hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Pyhät kertomukset
Pyhät kertomukset () on Aelius Aristideen kirjoittama antiikin kreikkalainen omaelämäkerrallinen teos, joka kertoo erityisesti tekijänsä sairauden ja parantumisten vaiheista.
Aristides kirjoitti teoksen noin vuosien 166 ja 171/175 välillä. Hän oli sairastunut Roomassa ollessaan ja etsinyt parannusta lääkintätaidon jumalan Asklepioksen temppelistä Pergamonista, missä hän oli lopulta kääntynyt tämän kulttiin. Aristideen teos liittyy näihin tämän oman elämän, sairauden ja parantumisten — jotka hän oli kokenyt ihmeparantumisina — vaiheisiin.
Aristides kirjoitti teoksensa vasta myöhemmällä iällään, koska ei uskonut selviävänsä sairaudestaan. Parannuttuaan hän kirjoitti teoksensa kunnianosoitukseksi Asklepiokselle kaikesta siitä hyvästä, mitä oli saanut tältä. Toisena syynä on selvästi se, että hän on halunnut korottaa itseään ammattimaisena puhujana. Teos on saanut nimensä eräästä Asklepioksen lausumasta eräässä ensimmäisistä Aristideen kokemista ilmestyksistä. Sekin viittaa siihen, että teos oli tarkoitettu kuvaamaan jumalan tekemiä ihmeitä. Nimi "Hieroi logoi" oli antiikin kreikkalaisessa kirjallisuudessa yleinen ja viittasi pyhiin riitteihin liittyviin legendoihin.
Vuonna 177 Aristides piti puheen nimeltä "Puhe Asklepioksesta". Tuolloin hän jo odotti kuulijoidensa tuntevan "Pyhät kertomuksensa". Myöhemmin teoksen tunsivat monet tunnetut puhujat, kuten Filostratos, Sopatros Apameialainen ja Synesios Kyreneläinen. Libanios on saattanut saada teoksesta vaikutteita omaan omaelämäkertaansa. On myös ehdotettu, että Apuleiuksen "Kultaisen aasin" uskonnollinen kääntymiskokemus olisi parodia Aristideen teoksen samantapaisesta kuvauksesta.
Teosta on tulkittu aikansa uskonnollisen ilmapiirin kuvaajana ja muun muassa todistajana sille, että toisella vuosisadalla yksityinen uskonnollisuus oli jo laajalle levinnyttä. Toisaalta teosta on pidetty esimerkkinä aikansa kirjallisuudesta myös attikisminsa osalta. Teos tarjoaa tietoja myös aikansa lääketieteestä ja sen yhteyksistä ajan kreikkalais-roomalaiseen uskontoon.
Aristideen teos käsittää kuusi kirjaa. Ne muodostavat hänen "Puheidensa" ("Orationes") osat 47–52, mikä on peräisin Keilin laitoksesta vuodelta 1898. Sisällöltään teos on käytännössä Aristideen sairauskertomus; se on selonteko niistä uni-, sairaus- ja parantumispäiväkirjoista, joita hän oli pitänyt 23 vuoden aikana Asklepioksen kehotuksesta. Antiikin kirjallisten teosten joukossa Aristideen teos on lajityypiltään omaa laatuaan.
Jokainen kuudesta kirjasta sisältää erillisen kertomuksen, joissa hahmoina ovat Aristides itse sekä lääkintätaidon jumala Asklepios. Aristeides esittää, että kertojana on jumala ennemmin kuin hän itse. Teoksen tapahtumat sijoittuvat sekä Pergamonin temppeliin että muihin Aristideen elämälle keskeisiin paikkoihin eri puolilla Rooman valtakuntaa. Tapahtumat eivät kuitenkaan ole aikajärjestyksessä. Yhdistävänä tekijänä toimii koko ajan se seikka, että jumala oli pelastanut Aristideen. Koska teos on kirjoitettu jälkikäteen, teoksessa ei kuitenkaan ole epävarman tulevaisuuden tuomaa jännitystä; kirjoittajan selviäminen sairaudestaan on varmaa.
Velkaneuvonta
Velkaneuvonta on neuvontaa, johon voi hakeutua saamaan taloudellista sekä oikeudellista neuvoja. Neuvonnan avulla voi saada avustusta esimerkiksi velkajärjestelyyn hakeutumiseen. Neuvontaa tarjoaa Suomessa oikeusaputoimistojen talous- ja velkaneuvonta. Yksityisiä velkaneuvontapalveluilta tarjoavat esimerkiksi lakimiehet ja yksityiset neuvontapalvelut kuten Velka-apu.
Usein velkaongelmat ovat kytköksissä muihin sosiaalisiin ongelmiin kuten peliriippuvuuteen. Maksutonta tukea peliriippuvuusongelmiin tarjoaa esimerkiksi Peluuri-sivusto.
Pienikorvakettu
Pienikorvakettu ("Atelocynus microtis"), joka tunnetaan myös nimellä pienikorvakoira, zorro negro tai kärppäkettu, on Etelä-Amerikassa tavattava koiraeläin.
Pienikorvakettu tunnetaan useilla eri nimillä eri puolella maailmaa. Esimerkiksi Espanjassa se tunnetaan nimillä "zorro de oreja corta, zorro ojizarco, zorro sabanero" ja "zorro negro" ja Portugalissa puolestaan nimellä "cachorro-do-mato-de-orelha-curta."
