hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
György Mihálka
György Mihálka (s. 16. marraskuuta 1988 Békéscsaba) on unkarilainen näyttelijä. 
Kouluaikoinaan hän opiskeli yksinlaulua Békéscsaban Béla Bartók -musiikkiopistossa. 13-vuotiaasta alkaen hän oli mukana harrastajateatteritoiminnasta Csabai Színistudióssa. Hänen ensimmäinen teatteriroolinsa oli vuonna 2005 Tibor Miklósin ohjaamassa Kiálts a szeretetért -rockoopperassa. Hänet on palkittu kahdesti Scherzo-musiikkiteatterifestivaaleilla, vuosina 2006 (vuoden mieslaulaja) ja 2008 (musikaalisarjan toinen sija). Ylioppilastutkinnon jälkeen hän aloitti vuonna 2008 opiskelun Budapestin Operettiteatterin teatterikoulussa Pesti Broadway Stúdióssa.
Vuonna 2008 hän aloitti Roman Polańskin Tanz der Vampire -musikaalin Budapestin produktiossa, jossa esiintyy sekä Alfredin roolissa että ensemblessä. Marraskuun 18. päivä 2010 hän esiintyi Popshow-laulunäytelmässä, joka esitettiin Ruttkai Éva -teatterissa. Hän on esiintynyt myös Budapestin Operettiteatterin produktioissa: helmikuussa 2009 ensi-iltansa saaneessa ensimmäisessä unkarilaisessa Spring Awakening -musikaalin produktiossa hän oli swing Moritzin, Georgin ja Ernstin rooleille. Marraskuussa 2009 ensi-iltansa saaneessa Spring Awakeningin uudessa produktiossa hän puolestaan esittää Moritzin roolia. Joulukuusta 2009 alkaen hän on esiintynyt myös Erdei kalamajka -lastenmusikaalissa Pirmocsin roolissa.
Love Is Like Oxygen
”Love Is Like Oxygen” on brittiläisen Sweet-yhtyeen tammikuussa 1978 julkaistu kappale ja single albumilta "Level Headed". Kappale sijoittui Britanniassa sijalle 9, ja oli siellä yhtyeen ensimmäinen top 10 -hitti sitten vuoden 1975 singlen ”Fox on the Run”. Yhdysvaltain Billboard-listalla se oli korkeimmillaan sijalla 8. ”Love Is Like Oxygen” jäi yhtyeen viimeiseksi hitiksi molemmissa maissa. Singlen julkaisi Euroopassa Polydor Records ja Yhdysvalloissa Capitol Records.
Kappale on yhtyeen kitaristin Andy Scottin sekä Trevor Griffinin kirjoittama. Griffin oli toiminut Sweetin PA-vastaajana kahdeksan vuoden ajan sekä vieraillut kosketinsoittajana yhtyeen albumilla "Give Us a Wink" (1976). AOR-vaikutteisena rock-kappaleena ”Love Is Like Oxygen” esitteli musiikillisesti uudistuneen Sweetin, joka viimeiset vuodet oli julkaissut lähes yksinomaan hard rock -tyylistä materiaalia. Kappale kirjoitettiin Joan Collinsin elokuvan "Tuhma nainen" tunnuskappaleeksi ja laulun sanoitus, jonka Andy Scott oli kirjoittanut jo vuosia aiemmin, kuvaa rakkautta elämän lähteenä ja kuoleman torjujana.Väistö, Perttunen 2003, s.62-63. ”Love Is Like Oxygen” pääsi myös ehdolle Ivor Novello -palkinnon saajaksi, mutta hävisi Gerry Raffertyn kappaleelle ”Baker Street”.
Kappaleen albumi- ja singleversiot eroavat toisistaan. Lähes seitsemänminuuttinen albumiversio sisältää Trevor Griffinin säveltämän väliosan ja lisäksi lopussa on funk-tyylinen jamittelu. Useiden osien vuoksi kappaleen voi laskea edustavan jonkinasteista progressiivista rockia. Singleversiosta nämä kaksi osaa on leikattu pois kappaleen pituuden ollessa vajaat neljä minuuttia.
Alkuperäisen singlen b-puolella oli kappale ”Cover Girl”, joka edusti tyylillisesti totutumpaa Sweetiä, lähennellen hard rockia. Kappaleen tekijöiksi on merkitty koko yhtye ja laulun sanoitus kertoo miehen ihastuksesta lehden kansikuvatyttöön.Väistö, Perttunen 2003, s.62-63. ”Cover Girl” ei sisälly millekään yhtyeen studioalbumille.
A-puoli
B-puoli
Zaslauje
Zaslauje () eli Zaslavl () on Minskin alueella Valko-Venäjällä sijaitseva pääkaupunki Minskin luoteinen esikaupunki ja pääkaupunkia ympäröivän Minskin piirin (raion) suurin taajama. Vuoden 2009 väestönlaskun aikaan kaupungissa asui 14 202 henkeä.
Valko-Venäjän presidentin virka-asunto sijaitsee Zaslaujessa.
Minskistä luoteeseen Maladzetšnaan vievä junanrata kulkee Zaslaujen läpi, ja Minskin lähiliikenteen junat pysähtyvät kaupungissa muun muassa Belarus-asemalla, sekä tätä edeltävällä ja seuraavalla seisakkeella. Minskistä kaupunkiin pääsee sujuvasti myös P28 kantatietä pitkin; matkaa on maanteitse Minskin kehätieltä M9 vain 14 ja Minskin keskustasta 24 kilometriä.
Zaslaujen kantakaupungin luoteispuolella, kantatie P28:n länsipuolella on toisen maailmansodan linnoitusratkaisuja ja kalustoa ulkoilmassa esittelevä Stalinin linjan ulkomuseo (), jossa esitellään monipuolisesti myös Valko-Venäjän armeijan uudempaa varustusta.
Spring Awakening
Spring Awakening (2006) on yhdysvaltalainen musikaali, joka perustuu saksalaisen Frank Wedekindin vuonna 1891 kirjoittamaan näytelmään "Frühlings Erwachen" (suom. "Kevään herääminen"). Musikaalin on säveltänyt Duncan Sheik ja käsikirjoittanut ja sanoittanut Steven Shater. Musikaalin musiikki on nykyaikaista pop-rock-tyyliä, vaikka tarina sijoittuu 1800-luvun loppupuolen Saksaan. Se kertoo nuorista, jotka kamppailevat aikuistumisen, seksuaalisuuden ja yhteiskunnan ankarien odotusten kanssa. Näytelmä joutui ilmestymisaikanaan käsittelemiensä aiheiden vuoksi (muun muassa itsemurha, teiniraskaus, homoseksuaalisuus, hyväksikäyttö) ankaran vastustuksen ja sensuurin kohteeksi, ja myös musikaali on herättänyt paljon huomiota.
Suluissa laulujen suomenkieliset nimet.
Ensimmäinen näytös
Toinen näytös
Huom. "The Guilty Ones" -kappale korvasi Off-Broadway-version toisen näytöksen avauskappaleen nimeltään "There Once Was a Pirate", joka on kuitenkin mukana bonusraitana Broadway-produktion levytyksen iTunes-versiossa säveltäjä Duncan Sheikin laulamana.
Melchiorin laulama kertaus kappaleeseen "Touch Me" kappaleen "Whispering" aikana oli mukana Wienin ja Lontoon produktioissa ja se otettiin mukaan myös Yhdysvaltain kiertueelle.
Musikaali sai ensi-iltansa Off-Broadwaylla 19. toukokuuta 2006 ja siirtyi myöhemmin samana vuonna Broadwaylle. Euroopan ensi-ilta oli Karlstadissa Ruotsissa elokuun 30. päivänä 2008. Sen jälkeen musikaalia on esitetty seuraavissa paikoissa:
Swingit: György Mihálka (Moritz, Georg, Ernst), Ádám Pásztor (Melchior, Otto, Hanschen), Nóra Réder (Ilse, Martha), Anna Török (Wendla, Anna, Thea)
U-Cont
U-Cont on suomalainen yritys, jonka toimialaan kuuluvat polttoaineiden jakeluasemat, säiliöt ja palavannesteen varastot.
