Glenda Farrell
Glenda Farrell (30. kesäkuuta 1904 Enid, Oklahoma – 1. toukokuuta 1971 New York City, New York) oli yhdysvaltalainen elokuva-, televisio- ja teatterinäyttelijä. Farrell muistetaan kovaksi keitetyn naisen, nopeasuisen ja eloisista ”tyhmän blondin” elokuvarooleistaan 1930-luvulta.
Glenda Farrell aloitti jo seitsemänvuotiaana näyttelijäuransa teatterilavoilla, joilta hän jatkoi 1920-luvun lopulla Broadwaylle. Farrell saapui Hollywoodin elokuvamaailmaan mykkäelokuvan aikakauden lopulla.
Farrellin tunnetuimpia elokuvia ovat "Pikku Caesar" (1931), "Olen vainottu kahlekarkuri" (1932), "Vahakabinetin arvoitus" (1933), "Valkoinen rapsodia" (1935), "Väärin eletty vapaus" (1941) ja "Inkojen salaisuus" (1954) sekä Farrellin oma elokuvasarja "Torchy Blane" (1937–1939), jossa ilmestyi seitsemän elokuvaa. Vuonna 1963 Farrell voitti parhaan naissivuosan Emmy-palkinnon televisiosarjasta "Tohtori Ben Casey".
Melkein kuusi vuosikymmentä kestäneen uransa aikana Farrell näytteli sekä elokuvissa, televisiossa että teatterissa. Farrell päätti uransa ja vetäytyi julkisuudesta marraskuussa 1970 sairastuttuaan vakavaan syöpään, joka häneltä diagnosoitiin. Hän kuoli muutamia kuukausia myöhemmin kotonaan toukokuussa 1971.
Glenda Farrell syntyi 30. kesäkuuta 1904 Oklahoman Enidissä Charles ja Wilhelmina ”Minnie” Farrellille. Charles oli syntyjään irlantilainen ja Minnie saksalais-ranskalainen. Glendalla oli kaksi veljeä, Richard Watson ”Dick” (1910–1980) ja Gene. Farrellit muuttivat Kansasin Wichitaan, jossa Glenda kävi katolista koulua Mount Carmel -akatemiassa.
Glenda Farrell aloitti näyttelijänuransa teatteriryhmässä seitsemänvuotiaana vuonna 1911. Farrell näytteli 1911 Pikku-Evaa näytelmässä "Setä Tuomon tupa". Hän jatkoi näyttelemistä monissa ryhmissä opiskelujen lomassa. Opintojensa jälkeen hän näytteli muutamissa Broadway-tuotannoissa New Yorkissa ja useissa teatterituotannoissa San Diegossa, kuten Megiä "Pikku naisissa" (1919) sekä San Franciscon teatterissa. Tähän aikaan hän toimi myös tanssijana. Farrell tuli raskaaksi alkuvuodesta 1921, mutta jatkoi tanssimista raskauden loppuvaiheisiin saakka. Raskauden aikana Farrell työskenteli päivisin myyjänä ja iltaisin tekokukkatehtaassa. Farrell palasi teatteriin ja näytteli näytelmissä "Cobra" ja "The Best People" Charlotte Treadwayn kanssa Morosco Theaterissa Los Angelesissa vuonna 1925.
Vuonna 1928 Farrell jätti 7-vuotiaan Tommy-poikansa Minnie-äidin luokse matkustaakseen itse New Yorkiin; Farrell oli lähtenyt Broadwaylle luomaan teatteriuraa. Hän pääsi askeleen lähemmäs tavoitettaan kaksi viikkoa myöhemmin, kun hän korvasi Erin O’Brien-Mooren hyvin arvosteluin draamassa "Skidding". Tämän jälkeen hänellä oli pieniä rooleja murhamysteerissä "Divided Honors" (1929) ja Preston Sturgesin komediassa "Recapture" (1930). "The New York Timesin" kriitikko kutsui hänen suoritustaan ”hauskaksi, äkkinäiseksi, slangimaiseksi ja erittäin suloiseksi”. Seuraavaksi Glenda näytteli tuotannossa "Love, Honor, and Betray" (1930), jossa hänen vastanäyttelijöinään oli Alice Brady ja nuori Clark Gable. Edgar Wallacen gangsteri-melodraamassa "On the Spot" (1930–1931) Glendalla oli hänen paras teatteriroolinsa naispääosassa Marie Pouliskina. Farrell teki vuonna 1928 elokuvadebyyttinsä pienessä roolissa George Jesselin musikaalikomediassa "Lucky Boy".