Pienikorvakettujen esivanhemmat ovat sopeutuneet elämään trooppisissa sademetsissä. Sademetsässä pienikorvakettu elää erilaisissa ympäristöissä mutta mieluiten sellaisissa paikoissa, jossa on vähiten ihmisten aiheuttamia häiriöitä.
Pienikorvakettu on ruumiinrakenteeltaan lyhyt ja hoikka ja sen rintakehä on kapeahko. Pienikorvaketulla on lyhyet raajat sekä pyöreät korvat. Se liikkuu kevyesti kuin kissa. Pienikorvaketulla on pitkänomainen pää ja pitkät koiramaiset hampaat, joista kulmahampaat näkyvät usein ulos myös suun ollessa kiinni. Pienikorvaketun kuono muistuttaakin ketun kuonoa. Tassut ovat osittain räpylämäiset, sillä pienikorvakettu on sopeutunut osittain vedenalaiseen elinympäristöön. Lajin naaraat ovat noin kolmasosan suurempia kuin urokset.
Turkin väri vaihtelee yleensä tummasta punertavanharmaaseen, mutta turkki voi olla myös tummansinertävä, kahvinruskea, tummanharmaa, kastanjanharmaa tai musta. Rintakehän alueella pienikorvaketun turkin tummat sävyt sekoittuvat kirkkaiden värien kanssa, kun taas vatsan alue on punertava. Rakenteeltaan turkki on lyhyt, paksu ja pörröinen ja häntä on tuuhea.
Pienikorvakettu on pääasiassa lihansyöjä. Sen ruokavalio koostuu suurimmaksi osaksi kalasta, hyönteisistä ja pienistä nisäkkäistä. Cocha Cashun biologinen asema Perussa on tutkinut pienikorvaketun ruokavaliota ja saanut seuraavanlaisen tuloksen: kalaa 28%, hyönteisiä 17%, pieniä nisäkkätiä 13%, erilaisia hedelmiä 10%, lintuja 10%, rapuja 10%, sammakkoja 4% ja matelijoita 3%.
Pienikorvaketun käyttäytyminen ei ole tyypillistä muille koiraeläimille. Pitkäkorvaketut suosivat yksinäistä elämää. Kiihtyneet urokset nostavat usein selkäkarvansa pystyyn ja suihkuttavat toisinaan myskiä hännän alla olevista rauhasista.
Pienikorvaketun elinkaari on tuntematon. Lajin edustajien keskimääräistä elinikää ei tiedetä, eikä lajin tiineysajastakaan ole tietoa. Oletetaan, että laji saavuttaa sukukypsyyden noin vuoden iässä.
Pienikorvakettu kilpailee ravinnosta muun muassa jaguaarin, puuman, oselotin, isosaukon sekä pensasketun kanssa.
Villikoirat aiheuttavat merkittävän uhan pienikorvakettukannalle, koska ne helpottavat tautien, kuten penikkataudin sekä rabieksen, leviämistä. Myös ihmiset vaikuttavat kannan pienenemiseen tuhoamalla lajien luonnollista elinympäristöä sademetsissä. Tutkijoilla on silti vain vähän tietoa lajin biologiasta.
Pienikorvakettu kantaa seurataan, sillä lajia voi pian uhata sukupuutto. Lajista ei ole tehty minkäänlaista kattavaa geneettistä tutkimusta.
Fångsjönin kalliomaalaukset
Fångsjönin kalliomaalaukset ovat pieni kalliomaalauskohde Fångsjönin rannalla Pohjois-Ruotsin Jämtlandin maakunnassa Strömin pitäjässä ja nykyisessä Strömsundin kunnassa. Maalaukset sijaitsevat noin 6 kilometriä kunnan keskustaajamasta Strömsundista kaakkoon. Fångsjönin ympäristössä on muitakin muinaisjäännöksiä, joten alue on kiinnostavaa kulttuuriympäristö myöhäisen neoliittisen kivikauden mielessä. Maalausalue sijaitsee jyrkän Fångsjöberget-kallion juurella järven vedenpinnan yläpuolella. Kallion kylki avautuu järvelle eteläkaakkoon ja kuvia voi parhaiten katsella jäältä maalauksille johtavan laiturin päältä, joka ulottuu maalauksille asti.
Kuvaryhmiä on yhteensä kolme. Ne sijaitsevat kalliosta irronneen valtavan lohjenneen osan tuoreeseen pintaan. Ilmeisesti vaikuttava luonnon mullistus on aikoinaan vakuuttanut myös maalaajan, sillä lohkeaman vierestä pääsee kallioon sisälle. Kuvien ulkoasu on Nämforsenin tyyppisiä ja ne ajoitetaan siksi samalle aikakaudelle, joten varovainen arvio on noin 2 500−2 000 eaa.. Yli 40 kuviosta 35 esittää hirveä, yksi on verkkokuvio ja mukana on vähintään yksi ihmishahmo.