U-Contin tarina alkoi Matti Korhosen Pieksämäelle perustamasta yhden miehen korjauspajasta vuonna 1966. Reijo Sistonen tuli yritykseen toiseksi yhtiömieheksi vuonna 1967. Alussa elanto tuli työkoneiden korjauksesta nimellä Konehitsaus Korhonen & Sistonen. Reijo toi kuitenkin mukanaan säiliön valmistuksen taidon, joka loi pohjan U-Contin tulevien vuosien tuotantoon. Yhtiön alkutaipaleella valmistettiin säiliöiden lisäksi muita tuotteita, kuten kiukaita, junanvaunujen korjausta sekä muuta korjaustoimintaa asiakkaan tarpeisiin. Yritys muutti Joroisiin vuonna 1979 ja Muurikka-pannut tulivat yhtiön tuotevalikoimaan 1980-luvun alussa, jolloin aloitettiin niiden valmistus säiliön hukkaosista. Tuohon aikaan myös alkoi yrityksen vientitoiminta Sipako-polttoainekontin vetämänä. Tällöin päävientialueena oli Neuvostoliitto. Vuonna 1988 yrityksen perustaja Matti Korhonen myi osuutensa Reijo Sistoselle joten yrityksen nimi vaihdettiin Savon Konehitsaukseksi.
1990-luvun alussa yritykselle valmistuivat uudet toimitilat Joroisiin ja samaan aikaan kehitettiin U-cont -ratkaisu polttoaineen jakeluasemien rakentamiseen. U-cont on moduulirakenteinen polttoaineen jakeluasema, joka nopeuttaa asennusaikaa perinteiseen eli erillisellä säiliöalueella ja mittarikentällä varustettuun jakeluasemaan verrattuna huomattavasti. Vuonna 1996 yritys fuusioitui Muurikka Oy:n kanssa ja nimeksi vaihdettiin U-Cont Oy. Hieman myöhemmin perustettiin U-Contille tytäryhtiöt sekä Venäjälle että Puolaan. Vuonna 2000 Muurikka irtautui jälleen erilliseksi yhtiöksi. Viime aikoina yrityksessä on panostettu huomattavasti uusiutuviin energiamuotoihin, minkä seurauksena U-Cont on ollut St1 Biofuelsin kanssa tiiviissä yhteistyössä. Tämän yhteistyön tuloksena St1 Biofuels on rakennuttanut leipomoteollisuuden jätteitä hyödyksi käyttävän liikenne-etanolitehtaan Lappeenrantaan, Närpiöön ja Haminaan, sekä nyttemmin myös Vantaalle ja Lahteen. U-Cont on toiminut näissä jokaisessa projektissa sekä osanvalmistuksessa, että kokoonpanossa. 
http://www.u-cont.fi
http://www.u-contmm.pl/
http://www.tekniikkatalous.fi/metalli/article384021.ece?s=r&wtm=-13032010
Lappeenrannan teknillisen yliopisto energiatekniikan opiskelijan Kandidaattityö U-Contin kehitysprojektista
Hassisen kone (kappale)
Hassisen kone on samannimisen joensuulaisyhtyeen ensisingle vuodelta 1980. Levyn on julkaissut Hilse Kustannus tunnuksella Hilse-Levyt YÄK-06. Levykannen on suunnitellut nimimerkki Aku.
A-puolen kappaleesta äänitettiin uusi versio Hassisen koneen debyytti-levylle, Täältä tullaan Venäjä. B-puolella on kappale nimeltään "Kolumpia orkesteri". Levyetiketti on painettu käsin kirjoitetusta tekstistä ja tässä kappaleen nimi on muodossa "Kolumbia orkesteri".
Molempien kappaleiden sävel ja sovitus on merkitty Hassisen koneen nimiin ja sanat on tehnyt Ismo Alanko.
Surutangara
Surutangara ("Schistochlamys melanopis") on Etelä-Amerikassa tavattava tangaroihin kuuluva varpuslintu.
Kooltaan surutangara on 18–19 cm. Lajin pää ja rinta ovat väritykseltään mustat tai tummanruskeat. Selkä, siivet ja pyrstö ovat harmaat. Surutangaran niska ja vatsa ovat niin ikään harmaat, mutta selkää vaaleammat. Harmaa nokka on lyhyt ja paksu. Koiras- ja naarassurutangarat muistuttavat ulkonäöltään toisiaan. Poikanen selästään väriltään oliivinvihreä ja vatsassa on keltaista. Silmien ympärillä on keltaiset renkaat. Hieman vanhemmilla linnuilla on musta pää ja rinta, mutta selkä on edelleen oliivinvihreä.
Surutangaraa tavataan Kolumbian ja Venezuelan alangoilta, Guyanasta, Surinamesta, Ranskan Guayanasta sekä Brasiliasta itärannikolta ja Amazonasin alueen eteläosista sekä Perusta ja Ecuadorin eteläosasta. Laji puuttuu paikoin Brasilian itäosasta ja Amazonasin alueen keskiosista. Linnun elinympäristöä ovat puita ja pensaita kasvavat ruohomaat sekä ruohikkoiset ja pensaikkoiset metsien reunat. Surutangaran elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 700 metrin korkeudella merenpinnasta.
Surutangarat liikkuvat yleensä pareittain ruohikossa ja voivat liittyä myös sekaparviin. Lajin pesimäkausi kestää alueesta riippuen tammikuulta toukokuulle. Kuppimainen heinistä rakennettu pesä sijaitsee pensaan suojissa. Naaras munii kaksi harmahtavaa munaa, joissa on ruskeita pilkkuja ja viiruja.
Surutangaran ravinto koostuu hedelmistä, marjoista ja siemenistä. Lisäksi laji voi syödä myös hyönteisiä kuten muurahaisia.
Ruler-luokka
Ruler-luokan saattuetukialukset, joita toisinaan nimitetään Ameer-luokan aluksiksi, olivat Kuninkaalliselle laivastolle toisessa maailmansodassa vuokraus-ja lainauslain nojalla luovutettuja Yhdysvaltain laivaston Bogue-luokan aluksia. Luokkaan kuului kaikkiaan yksitoista alusta ja ne valmistettiin edeltäneestä Attacker-luokasta poiketen saattuetukialuksiksi. Luovutettujen alusten tilalle Yhdysvaltain laivasto tilasi saman nimiset alukset.
Alukset oli aseistettu merimaalien torjuntaan kahdella alakulmilla käytettävällä neljän tuuman tykillä. Aluksille Yhdysvalloissa asennetut tykit vaihdettiin brittiläisiin niiden saavuttua Britteinsaarille. Aluksilla oli ilmapuolustusta varten 8 kappaletta 40 millimetrin ja 10-35 kappaletta 20 millimetrin ilmatorjuntatykkejä. Lentokoneita aluksille voitiin sijoittaa 19-24 kappaletta.
Andiennapsu
Andiennapsu ("Myiarchus cephalotes") on tyranneihin lukeutuvaan napsujen sukuun kuuluva lintulaji, joka elää Bolivian, Kolumbian, Ecuadorin ja Perun alueella. Lajin luonnonmukaista elinympäristöä ovat subtrooppiset tai trooppiset kosteat vuoristometsät ja ikivanhat metsät.
Kirkonkylän koulu (Jalasjärvi)
Kirkonkylän koulu on 1–6 luokkien peruskoulu Kurikan kunnan Jalasjärvellä. Se siirtyi elokuussa 2005 keskustasta uusiin tiloihin koulukeskukseen, jossa myös toimivat lukio ja yläaste. Koulukeskuksessa kaikilla kolmella koululla on muun muassa yhteinen ruokasali ja liikuntatilat.
Kristiinankaupungin raatihuone
Kristiinankaupungin raatihuone on vuonna 1865 valmistunut, arkkitehti Ernst Lohrmannin vuonna 1858 suunnittelema kivitalo Kristiinankaupungissa. Se oli kolmas peräkkäinen raatihuone vuonna 1649 perustetussa kaupungissa. Rakennus on kaksikerroksinen ja siinä on torni. Kristiinankaupungin raatihuone kuuluu Museoviraston luokittelemiin valtakunnallisesti merkittäviin kulttuuriympäristöihin.
