ry:llä on n. 100. Teatteri Akseli tuottaa sekä kotimaisia että ulkomaisia, laadukkaita näytelmiä. Tarkoituksena on esittää sekä klassikkonäytelmiä että uudempaa tuotantoa. Mahdollisuuksien mukaan Teatteri Akseli valmistaa myös muita taide-esityksiä.
Vuonna 2016 keväällä ensi-iltoja olivat Hellyyden ehdoilla, Todellinen löytö ja Jäniksen Vuosi. Kesällä 2016 ensi-illan sai Kaikki vorot eivät tule varkaisiin. Sykysyllä 2016 ensi-iltoja olivat Sihteeriköt, Diivat ja Pieni Raha. Keväällä 2017 ensi-iltoja olivat Kattona Tähtitaivas, Täti ja minä sekä Odottamaton vieras.
Keväällä 2018 ensi-iltoja ovat Ruostetta ja timantteja, Kuilu sekä Liian paksu perhoseksi.
Teatteri on täysin esteetön huolimatta siitä, että se sijaitsee rakennuksen toisessa kerroksessa. 
Toiseen kerrokseen pääsee hissillä ja itse teatterissa kaikkialle pääsee sekä pyörätuolilla että rollaattorilla. http://www.teatteriakseli.fi
https://www.facebook.com/teatteriakseli/
https://www.youtube.com/channel/UC4EKgBOeDpeZwbQflmNUG9g
http://www.ts.fi/kulttuuri/nayttamotaide/747387/Riisuttu+Myrskyluoto
http://todellavaiheessa.blogspot.fi/2015/04/teatteri-akseli-kahdeksan-naista.html
http://www.aamuset.fi/naista-puhutaan/kulttuuri/vain-poirot-puuttuu-teatteri-akselissa
http://www.ts.fi/kulttuuri/nayttamotaide/817871/Toimivaa+perusteatteria+Ihmisen+osasta
http://www.ts.fi/kulttuuri/nayttamotaide/828397/Kompastelua+runokielen+koukeroissa
http://www.ts.fi/kulttuuri/nayttamotaide/829224/Maanalainen+armeija+kaipaa+spontaaniutta
http://www.ts.fi/kulttuuri/nayttamotaide/848131/idin+ja+tyttaren+hella+harmonia
http://www.aamuset.fi/naista-puhutaan/kulttuuri/teatteri-akselissa-ollaan-hellyyden-ehdoilla
http://www.ts.fi/kulttuuri/861544/Naytelma+ilman+kiintopistetta
Omnia (yhtye)
Omnia on Alankomaissa vaikuttava neokelttiläistä pakanallista folkmusiikkia soittava yhtye. Yhtyeen jäsenten taustat ovat vuosien varrella olleet irlantilaisia, tanskalaisia, kornilaisia, belgialaisia ja persialaisia. Musiikin rakenteet pohjaavat erilaisiin kulttuurillisiin rakenteisiin eri maailmankolkista, kuten Irlannista, Englannista, Cornwallista ja Persiasta.
Yhtye laulaa englanniksi, irlanniksi, suomeksi, saksaksi, tanskaksi, ruotsiksi, latinaksi ja hindiksi. Soittimina on kelttiläinen harppu, posetiivi, bodhrán, kitara, busuki, digeridoo, erilaisia huiluja, säkkipilli, erilaisia rumpuja ja lyömäsoittimia.
Jääkiekon naisten maailmanmestaruuskilpailut 2017
Jääkiekon naisten maailmanmestaruuskilpailut 2017 pelattiin Michiganin Plymouthissa Yhdysvalloissa.
Mestaruuden voitti kisaisäntä Yhdysvallat kaatamalla finaalissa Kanadan maalein 3–2 jatkoajalla. Suomi saavutti 12. MM-pronssimitalin voittamalla Saksan 8–0 pronssiottelussa.
Lohko-A
Lohko-B
Yhdysvaltojen Brianna Decker ja Kendall Coyne saalistivat kummatkin 12 pistettä viidessä pelissä. Decker sai triplapalkinnot (Arvokkain pelaaja, IIHF:n ja median paras hyökkääjä).