Pääkenttä sijaitsee aivan järven pinnan lähellä ja sen koko on 3×2,5 m² . Kuvat ovat epäselviä, mutta useat kartoittajat ovat jo yksimielisiä useiden kuvioiden motiiveista. Hirvistä, joita on 16, suurin osa on pieniä kooltaan. Niiden takajalat koukistuvat kauaksi taakse, kuten juoksevilla hirvillä näkee. Ruhon sisään on vedetty pieniä viivoja. Eräs hirvistä on pyöreävartaloinen ja paksuniskaisen muotoinen. Sillä on pitkät korvat ja sen pituus on 30 senttimetriä. Vartalossa on ikään kuin risti. Suurin hirvi on 42 senttimetriä pitkä. Suuret hirvet saattavat olla viimeisiä lisäyksiä. Kentän keskikohdilla on suuri hirvi, jonka takapäähän on maalattu risti.
Kuvakentän alimmat kuvat ovat osin peittyneet punamaaliin, jolla on tahallisesti peitetty joitakin eläimiä. Sutun joukosta pilkistää verkkokuvio. Väriä on voinut joutua kallioon uhraamisen seurauksena.
Ylempänä halkeaman sisällä on kaksi muuta kuvakenttää, jonka mitat ovat 2×1,7 m² . Ylhäältä on viime aikoina irronnut lisää lohkareita ja yksi niistä, jossa on väriä, on kuljetettu Jämtlannin museoon. Irtoamiskohdan ympärillä on juuri tämä kenttä. Suurin osa kuvista puuttuvat. Jäljellä olevista maalausjäänteistä näkyy soikea viiva, jossa on lisäksi muita viivoja. Aihe jää arvoitukseksi.
Syvällä kuilun sisällä on korkeimmalla kolmas kuvaryhmä, joka on kooltaan 1,2×0,8 m² . Kuvia, joita on 5, peittää kasvillisuus eikä aiheista saa aina selvää. Jos luottaa intuitioonsa, voi hahmottaa ainakin 4 hirvenselkää, jotka on maalattu tummanpunaisella värillä.
Heijastuksia kultaisessa silmässä
Heijastuksia kultaisessa silmässä ("Reflections in a Golden Eye") on vuonna 1967 julkaistu John Hustonin ohjaama elokuva. Elokuvassa kuvataan piilotettua homoseksuaalisuutta. Se perustuu Carson McCullersin samannimiseen romaaniin.
Elokuva tapahtuu sotilastukikohdassa Georgiassa vuonna 1948. Päähenkilö majuri Penderton (Brando) on impotentti ja piilohomoseksuaali. Hän kaipaa menneisyyttä ja nuorempien päivien sotilasuransa yksinkertaista ja miehekästä toveruutta. Samalla hän tuntee pakkomielteistä halua yhteen nuoreen sotilaaseen. Hänen vaimonsa inhoaa häntä ja kuluttaa aikaansa naapurin everstin ja kauniin orinsa kesken. Majurin salaisena ihastusksena oleva sotilas puolestaan käyttää aikaansa hevosten kanssa, katsellen niitä ja ratsastaen alasti ympäri maaseutua. Hän myös käy öisin salaa majurin vaimon huoneessa. Myös filippiiniläisellä palvelijalla on juonenkehittelyssä varsin salaperäinen ja epämääräinen osa.
Majuri Pendertonin rooliasussa otettuja kuvia Brandosta käytettiin myöhemmin "Ilmestyskirja. Nyt" -elokuvan tuotannossa kun Walter E. Kurtzin palvelusrekisteriin tarvittiin kuvia nuoresta Brandosta sotilasunivormussa.
Kim Ok
Kim Ok (; s. 1964) on Pohjois-Korean entisen johtaja Kim Jong-ilin leski ja Kim Jong-unin äitipuoli. Hän oli diktaattorin neljäs vaimo.
Kim Ok on muusikko, joka opiskeli pianonsoittoa Pjongjangin musiikin ja tanssin yliopistossa. Hän toimi Kim Jong-ilin sihteerinä 1980-luvun alussa ja avioitui tämän kanssa myöhemmin. Ko Young-heen kuoltua 2004 Kim Okista tuli maansa "de facto" ensimmäinen nainen. Vuonna 2006 hän oli miehensä mukana tämän Kiinan-matkalla ja tapasi Hu Jintaon. Vuonna 2012 hän ilmeisesti matkusti Berliiniin lääketieteellistä hoitoa varten.
Jevhen K. Tymtšenko
Jevhen Kostjantynovytš Tymtšenko (; alias: Bohun 27. lokakuuta 1866 Pultava – 22. toukokuuta 1948 Kiova) oli ukrainalainen kielitieteilijä, kääntäjä, akateemikko ja Neuvostoliito tiedeakatemian jäsen vuodesta 1929.
Tymtšenko kirjoitti muun muassa Ukrainan kielen oppikirjoja. Tekijä ensimmäinen käännös oli ukrainankielinen "Kalevala".
Svið
Svið on perinteinen islantilainen ruokalaji. Se koostuu kahtia halkaistusta, keitetystä lampaan päästä, josta on poltettu villa ja poistettu aivot. Svið nousi alun perin suosioon aikana, jolloin ei ollut mahdollista hukata mitään osaa teurastetusta eläimestä. Laji kuuluu islantilaisten ruokien Þorramatur-valikoimaan, jota tarjoillaan buffettyyliin varsinkin keskitalven Þorrablót-juhlan aikana.
Muissa Pohjoismaissa on samankaltaisia ruokalajeja, kuten Norjassa smalahove ja Färsaarilla seyðahøvd.