Kruununtila
Kruununtila on eräs aiemmin käytössä ollut maatilatyyppi.
Kruunutilat olivat alun perin suuria tiluskokonaisuuksia, jotka kuuluivat pakanalliselle suomalaiselle yläluokalle ennen Ruotsin vallan aikaa. Ruotsin vallan vakiintumisen myötä ne joutuivat kirkon ja kruunun haltuun.
Ruotsissa siirryttiin 1500-luvun lopulla feodaalisiin omistusoikeuskäsitteisiin ja maaomaisuus jaettiin kruununtiloihin, perintötiloihin ja rälssitiloihin. Kuhunkin tilatyyppiin liittyi erilainen omistusoikeuden muoto, toisin sanoen niillä oli erilainen maanluonto. Kruununtila oli kruunun pysyvää omaisuutta, johon sitä viljelevä talonpoika sai vain käyttöoikeuden. Rahan tarpeessa ollut valtio joutui tosin myymään kruununtiloja yksityishenkilöille, mutta se pidätti itsellään omistus- ja nautintaoikeuden, jolloin tilan ostaja sai ainoastaan sukuoikeuden. Lisäksi jos talonpoika halusi myydä oikeutensa tilaan, hänen oli tarjottava sitä ensiksi valtiolle, joka maksoi oikeuden siirrosta vain alkuperäisen lunastushinnan. Talonpojan velvollisuus oli suorittaa valtiolle vuosittainen vero, joka vertautui vuokramaksuun.
Talonpojan oikeus kruununtilaan turvattiin 1789 annetulla asetuksella niin, että hän sai tilaansa vakaan hallintaoikeuden. Se tarkoitti, että talonpojan ja hänen lastensa hallintaoikeus tilaan oli pysyvä, kunhan tila pidettiin kunnossa ja verot maksettiin säädetysti. Samassa yhteydessä tilanpitäjälle myönnettiin perinnöksiosto-oikeus eli oikeus tilan ostoon omaksi maksamalla kolmen vuoden vero.
Suomessa kruununtilojen asukasoikeudesta annettiin asetus 1883. Lainsäädännössä kruununtilojen erikoisasema säilyi pitkälle 1900-luvulle, vaikka niiden merkitys väheni perinnöksiostojen vuoksi. Vanhat Ruotsin vallan aikaiset säädökset kruununtilojen perinnöksiostamisesta kumottiin vuonna 1995, samalla kun viimeiset säätyerioikeudet lakkautettiin.
Selvästi omaksi ryhmäkseen erottuvan kruununtilatyypin muodostivat kruununtorpat. Ne erosivat tavallisista kruununtiloista siinä, ettei niille annettu manttaalia niiden vähäisten tilusten vuoksi.
Luopajärven koulu
Luopajärven koulu on alakoulu Kurikan kunnassa. Se sijaitsee noin 13 kilometriä Jalasjärven keskustasta Seinäjoen suuntaan. Koulun sijainti on kauniissa maalaismaisemassa ja lähellä luontoa. Oppilasmäärä koulussa on vajaa 80.
HMS Quantock
HMS Quantock (viirinumero L58) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Hunt-luokan tyypin I saattuehävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Alus tilattiin 11. huhtikuuta 1939 Scotts Shipbuilding and Engineering Companyltä Greenockista työnumerolla J112 osana vuoden 1939 sota-ajan hankintaohjelmaa (). Sen köli laskettiin vielä samana vuonna 26. heinäkuuta ja alus laskettiin vesille 22. huhtikuuta 1940 nimettynä Somersetissä järjestetyn ketunmetsästyksen mukaan. Alus valmistui 6. helmikuuta 1941.
Alus poistettiin palveluksesta joulukuussa 1945 ja se siirrettiin reserviin Portsmouthissa. Alus siirrettiin 1953 Barrow-in-Furnessiin, jossa se sijoitettiin poistolistalle. Se myytiin lokakuussa 1954 Ecuadorille, joka liitti sen laivastoonsa nimellä "BAE Presidente Alfaro". Alus poistettiin alusluettelosta vuonna 1978.
Jokipiin Pellava
Jokipiin Pellava valmistaa suomalaisia pellavatekstiilejä saunaan, kylpyhuoneeseen ja kodin sisustukseen sekä liikelahjoiksi. Se sijaitsee Jokipiin kylässä Kurikan kunnan Jalasjärvellä. Jokipiin Pellava Oy on perustettu vuonna 1920.
Yritys sai alkunsa Asser Laurilan vuonna 1920 perustamasta Pystylänkosken sahasta. Yksiraaminen saha ja jauhomylly valmistuivat keväällä 1921. Tukkeja uitettiin sahalle Jalasjokea pitkin vuoteen 1948 saakka. Sahatavara vietiin pääosin ulkomaille, etenkin Britanniaan. Se kuljetettiin hevoskärryillä tai reellä Kurikan rautatieasemalle vietäväksi junalla satamaan.
Tulipalot tuhosivat sahan ja myllyn maan tasalle ensin 1927 ja toisen kerran 1937, tiilirakenteista konehuonetta lukuun ottamatta. Ne rakennettiin aina uudelleen ja toimivat myös läpi sotavuosien, jolloin valmistettiin muun muassa ratapölkkyjä saksalaisten kenttäratoihin Lapissa ja Kainuussa.
1930-luvulla tuli mukaan myös kotimaisen villan kehruu ja sotien jälkeen kotimainen pellava. Tietoa ja koneita pellavan käsittelyyn haettiin Tanskasta. 1950-luvulla Asserin pojat Juhani ja Risto Laurila aloittivat pellavalangan kutomisen kankaiksi ja päättivät keskittyä siihen lopettamalla sahatoiminnan sekä villan ja pellavan kehruun. Vuonna 1962 tulivat yritykseen ensimmäiset automaattikutomakoneet ja seuraavana vuonna ensimmäiset jacquard-koneet, joilla voitiin kutoa kankaisiin reunatekstejä. Nimipyyheliinoista tulikin yksi pääartikkeleista, ja niitä myytiin muun muassa Valtionrautateille ja sairaaloille.
1960-luvulla perustettiin ompelimo tekemään pellavakankaista valmiita tuotteita. Yrityksen oma tuotekehitys tuotti tuloksena pellavafroteen, josta alettiin valmistaa saunatekstiilejä 1973. Ensimmäiset froteekoneet rakennettiin itse tavallisista kutomakoneista, mutta 1980-luvun alussa hankittiin froteekone Belgiasta.
Vuonna 1989 yrityksen nimi muuttui Jokipiin Villa- ja Pellavakehräämöstä Jokipiin Pellavaksi. Nykyisin yrityksen johdossa on Laurilan suvun kolmas polvi.
Yrityksen käyttämät pellavalangat tulevat nykyisin Länsi-Euroopan maista, joissa pellava on myös kasvatettu. Kankaiden kutominen ja tuotteiden valmistus on yhä keskittynyt Suomeen ja Jokipiin kylään. Tuotteet täyttävät Öko-Tex standardin eli niiden valmistuksessa ei käytetä haitallisia kemikaaleja.
Yrityksen tuotteita ovat suunnitelleet muun muassa Raija Jokinen, Henna Mantere, Ristomatti Ratia, Jukka Rintala ja Anu Saari. Jokipiin Pellavan tuotannosta menee vientiin noin 10 prosenttia, lähinnä Saksaan, Japaniin ja Yhdysvaltoihin. Suomessa valtaosa yrityksen tuotteista myydään liikelahjoina. Yrityksellä on oman jälleenmyyjäverkoston lisäksi myös oma verkkokauppa ja tehtaanmyymälä.
Piha (runokokoelma)
Piha on suomenruotsalaisen kirjailija Bo Carpelanin sarjamuotoinen runokokoelma vuodelta 1984 ja se on painettu Kustannusosakeyhtiö Otavan painolaitoksilla Keuruulla. Kokoelma perustuu suurimmaksi osaksi Carpelanin ruotsinkieliseen alkuperäisteokseen "Gården" vuodelta 1969. Suomennokseen sisältyy koko alkuteos lukuun ottamatta kuutta runoa, joiden tilalla on yhdeksän runoa kokoelmista "Källan" (1973), "I de mörka rummen, i de ljusa" (1976) ja "Dagen vänder" (1983), ja lisäksi yksi käsikirjoituksesta suomennettu runo.
