Antiikin Kreikan keramiikka
Antiikin Kreikan keramiikka (kreikan sanasta "keramos" ’savi’) käsitti poltetusta savesta tehdyt astiat, lamput ja muut esineet. Keskeisintä kuitenkin oli maalauskuviointi, josta on tullut tärkeä osa antiikin ajan tutkimusta. Niiden kuva-aiheista saadaan tietoa tuon ajan uskonnollisesta elämästä ja arjen tapakulttuurista sekä urheilusta, merenkulusta, tarustosta ja sodankäynnistä. Näitä astioita käytettiin arkikäytössä ruoan ja nesteiden säilytyksessä, mutta niillä oli myös erityinen seremoniallinen merkitys.
Astioiden muotoilu ja koristelu vaihtelivat eri aikoina, ja siten niiden perusteella voi antiikin Kreikan historiaa jakaa kulttuurikausiin ja -alueisiin. Keraamisten tuotteiden levinneisyys antaa tutkijoille myös tärkeää tietoa ajan kauppasuhteista ja -reiteistä, siksi ne ovat sirpaleinakin arkeologeille tärkeä informaation lähde.
Kreikkalaisen maailman varhaisimmat käsin tehdyt keraamiset esineet periytyvät neoliittiselle kivikaudelle 5000 eaa. Dreijaa eli savenvalajan pyörää alettiin käyttää keskisellä pronssikaudella Manner-Kreikan minyalaisten parissa noin 2000 eaa. ja Kreetan minolaisessa kulttuurissa noin 1900 eaa.
Geometrinen tyyli on Kreikan pimeinä vuosisatoina alkunsa saanut tyyli, jolle oli ominaista geometriset muodot ja koristeaiheet. Sen varaisvaihe tunnetaan protogeometrisena keramiikkana ja varsinainen kehitysvaihe geometrisena keramiikkana. Keramiikan koristelussa ei käytetty juuri lainkaan vapaata kättä, vaan lähes kaikki astioiden kuvioinnit ja koristelut tehtiin harpeilla, viivoittimilla ja sapluunoilla. Nauhat ja viivat maalattiin pitämällä sivellintä dreijalla pyörivän astian pintaa vasten. Suosituimpia kuva-aiheita olivat friiseinä ja kuvapaneelina esiintyvät eläinaiheet, esimerkiksi hevoset ja vesilinnut. Maaseudulla geometrista tyyliä esiintyi vielä 500-luvullakin eaa.
Ajalle ovat ominaisia Ateenan Kerameikoksen hautausmaalta löytyneet huomattavan kookkaat niin kutsutut Dipylon-maljakot, joita käytettiin aatelisten hautojen merkkeinä ja tuhkauurnina. Aihepiiri liittyi yleensä hautajaisrituaaleihin ja ruumiinvalvojaisiin. Tummat siluettikuviot maalattiin vaalealle pohjalle friisinauhoina. Niiden tekijää työpajoineen kutsutaan Dipylon-mestariksi.
Orientalisoiva eli itämaisten vaikutteiden tyyli syntyi vähitellen Lähi-idän ja Egyptin taiteen vaikutteiden levitessä 700-luvulta eaa. alkaen antiikin Kreikan vaikutuspiiriin. Alueelle tuli paljon itämaista tuontitavaraa, jota alettiin jäljitellä. Eläin ja kasviaiheet alkoivat vähitellen syrjäyttää jäykän geometrista muotokieltä. Eläinfriiseissä esiintyi usein koiria, lintuja ja jäniksiä, ja kasviaiheissa muun muassa lootuksenkukkia. Maalaustyylissä käytettiin usein venytettyjä kuva-aiheita ja runsasta täyteornamentiikkaa. Korintti vei keramiikan tuottamisen johtoaseman Ateenalta, ja itäiseen Kreikkaan syntyi muita orientalisoivan tyylin keskuksia.
Tämän kauden keramiikkataide nousi kukoistukseensa Ateenassa ja muualla Attikassa. Mustakuviotyylille oli ominaista kuvioiden maalaaminen tummalla saviliuoksella vaaleammalle savipohjalle. Tarkkoja yksityiskohtia tehtiin uurtamalla ja lisäväreinä käytettiin usein punaista tai valkoista väriä. Varsinkin naisten kasvoissa käytettiin valkoista väriä, koska kalpeus oli tuohon aikaan merkki ylhäisestä asemasta, erotuksena muun muassa ulkona aikaansa viettäviin maatyöläisiin. Kuva-aiheiden merkitys oli tärkeä; kuviin ilmestyivät nyt erilaiset jumalat ja mytologiset sankarihahmot.
Tältä ajalta on peräisin myös ensimmäinen signeerattu astia, jonka tekijä oli Sofilos. Muita merkittäviä tämän tekniikan edustajia ovat Amasis, Eksekias, Lydos, Ergotimos, Eumaros, Nearkhos ja Frynos.