Sijoituksilla on merkitystä IIHF:n rankingiin.
Pääsarjan turnaus
1. divisioona  A-lohko 
B-lohko
2. divisioona  A-lohko 
B-lohko
2. divisioonan karsinnat
Kirmukarmun mäki
Kirmukarmun mäki on Vesilahdessa Pirkanmaalla sijaitseva mäki, jolla on sijainnut rautakautinen kalmisto.
Mäellä sijainnut polttokenttäkalmisto on ollut käytössä ainakin merovingi- ja viikinkiaikana. Kalmistosta löytynyt raha viittaa kuitenkin tätäkin varhaisempaan käyttöön. Mäeltä on löytynyt mm. kullattu eläimenmuotoinen ihmiskarvoin koristeltu miekanponsi, lukuisia erityyppisiä keihäänkärkiä, angoja, permiläisiä vyönheloja, rannerenkaita, tasavartisia solkia ja ketjuja.
Paikalle on haudattu miehiä miekkoineen ja naisia juhlapuvuissaan. Haudattujen kuulumisesta yläluokkaan todistavat ylellisyysesineet, juhlavaatteiden jäänteet, ratsastustarvikkeet ja korut. Eräs paikalta löytynyt miekka on koristelu säiläkirjoituksin.
Kalmistolla on tehty useita kaivauksia 1800-luvulta lähtien. Nykyään kalmisto on mahdollisesti kokonaan tutkittu tai hävitetty.
Kirmukarmuun liittyy paljon kansantarinoita. Jo ennen 1800- ja 1900-lukujen taitteen arkeologisia kaivauksia kerrottiin mäeltä löydetyn aarteita, jotka ovat rikastuttaneet löytäjänsä.
Sinkkikarbonaatti
Sinkkikarbonaatti (ZnCO) on sinkki- ja karbonaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa pigmenttinä, kumien täyteaineena ja muiden sinkkiyhdisteiden valmistuksessa. Luonnossa sinkkikarbonaattia esiintyy sinkkisälpämineraalissa.
Huoneenlämpötilassa sinkkikarbonaatti on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste on veteen liukenematonta, mutta liukenee helposti happoihin ja ammoniakkiliuoksiin. Kuumennettaessa se hajoaa sinkkioksidiksi vapauttaen hiilidioksidia.
Sinkkikarbonaattia voidaan valmistaa johtamalla liukoisen sinkkisuolan vesiliuokseen vetykarbonaattisuolaa, esimerkiksi natriumvetykarbonaattia, jolloin veteen liukenematon sinkkikarbonaatti saostuu. Toinen tapa on johtaa hiilidioksidia sinkkioksidin vesisuspensioon.
Sinkkikarbonaattia voidaan käyttää valkoisena pigmenttinä esimerkiksi maaleissa. Sitä lisätään myös kumeihin ja muoveihin täyteaineeksi ja käytetään keraamien ja muiden sinkkiyhdisteiden esimerkiksi sinkkikloridin valmistamiseen. Muita käyttökohteita ovat elektrolyyttinen sinkitys ja sinkkisalvojen valmistus.
Parasjalkainen laivanvarustaja
Parasjalkainen laivanvarustaja on Arto Paasilinnan kirjoittama romaani. Teos ilmestyi vuonna 1985 ja sen kustansi WSOY.
Aulis Rävänder on pärjäävä mies; vaimo ja lapsia, työpaikka satamassa, hyvä osake Eirassa ja iso huvila saaressa. Eräänä päivänä Rävänderin tullessa kotiin, hän haistaa asunnossaan vieraan miehen tuoksun. Rävänder vetäytyy saareen mietiskelemään ja soittaa vahingossa väärään numeroon. Tällä tavoin hän tutustuu Irene Oinoseen, reippaaseen liikenaiseen, joka ymmärtää Rävänderin sielunelämää. Tästä alkaa tapahtumasarja täynnä tulisia käänteitä ja vauhdikasta menoa.
Elämä lyhyt, Rytkönen pitkä
Elämä lyhyt, Rytkönen pitkä on Arto Paasilinnan kirjoittama romaani. Teos ilmestyi vuonna 1991 WSOY:n kustantamana. Kirja on käännetty ranskaksi 1998 ("La cavale du géomètre") ja ruotsiksi 1994 ("Livet är kort Rytkönen lång").