Suomennokset on tehnyt Tuomas Anhava. Teoksen kuvitus on taiteilija Hannu Tainan. Kansipaperin liepeessä on Kai Nordbergin ottama valokuva kirjailijasta vuodelta 1978.
Korsholman musiikkijuhlat
Korsholman musiikkijuhlat on pääasiassa kamarimusiikkiin keskittynyt festivaali, joka on järjestetty joka kesä vuodesta 1983. Festivaalin perustamisessa tärkeimmät henkilöt olivat vaasalainen Olav Englund ja sellisti Seppo Kimanen. Festivaalin tärkeimpänä esikuvana olikin Kuhmon kamarimusiikkifestivaali, jonka taiteellisena johtajana Kimanen tuolloin toimi.
Musiikkijuhlien pääpaikat ovat Vaasa ja Mustasaari, mutta konsertteja järjestetään ympäri Pohjanmaan rannikkoaluetta. Vuodesta 1989 Korsholman Musiikkijuhlat on kuulunut Finland Festivals -ketjuun.
Festivaalin muusikkokunta on aina ollut kansainvälinen. Vuosien varrella festivaalilla ovat esiintyneet mm. Mischa Maisky, Martin Fröst, Barnabás Kelemen, Olli Mustonen, Helena Juntunen ja Vertavo-kvartetti.
Asukasoikeus
Asukasoikeus on aiemmin käytössä ollut nimitys, joka tarkoitti vakaata hallintaoikeutta valtion omistamaan maatilaan eli kruununtilaan. Tilan haltija ja hänen perillisensä saivat viljellä tilaa määräämättömän ajan, kunhan hoitivat sitä määräysten mukaisesti ja maksoivat veronsa.
Ruotsissa hallintaoikeus toisen maahan kehittyi lampuotijärjestelmästä. Alkuaan kruunu antoi maataan lampuodin viljeltäväksi määräajaksi sovittua vuokraa vastaan. Melko pian yleistyi tapa, että velvollisuutensa täyttävät lampuodit saivat asua ja viljellä tilaa sukupolvesta toiseen. Kaarle XI antoi asiasta asetukset 1684 ja 1695. Ne koskivat kruununratsutiloja ja sellaisia kruununtiloja, joiden vero meni sotalaitoksen ylläpitoon. Asukkaiden hallintaoikeus oli kuitenkin epävakaa, kunnes annettiin perustuslain luonteinen asetus 21. helmikuuta 1789. Sen mukaan asukas ja hänen lapsensa saivat pitää tilaa häiritsemättä, kunhan hoitivat maata ja rakennuksia hyvin. Lisäksi asukkaalla oli oikeus lunastaa tila itselleen säädetyssä järjestyksessä (perinnöksiosto).
Suomen kruununtilojen asukasoikeus järjestettiin asetuksella 6. kesäkuuta 1883 (26/1883). Asetusta muutettiin osittain 20. elokuuta 1887. Asetuksen mukaan tilan hallintaoikeus jatkui määräämättömän ajan, ellei asukas laiminlyönyt tilan hoitoa tai jättänyt verojaan maksamatta (verohylky). Asukkaan kuollessa perilliset eivät ilman muuta saaneet tilaa haltuunsa, vaan heillä oli oikeus tulla hyväksytyiksi tilanpidon jatkajina. Asukasoikeutta ei voinut lahjoittaa eikä testamentata, mutta sen voi myymällä tai vaihtaen luovuttaa toiselle. Luovutus tuli päteväksi, kun maaherra hyväksyi ja otti ostajan asukkaaksi. Asukasoikeus oli myös ulosmittauskelpoinen asukkaan velasta. Asetusta muutettiin uudelleen 1937 (laki 260/1937) ja se kumottiin lailla maakaaren voimaanpanosta annetun lain muuttamisesta (1125/1996, 2 §), joka tuli voimaan vuoden 1997 alussa.
HMS Southdown
HMS Southdown (viirinumero L25) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Hunt-luokan tyypin I saattuehävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Alus tilattiin 11. huhtikuuta 1939 J. Samuel White and Companyltä Cowesista osana vuoden 1939 laivasto-ohjelmaa. Sen köli laskettiin 22. elokuuta työnumerolla J6602 ja alus laskettiin vesille 5. heinäkuuta 1940. Alus valmistui 8. marraskuuta.
"HMS Southdown" määrättiin valmistajan koeajojen ja palvelukseen oton jälkeen 16. Hävittäjälaivueeseen. Se aloitti 8. marraskuuta vastaanottotestit sekä merikokeet uudella Fiore tyyppisellä merivalvontatutkalla tyyppiä 285. Alus siirrettiin Scapa Flowhun testien loppuun saattamiseksi ja varustamiseksi. Se aloitti 17. marraskuuta koulutuksen Kotilaivaston mukana Scapa Flowssa.
Alus liittyi joulukuussa Sheernessissä laivueeseensa suojaamaan Englannin kanaalin ja Pohjanmeren saattueita. Se vaurioitui 4. toukokuuta 1941 taistelussa Saksan laivaston E-veneitä vastaan. Alus oli 6. toukokuuta telakalla korjattavana ennen paluutaan laivueeseensa.
Alus vaurioitui 17. syyskuuta törmätessään korvetti "HMS Shearwaterin" kanssa Sherighamin edustalla. Se oli korjattavana telakalla ennen paluutaan saattuepalvelukseen. "HMS Southdown", "HMS Windsor" ja "HMS Sheldrake" taistelivat 4. maaliskuuta 1943 E-veneitä vastaan Lowestoftin edustalla.
Alus oli 22. helmikuuta 1944 yhdessä "HMS Garthin" kanssa saattuetta suojatessaan taistelussa Smith's Knollin edustalla E-veneitä vastaan. Taistelun aikana kaksi hyökkääjistä törmäsi toisiinsa. Alus vaurioitui lievästi 5. huhtikuuta törmätessään laituriin Parkestonessa. "HMS Southdown" suojasi 13. huhtikuuta saattuetta E-veneitä vastaan vaurioituen lievästi.
Alus oli telakalla 15. huhtikuuta, mistä se palasi palvelukseen 21. huhtikuuta. Alus määrättiin toukokuussa Normandian maihinnousun 102. Saattajaryhmään suojaamaan saattueita Noresta sillanpäähän.
"HMS Southdown" liittyi kesäkuun alussa "HMS Mackayn", "HMS Potentillan" ja "HMS Vervainin" muodostamaan ryhmäänsä. Se lähti 7. kesäkuuta Thamesin suistosta merelle suojaten 25 moottorialuksen ja neljän muun rahtilaivan muodostamaa saattuetta ETM2 Solentiin. Alus suojasi seuraavana päivänä saattueen edelleen itäisen maihinnousualueen sillanpäähän. Tästä eteenpäin 24. kesäkuuta saakka alus suojasi ryhmän mukana saattueita päivittäin Noresta sillanpäähän.
Operaatiosta vapauduttuaan alus palasi kesäkuun lopulla laivueeseensa suojaamaan saattueita, kunnes se määrättiin 14. toukokuuta 1945 "HMS Brocklesbyn" kanssa suojaamaan Cuxhavenin takaisin valtausta. Operaatiosta vapauduttuaan alus tuki Noren alaisuudessa luoteisen Euroopan sotatoimia.
"HMS Southdown" muutettiin syyskuussa Rosythissa ilmavoimien maalilaivaksi, missä tehtävässä se palveli aseistamattomana. Alus poistettiin palveluksesta huhtikuussa 1946 ja se siirrettiin Portsmouthin reserviin toukokuussa. Alus sijoitettiin 1955 poistolistalle ja se myytiin BISCOlle romutetettavaksi. Alus saapui 1. joulukuuta 1956 hinattuna T. W. Wardille romutettavaksi.
Ecuadorin laivasto
Ecuadorin laivasto on Ecuadorin asevoimien puolustushaara, joka vastaa maan aluevesien valvonnasta sekä tarvittaessa puolustuksesta. Laivastoon kuuluu kaikkiaan hieman reilu 7 000 henkeä, jotka vastaavat 2 237 kilometriä pitkästä Tyynenmeren rannikosta.
