Ecuadorilainen kulttuuri
Ecuadorilainen kulttuuri yhdistää inkojen ja muiden Ecuadorin alkuperäisten asukkaiden kulttuuria espanjalaisten mukanaan tuomaan roomalaiskatoliseen kulttuuriin.
Maassa vallitsee voimakas kansallistunne. Espanjan kieli on virallinen kieli, ja sen ohella puhutaan kolmeatoista alkuperäiskansojen kieltä. Yläluokka on iholtaan vaaleampaa kuin muut ja käyttää espanjaa tai opiskelee eurooppalaisia kieliä mieluummin kuin maan alkuperäiskansojen kieliä. Myös afrikkalaistaustainen väestönosa puhuu espanjaa. Alkuperäiskansojen kielissä ei ole sanaa "intiaani", ja yleisintä on viitata kaikkiin väestöryhmiin sanalla "ecuadorilainen".
Kirjallisuus on Ecuadorissa monipuolista, ja sitä tuottavat toimittajien ja koulutettujen ihmisten lisäksi myös tavallisen kansan edustajat. Tunnettuja ecuadorilaisia kirjailijoita ovat muun muassa Jorge Icaza, Jorge Queirolo Bravo, Gabriela Alemán, Alejandro Carrión Aguirre sekä Benjamín Carrión Mora.
Vanhin merkittävä ecuadorilainen romaani on romanttista tyylisuuntaa edustaneen Juan León Meran "Cumanda" vuodelta 1879. Ecuadorilaista Juan Montalvoa on kutsuttu yhdeksi 1800-luvun hienoimmista eteläamerikkalaisista proosakirjailijoista.
Ecuadorin kuvataiteessa yhdistyvät ikivanhat alkuperäisväestön kulttuuriperinteet ja espanjalaisten 1500-luvulla tuomat vaikutteet. Quiton seudulla on kehittynyt omaleimainen kirkkotaiteen koulukunta. Siihen kuuluvat pyhimyksenkuvat, joita veistettiin huolellisesti paikallisesta puusta, maalattiin realistisesti. Luonnonmukaisuutta lisättiin lasisilmillä ja toisinaan jopa aidoilla hiuksilla. Patsaat puettiin arvokkaista paikallisista kankaista tehtyihin vaatteisiin.
Moderneista taiteilijoista, jotka yhdistävät intiaanien ja espanjalaisten perinteitä, tunnetaan ulkomaillakin Oswaldo Guayasamin kantaa ottavat kubistiset työt. Manuel Rendon on merkittävä ekspressionisti, kun taas Enrique Tabara oli ensimmäisiä, joka käytti eurooppalaisaikaa edeltäviä aiheita ja kuvakieltä. Taiteilijoiden Guayasamin, Eduardo Kingman, Guerrero ja Paredes tyyliä on kuvattu alkuperäiskansojen ekspressionismiksi.
Ecuadorissa on inka-ajan raunioita, vaikka ei yhtä hienoja kuin Perussa. Ingapircassa Cuencan lähellä kivirakennelma on pienikokoinen mutta hyvin säilynyt. Muita inkakohteita ovat Rumicucho Quiton lähellä, La Tolita Esmeraldasin lähellä ja Tomebamba Cuencassa.
Quitoa on sanottu arkkitehtuuriltaan parhaiten säilyneeksi siirtomaa-ajan pääkaupungiksi Latinalaisessa Amerikassa. Espanjalaisvallan ajalta on säilynyt barokkityylisiä kirkkoja. Tasavallan varhaisilta vuosilta on puolestaan jäljellä uusklassismia edustavia rakennuksia.
Myös Cuencassa on kauniita rakennuksia, kuten La Inmaculadan katedraali vuodelta 1885 ja El Sagrarion katedraali vuodelta 1557. Sen sijaan maan suurimmassa kaupungissa Guayaquilissa riehunut tulipalo tuhosi vanhan rakennuskannan, ja nyt siellä on pilvenpiirtäjiä ja peltikattoisia slummihökkeleitä.
Ecuadorilaisessa musiikissa yhdistyvät vaikutteet maapallon eri puolilta. Mustan ecuadorilaisen musiikin keskeinen soitin on marimba. Andien perinteiseen musiikkiin kuuluvat puhaltimet kuten guaramo-torvi, ja pifano- ja pinkullo-huilut sekä panhuilu, joita säestävät lyömäsoittimet.
Ecuadorilaisesta musiikista tunnetaan ulkomailla parhaiten yhtyeet, jotka käyttävät musiikissaan perinteisiä aineisosia. Monet ovat kotoisin Otavalosta tai Salasacasta. Lisäksi Quitossa toimii kansallinen sinfoniaorkesteri ja kansallisbaletti.
Ecuadorilainen elokuva eli kultakauttaan mykkäelokuvan aikana, jolloin 1920-luvun kirkkain tähti Augusto San Miguel teki kaksi pitkää elokuvaa. Tuohon aikaan monilla Latinalaisen Amerikan mailla oli omia elokuvantekijöitä, mutta äänielokuvan tultua espanjaksi jälkiäänitetyt Hollywood-tuotannot, eurooppalaiset elokuvat sekä Brasilian, Meksikon ja Argentiinan valtioiden tukeman elokuvateollisuuden tuotteet hallitsivat markkinoita.
Vuosituhannen vaihteessa Sebastian Cordero johti uuden ecuadorilaisen elokuvan nousua. 2000-luvulla elokuvia on palkittu kansainvälisillä elokuvajuhlilla.
Media on pääosin yksityisten yritysten käsissä. Radio on levinnyt laajimmalle, ja maassa on satoja radioasemia. Osa niistä lähettää ohjelmaa alkuperäiskansojen kielillä. Televisiossa on paljon latinalaisamerikkalaisia saippuaoopperoita.
Ecuadorissa yhdistyvät ikivanhat Andien kulttuuriperinteet ja espanjalaisten tuomat katoliset juhlapäivät. Kesäpäivänseisauksen juhla Inti Raymi on yhdistynyt Johannes Kastajan muistopäivään.
Kirkollisista vertauskuvista tärkein on Kristuksen kärsimys, ja ristiinnaulitun kuvat ovat yleisempiä ja tärkeämpiä kuin Neitsyt Marian ja kaikkien pyhien. Myös Marian ja pyhien luokse tehdään pyhiinvaelluksia hakemaan helpotusta terveydellisiin ja muihin ongelmiin. Synkretismi, jossa katoliseen uskoon sekaantunut paikallisia perinteitä, on yleistä. Perinteiset rohdokset ja vaihtoehtolääkintä sallittiin perustuslaissa vuonna 1998. Amazoninajahuaskaliaanin käyttö kiinnostaa mös länsimaisen lääketieteen edustajia.
Panamahattu on nimestään huolimatta perinteinen ecuadorilainen tuote.
Ecuadorilaista perusruokaa ovat erilaiset keitot. Rannikolla syödään kookosliemeen tehtyä kalakeittoa, Sierralla perunakeittoa ja Amazoniassa paprikakeittoja. Amazoniassa ja Sierralla alkuasukkaat tekevät maniokista ja maissista ruokaisaa, kevyesti käynyttä juomaa nimeltä "chicha", jota nautitaan kaikissa seremonioissa mutta myös päivittäisenä energianlähteenä.
Ecuadorissa on pitkään kulutettu pääasiassa kotimaisia elintarvikkeita, ja lähes puolet asukkaista elää edelleen omavaraistaloudessa.