Maanmittausneuvos Taavetti Rytkösen muisti ei ole enää parhaimmillaan, mutta vauhtia löytyy. Suomi vaikuttaa tutulta valtakunnalta, jota täytyy lähteä kiertelemään taksilla. Rahaa löytyy tuhannen markan seteleitä povitaskussa kaksi senttimetriä paksu nippu. Tästä alkaa taistojen tie.
Ere Kokkonen on käsikirjoittanut ja ohjannut kirjasta samannimisen elokuvasovituksen, joka sai ensi-iltansa vuonna 1996. Elokuvan pääroolissa Taavetti Rytköstä näytteli Kalevi Kahra.
Teachergaming
TeacherGaming LLC on suomalais-yhdysvaltalainen yritys, joka kehittää työkaluja pelioppimisen avuksi. Yritys on luonut pelioppimisvälineitä Minecraft- ja Kerbal Space Program -peleihin. TeacherGaming on opettajien vuonna 2011 perustama yritys. Tammikuussa 2016 TeacherGaming myi "MinecraftEdu"-pelin yhdysvaltalaiselle Microsoftille "yli kuusinumeroisella kauppasummalla"
TeacherGaming on tehnyt opetuskäyttöön tarkoitetut "MinecraftEdu"- ja "KerbalEdu"-pelit. Yrityksen asiakkaita ovat sivistystyötä tekevät tahot, kuten koulut, kirjastot, museot ja nuorisotoimi. TeacherGamingin tunnetuin tuote "MinecraftEdu" on käytössä yli 10 000 koulussa 45:ssä eri maassa.
Kesällä 2016 avattiin kouluille suunnattu kauppa, TeacherGaming Store. Kaupassa on tällä hetkellä valikoima viihdepelejä.
Vapahtaja Surunen
Vapahtaja Surunen on Arto Paasilinnan kirjoittama romaani. Teos ilmestyi vuonna 1986, ja sen kustansi WSOY.
Surunen ei tyydy alistuneen valittamaan, vaikka maailmassa riehuvat pahuuden voimat ja hyvät ihmiset huokailevat surun painamina. Hän matkustaa pahuuden valtakuntaan Kalmaniaan ja ottaa oikeuden omiin käsiinsä. Tarkoitus on vapauttaa vankilassa viruva ystävä. Matkaan Surunen käy Moskovan ja Kuuban kautta. Junassa hän tutustuu Lebkoviin, venäläiseen tutkijaan, jonka vaimo lepytetään viemällä hänelle elävä kotka. Surunen kohtaa hengenvaarallisia tilanteita monta kertaa, ennen kuin onnistuu ujuttautua Kalmanian hallitsevan luokan suosioon, ja näin toteuttamaan suunnitelmansa.
Oleksi Hai
Oleksi Anatolijovytš Hai (; s. 6. marraskuuta 1982 Zaporožje, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto, nykyinen Zaporižžja, Ukraina) on ukrainalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Azerbaidžanin Valioliigassa pelaavaa Qəbələ ja on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Aasian kielet
Aasian kielet käsittävät 2300 kieltä ja useita kielikuntia. Merkittävimpiä kielikuntia Aasiassa ovat afroaasialaiset kielet, uralilaiset kielet, indoeurooppalaiset kielet, turkkilaiset kielet, tunguusikielet, mongolikielet, jukagiiri, jeniseiläiset kielet, tšuktšilais-kamtšatkalaiset kielet, japani, korea, dravidakielet, sinotiibetiläiset kielet (kiinalaiset ja tiibetiläis-burmalaiset kielet), hmong-mien-kielet, tai-kadai-kielet, austroaasialaiset kielet sekä andamaanilaiset kielet.
Keski-Suomen Suunta
Keski-Suomen Suunta oli nimellisesti Jyväskylässä vuosina 1936–1939 ilmestynyt Isänmaallisen kansanliikkeen sanomalehti. Käytännössä se oli yksi kuopiolaisen "Savon Suunnan" rinnakkaispainoksista.