Jääpallon Maakuntasarja 1948
Jääpallon Maakuntasarja 1947-1948 pelattiin cup-kilpailuna. Osallistuvia joukkueita sarjassa oli 56, mikä oli uusi ennätys. Joukkueet jaettiin neljään lohkoon ja lohkovoittajat nousivat seuraavaksi kaudeksi Suomensarjaan.
KPV, PK-37, UP-46 ja KUP nousivat lohkovoittajina seuraavaksi kaudeksi Suomensarjaan. josta putosivat EKV, TPS, SaPKo ja VPV
Teresa Stich-Randall
Teresa Stich-Randall (1927 New Hartford, Connecticut, Yhdysvallat – 17. heinäkuuta 2007 Wien, Itävalta) oli yhdysvaltalainen sopraano, joka saavutti menestystä eurooppalaisissa oopperataloissa.
Stich-Randallin uran kukoistuksen aikaa olivat 1950–1960-luvut. Hänen keskeiseen ohjelmistoonsa kuului Mozartin, Händelin ja Bachin musiikkia, jota hän levytti sellaisten kapellimestarien kuin Lorin Maazelin, Hermann Scherchenin, Felix Prohaskan ja Mogens Woldiken kanssa.
Stich-Randall teki oopperadebyyttinsä New Yorkissa vuonna 1947 Henrietta M.:n roolissa Virgil Thomsonin "Mother of Us All" -teoksen kantaesityksessä. Vuonna 1948 Stich-Randall esitti Otto Lueningin "Evangelinen" nimiroolin. Arturo Toscanini kiinnitti hänet esiintymään NBC-sinfoniaorkesterin kanssa. Euroopasta kuitenkin tuli Stich-Randallin toiminnan keskus alkaen "Oberonin" esityksestä Firenzessä 1951. Tätä seurasivat esiintymiset Baselin oopperassa. Voitettuaan laulukilpailun Lausannessa sopraano teki vuonna 1952 ensimmäiset esiintymisensä Wienin valtionoopperassa ja Salzburger Festspielellä.
Vuonna 1955 Stich-Randall debytoi Chicagon lyyrisessä oopperassa "Rigoletton" Gildan roolissa, ja Metropolitan-oopperassa hän esiintyi ensi kertaa vuonna 1961 Fiordiligin roolissa "Così fan tuttessa". Vuonna 1962 Itävalta myönsi hänelle Kammersängerinin arvonimen.
LaMonte Ulmer
LaMonte Ulmer (s. 17. syyskuuta 1986 Connecticut) on yhdysvaltalainen koripalloilija, pelipaikaltaan laituri. Hän edusti kaudella 2012–2013 Suomen Korisliigassa pelannutta Tampereen Pyrintöä.
Connecticutissa syntynyt Ulmer aloitti koripallon pelaamisen suunnilleen kahdeksanvuotiaana. Hän pelasi kaikenikäisiä vastustajia vastaan ja kehittyi pelaajana. Hän oli kiinnostunut myös amerikkalaisesta jalkapallosta mutta joutui luopumaan lajista koripallovalmentajiensa pelättyä Ulmerin loukkaantuvan lajissa.
Yliopistotasolla Ulmer edusti Rhode Islandia vuosina 2006–2010. Kaksi ensimmäistä yliopistovuottaan Ulmer joutui tekemään myös muuta kuin pelaamaan koripalloa, mutta kolmantena ja neljäntenä vuonna hän kykeni panostamaan lajiin.
Yliopistouransa jälkeen Ulmer pelasi NBA Development Leaguessa Maine Red Clawsin joukkueessa ennen siirtymistään Eurooppaan. Luxemburgilaisessa AS Soleuvressa hän pelasi kaudella 2011–2012 26,2 pisteen ja 12,5 levypallon keskiarvoilla. Elokuussa 2012 Ulmer teki pelaajasopimuksen suomalaisen Tampereen Pyrinnön kanssa. Pyrinnössä Ulmer pelasi kaudella 2012–2013 Korisliigan lisäksi myös EuroChallengessa. Hän sai kauden aikana neuvoja kehittymiseensä joukkueen muilta yhdysvaltalaisilta, Damon Williamsilta ja Kenneth Lowelta. Pyrintö voitti vuoden 2013 liigacupin, ja Ulmer oli loppuottelun paras pisteidentekijä. Suomen pääsarjan piste-ennätyksensä, 42 pistettä, Ulmer teki 25. tammikuuta 2013 kotiottelussa Loimaata vastaan.
Syksyllä 2013 Ulmer teki pelaajasopimuksen romanialaisen BCMU Piteştin kanssa. Ulmer pelasi Piteştissä 11,5 pisteen ja 6,8 levypallon keskiarvoilla. Seuraavalla kaudella hän palasi Suomeen, KTP-Basketiin. Elokuussa 2015 Ulmer siirtyi Saksan pääsarjajoukkue S.Oliver Basketsiin yksivuotisella sopimuksella.
Ulmeria on kuvailtu atleettiseksi pelaajaksi, joka tekee ajoittain näyttäviä koreja. Pyrintö-kaudellaan Ulmerilla oli tapana donkata tai tehdä alley-oop aivan ottelun alussa tunnelman parantamiseksi.
Ulmer on kertonut nopeasta aineenvaihdunnastaan, minkä vuoksi hänellä on usein tapana syödä raskas ateria ennen ottelua. Hän pitää jalkojensa harjoittamisesta pyöräillen ja polkupyörällä temppuillen.