Farrell saapui Hollywoodiin mykkäelokuvan aikakauden lopulla. Farrell allekirjoitti pitkäaikaisen sopimuksen First National Picturesin kanssa heinäkuussa vuonna 1930. Farrell sai vuonna 1931 naispääosan Olga Stassoffina film noir -rikoselokuvasta "Pikku Caesar", jonka ohjasi Mervyn LeRoy. Hänen vastanäyttelijöinään olivat Edward G. Robinson ja Douglas Fairbanks Jr. "Pikku Caesar" oli Robinsonin läpimurtoelokuva ja se on päässyt useille Yhdysvaltain elokuvainstituutin listoille ja sai Oscar-palkintoehdokkuuden vuonna 1932. Vuonna 1931 Farrell allekirjoitti sopimuksen Warner Brothersin kanssa.
Farrell uusi Florette Darienin roolin Broadway-näytelmästä "Life Begins" (1932) valkokankaalle "Elämä alkaa" -nimisenä elokuvana, joka ilmestyi myöhemmin samana vuonna 1932. Farrell näytteli ahkerasti erilaisia rooleja hänen ensimmäisinä vuosina Warner Brothersilla yli kahdessakymmenessä elokuvassa. Hän näytteli varhaisissa elokuvissaan usein viisaita ja kovaksi keitettyjä rooleja, mutta sekaan mahtui myös "tyhmiä blondeja" Joan Blondellin, toisen Warner Brothersin vaaleaverikön kanssa. Farrell ja Blondell näyttelivät yhdessä yhteensä yhdeksässä elokuvassa ja heistä tuli elinikäiset ystävät aina Farrellin kuolemaan saakka.
Farrellin rämeä persoona on tullut esille elokuvissa "Pikku Caesar" (1931), "Olen vainottu kahlekarkuri" (1932) Paul Muni kanssa, "Havana Widows" (1933) Joan Blondellin kanssa, "Gambling Ship" (1933) Cary Grantin kanssa, "Rikoksen varjossa" (1933) Pat O’Brienin kanssa, "Vahakabinetin arvoitus" (1933) Lionel Atwillin ja Fay Wrayn kanssa ja "The Big Shakedown" (1934) Charles Farrellin ja Bette Davisin kanssa.
Farrellin muita tunnettuja rooleja on elokuvissa neljä Oscar-ehdokkuutta saanut Frank Capran ohjaama "Päivä ylhäisönaisena" (1933), josta tuli vuoden suurimpia kassamagneetteja, Frank Borzagen ohjaama "Ihmisen linna" (1933), jossa hänen vastanäyttelijöinään on Spencer Tracy ja Loretta Young, Oscar-voittaja "Valkoinen rapsodia" (1935) ja Oscar-ehdokkuuden saaneessa "Casino de Paris" (1935). Vuonna 1936 Farrell näytteli Dick Powellin ja Joan Blondellin kanssa Oscar-ehdokkuuden saaneessa Lloyd Baconin ja Busby Berkeleyn ohjaamassa komediamusikaalissa "Kultakalat 1937".
Farrellista tuli yksi Warner Brothersin tuotteliammista naisnäyttelijöistä 1930-luvulla. Menestyksen ansiosta Farrell sai oman elokuvasarjan "Torchy Blane", jonka hahmo Torchy Blane oli kovaksi keitetty nopeasuinen naistoimittaja. Hänen vastanäyttelijänään oli Barton MacLane, joka näytteli Steve McBridea. Tässä roolissa Farrell pystyi puhumaan 390–400 sanaa yhdessä minuutissa. Farrell näytteli Torchy Blanea seitsemässä elokuvassa vuosien 1937–1939 välillä, kunnes roolin otti Jane Wyman. "Torchy Blane" -elokuvia ilmestyi yhteensä yhdeksän. Kahdessa muussa elokuvassa oli Farrellin roolissa Lola Lane elokuvassa "Torchy Blane in Panama" (1938) ja Jane Wyman elokuvassa "Torchy Blane... Playing with Dynamite" (1939), joka jäi elokuvasarjan viimeiseksi elokuvaksi.