Lehti perustettiin sen jälkeen kun kokoomuslainen "Sisä-Suomi" oli sanoutunut irti oikeistoradikalismista. Kolmesti viikossa ilmestynyt "Keski-Suomen Suunta" oli yksi Aarne Somersalon Natsi-Saksasta lainaaman kopfblatt-idean mukaisesti toimitetuista lehdistä, jonka sisältö koostui lähinnä "Savon Suunnan" aineistosta paikallisella materiaalilla täydennettynä. Jyväskylän paikallistoimittajana työskenteli enimmän aikaa Jukka Tyrkkö. Lukijakunnaltaan vähäiseksi jäänyt lehti lopetettiin talvisodan alettua. Loppuvaiheessa sen tilalla ilmestyi "Yhtyneet Lehdet".
Myyntimies Jethro matkoilla
Myyntimies Jethro matkoilla on kiinteistövälittäjä Jethro Rostedtin matkailusarja, jossa kuvataan hänen matkustamistaan ympäri maailmaa kuten Afrikassa ja Yhdysvalloissa. Ohjelmassa Rostedt tutustuu eri kaupunkien nähtävyyksiin, sekä välittää asuntoja. Sarjan ensimmäinen jakso esitettiin TV5 kanavalla 7.3.2016. Jaksossa Jethro vieraili Gambiassa etsien Vesa Keskisen vanhaa Toyotaa ja tutustui paikallisiin nähtävyyksiin, kuten safariin. Muissa jaksoissa aikaansaava myyntimies päätyy muun muassa ohjaamaan risteilijää Dubaissa, jää jumiin hiekkadyyneihin Arabian niemimaalla, pakenee tulipaloa jalkapallomatkalla Manchesterissa, on vähällä hukkua Mallorcalla sekä joutuu yllättäen lapsenvahdiksi Los Angelesissa.
Sarjan ensimmäinen jakso keräsi 305 000 katsojaa ja seuraava jakso 319 000 katsojaa. Yhteensä sarjassa on 10 jaksoa.
Amerikan alkuperäiskielet
Amerikan alkuperäiskielet kattavat nykyisin noin tuhat kieltä, joita Amerikan alkuperäiskansat edelleen puhuvat. Eurooppalaisten saapuessa 1500-luvun vaihteessa kieliä Amerikassa oli arviolta 1500–2000, mutta nykyisin eurooppalaiset kielet kuten espanja, englanti, ranska ja portugali ovat nousseet valtakieliksi ja alkuperäiskielten määrä vähenee nopeasti.
Amerikan alkuperäiskielten sukulaisuussuhteet ovat edelleen osin epävarmat. Pohjois-Amerikassa arvioidaan olevan lähes 80 kielikuntaa ja Etelä-Amerikassa yli 100. Amerikan kielissä ei ole yhteisiä rakenteellisia piirteitä kielten suuren määrän ja maantieteellisen alueen laajuuden johdosta. Polysynteettinen morfologia on kuitenkin suhteellisen yleistä etenkin Pohjois-Amerikan pohjois- ja länsiosissa.
Yhdysvalloissa ja Kanadassa puhutaan 200:aa alkuperäiskieltä. Niistä vain muutama kymmenen on enää siirtymässä lapsille, ja loput katoavat pian. Pohjois-Amerikan suurin alkuperäiskieli on navaho, jolla on puhujia noin 150 000.
Meksikossa on joitain elinvoimaisia alkuperäiskieliä. Nahuakieliä puhuu 1,5 miljoonaa ihmistä ja mayakieliä kuusi miljoonaa ihmistä.
Etelä-Amerikassa inkojen aikoinaan käyttämillä ketšualaiskieliä on edelleen 10 miljoonaa puhujaa. Toinen merkittävä kieli on aimara, jolla on pari miljoonaa puhujaa.
Koko Amerikan ainoa sekä enemmistökielen että virallisen kielen asemassa oleva alkuperäiskieli on Paraguayssa puhuttu guarani. Suurin kielellinen monimuotoisuus Amerikassa on Amazonin alueella, eikä suurimmasta osasta sen kielistä ole vielä tehty vähäisintäkään lingvististä peruskuvausta. Amazonin erikoisuus on objektialkuinen perussanajärjestys, jota siellä esiintyy muutamassa kielessä.