Ente Nazionale della Cinofilia Italiana
Ente Nazionale della Cinofilia Italiana (ENCI) eli "Italian Kennelliitto" on Italian kansallinen kenneljärjestö, joka kuuluu FCI:n alaisuuteen. Se on samalla maansa suurin rotukoirien rekisteri, joka myös järjestää tuomareita koiranäyttelyihin ja huolehtii monista muista koiratapahtumiin liittyvistä palveluista.
Järjestö perustettiin vuonna 1882. Sen päätoimisto sijaitsee Milanossa ja sillä on sivukonttoreita kaikilla Italian alueilla. Vuonna 2009 ENCI:n rekisterissä oli yli 160000 koiraa ja se järjesti noin 400 näyttelyä vuoden aikana. Se keskittää huomionsa erityisesti 14 FCI-rekisteröityyn italialaiseen koirarotuun. Lisäksi se on tunnustanut kaksi FCI:n ulkopuolista italialaista ajokoiraa, maremmanajokoiran ja apenniinienajokoiran sekä uutena rotuna vuodesta 2013 lähtien fonninpaimenkoiran. Aiemmin se rekisteröi maremmanpaimenkoiran ja abruzzienpaimenkoiran erillisinä rotuina, mutta kun asiaa tutkittiin huomattiin että kyse oli vain saman rodun paikallismuunnoksista ja niinpä nämä kaksi rotua yhdistettiin maremmano-abruzzeseksi.
Italian 40 suosituinta rotua olivat vuonna 2017 ENCI:n rekisterin mukaan:
Belomorskin satama
Belomorskin satama eli Belomorskin merisatama (, LOCODE: RU BEM) on Venäjän Karjalan tasavallan Belomorskin piirin Belomorskin (suom. Sorokka) kaupungin itälaidalla sijaitseva merisatama, jota ollaan laajentamassa kapasiteetiltaan 9 miljoonan vuosittaisen rahtitonnin satamaksi vuoteen 2013 mennessä. Tämä erityisesti kivihiilen, puutavaran ja kappaletavaran kuljetukseen keskittyvä satama sijaitsee Vienanmeren lounaisosassa, noin kolme kilometriä Vienanmeren–Itämeren kanavan suuaukosta pohjoiseen.
Belomorskin satama rakennettiin alun perin 1980-luvun Neuvostoliitossa palvelemaan Vienanmeren kalastusaluksia. Satamaan on suunniteltu merkittävä laajennus, jonka ensimmäinen laajennusvaihe valmistunee vuonna 2013. Satamasta on suunniteltu vientisatamaa erityisesti kivihiilelle, jota alkuvaiheessa tuodaan esimerkiksi Komin tasavallan Vorkutan hiilikaivoksista. Laajennuksen jälkeen eli vuodesta 2014 lähtien sataman hiiliterminaali pystyy laivaamaan vuosittain 8 miljoonaa tonnia rautateitse satamaan tuotua kivihiiltä ja sataman muut osat miljoona tonnia puu- ja kappaletavaraa. Sataman kulkuväylä ja satama-alue ruopataan 12,5 metrin kulkusyvyyteen sopivaksi.
Satama tähtää kykenevänsä jo vuonna 2012 yli 58 000 rautateitse saapuvan hiilivaunun käsittelyyn (4 miljoonan tonnin kapasiteetti). Puu- ja kappaletavaraa pyritään samaan kuljetettavaksi jopa 1667 junavaunullisen verran (0,1 miljoonan tonnin kapasiteetti). Vuodesta 2014 lähtien satama pyrkii hiilen osalta kaksi kertaa suurempaan kapasiteettiin ja puu- ja irtotavaran osalta kymmenkertaiseen liikennemäärään.
Kennel Union of Southern Africa
Kennel Union of Southern Africa eli KUSA (entiseltä nimeltään "The Kennel Union of South Africa"), "Etelä-Afrikan Kennelunioni", syntyi vuonna 1891 kun vuonna 1883 perustettu Port Elizabethin "Southern African Kennel Club" ja vuonna 1889 perustettu Kapkaupungin "South African Kennel Club" yhdistettiin. Se onkin yksi maailman vanhimmista kenneljärjestöistä.
KUSA toimii ensisijaisesti rekisterinä ja kattojärjestönä lähes 200 siihen kuuluvalle rotujärjestölle, joissa on kaiken kaikkiaan yli 6000 jäsentä. Vuosittain myönnetään yli 400 muotovalion arvoa. Keskeiset tapahtumat joita liitto järjestää ovat näyttelyt, kenttäkokeet ja tottelevaisuuskokeet, työkokeet, koirahyppy, kärrynveto ja agility.
KUSA on FCI:n jäsen ja sillä on keskinäisiä sopimuksia FCI:hin kuulumattomien järjestöjen kuten Kennel Clubin ja American Kennel Clubin kanssa. Sillä on lisäksi sopimuksia FCI:n muiden kansallisten jäsenten kuten Australian National Kennel Councilin kanssa. KUSA edustaa etelä-afrikkalaista koiramaailmaa "National Sports Commission":ssa ja "South African Stud Book Society" on tunnustanut sen. KUSA rekisteröi ja tukee kahta eteläafrikkalaista rotua, jotka tunnetaan nimillä africanis ja boerboel.