Laivaston alusten etuliitteenä on BAE (), joka merkitsee Ecuadorin laivaston alusta.
Ecuadorian laivasto perustettiin vuonna 1823 osana Kolumbian laivastoa. Maan kongressi perusti vuonna 1832 maahan laivastoministeriön. Laivastolle ostettiin vuonna 1900 Ranskasta kaksi 811 tonnin torpedovenettä (), "Papin" ja "Inconstant", jotka romutettiin vuosina 1915 ja 1916. Laivastolla oli käytössään myös Yarrow’n valmistama 65 tonnin torpedovene "Tungurahua".
Ecuadorin ja naapurimaiden väliset rajariidat rauhoittuivat, kun Peru ei ollut vielä toipunut Tyynenmeren sodasta (1879–1883) ja Kolumbia kärsi taloudellisista ja sisäpoliittisista ongelmista. Rajakiistojen taustalla oli entisen siirtomaaisäntä Espanjan kyvyttömyys määrittää hallintoalueidensa väliset rajat. Laivastolle ostettiin vuonna 1907 Chilestä torpedovene "Almirante Simpson", joka nimettiin "Libertador Bolivariksi". Näiden lisäksi laivastossa palveli kaksi vanhaa höyryalusta, "Catapari" ja "Nueve de Julio", joihin kumpaankin oli asennettu kaksi tykkiä. Höyryalukset poistettiin käytöstä vuonna 1912. Laivastolla oli edelleen 300 tonnin rannikkovartioalus "Patria" (entinen jahti "Cavalier"), johon oli asennettu neljä konekivääriä. Valtion kauppalaivastoon kuului vuonna 1919 seitsemän höyrylaivaa ja neljä purjealusta. Ensimmäisen maailmansodan aikana Ecuador julisti sodan Saksalle.
Ecuador oli liittoutunut vuosisadan vaihteesta Chilen kanssa. Maan laivastoupseerit koulutettiin Chilessä. Ecuadorilla oli kohtuullisesti varustettu jokilaivasto, joka oli sijoitettu Amazonin suistolle. Laivaston aluksista "Libertador Bolivar" ja 300 tonnin tykkivene "Cotopaxi" vuodelta 1884 poistuivat käytöstä vuonna 1932.
Ecuadorian ja Perun välisen sodan aikana 25. heinäkuuta 1941 tykkivene "BAE Abdón Calderón" päällikkönään Rafael Morán Valverde kohtasi Jambelin kanavassa Perun laivaston hävittäjä "Almirante Villarin". Alukset tulittivat toisiaan ja "Calderón" vetäytyi Puerto Bolivariin välttääkseen tuhoutumisen.
Vuonna 1947 tehtyyn koululaiva "Guayasin" hankintaan saakka laivasto koostui muutamasta entisestä jahdista sekä rannikkovartioston käytössä olleista aluksista. Vaikka laivastolle ostettiin kolme toisessa maailmansodassa palvellutta saattuehävittäjää (uudelleen luokiteltuina fregatteina), pääosa kalustosta oli vanhanaikaista aina 1970 luvun puoleenväliin saakka.
Vuoden 1975 alusta alkaen Ecuador on hankkinut ensiluokkaista kalustoa. Laivastolle ostettiin vuonna 1978 Yhdysvalloista Gearing-luokan hävittäjä "Presidente Eloy Alfaro" korvaamaan kaksi brittiläistä Hunt-luokan hävittäjää "Presidente Alfaroa" ja "Presidente Velasco Ibarraa". Laivastolle ostettiin vuonna 1991 kaksi Leander-luokan fregattia.
Laivaston pääosa on sijoitettu Guayaquiliin. Laivastoon kuuluvat seuraavat alukset:
Lost Eden
Lost Eden oli Japanista lähtöisin oleva metalliyhtye. Yhtye soitti tyyliltään melodista death metallia jossa vaikutteita trancesta sekä muista elektronisista musiikeista. He julkaisivat debyytti albuminsa "Cycle Repeats" Candlelight Recordsin alla vuonna 2006.
Yhtyeen perustivat vuonna 2000 Norio, Adachi, Run, Daisuke sekä Chang.
Vuonna 2002 kaksi heidän kappalettaan pääsi japanilaiselle kokoelma-albumille "Surplus Suppression 3".
Keväällä 2003 Sensyu liittyi uudeksi rumpaliksi ja Chang rupesi uudeksi kitaristiksi. Kolmen kitaristin voimin he julkaisivat ensimmäisen neljä kappaletta sisältävän EPn "Sewn Mouth Forest".
2004 uusi kappale pääsi kokoelmalle "Metal Ostentation Vol.6". Pienen suosion johdosta Chang jätti yhtyeen. Uusi jäsen Cab palkattiin uudeksi kitaristiksi. Uuden jäsenistön seurauksena yhtye päätti kokeilla melodista death metal- tyylisuuntaa.
2005 heidän kappale oli kokoelmalla "Eathquake A.G.M" sekä "Extreme Generation". Suosiosta huolimatta Cab poistui yhtyeen riveistä ja Mako liittyi tilalle. Saman vuoden talvena yhtye nauhoitti kaksi kappaletta sisältäneen demon ja johdatti yhtyeen käyttämään koskettimia musiikissaan.
Yhtye lähetti demon Candlelight Recordsille lontooseen. 2006 yhtye teki levytyssopimuksen ja alkoivat työstämään debyyttialbumia "Cycle Repeats".
2009 yhtye hajosi.
Helge
Helge on skandinaavinen miehen etunimi, joka johtuu muinaisskandinaavisesta "pyhää", "pyhitettyä" tarkoittavasta sanasta "heilagr". Nimen naispuolinen vastine on Helga.
Suomessa nimi on Väestörekisterikeskuksen tietojen mukaan annettu vuoden 2012 loppuun mennessä 5 314 miehelle ja noin 20 naiselle.
Vuoden laatulehti -palkinto
Vuoden laatulehti -palkinto on kulttuuri-, mielipide- ja tiedelehtien liitto Kultti ry:n sekä Akateemisen kirjakaupan myöntämä palkinto. Palkintoa on jaettu vuodesta 2006.
Nils Strömbäck
Nils Strömbäck (8. toukokuuta 1751 Vaasan seutu? – 1790?) oli suomalainen urkuri ja urkujenrakentaja. Hän oli urkuri Henric Kahelinin oppilaana 1774.
Strömbäck käytti ensimmäisenä Suomessa itsestään nimitystä "urkujenrakentaja". Strömbäck esitti vuonna 1775 Kristiinankaupungin maistraatille tarjouksen, että hän rakentaisi Ulrika Eleonoran kirkkoon urut ja jäisi urkuriksi. Tarjous hyväksyttiin, ja urut valmistuivat 1776. Erimielisyyksien vuoksi Strömbäck siirtyi 1782 Raumalle, minne hän rakensi 1784 valmistuneet urut. Hän työskenteli Raumalla vuoteen 1787, jolloin hän lähti kohti itää. Hän haki vuonna 1788 Turun tuomiokirkon urkurinvirkaa, jota ei kuitenkaan saanut. Hänen arvellaan kuolleen 1790.
The World Won’t Listen
The World Won’t Listen on brittiläisen The Smiths -yhtyeen kokoelma-albumi vuodelta 1987. Äänitykset on tehty Englannissa tammikuusta 1985 syyskuuhun 1986.
Levyn tuotannosta ovat vastanneet Morrissey, Johnny Marr, The Smiths sekä John Porter.
Kappaleen ”Ask” on miksannut Steve Lillywhite.
Levyn on julkaissut Rough Trade Records tunnuksella ROUGH 101 ja se saavutti Isossa-Britanniassa listasijoituksen #2 pysytellen listalla 15 viikkoa.
Levykannen on suunnitellut Morrissey ja valokuvat on ottanut Jürgen Vollmer. Visuaaliseen suunnitteluun ovat ottaneet osaa myös Caryn Cough ja Jo Slee.