Anita Korva
Anita Korva (s. 12. huhtikuuta 1999 Kiiminki) on suomalainen maastohiihtäjä. Korva edustaa Kainuun Hiihtoseuraa.
Maaliskuussa 2016 Korva saavutti Pohjoismaiden mestaruuskultaa Otepäästä. Huhtikuussa 2016 hän voitti kultaa aikuisten SM-kilpailuiden pariviestistä yhdessä Anne Kyllösen kanssa. Tammikuussa 2018 Korva voitti Kyllösen kanssa parisprintin SM-kisoissa Vantaalla hopeaa.
Tammikuussa 2018 Korva saavutti nuorten MM-kisoista pronssia 5 kilometrin matkalla perinteisellä hiihtotavalla.
Tammikuussa 2019 Korva saavutti nuorten MM-kisoissa Lahdessa pronssia perinteisen tyylin sprintissä, vapaan tyylin 5 kilometrillä ja perinteisen tyylin 15 kilometrin yhteislähtökilpailussa.
Helmikuussa 2019 Korva saavutti SM-kisasta pronssia Imatralla 10 kilometrin matkalla perinteisellä hiihtotavalla
Amerikan matadori
Amerikan matadori: runoja 1969-1974 on Suomessa vuonna 1998 julkaistu runokokoelma, johon on valittu Charles Bukowskin kirjoittamia runoja. Kokoelmaan on valittu Bukowskin vuosina 1969–74 kirjoittamia runoja englanninkielisistä kokoelmateoksista "Mockinbird Wish Me Luck" (1972) ja "Burning in Water Drowning in Flames" (1974). Runot on suomentanut Seppo Lahtinen ja kokoelman julkaissut kustannusyhtiö Sammakko.
Kokoelman runot käsittelevät Bukowskin muiden teosten tapaan pääasiassa yhteiskunnan laitapuolenkulkijoiden elämää.
Lohenpyrstö (Oulu)
Lohenpyrstö on puisto Oulun kaupungin Pokkisen kaupunginosan Meritullin alueella. Se suunniteltiin neljän korttelin kokoisen lähes tuhannelle asukkaalle tarkoitetun alueen keskuskorttelipuistoksi.
Lohenpyrstö-puiston nimi tulee sen muodosta. Puiston läpi kulkee kaksi kevyen liikenteen väylää. Sen nupukivillä kivettyyn keskustaan on istutettu säännölliseen ruudukkoon yhteensä kuusitoista jalavaa, sekä kynä- että vuorijalavia, puiston reunoilla on taas puisto- ja isolehtilehmuksia. Kulkureittien kiveys on tehty keskialueen nupukiviä vaaleammaksi ja muodostaa siksi oman kuvionsa puistoon. Puistossa on penkkien ohella pieni vesiallas ja kivikorimuuri pensasryhmineen rajana kevyen liikenteen väylälle. Kivikorimuurille on istutettu alppikärhöä, muurin viereiset pensasistutukset ovat hietikkopajua, villapajua, hopeapensasta, pensassembraaa ja vuorimäntyä.
Nije ljubav stvar
Nije ljubav stvar () on Željko Joksimovićin kappale, jolla hän edusti Serbiaa vuoden 2012 Eurovision laulukilpailussa Bakussa. Kappaleen on säveltänyt Joksimović itse ja sanoittaneet Marina Tucaković ja Miloš Roganović.
Kappale selviytyi toisena finaaliin kerättyään semifinaalissa 159 pistettä. Finaalissa se sijoittui kolmanneksi 214 pisteellä. Näin ollen Joksimović saavutti toisen sijoituksensa kärkikolmikkoon Euroviisuissa, oltuaan toinen vuonna 2004 kappaleella "Lane Moje". Joksimović myös sävelsi kolmanneksi sijoittuneen, Hari Mata Harin esittämän "Lejlan" vuonna 2006.
The Blues Ain’t Strange
The Blues Ain’t Strange on ruotsalaisen blues-yhtye Slim's Blues Gangin albumi, joka julkaistiin vuonna 1970 levymerkillä Sonet.