Fédération Cynologique de Géorgie
Fédération Cynologique de Géorgie (FCG) on georgialainen kenneljärjestö.
FCG perustettiin vuonna 1991. Vuonna 1997 FCI hyväksyi sen sitoumuskumppaniksi, ja vuonna 2001 siitä tuli täysivaltainen jäsen. Perustamisestaan lähtien se on ollut tärkeä osa eurooppalaista koiramaailmaa: sillä on läheisiä suhteita moniin eurooppalaisiin koirajärjestöihin. FCG järjestää säännöllisesti sekä kansallisia että kansainvälisiä koiranäyttelyitä, tukee monia georgialaisia koirajärjestöjä, -yhteisöjä ja kenneleitä ja tekee paikallisia alkuperäisrotuja kuten kaukasiankoiraa ja georgianvuoristokoiraa tunnetuksi. Samalla se on ainoa FCI:n jäsen, joka on virallisesti tunnustanut georgianvuoristokoiran.
Clube Português de Canicultura
Clube Português de Canicultura (CPC) on portugalilainen kenneljärjestö, joka perustettiin vuonna 1931. Se on kuulunut FCI:hin vuodesta 1933. Se pitää yllä puhdasrotuisten koirien rekisteriä Portugalissa ja sen pääkonttori sijaitsee Lissabonissa. Käytännossä se on tunnustanut kaikki FCI-rodut ja niiden lisäksi kolme paikallista rotua, trás-os-montesinkoiran, azorienpaimenkoiran ja algarvenkoiran.
Portugalin suosituimmat rodut vuonna 2016 olivat CPC:n mukaan seuraavat:
Société Centrale Canine
Société Centrale Canine (SCC) eli "Ranskan Kennelliitto" on ranskalainen kenneljärjestö. Se koostuu paikallaisista järjestöistä ja rotujärjestöistä, ja se järjestää ja ohjaa toimintaa hallituksellisten ryhmien ja koirajärjestöjen välillä.
SCC perustettiin vuonna 1881 ohjaamaan koiranäyttelyitä Ranskassa Englannin Kennel Clubin tapaan. Vuonna 1885 otettiin käyttöön "Ranskalaisen alkuperän kirja" ("Livre des origines français", LOF) suojelemaan maan alkuperäisrotuja. Vuonna 1957 Ranskan maatalousministeriö tunnusti LOF:n muiden eläinrekisterien joukkoon ja siitä alkoi rotukoirien virallinen rekisteröiminen Ranskassa. Nykyisin kaikki puhdasrotuiset koirat kirjataan tähän rekisteriin, mikäli ne täyttävät vaatimukset. Koiran vanhempien tulee olla hyväksyttyjä jalostukseen ja SCC:n virallistaman tuomarin tulee tutkia pentu 10-15 kuukauden iässä. Ranskan laki sallii ainoastaan LOF-rekisteröidyn koirien myymisen puhdasrotuisina. Tiettyjen LOF-rotujen rekisterikirja voi olla joko avoin tai suljettu, ja koiria joiden vanhemmat eivät ole rekisteröityjä voidaan hyväksyä rekisteriin silmämääräisen rotutyypillisten ominaisuuksien tutkimisen perusteella. Kolmen sukupolven jälkeen (sukupolvet ovat laissa säädetyt) jälkeläiset rekisteröidään rotuun ilman erillisiä lisätutkimuksia.
SCC:llä on puheenjohtaja, neljä varapuheenjohtajaa, sihteeri, apulaissihteeri, rahastonhoitaja ja apulaisrahastonhoitaja. Lisäksi sillä on 26-henkinen komitea, joka koostuu paikallisten kenneljärjestöjen, rotujärjestöjen ja harrastusjärjestöjen edustajista. Yleiskokoukseen kutsutaan yksi edustaja jokaisesta paikallis- ja erityisjärjestöstä. Lisäksi järjestöllä on koulutus-, tieteellinen tutkimus-, tuomarikoulutus- ja näyttelytoimikunta. FCI-rotujen lisäksi SCC on tunnustanut korsikankoiran, saint-usugenspanielin, bouletingriffonin ja provencenajokoiran sekä käytännössä lähinnä sveitsinajokoiran ranskalaisen muunnoksen "bruno saint-hubert françaisin".
SCC-tittelit ja termit ranskalaisissa koiranäyttelyissä:Ranskan suosituimmat rodut vuonna 2016 olivat SCC:n rekisterin mukaan seuraavat:
Vuorijalokotka
Vuorijalokotka ("Nisaetus alboniger") on haukkojen heimoon kuuluva lintu. Sitä tavataan Kaakkois-Aasiassa Bruneissa, Indonesiassa, Laosissa, Malesiassa, Singaporessa ja Thaimaassa. Sen populaation arvioidaan olevan pienenemässä metsänhakkuiden vuoksi.
Se on aiemmin kuulunut sukuun "Spizaetus", mutta on siirretty vuonna 2006 sukuun "Nisaetus". Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat alavat metsät. Se on harvapuustoisen metsän lintu, mutta saarilla elävät linnut suosivat tiheämpää metsää. Se rakentaa puuhun risupesän, johon se munii yhden munan.