Kappaleet on säveltänyt Johnny Marr ja sanoittanut Morrissey. ”Oscillate Wildly” on instrumentaalikappale. Tuottajina ovat toimineet Morrissey ja Johnny Marr (A3-4, 6, 8, B1-3, 8), The Smiths (A5, B4-6), John Porter (A1-2, B7) sekä Marr (A7).
Łukasz Kubot
Łukasz Kubot (s. 16. toukokuuta 1982 Bolesławiec) on puolalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut ATP-maailmanlistalla sijalla 41. Nelinpelissä hän on voittanut seitsemän ATP-turnausta ja ollut parhaimmillaan nelinpelirankingissa sijalla seitsemän.
Kubot aloitti vuoden karsinnoilla Qatar ExxonMobil Openiin ja Australian avoimiin, mutta hävisi viimeisellä karsintakierroksella molemmissa turnauksissa. Brasil Openin pääsarjassa hän voitti ensimmäisellä kierroksella Daniel Gimeno-Traverin 7–6(7), 1–6, 6–3, mutta hävisi toisella kierroksella Thomaz Belluccille 7–5, 4–6, 4–6. Serbia Openissa hän hävisi viimeisen karsintaottelunsa, mutta pääsi lucky loserina mukaan pääsarjaan, koska Steve Darcis loukkaantui. Turnauksessa hän voitti Arsenije Zlatanovicin 6–3, 7–5, Igor Andrejevin 3–2 luov., Kristof Vliegenin 7–6(6), 6–3 ja Ivo Karlovićin 7–6, 6–2. Finaalissa hän hävisi maailmanlistan kolmoselle Novak Đokovićille 6–3, 7–6(0) ensimmäisessä ATP-finaalissaan. Hänestä tuli ensimmäinen puolalainen 26 vuoteen, joka pääsi ATP-turnauksen finaaliin.
Ranskan avoimissa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Viktor Troickille 6–3, 3–6, 4–6, 7–6(4), 3–6. Pekingin olympialaisissa hän otti uransa suurimman voiton, kun hän voitti Andy Roddickin ensimmäisellä kierroksella. Toisella kierroksella hän kuitenkin hävisi Ivan Ljubičićille. Nelinpelissä hän voitti parinsa Oliver Marachin kanssa Grand Prix Hassan II -turnauksen Serbia Openin ja Bank Austria-TennisTrophyn. He pääsivät myös Australian avointen semifinaaliin, jonka he hävisivät Mahesh Bhupathile ja Mark Knowlesille 6–3, 6–1.
Kubot aloitti vuoden Dohassa, jossa hän pääsi puolivälieriin asti, mutta hävisi sen Viktor Troickille 6–4, 4–6, 6–7(1). Australian avoimissa hän pääsi neljännelle kierrokselle. Turnauksessa hän voitti Mischa Zverevin 6–3, 6–3, 6–3 ja Santiago Giraldon 6–4, 3–6, 6–3, 6–1 sekä 20:nneksi sijoitetun Mihail Južnyin. Neljännellä kierroksella hänet voitti Novak Đoković 1–6, 2–6, 5–7. Brasil Openissa hän pääsi finaaliin toisen kerran urallaan. Turnauksessa hän voitti Óscar Hernándezin, Albert Montañésin ja Fabio Fogninin. Semifinaalissa hän voitti Igor Andrejevin 2–6, 6–4, 6–2, mutta hävisi finaalissa ykköseksi sijoitetulle Juan Carlos Ferrerolle luvuin 6–1, 6-0. Ranskan avoimissa hän putosi jatkosta ensimmäisellä kierroksella.
Wimbledonin pääsarjassa ensimmäistä kertaa pelannut Kubot voitti avauskierroksella Blaž Kavčičin, mutta hävisi toisella kierroksella viisieräisen ottelun Philipp Petzschnerille.
Werbenin taistelu
Werbenin taistelu käytiin kolmikymmenvuotisen sodan aikana 22.–28. heinäkuuta 1631. Taistelussa kohtasivat kuningas Kustaa II Aadolfin johtamat ruotsalaiset ja kenraali Johann Tillyn johtamat katoliset. Tillyn hyökkäykset ruotsalaisia vastaan epäonnistuivat ja taistelu päättyi, kun Tilly vetäytyi alueelta etelään.
Tillyn komentamat katoliset joukot ryöstivät Magdeburgin 20. toukokuuta 1631. Tämän jälkeen Tillyn armeija siirtyi pohjoiseen etsiessään rehua ja ruokaa. Ruotsalaiset katkaisivat Tillyn tien ryhmittymällä puolustukseen Werbenissä, Elben ja Haveljoen yhtymäkohdassa. Ruotsin armeijaan kuului 16 000 sotilasta, jotka olivat valmistelluissa puolustusasemissa. Tillyn armeija teki rintamahyökkäyksen ruotsalaisten asemiin 22. heinäkuuta. Ruotsalaiset torjuivat hyökkäyksen ja katoliset kärsivät raskaat tappiot musketti- ja tykkitulessa. Tilly hyökkäsi uudelleen 28. heinäkuuta, mutta lopputulos oli sama. Katolisten joukoista kuoli Werbenin taistelussa yhteensä yli 6 000 sotilasta. Taistelun jälkeen Tilly vetäytyi alueelta etelään, syvälle Saksiin, hankkiakseen lisäjoukkoja.
Kustaa II Aadolf seurasi Tillyä Saksiin ja solmi liiton Saksin vaaliruhtinaan kanssa. Yhdistynyt Saksin ja Ruotsin armeija kohtasi Tillyn Breitenfeldin taistelussa 17. syyskuuta 1631.
Carl Wåhlström
Carl Wåhlström oli ruotsalainen urkuri ja urkujenrakentaja. Hänen isänsä oli urkujenrakentajamestari Anders Wåhlström.
Carl Wåhlström aloitti 1752 kymmenen vuotta kestäneet urkurakennuksen opinnot Jonas Grenin ja Petter Stråhlen johdolla. Opettajiensa ja edeltäjiensä tavoin 
Wåhlström oli tiiviisti yhteistyössä myös Ruotsin kuninkaallisen tiedeakatemian kanssa. Hän opiskeli urkujenrakennuksen teoriaa. Hän oli myös hyvin perehtynyt matematiikkaan, mekaniikkaan ja statiikkaan. Myöhemmin hän oli tunnettu urkurakentaja, joka Grenin ja Stråhlen kuoltua 1765 jatkoi Johan Niclas Cahmanin perustaman rakentamon toimintaa. Wåhlström rakensi urkuja myös Suomeen, muun muassa vuonna 1772 Ulrika Eleonoran kirkkoon Helsinkiin. Hän tarkasti Kristiinankaupunkiin Ulrika Eleonoran kirkkoon Nils Strömbäckin vuonna 1776 rakentamat urut
Grigori Baklanov
Grigori Jakovlevitš Baklanov (, oikealta sukunimeltään "Fridman", Фри́дман; 11. syyskuuta 1923 Voronež – 23. joulukuuta 2009 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Grigori Baklanov joutui vuonna 1941 rivimiehenä toiseen maailmansotaan, opiskeli tykistökoulussa ja osallistui taisteluihin Ukrainassa, Moldovassa, Romaniassa, Unkarissa ja Itävallassa. Vuonna 1942 hän liittyi NKP:n jäseneksi. Sodan jälkeen Baklanov opiskeli Gorkille nimetyssä kirjallisuusinstituutissa, josta hän valmistui vuonna 1951. Kirjailijan ensimmäiset kertomukset edustavat kriittistä maaseudun kuvausta.
Baklanov tuli tunnetuksi toista maailmansotaa totuudenmukaisesti tavallisen sotilaan näkökulmasta kuvaavilla proosateoksillaan "Devjat dnei" (”Yhdeksän päivää”, 1958), ”Ei tuumaakaan” ("Pjad zemli", 1959), "Mjortvyje sramu ne imejut" (”Kuolleet eivät tunne häpeää”, 1961), ”Mitä maksaa naula rohkeutta” ("Potšom funt liha", 1962) ja ”Heinäkuu -41” ("Ijul 41 goda", 1964). Jälkimmäisessä romaanissa Baklanov nimesi sodan alkuvaiheen tappioiden syyksi puna-armeijan johdon tuhoamisen Stalinin vainoissa. Erillisenä kirjana ilmestynyt ”Heinäkuu -41” joutui ensin kielletyksi, mutta myöhemmin se julistettiin yhdeksi merkittävimmistä toista maailmansotaa käsittelevistä teoksista.