Kun Farrellin sopimus Warner Brothersin kanssa alkoi olla päättymässä vuonna 1939, Warnerit olisivat halunneet uusia Farrellin sopimuksen, mutta Farrell halusi pitää taukoa. Farrell päätti keskittyä teatteriuraansa jälleen ja suuntasi New Yorkin teatterilavoja. Hän sanoi, että työskenteleminen teatterinäytelmissä antoi hänelle enemmän yksilöllisyyden tunnetta kun taas elokuvia tehdessä turhautuu, koska tuntuu, että ei ole valtaa siihen mitä on tekemässä.
Farrell siirtyi Broadwaylle loppuvuodesta 1939. Hänellä oli naispääosa Pamela Barryna komedianäytelmässä "Separate Rooms", joka sai ensi-iltansa Maxine Elliottin teatterissa 23. maaliskuuta 1940. Komedia oli menestys, jota esitettiin yhteensä 613 näytöstä. Näytelmä suljettiin 6. syyskuuta 1941. Farrellin seuraava Broadway-menestys tuli näytelmästä "The Overtons", joka sai ensi-iltansa 6. helmikuuta 1945. Farrellilla oli pääosa Judith Bancroftina yhteensä 175 näytöksessä, kunnes draama suljettiin 7. heinäkuuta 1945.
1940-luvulla Farrell jatkoi freelancerina elokuvissa siirryttyään Broadwaylle, mutta harvemmin. Hän teki elokuvia monille eri studioille, kuten Columbia Picturesille ja Metro-Goldwyn-Mayerille. Farrell näytteli 1940-luvulla muun muassa film noir -rikoselokuvassa "Väärin eletty vapaus" (1941) Robert Taylorin ja Lana Turnerin kanssa ja seitsemän Oscar-ehdokkuutta saaneessa komediadraamassa "Hän tuli yöllä" (1942) Cary Grantin ja Jean Arthurin kanssa. Muita hänen tämän aikaisia elokuviaan olivat "City Without Men" (1943), "Ever Since Venus" (1944) ja "Väärillä jäljillä" (1948). Vuonna 1949 Farrell siirtyi televisioon, mutta jatkoi edelleen teatterissa ja elokuvissa; Glenda työskenteli Los Angelesissa elokuvissa ja televisiossa ja New Yorkissa teatterissa. Televisiodebyyttinsä Farrell teki sarjassa "The Chevrolet Tele-Theatre".
1950-luvulle mentäessä Farrell teki paljon vierailurooleja eri televisiosarjoihin. Farrell, joka oli ollut muutamia vuosia pois parrasvaloista, teki "comebackin" elokuvassa "Inkojen salaisuus", joka ilmestyi vuonna 1954. Seikkailuelokuvassa näyttelivät muun muassa Charlton Heston ja Robert Young. 1950-luvulla Farrell teki naissivuroolit elokuviin "Susanna nukkui täällä" (1954) vastanäyttelijänään Dick Powell, "Tyttö punaisessa keinussa" (1955) Joan Collinsin kanssa ja "Rakkauden jälkikesä" (1959), jossa Farrell näytteli Kim Novakin ja Fredric Marchin kanssa. Television puolella Farrell teki vierailuja sarjoihin "Studio One" (1949–1958), "Se parhaiten nauraa..." (1959) ja "Wagon Train" (1959).
Farrell voitti vuonna 1963 parhaan naissivuosan Emmy-palkinnon Martha Morrisonin roolista televisiosarjassa "Tohtori Ben Casey". 1960-luvulla Farrell teki myös vierailurooleja televisiosarjoihin "Lännen tie" (1963), "Takaa-ajettu" (1963), "Bonanza" (1964) ja "Vaimoni on noita" (1969), joka jäi myös Farrellin viimeiseksi televisiorooliksi. Farrell näytteli myös supertähti Elvis Presleyn kanssa "Suukottelevat serkut" -elokuvassa vuonna 1964. Farrellin viimeiseksi elokuvarooliksi jäi vuonna 1968 tehty trilleridraama "Tiger by the Tail", jonka jälkeen Farrell jäi lyhyesti eläkkeelle, mutta tylsyys ajoi hänet takaisin työelämään teatterissa.