Se on melko pieni kotka, pituudeltaan 51–58 cm. Aikuisella on leveä valkoinen raita pyrstön päällä ja alla. Päältä se on musta, rinta on mustapilkkuinen, alta juovikas. Sillä on hyvin näyttävä harja. Nuori lintu on päältä tumma, pää ja alapuoli ovat vaaleanruskeat.
HMS Jewel (J390)
HMS Jewel (viirinumero J390) Britannian kuninkaallisen laivaston Algerine-luokan miinanraivaaja, joka valmistui toisen maailmansodan lopulla.
Alus tilattiin 30. huhtikuuta 1942 Harland and Wolffin telakalta Belfastista Pohjois-Irlannista, missä köli laskettiin 27. marraskuuta 1943 telakkanumerolla 1210. Alus laskettiin vesille 20. heinäkuuta 1944 ja valmistui vielä saman vuoden lopulla 9. joulukuuta.
Singaporen ja Hong Kongin miinanraivauksesta vapauduttuaan alus palasi Portsmouthiin, jossa se siirrettiin syyskuussa 1946 reserviin. Alus määrättiin alkeiskoululaivaksi Dundeen reserviyksikköön ja se hinattiin tammikuussa 1948 Dundeehen. Alus päätettiin palauttaa palvelukseen 1955 ja se siirrettiin Devonportiin kunnostettavaksi. Aluksen palattua telakalta se otettiin palvelukseen 28. joulukuuta Dartmouthissa.
Alus poistettiin palveluksesta 1961 ja se siirrettiin reserviin. Alus sijoitettiin 1966 poistolistalle ja se myytiin joulukuussa BISCOlle. Alus saapui 7. huhtikuuta 1967 hinattuna Inverkeithingiin romutettavaksi.
Quantum (järjestö)
Quantum on kuvitteellinen rikollisjärjestö, joka koostuu James Bond -elokuvissa "Casino Royale" ja "007 Quantum of Solace" esiintyvistä rikollisista. Organisaation tiedetään välttelevän päivänvaloa ja sotkevan kolmansia osapuolia joukkoihinsa jäämättä itse kuitenkaan kiinni. Se on levittänyt verkostojaan yritysten sekä hallitusten korkeimmille tasoille. Organisaation johtajat koostuvat kahdesta suuresta liikemagnaatista, hyvin verkostoituneesta luontoaktivistista sekä Ison-Britannian hallituksen pääministerin erikoisneuvonantajasta.
Varandein öljyterminaali
Vаrandein öljyterminaali eli Varandein satama (, LOCODE: RU VAR) on Venäjän Nenetsian autonomisen piirikunnan Zapoljarnyin piirin Vаrandeissa ja sen edustan merialueella sijaitseva, öljynvientiin keskittynyt merisatama. Tämän Lukoil-öljy-yhtiön terminaalin jykevätekoinen, jäävahvistettu lastauspiste sijaitsee Barentsinmeren itäosassa noin 22,5 kilometriä rantaviivasta avomerelle päin ja öljyn varastosäiliöt mantereella.
Vаrandein öljysataman vuosittainen rahtimäärä:
Oiva Kiiski
Eino Oiva Ilmari Kiiski (s. 29. toukokuuta 1923 Eno) on suomalainen näytelmäkirjailija.
Timo Karhuniemi
Timo Kalervo Karhuniemi (s. 29. elokuuta 1931 Helsingin maalaiskunta) on suomalainen nuortenkirjailija.
Kuningas Nalin tarina
Kuningas Nalin tarina on vuonna 2015 valmistuvaksi suunniteltu suomalainen 3D-animaatioelokuva. Elokuvahankkeen kansainvälinen nimi on "The Legend of King Nal". Sen tuotannosta vastaa helsinkiläinen animaatiostudio Osmo Production, ja ohjaajana toimii liettualainen Arturas Pozdniakovas. Kyseessä on Suomen elokuvahistorian kallein tuotanto 11,5 miljoonan euron budjetillaan. Aiemmin ennätystä piti hallussaan 7,5 miljoonan euron budjetilla toteutettu "Iron Sky". Aiemmin valmistumisvuodeksi oli ilmoitettu 2013. Tuottaja on auto- ja taidekauppiaana työskennellyt Pekka Pirttiniemi, joka on epäiltynä keskusrikospoliisin tutkinnassa olevassa Suomen suurimmassa taiderikosjutussa..
Elokuva pohjautuu Intian kansalliseepokseen Mahabharataan. Vuonna 2012 yli sata ihmistä teki töitä Intiassa "Kuningas Nalin tarinan" parissa.
Suomen Elokuvasäätiö myönsi elokuvalle tukea 800 000 euroa, joka on enimmäistuki. Elokuussa 2014 säätiö ilmoitti perivänsä tuesta takaisin 610 000 euroa, sillä hanke ei ole edistynyt aikataulussaan.
Toukokuussa 2015 eläkeyhtiö Etera ilmoitti hakevansa tuotantoyhtiötä konkurssiin maksamattomien 130 000 euron eläkemaksujen takia.
Itäkanadansusi
Itäkanadansusi tunnetaan useilla erinimillä; metsäsusi, algonquininsusi, Eastern North America Timber Wolf ("Canis lupus lycaon").
Tätä lajia on pidetty suden alalajina, mutta se ehkä onkin oma lajinsa (Canis lycaon). Näin se olisi neljäs "susi" Pohjois-Amerikassa pienimmän eli kojootin (Canis latrans) keskikokoisen eli punasuden (Canis rufus) ja ison suden eli harmaasuden (Canis lupus) kanssa.