Tämä Attikassa noin 530 eaa. syntynyt tyylikausi, jota kehittivät muun muassa Psiaks ja Andokides, toi kuviin täysin uudenlaista dynamiikkaa ja sielukkuutta. Kuva-aiheista tuli paljon aikaisempaa elävämpiä. Niissä oli yksityiskohtaisen tarkasti esitettyjä eläin- ja ihmishahmoja urheilemassa, ratsastamassa, vaunuja ajamassa, taistelemassa tai tanssimassa. Niissä oli elävyyttä ja dramatiikkaa, ja astioita kiertävissä kuvasarjoissa saatettiin esittää kokonainen historiallinen tai mytologinen tapahtuma.
Punakuviotekniikka on käänteinen mustakuviotyyliin verrattuna: tausta maalattiin mustaksi ja hahmot jätettiin savenvärisiksi. Nyt yksityiskohdat maalattiin uurtamisen sijaan, mikä loi paremmat mahdollisuudet taipuisampaan maalausjälkeen ja tarkempaan yksityiskohtien kuvaamiseen.
Esineiden poltto oli kolmivaiheinen siten, että uunin lämpötila nostettiin ensin 800 asteeseen ja polttotila pidettiin hapekkaana, jolloin astia muuttui kokonaan punaiseksi. Seuraavaksi lämpötila nostettiin hapettomana 950 asteeseen, ja sen annettiin vähitellen laskea 900 asteeseen, jolloin astiat muuttuivat mustiksi. Lopulta uunin annettiin jäähtyä hapekkaassa tilassa, jolloin mustaksi tarkoitetut rautaoksidipitoiset kohdat pysyivät mustina, savilietteellä käsittelemättömät osat taas muuttuivat punaisiksi. Musta- ja punakuviotekniikoiden ohella kokeiltiin vähäisemmässä määrin myös muita tekniikoita, kuten esimerkiksi valkopohjatekniikkaa.
Muita keskeisiä punakuviotekniikan edustajia olivat Eufronius, Berliini-maalari, Kleofrades, Brygos, Duris, Niobidi-maalari, Meidias, Aison, Andokides, Epiktetos, Eythymides, Fintias, Makron, Hieron, Pistksenos, Sotades, Kakhrylion, Syleos, Triptolemos, Pan-maalari ja Seireeni-maalari.
Valkopohjatekniikka kehittyi yhtä aikaa punakuviotekniikan rinnalla. Se oli seinämaalauksista keramiikkaan siirtynyt tekniikka, jota tuotettiin 530-luvun eaa. jälkeen Attikassa, Jooniassa ja Lakoniassa. Tyyli oli erityisen suosittu Attikassa, jossa tuotettuja sylinterinmuotoisia valkopohjalekyyttejä käytettiin erityisesti hautalahjoina.
Nämä pienehköt sironmuotoiset lekyytit peitettiin kauttaaltaan valkoisella savilietteellä ja koristeltiin polttamisen jälkeen temperaväreillä. Normaalissa käytössä värit eivät olisi kestäneet vaan olisivat kuluneet helposti pois, mutta hautojen suojassa ne ovat säilyneet jonkin verran paremmin. Useimmista löydetyistä astioista ne ovat kuitenkin ainakin osittain kadonneet.
Värivalikoima vaihtelee purppurasta siniseen ja vihreään. Ääriviivat olivat alkuvaiheessa mustia, mutta myöhemmin käytettiin myös ruskeita sävyjä. Kuva-aiheet olivat herkkiä ja levollisen dramaattisia.
Mustakuvioisen tyylin aikaan oli vielä tavallista, että sama henkilö sekä valmisti itse vaasin että koristeli sen maalauksin. Noin vuoden 530 eaa. jälkeen alkoi tulla yhä yleisemmäksi, että näistä työvaiheista huolehti kaksi eri henkilöä.
Monissa vaaseissa on signeerauksia, jotka kertovat savenvalajan tai maljakkomaalarin nimen. Nimeä seurasi tavallisesti joko verbi "epoiesen" ’teki’ tai verbi "egrapsen" ’maalasi’, joista jälkimmäinen viittaa aina yksiselitteisesti maalariin. Myös monet signeeraamattomat maalaukset on voitu yhdistää johonkin tiettyyn maljakkomaalariin henkilökohtaisia maalaustyylejä vertailemalla.
Jos yhden ja saman maalarin maalauksista yhdessäkään ei ole signeerausta, tutkijat ovat yleensä antaneet maalarille jonkin korvaavan nimen. Esimerkiksi niin sanottu seireeni-maalari on saanut nimensä siitä, että hänen tunnetuin maalauksensa esittää seireenejä. Berliini-maalari puolestaan on saanut nimensä siitä, että hänen tunnetuimmat teoksensa sijaitsevat nykyään Berliinissä.