Kirjailijan myöhemmät teokset käsittelevät sodan kokeneen sukupolven kohtaloita. Toisen maailmansodan kuvaukseen hän palasi vuonna 1979 pienoisromaanissa ”Synnyinmaan puolesta” ("Naveki – devjatnadtsatiletnije", oik. ”Ikuisesti yhdeksäntoistavuotiaat”), joka sai Neuvostoliiton valtionpalkinnon. Vuosina 1986–1993 Baklanov työskenteli "Znamja"-kirjallisuuslehden toimittajana.
The World Is Yours
The World Is Yours on rap-artisti Scarfacen toinen studioalbumi, joka ilmestyi 17. elokuuta 1993. Albumi saavutti Yhdysvalloissa 20. lokakuuta 1993 RIAAn hyväksymän kultalevyn rajan.
A. V. Perälä
Aate Vireini Perälä, kirjailijanimi A. V. Haarnoja (6. elokuuta 1912 Karijoki – 6. tammikuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja kirjailija.
A. V. Perälä oli naimisissa vuodesta 1937 opettaja ja runoilija Aune Perälän kanssa. He käyttivät taiteilijanimeä "Haarnoja" ja julkaisivat vuonna 1942 yhteisen runokokoelman "Sumukehrät".
Nimellä "A. V. Perälä":
Nimimerkillä "A. V. Haarnoja":
Toivo V. Lipponen
Toivo V. Lipponen oli suomalainen sotakirjailija.
Lipposen romaani "Kersanttina Kannaksen kamppailussa" perustui hänen omiin sotakokemuksiinsa talvisodan Summan rintamalla.
Andrei Bubnov
Andrei Sergejevitš Bubnov (, puoluenimiä "Himik", Химик ja "Jakov", Яков; kirjallisia salanimiä "A. Glotov", А. Глотов, "S. Jaglov", С. Яглов ym; 4. huhtikuuta 1883 Ivanovo-Voznesensk – 1. elokuuta 1938) oli venäläinen bolševikki ja neuvostoliittolainen poliitikko.
Andrei Bubnov syntyi tehtaan isännöitsijän perheeseen. Hän opiskeli Moskovan maatalousinstituutissa, josta hänet erotettiin vallankumouksellisen toiminnan takia. Vuonna 1903 hän liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen. Vuosien 1905–1907 vallankumoustapahtumien aikana Bubnov toimi puolueen Ivanovo-Voznesenskin ja Moskovan komiteoissa, joutui pidätetyksi ja karkotetuksi. Vuonna 1912 hänet valittiin puolueen keskuskomitean ehdokasjäseneksi. Vuodesta 1913 lähtien hän työskenteli "Pravdan" toimituksessa.
Helmikuun vallankumouksen jälkeen Bubnov toimi bolševikkipuolueen Moskovan aluebyroon jäsenenä, tuli valituksi puolueen keskuskomiteaan ja politbyroohoon. Hän osallistui lokakuun vallankumoukseen Pietarissa ja työskenteli kansalaissodan aikana Ukrainan neuvostohallituksen ja kommunistipuolueen johdossa. Vuonna 1921 Bubnov oli tukahduttamassa Kronstadtin kapinaa. Vuosina 1921–1922 hän toimi Pohjois-Kaukasian sotilaspiirin vallankumousneuvoston jäsenenä ja vuosina 1922–1923 VKP(b):n keskuskomitean agitproposaston johtajana.
Vuoden 1918 alussa Bubnov kuului Brest-Litovskin rauhaa vastustaneisiin vasemmistokommunisteihin. Vuosina 1920–1921 hän oli mukana hallinnon hajauttamista vaatineessa ”demokraattisten sentralistien” ja vuonna 1923 trotskilaisten ryhmässä. Vuosina 1924–1929 Bubnov toimi puna-armeijan poliittisen hallinnon päällikkönä sekä Neuvostoliiton vallankumousneuvoston ja puolueen keskuskomitean organisaatiobyroon jäsenenä. Vuonna 1925 hän oli keskuskomitean sihteeri. Vuosina 1929–1937 hän työskenteli Venäjän SFNT:n valistusasiain kansankomissaarina. Vuodesta 1924 lähtien Bubnov kuului NKP(b):n keskuskomiteaan. Hän toimi myös Venäjän ja Neuvostoliiton toimeenpanevien keskuskomiteoiden jäsenenä. Hän on kirjoittanut joukon kommunistisen puolueen historiaa käsitteleviä teoksia.
Bubnov pidätettiin lokakuussa 1937 ja ammuttiin Moskovan lähellä Kommunarkan teloituspaikalla syytettynä neuvostovastaiseen terroristijärjestöön osallistumisesta. Hänen maineensa puhdistettiin vuonna 1956.
Allan Mäkelä
Allan Mäkelä (s. 27. huhtikuuta 1931) on suomalainen sotakirjailija. Mäkelä on ammatiltaana IBM systeemioperaattori ja kustannustarkkailija. Hän on opiskellut Helsingin ja Tampereen yliopistoissa kieliä ja kirjallisuutta ja lisäksi hän on suorittanut tietotekniikan opintoja. Hän on opiskellut Ruotsissa pakkausalaa ja kirjoittanut aiheesta ammattijulkaisuihin.
Mäkelän esikoisromaani "Lentue tulessa" ilmestyi 1991. Se kertoo hävittäjälentueen tulikasteesta Pohjois-Suomessa.
Mäkelä on Kymenlaakson kirjailijoiden jäsen.
Kirsi Heikkinen
Kirsi Heikkinen (o.s. Savolainen, s. 26. syyskuuta 1978 Espoo) on suomalainen kansainvälisen tason jalkapalloerotuomari. Siviiliammatiltaan hän on luokanopettaja.
Heikkinen ryhtyi erotuomariksi 1998 pelattuaan ensin jalkapalloa aktiivisesti 11 vuotta. Kansainväliseksi tuomariksi hän pääsi 2005. Heikkinen on tuominnut Suomessa Naisten Liigaa ja ensimmäisenä naisena miesten Ykköstä. Kansainvälisillä kentillä Heikkinen on toiminut erotuomarina muun muassa 2009 EM-kisoissa ja 2011 MM-kisoissa, joissa molemmissa hän tuomitsi välieräottelun. Lisäksi Heikkinen on tuominnut kauden 2009–2010 naisten mestarien liigan finaalin, Algarve Cupin finaalin 2009 ja alle 17-vuotiaiden MM-kisojen finaalin 2010. Hänet valittiin myös mukaan 2012 olympialaisten jalkapalloturnaukseen.
Heikkinen on valittu vuoden naiserotuomariksi seitsemän kertaa peräkkäin vuosina 2004–2010. Vuonna 2010 Palloliitto palkitsi hänet myös vuoden maineteosta yhdessä Anu Jokelan ja Tonja Paavolan kanssa, jotka toimivat hänen avustavina erotuomareina mestarien liigan ja alle 17-vuotiaiden MM-kisojen finaalissa.
Ship to Gaza
Ship to Gaza on ruotsalainen järjestö, joka on varustanut "MS Sofia" -nimisen laivan, hankkinut siihen miehistön ja pyrkinyt viemään meritse avustusta Skandinaviasta Gazaan yhtenä Freedom Flotilla -hankkeen järjestöistä.
Ship to Gaza on poliittisesti ja uskonnollisesti riippumaton ja koostuu henkilöistä ja organisaatioista, jotka pyrkivät lisäämään kunnioitusta ihmisoikeuksia ja yleisiä kansalaisoikeuksia kohtaan. Järjestön johdossa on muun muassa taiteilija, muusikko Dror Feiler ja uskontohistorioitsija Mattias Gardell.. Kyproksella toukokuussa 2010 kokoontuneen ja sieltä matkaa jatkaneen Freedom Flotillan saattueen kuudessa aluksessa oli mukana noin 700 matkustajaa, muun muassa kirjailija Henning Mankell ja ruotsalainen kansanedustaja Mehmet Kaplan.