Farrell näytteli Broadwaylla menestyskomedianäytelmässä "Forty Carats", joka sai ensi-iltansa Morosco Theatressa 26. joulukuuta vuonna 1968; Glendalla oli suuri naissivuosa Maud Hayesina. Vuonna 1970 näytelmän aikana Farrellilta diagnosoitiin keuhkosyöpä. Komediaa esitettiin yhteensä 780 näytöksen ajan, jolloin se suljettiin 7. marraskuuta 1970. Farrell jaksoi näytellä roolinsa loppuun asti. Kun näytelmä suljettiin marraskuussa 1970, 66-vuotias Farrell joutui päättämään yhteensä 59 vuotta kestäneen näyttelijänuransa terveysongelmien takia kun syöpä alkoi ottaa vallan hänessä.
Farrell sai 8. helmikuuta 1960 elokuvaurastaan tähden Hollywood Walk of Famelle, Hollywoodiin osoitteeseen 6524 Hollywood Boulevard.
Glenda oli elämänsä aikana kaksi kertaa naimisissa. Ensimmäisen kerran 17-vuotias Glenda meni vihille elokuvaleikkaaja Thomas Albert Richardsin (1899–1946) kanssa vuonna 1921. Glenda tuli raskaaksi alkuvuodesta 1921, mutta jatkoi tästä huolimatta tanssimista kunnes hänen oli pakko pitää taukoa. Raskauden aikana Glenda työskenteli päivisin myyjänä ja iltaisin tekokukkatehtaassa. He saivat 7. lokakuuta 1921 pojan, Tommy Richardsin, joka syntyi Glendan vanhempien kotona Hollywoodissa, Los Angelesissa. Nuorella parilla ei saanut tarpeeksi rahaa elämiseen, joten heidän täytyi muuttaa takaisin Glendan vanhempien luokse. Liitto päättyi eroon kahdeksan vuotta myöhemmin 1929. 11-vuotiaan Tommyn sukunimi vaihdettiin Richardsista Farrelliksi vuonna 1932. Tommysta tuli äitinsä tapaan näyttelijä; vuonna 1944 Tommy teki elokuvadebyyttinsä. Glenda-äiti tuki täysin poikaansa, joka alkoi luoda näyttelijänuraa. Tommy Farrell kuoli 82-vuotiaana 9. toukokuuta 2004.
Farrell seurusteli näyttelijä Humphrey Bogartin kanssa vuonna 1930 ja Hollywood-käsikirjoittaja Robert Riskinin kanssa vuodet 1930–1933. Glenda oli näyttelijöiden Mary Brianin ja Joan Blondellin kanssa elinikäiset ystävät. Vapaa-aikaansa Glenda käytti paljon rakastamaansa harrastukseen – shoppailuun.
Glenda solmi toisen avioliittonsa tohtori Henry Rossin (1902–1991) kanssa hiljaisessa seremoniassa 19. tammikuuta 1941 New Jerseyn Passaicin kaupungissa. Glenda oli tavannut tohtori Rossin edellisenä vuonna. Vuonna 1942 Glenda myi Los Angeles-kotinsa ja muutti virallisesti Los Angelesista itärannikolle. Rossit asettuivat Park Avenuelle, jossa heillä oli oma asunto. Rossit myös ostivat 50 eekkerin kokoisen kartanotilan Southeastin kaupungin Brewsterin kylästä, New Yorkista. He olivat naimisissa 30 vuotta aina Farrellin kuolemaan asti.
Vuonna 1970 Farrellilta diagnosoitiin keuhkosyöpä, vaikka hän ei ollutkaan koskaan tupakoinut. Rouva Ross jaksoi matkustaa Floridasta takaisin New Yorkin asuntoonsa Park Avenuelle syövän terminaalivaiheessa.
Glenda Farrell kuoli 66-vuotiaana sairastamaansa keuhkosyöpään 1. toukokuuta 1971 kotonaan Park Avenuella. Farrell haudattiin West Pointin hautausmaalle Highlandsin kaupungin West Pointiin, New Yorkiin. Kun Ross kuoli 89-vuotiaana vuonna 1991, hänet haudattiin vaimonsa viereen.