Viiden dynastian ja kymmenen kuningaskunnan aika
Viiden dynastian ja kymmenen kuningaskunnan aika oli poliittisen epäyhtenäisyyden ajanjakso Kiinan historiassa vuodesta 907 vuoteen 960 Tang-dynastian ja Song-dynastian välillä, jolloin viisi lyhytikäiseksi jäänyttä dynastiaa hallitsivat vuorotellen Kiinan vanhaa keskusaluetta Pohjois-Kiinassa ja samaan aikaan Etelä- ja Länsi-Kiinaa hallitsi kymmenen vakaampaa kuningaskuntaa. Poliittinen hajoaminen alkoi jo Tang-dynastian loppukaudella ja sen päätti Song-dynastia, jonka keisari Taizu ja hänen seuraajansa yhdistivät suurimman osan Kiinaa jälleen yhden vallan alle.
Viiden dynastian () kauden aloitti Zhu Wen, joka syrjäytti Tang-dynastian viimeisen keisarin vuonna 907. Zhu Wen keskitti valtansa Keltaisenjoen tasangolle ja yhdisti alueen tärkeään liikenteen väylään Keisarinkanavaan. Zhu Wen valitsi pääkaupungikseen Bein eli nykyisen Kaifengin kaupungin Henanissa. Kaifengilla ei ollut historiallista merkitystä, mutta se sijaitsi lähellä aiempaa keisarillista pääkaupunkia Luoyangia ja se sijaitsi lähellä Kiinan maatalouskeskuksia Länsi-Kiinassa. Kaifeng toimi myöhemmin myös pohjoisen Song-dynastian pääkaupunkina. Zhu Wenin syrjäytti vuonna 923 Hou Tang ja häntä seurasivat Hou Jin vuonna 936, Hou Han vuonna 947 ja Hou Zhou vuonna 951. Dynastioiden nopeat romahdukset loppuivat vasta vuonna 960, jolloin valtaan nousi Song-dynastia, jonka onnistui vallata suuri osa entisen Tang-dynastian alueista. Sinänsä kaoottinen vallanvaihdosten aika sujui suhteessa moniin muihin Kiinan historian ajanjaksoihin rauhallisesti ja pääkärsijöinä olivatkin valtansa menettäneet aristokraatit.
Pohjois-Kiinan viisi dynastiaa olivat:
Kiina on historiallisesti ollut jakaantunut Tang-dynastian ajoista aina Qing-dynastian valtakauteen saakka kahteen osaan, sotilaallisesti vahvaan pohjoiseen ja taloudellisesti sekä kulttuurillisesti vahvaan etelään. Vuosien 907 ja 960 välillä Kiinaan ja suurimmaksi osaksi sen etelä osaan muodostui kymmenen itsenäistä kuningaskuntaa: Wu (902–937), eteläinen Tang (937–975/976), Nan Ping (924–963), Chu (927–951), aikaisempi Shu (907–925), myöhempi Shu (934–965), Min (909–945), pohjoinen Han (951–979), eteläinen Han (917–971) ja Wu-Yue (907–978). Osa kuningaskunnista saavutti sisäisen vakauden, mutta yksikään niistä ei kehittynyt tarpeeksi vahvaksi yhdistämään Kiinaa. Eteläisten kuningaskuntien kulttuuri kukoisti ja monet tunnetuksi tulleet taiteilijat ja runoilijat elivät tuona aikana. Esimerkiksi Tang-kuningaskunnan viimeinen keisari Li Yu tunnettiin ci-runojen mestarina. Myös monet Kiinalaisen buddhalaisuuden, taolaisuuden ja konfutselaisuuden klassikoista kirjoitettiin kymmenen kuningaskunnan aikana. Kuningaskunnat kävivät toisaalta myös usein sotia keskenään. Vuonna 960 perustettu pohjoinen Song dynastia alkoi yhdistää Kiinaa ja valloitti eteläiset kuningaskunnat Nan Pingin ja Wun vuonna 963, myöhemmän Shun vuonna 965, eteläisen Hanin vuonna 971 ja eteläisen Tangin vuonna 975. Song-dynastia viimeisteli etelän valloituksen vuonna 978, kun se sai haltuunsa Wu-Yuen, sekä Min- ja Chu-kuningaskuntien rippeistä muodostuneen Qingyuanin.
Viiden dynastian hallitsijat luetellaan kunkin dynastian omalla sivulla.