Kirjeenvaihtaja
Kirjeenvaihtaja tai ulkomaankirjeenvaihtaja on lehden, televisioyhtiön tai muun joukkoviestimen toimittaja tai avustaja, joka asuu ulkomailla ja lähettää sieltä raportteja ja juttuja toimitukseen.
Kirjeenvaihtajien näkyvintä työtä ovat televisio- ja radiolähetysten suorat kuva- ja ääniraportit tapahtumapaikoilta, mutta medioiden kirjeenvaihtajat tekevät myös paljon taustatyötä kuten haastatteluja ja tutkimustyötä omiin ja muiden toimittajien laatimiin juttuihin. Vaarallisinta kirjeenvaihtajan työtä on toimia sotakirjeenvaihtajana eli reportterina konfliktialueella.
Vanhentunut ammattinimike on peräisin ajoilta, jolloin nopein tapa välittää sanomia oli kirjeinä postitse. Myös sanomalehtien julkaisumaan eri kaupungeissa toimivia paikallistoimittajia tai avustajia voidaan kutsua kirjeenvaihtajiksi.
Tiedotusvälineen palkkalistoilla olevien, kotimaasta lähetettyjen työntekijöiden sijasta ulkomaankirjeenvaihtajat ovat yhä useammin ulkomailla tilapäisesti tai pysyvästi asuvia freelancereitä, joille maksetaan juttujen määrän mukaan. Kirjeenvaihtajan sijasta heistä käytetään usein nimitystä avustaja. Yleisradion ulkomaanavustaja sai yhdestä suorana puhelinraporttina annetusta jutusta taustatöineen vuonna 2004 noin 160 euroa. Itse ideoidusta, kuvatusta ja editoidusta tv-uutisjutusta palkkio oli runsaat 300 euroa.
Ulkomaan­kirjeenvaihtaja tekee usein työtä yksin, joten ammatti vaatii oma-aloitteisuutta ja itsenäisyyttä. Töiden aikataulutus, juttuaiheiden ja tietolähteiden löytäminen ja matkojen suunnittelu joskus vaikea­pääsyisiin paikkoihin vaatii suunnitelmallisuutta ja hyviä suhteita paikallisiin toimijoihin. Paikallisen kielitaidon lisäksi ulkomaan­reportterin on oltava hyvä kuuntelija ja ymmärrettävä asemapaikkansa kulttuuria. Käytännön ongelmia ja pitkiä työpäiviä voi aiheuttaa suuri aikaero asemamaan ja toimituksen kotimaan välillä: esimeriksi suomalaismedioiden Yhdysvaltojen-kirjeenvaihtajat joutuvat antamaan suorat raporttinsa Suomen aamupäivä­lähetyksiin keskellä yötä. Kun kotimaan toimituksessa työskentelevä ulkomaantoimittaja voi elää työvuorojen mukaan, ulkomaankirjeenvaihtaja on käytännössä päivystysvalmiudessa vuorokauden ja viikon ympäri.
"Helsingin Sanomien" ulkomaan­kirjeen­vaihtajana toiminut Jukka Luoma on kehittänyt kirjeen­vaihtajan henkistä tilaa kuvaamaan lääketieteelliseltä kuulostavan termin "korrespondiittis". Heikki Kuutin toimittamassa "Uudessa mediasanastossa" (2006) se määritellään ”
ulkomaan­kirjeen­vaihtajille tyypilliseksi masennus­tilaksi, joka johtuu liian vähäisestä kotitoimituksen palautteesta. Kirjeen­vaihtajat joutuvat elämään eräänlaisessa tyhjiössä, vailla kontaktia uutisten vastaan­ottajiin ja oman koti­toimituksensa väkeen.”
Ennen sanomalehtien varsinaisia nimettyjä kirjeenvaihtajia toimitukset saattoivat saada satunnaisesti tai vakituisemmin kirjeitä ulkomaille asettuneilta tai siellä matkustavilta kansalaisilta, kuten merikapteeneilta, liikemiehiltä ja diplomaateilta. Tarinat merten takaa ja tuntemattomista maailmankolkista olivat kiinnostavia ja harvinaisia ennen massamatkailun aikaa.
Eurooppalaiset sanomalehdet alkoivat käyttää vakituisia ulkomaankirjeenvaihtajia aiemmin kuin amerikkalaiset. Ensimmäisiä oli lontoolainen "The Morning Chronicle" vuonna 1769. Yhdysvalloissa ensimmäiset ulkomaankirjeenvaihtajansa palkkasi "The New York Herald" tärkeimpiin Euroopan suurkaupunkeihin 1830- ja 1840-luvuilla. Krimin sota 1850-luvun puolivälissä lisäsi ulkomaankirjeenvaihtajien määrää, ja sodasta "The Times" -lehdelle raportoinut William Howard Russell mainitaan usein ensimmäisenä ammattimaisena ulkomaankirjeenvaihtajana.
Varhaisesta brittiläisestä ulkomaankirjeenvaihtajasta piirsi satiirisen kuvan kirjailija Evelyn Waugh vuonna 1938 ilmestyneessä romaanissaan "Scoop", joka julkaistiin vuonna 1991 suomeksi nimellä "Jymyjuttu – romaani lehtimiehistä". Ammatti- ja kielitaidoton ja muita kulttuureita ymmärtämätön William Boot joutuu siinä 22-vuotiaana sotakirjeenvaihtajaksi Italian–Etiopian sotatantereelle Itä-Afrikkaan. Samoilta ajoilta on Alfred Hitchcockin elokuva "Ulkomaankirjeenvaihtaja" (1940), joka kertoo yhdysvaltalaisesta sotakirjeenvaihtajasta Euroopassa 1938–1940.