Järjestön lähtökohta on näkemys, jonka mukaan Gazassa on poliittisesti synnytetty humanitaarinen hätätila, ja tilanteen auttamiseksi laivalla viedään tarvikkeita Skandinaviasta Gazaan. Alkuvuonna 2010 järjestettiin tapahtumia pysähdyssatamissa yhteistyössä paikallisten järjestöjen kanssa. Matkan varrella seitsemän muuta eurooppalaista järjestöä lähetti matkaan aluksia, jotka muodostivat saattueen. Yksi järjestäjistä on ollut turkkilainen avustusjärjestö IHH.
Ship to Gaza ilmaisi edellyttävänsä, että valtiot kunnioittavat vapaan merenkulun kansalaisoikeuksien periaatteita kansainvälisillä vesillä, ja että kaikki valtiot takaavat vapaan kulun ja suojan niissä satamissa, joihin saattue pysähtyy matkalla. Gazassa lastin vastaanottajana olisivat riippumattoman järjestöt.
Ship to Gaza on saanut viestimissä huomiota, ja se on kerännyt rahaa tukikonsertein ja muin tapahtumin.
Israelin laivaston joukot nousivat saattueen aluksiin 30. toukokuuta 2010, ja valtauksessa kuoli 9 turkkilaista aktivistia ja haavoittui 48 aktivistia sekä kahdeksan israelilaista sotilasta, joista kaksi vakavasti. Israelin mukaan sotilaat avasivat tulen, kun heidän kimppuunsa oli käyty keppien, puukkojen ja kirveiden kanssa. Aktivistien mukaan sotilaat avasivat tulen noustessaan laivaan. YK, EU ja Kiina, Yhdysvallat sekä monet Euroopan ja Lähi-Idän valtiot ovat tuominneet välikohtauksen. Yhdeksän turkkilaisen kuoleman myötä turkin pääministeri kuvaili valtausta "valtionterrorismiksi."
Risto Pajari
Risto Pajari (17. kesäkuuta 1909 Oulu  – 26. marraskuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen eversti, virkamies, vakuutusalan toimihenkilö ja sotakirjailija.
Risto Pajarin vanhemmat olivat maanmittausinsinööri Olli Pajari ja Selma Elisabet Heikel ja puoliso vuodesta 1932 sairaanhoitaja Irja Elina Saukkonen. Suurlähettiläs Erkki Pajari (1933–1993) oli heidän poikansa.
Ylioppilaaksi Pajari tuli Oulun lyseosta. Hän suoritti Kadettikoulun 1930 ja Sotakorkeakoulun 1938. Pajari toimi Lentosotakoulun opetusupseerina ja adjutanttina, merilentolaivueen tähystäjänä, adjutanttina ja lentueen varapäällikkönä ja päällikkönä 1930-luvulla, 1940-luvulla taas Ilmavoimien esikunnassa toimistoupseerina, toimistopäällikkönä ja esikuntapäällikkönä. "Ilmasota"-lehden päätoimittaja hän oli 1941. Eduskunnan puolustusasiain valiokunnan sihteeri Pajarista tuli 1947. Hänet ylennettiin vänrikiksi 1930, luutnantiksi 1932, kapteeniksi 1936, majuriksi 1940, everstiluutnantiksi 1942 ja everstiksi 1944. Vuonna 1949 Pajari palasi Lentosotakouluun, toimien sen johtajana vuoteen 1954, jolloin hän erosi puolustusvoimien palveluksesta. Pajari työskenteli Henkivakuutusyhtiö Salaman prokuristina ja hankintapäällikkönä vuoteen 1970, jolloin hän jäi eläkkeelle. Kolmen teoksen lisäksi hän kirjoitti runsaasti artikkeleita sotilaallisiin aikakauslehtiin.
Pajarin teokset "Talvisota ilmassa" ja "Jatkosota ilmassa" kuvaavat laajaan lähdeaineistoon perustuen talvi- ja jatkosodan tapahtumia ilmarintamalla.
The Diary
The Diary on rap-artisti Scarfacen kolmas studioalbumi, joka ilmestyi 18. elokuuta 1994. The Soucre Magazine ja XXL antoivat täydet viisitähteä albumin arvostelussa. Albumi saavutti Yhdysvalloissa 5. joulukuuta 1994 RIAAn hyväksymän kultalevyn rajan. Screwed & Chopped versio ilmestyi 17. lokakuuta 2007.
Kosti Raitio
Konstantin (Kosti) Raitio (sukunimi aik. "Kåhlman"; 24. elokuuta 1855 Urjala – 12. helmikuuta 1924 Helsinki) oli suomalainen seminaarinjohtaja ja kansakoulun oppikirjojen tekijä.
Raition vanhemmat olivat varanimismies, siltavouti Juho Kåhlman ja Maria Margareta Berggren. Hän pääsi ylioppilaaksi 1873 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1881. Raitio teki opintomatkat Saksaan 1886 sekä Tanskaan, Saksaan ja Sveitsiin 1904.
Raitio oli Sortavalan seminaarin suomen ja ruotsin kielen lehtorina 1881–1889, "Laatokka"-lehden päätoimittajana 1885–1887, Viipurin läänin kansakouluntarkastajana 1889–1894 ja Jyväskylän seminaarin lehtorina 1895–1896. Hän toimi Raahen seminaarin johtajana 1896–1899 ja Jyväskylän seminaarin johtajana 1900–1912. Näistä tehtävistä täysin palvelleena erottuaan hän toimi myös jonkin aikaa K. J. Gummerus -yhtiön palveluksessa.
Raitio oli jäsenenä Sortavalan, Raahen ja Jyväskylän kaupunginvaltuustoissa. Hän oli kirkolliskokouksen jäsen 1893 ja 1908 sekä kansakouluoppikirjakomitean jäsen ja sihteeri 1895–1896.
Konstantin Raitio oli naimisissa vuodesta 1881 Elli Josefina Erikssonin (k. 1954) kanssa. Heidän poikiaan olivat kustannusjohtaja, suomentaja Martti Raitio ja säveltäjä Väinö Raitio.
José Morais
José Manuel Ferreira de Morais (s. 27. heinäkuuta 1965) on portugalilainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja.
Morais siirtyi valmentajaksi pelaajauransa jälkeen ja toimi aluksi muun muassa Benfican junioreiden valmentajana, josta hän siirtyi myöhemmin tammikuussa 2003 saksalaisen Dresdnerin päävalmentajaksi. Pesti jäi kuitenkin lyhyeksi ja Morais palasi takaisin kotimaahansa. Hän toimi kaudella 2003–2004 Porton apuvalmentajana ja oli voittamassa José Mourinhon kanssa Mestarien liigan lisäksi Portugalin mestaruutta. Samaan aikaan Morais toimi Académico Viseun ja Santa Claran alle 19-vuotiaiden päävalmentajana.
Tammikuussa 2005 Morais sai päävalmennus pestin Ruotsista Assyriskasta. Hän kuitenkin jätti tehtävän kesäkuussa 2005 ja siirtyi kuukausi myöhemmin saudiarabialaiseen Al Hazmin valmentajaksi. Kauden jälkeen Morais palkattiin tunisialaisen Stade Tunisienin päävalmentajaksi kaudeksi 2008–2009. Hän kuitenkin sai potkut kesken kauden ja siirtyi syyskuussa 2008 Jemenin maajoukkueen valmentajaksi. Hän ehti kuitenkin valmentaa vain kaksi kuukautta, kunnes hän palasi takaisin Tunisiaan tällä kertaa Espérancen päävalmentajaksi. Morais kuitenkin erotettiin tehtävästään joukkueen huonojen esitysten vuoksi vaikka se oli sarjassa toisena. Lisäksi hän koki paineet liian suuriksi ja sopi erostaan joukkueen johdon kanssa.
Lokakuussa 2009 Morais nimitettiin italialaisen Interin tekniseksi avustajaksi André Villas Boasin tilalle. Morais jätti tehtävänsä kauden 2009-2010 jälkeen samaan aikaan kun José Mourinhon sopimus päättyi Interin päävalmentajana.