Paul Willis
Paul Willis on englantilaissyntyinen sosiologi ja kulttuuriteoreetikko, joka loi kansainvälisen maineensa kirjallaan "Learning to Labour" (1977) (suom. "Koulunpenkiltä palkkatyöhön", 1984).
Hän julkaisi väitöskirjansa Birminghamin yliopiston kulttuurintutkimuksen tutkimuskeskuksessa Centre for Contemporary Cultural Studiesissa Richard Hoggartin ohjauksessa ja jäi tutkimuskeskuksen tutkijaksi (Senior Research Fellow) lähes vuosikymmeneksi (1972–1981).
Paul Willis kuuluu kulttuurisosiologian uranuurtajiin. Hän on tarkastellut tutkimuksissaan kulttuuria, yhteiskuntaa ja nuorisoa erilaisten merkitysten muodostamisprosessien näkökulmasta, toisin sanoen sitä, kuinka kulttuuri toimii, kun sitä katsoo läheltä osallistuen sen toimintaan.
Willis kutsuu lähestymistapaansa sosio-symboliseksi analyysiksi, jonka perusteet hän esitti teoksessaan "Profane Culture" (1978). Sosio-symbolisen merkitysten tutkimuksen keskeiskäsite on homologia, jolla Willis tarkoittaa erilaisia kulttuurisia merkitysyhteyksiä, joita tietty ryhmä luo suhteessa erilaisiin kulttuurituotteisiin ja -ilmiöihin tai tilanteisiin (kuten pop-musiikkiin, moottoripyöriin tai koulukulttuuriin)..
Homologioiden sosio-symbolinen tutkimus tapahtuu yleensä etnografisesti eläen tutkimuksen tapahtumapaikoilla ja osallistuen tutkimuksen kohteena oleviin tapahtumiin. Willisin etnografinen tutkimusmenetelmä pitää sisällään kolme vaihetta. "Indeksikaalisessa" vaiheessa kerätään määrällisiä havaintoja (kuinka usein ihmiset katselivat televisiota, pelaavat tietokonepelejä, lähettävät tekstiviestejä yms.). "Homologisessa" vaiheessa tutkitaan tiettyjen kulttuurituotteiden tai -tapahtumien merkityksiä ja sitä, miten ihmiset, kulttuuristen valintojensa avulla (mitä musiikkia kuuntelen, miten pukeudun, miten puhun), luovat identiteettejään ja merkityksellistävät asioita rakenteellisina vastaavuussuhteina (koulu  tehdas, opettaja  työnjohtaja). "Integraalisessa" vaiheessa kulttuurisia merkityksiä ja kulttuurisia ilmiöitä tarkastellaan pitkittäisesti ja dialektisesti; miten ne ovat vaikuttaneet ja muovannet toisiaan. Willis väittää, etteivät kulttuuriset valinnat ole sattumanvaraisia, vaan perustuvat joillekin kulttuurisille tunnusmerkeille, usein esimerkiksi ihmisten luokkataustan juurruttamille tavoille ja tottumuksilla, joista on mahdollista tehdä etnografisesti selkoa..
Willis painottaa, että tutkimuksen on lähdettävä subjektiivisista merkityksenannoista, niistä selonteoista joita ihmiset antavat toiminnalleen ja niistä kertomuksista joita he kertovat, muttei kuitenkaan jäätävä näihin merkityksenantoihin, selontekoihin tai kertomuksiin:
Vaikka ihmisen toiminnan todellisen sosiaalisen selityksen pitää ulottua toimijoiden subjektiivisten selontekojen tuolle puolen, teoria, joka ei ota huomioon primääristä, subjektiivista kokemusta, on hakoteillä. Tutkimuksen kohteena pitää aina olla nainen tai mies ja hänen suhteensa todellisuuteen. Ilman tätä ihmisen toiminnan merkityksen laadullista puolta, joka on paljon tilastollista vaativampi puoli, tutkimuksemme voisi yhtä hyvin koskea Marsin atomeja kuin maan asukkaita.
Kulttuurisosiologisen klassikkotutkimuksensa "Koulunpenkiltä palkkatyöhön" jälkeen Willis on usein palannut koulukulttuurin tutkimuksen kysymyksiin yhteiskunnan teknologisissa ja materiaalisissa olosuhteissa tapahtuneiden muutosten näkökulmasta. Yleisesti hän suhtautuu kriittisesti sellaiseen koulutodellisuutta koskevaan tutkimukseen, jossa ei oteta huomioon koulua yhteiskunnallisena ja kulttuurisena laitoksena, toisin sanoen instituutiona, joka väistämättömästi toimii yhteiskunnallisten ja kulttuuristen voimien vaikutuskentässä: "Pedagogiset toimijat voivat olla shokeeraavan hiljaa kasvatuksen sosiaalisesta kontekstista, aivan kuin luokkahuoneen seinät, niin turvallisilta kuin ne vaikuttavatkin, pitäisivät sisällään kaiken välttämättömän ymmärrettäessä ja kehitettäessä sitä, mitä niiden sisällä tapahtuu."
Artikkelissaan Foot Soldiers of Modernity: The Dialectics of Cultural Consumption and the 21st-Century School hän esittää omien tutkimuksiensa ("Koulunpenkiltä palkkatyöhön", "Youth Review", "Common Culture", "The Ethnographic Imagination") perusteella kolme modernisaatioaaltoa, jotka ovat vaikuttaneet kulttuurin, koulun ja nuorison välisiin kasvatus- ja sosialisaatiosuhteisiin.
"Ensimmäisessä aallossa" kysymys oli siitä, miten työväenluokkaiset ja alistetut ryhmät vastasivat koulutuksen merkityksen kasvuun ylhäältä päin (top-down) tulevana valtiojohtoisena hankkeena. "Toisessa aallossa" oli kysymys näiden samojen ryhmien selviytymisestä jälkiteollisen yhteiskunnan aiheuttamissa muutoksissa teollisuustyövoiman kysynnän laskiessa. "Kolmannessa aallossa" on kysymys siitä, miten nuoret tulkitsevat kulutus- ja digitaalista kulttuuria. Willisin mukaan he vastaavat digitaalisten viestien ja kulttuuristen kulutustuotteiden hyökyyn tavoilla, jotka yllättävät näiden viestien lähettäjät ja tuotteiden tekijät. Nuoret luovat merkityksiä ja identiteettejä, joita tekijät eivät tarkoittaneet osoittaen olevansa enemmänkin aktiivisia toimijoita kuin passiivisia kuluttajia. Willisin mukaan on kulutuskulttuurissa on syntynyt yhteiskunnallinen asema, jota hän kutsuu "alistettujen ekspressiiviseksi subjektiudeksi", josta harjoitetaan luovaa, ekspressiivistä kuluttamista.