Ulkomaankirjeenvaihtajien vahvinta aikaa oli 1900-luvun loppupuoli, jolloin kansainvälisten tietoliikenneyhteyksien hitaus antoi paikan päällä sijaitseville toimittajille vielä selvän etulyöntiaseman. 2000-luvulla median murroksessa ja tietoyhteyksien parannuttua kirjeenvaihtajien tarvetta on yhä enemmän alettu asettaa kyseenalaiseksi, ja kuukausipalkkaisten vakituisten työntekijöiden sijasta he ovat yhä useammin juttupalkkioiden varassa toimivia freelancereitä. Monet kirjeenvaihtajat tekevät töitä yhden median sijasta useille mediayhtiöille.
Koska kirjeenvaihtajien lähettäminen ja ylläpito asemamaissa on kallista, niitä ovat Suomessakin käyttäneet eniten suuret mediat, kuten Yleisradio, "Helsingin Sanomat" ja 1980-luvulle asti toiminut "Uusi Suomi". "Kansan Uutisilla" ja "Tiedonantajalla" oli 1970- ja 1980-luvuilla kirjeenvaihtajat Moskovassa ja joissakin muissa sosialistimaiden pääkaupungeissa; heidän kulunsa maksoi valtaosin paikallinen kommunistinen puolue. Myös Yleisradion Neuvostoliiton-kirjeenvaihtajat olivat 1980-luvulle asti aina Suomen Kommunistisen Puolueen jäseniä.
Suomessa ensimmäisiä kirjeenvaihtajapalveluja käyttäneitä medioita oli 1920-luvun "Uusi Suomi", jolle Berliinissä asunut Ada Norna raportoi toisen maailmansodan loppuun asti. "Helsingin Sanomien" Yrjö Niiniluoto oli ensimmäinen varta vasten ulkomaille lähetetty päätoiminen kirjeenvaihtaja, joka työskenteli 1926–1928 Genevessä seuraamassa Kansainliiton toimintaa ja sitten 1933–1936 Lontoossa. Häntä ennen Rudolf Holsti oli toiminut "Helsingin Sanomien" Lontoon-kirjeenvaihtajana 1909–1911. "Helsingin Sanomat" laajensi kirjeenvaihtajien verkostoaan Berliiniin 1939, Tukholmaan 1943, Pariisiin 1959 ja Washingtoniin 1975 (Lauri Karén). Yleisradio aloitti vuonna 1962 yhteistyön New Yorkissa asuneen Jussi Himangan kanssa, joka avusti sittemmin myös "Uutta Suomea". Pasi Rutanen toimi Yhdysvalloissa Ylen lähettämänä 1966–1970.
"Uuden Suomen" Lontoon-kirjeenvaihtajana toimi 1950-luvun alussa Max Jakobson, joka raportoi myös Yhdysvalloista vuoden 1952 presidentinvaalien aikana ja siirtyi sitten 1953 diplomaattiuralle. Vielä toimiessaan Suomen Washingtonin-suurlähetystössä lehdistöattašeana Jakobson avusti "Uutta Suomea" nimimerkkien takaa. Muita "Uuden Suomen" kirjeenvaihtajia Yhdysvalloissa olivat lehden Pittsburghiin muuttanut entinen toimittaja Anna-Leena Sipilä, "New Yorkin Uutiset" -siirtolaislehden toimittaja Esa Arra sekä lehden loppuaikoina Matti Karhu ja Rauli Virtanen, joka oli myös MTV:n ensimmäinen vakituinen Yhdysvaltain-kirjeenvaihtaja vuosina 1994–1995.
Moskovassa ensimmäinen suomalaismedian kirjeenvaihtaja oli "Kansan Uutisten" Jarno Pennanen 1957–1960 ja toinen "Uuden Suomen" ja Yleisradion Aarne Tanninen 1958–1963. Myöhemmin Tanninen toimi "Uuden Suomen" kirjeenvaihtajana Lontoossa vuosina 1965–1969 ja Ylen Washingtonin-kirjeenvaihtajana 1981–1994.
Muita Yleisradion tunnettuja varhaisia kirjeenvaihtajia olivat Knud Möller (Pariisi, Kööpenhamina) ja Erkki Toivanen (Lontoo 1972–, Pariisi 1982–). Yleisradion Prahassa asunut freelance-kirjeenvaihtaja Lieko Zachovalová tuli tunnetuksi dramaattisista puhelinraporteistaan Tšekkoslovakian miehityksen aikana elokuussa 1968. Sinikka Siekkinen oli Yleisradion ensimmäinen naispuolinen Suomesta lähetetty kirjeenvaihtaja aloittaessaan työt Tukholmassa 1984.
Nykyisin sekä Yleisradio että "Helsingin Sanomat" ovat ottaneet vakituisten kirjeenvaihtajien lisäksi käyttöön lyhytaikaiset ”kiertävät kirjeenvaihtajat”. "Helsingin Sanomilla" on 2010-luvun puolivälissä seitsemän vakituisen kirjeenvaihtajan (Tukholma, Berliini, Bryssel, Lontoo, Washington, Moskova ja Peking) lisäksi kiertävä kirjeenvaihtajuus, jonka puitteissa Maria Manner oli vuoden 2014 kirjeenvaihtajana Rio de Janeirossa ja Sami Sillanpää vuoden 2015 Etelä-Afrikassa. "Helsingin Sanomilla" on heitä aiemmin ollut kiertävä kirjeenvaihtaja Istanbulissa, Kairossa ja Delhissä.