Itäkanadansusia on pääasiassa vain Algonquinin puistossa Kanadan ja USAn rajalla.
Susien istuttamista muualle Yhdysvaltojen koillissosaan on harkittu.
Itäkanadansusi on pienempi kuin harmaasusi ja sillä on harmaanpunertava turkki, jossa on mustaa selässä ja kyljissä. Sen iho on harmaan rusehtava. Korvien takana on punertavaa väriä, tämä on merkki sen sukulaisuudesta punasuden kanssa. Täysin mustia tai valkoisia yksilöitä ei ole tavattu. Itäkanadansusi on myös sirompi kuin harmaasusi ja sillä on myös enemmän kojoottimaisia piirteitä. Tämä on mahdollista sillä sudet ja kojootit usein risteytyvät keskenään.
Itäkanadansuden paino on 25-30kg, eli huomattavasti pienempi kuin harmaasusi. Alalajien määrittäminen on ollu vaikeaa sillä susi, punasusi ja kojootti risteytyvät helposti keskenään. Näin luonnostaan tavataan suuri kirjo erilaisia ristisiitoksia eli hybridejä ja tämän lisäksi kullekin lajille on suuri määrä alalajeja, jotka jo ulkonäöltään eroavat huomattavasti toisistaan.
Itäkanadansusi saalistaa valkohäntäpeuroja, hirviä, jäniseläimiä ja jyrsijöitä mukaan lukien majavia, piisameja ja hiiriä. Sudet metsästävät useimmin majavia kesällä ja talvella valkohäntäpeuroja.
Samppa Kivelä
Samuli (Samppa) Matias Kivelä (26. maaliskuuta 1936 Rovaniemi – 4. toukokuuta 1977 Rovaniemi) oli suomalainen runoilija.
Kivelän vanhemmat olivat peltiseppä Juho Einari Kivelä ja Hilda Maria Kananen. Hän valmistui merkantiksi vuonna 1955 Rovaniemen kauppaoppilaitoksesta ja toimi sitten sähköttäjäharjoittelijana Rovaniemen lennätinkonttorissa ja apulaisena J. Kivelän peltisepänliikkeessä.
Seppo Jokinen (runoilija)
Seppo Pellervo Jokinen (s. 19. joulukuuta 1927 Helsinki ) on suomalainen runoilija.
Ali Oksala
Ali Oksala (s. 1980 Rovaniemi) on suomalainen painonnostaja. Seuratasolla hän edusti Rovaniemen Reipasta.
Ali Oksala oli 1990-luvun lopulla Suomen kärkihahmoja painonnostossa. Hänen parhaita saavutuksiaan olivat nuorten EM-hopea yhteistuloksessa vuonna 1999 sekä EM-pronssi vuonna 2000. Hän sijoittui nuorten MM-kisoissa vuonna 1998 viidenneksi ja vuonna 2000 kuudenneksi.
Oksalalla on edelleen hallussa useita Suomen sekä pohjoismaiden ennätyksiä painoluokissa 77 ja 85 kg. Hänellä oli myös hetken hallussaan nuorten Euroopan-ennätys alle 85 kg:n sarjan työnnössä. Hänen kisaennätyksensä olivat 77 kilon sarjassa 150,5 kg tempauksessa ja 185,5 kg työnnössä sekä yhteistulos 332,5 kg.
Barry (Wales)
Barry () on kaupunki Walesin etelärannikolla. Sen asukasluku on 47 863 asukasta (2001). Barry on Vale of Glamorgan -hallintoalueen keskus ja sen suurin kaupunki. Kaupunki sijaitsee alle 16 kilometriä Cardiffin keskustasta lounaaseen.
Barry tunnetaan erityisesti rantalomakohteena. Barryn alue oli asuttu jo pronssikaudella, mutta kaupunki alkoi varsinaisesti kasvaa vuonna 1884, kun sinne rakennettiin satama. Kaupungin nimen uskotaan tulevan Saint Baruc -pyhimyksestä, joka on haudattu Barryyn.
Intiansusi
Intiansusi ("Canis lupus pallipes") on harmaasuden pienikokoinen alalaji, jota tavataan Intiassa ja eteläisessä Aasiassa. Jotkut tutkijat pitävät intiansutta ja arabiansutta samana lajina. Intiansusi voi olla myös uusi koiraeläinlaji ("Canis indica").
Aasiassa asuu vähiten tunnetut suden alalajit, joista osa on jo sukupuuton partaalla.
arabiansusi ("Canis lupus arabs"), tiibetinsusi ("Canis lupus chano"), kaukasiansusi ("Canis lupus campestris") ja Intiansusi ("Canis lupus pallipes").
Näistä lajeista on esitetty, että ne sisältäisivät kaksi aivan uutta alalajia; himalajansusi ja intiansusi.
Vuonna 2009 CITESille ehdotettiin Canis indican erottamista omaksi lajikseen. Tämä perustui yhteen tutkimukseen, jossa käytettiin pientä määrää näytteitä lähinnä tarhoissa kasvaneista yksilöistä. Ehdotus hylättiin, mutta nimi listattiin synonyymiksi ja tutkijoille suositeltiin laajempia kenttäkokeita.
Intiansusi voi siis olla
Intiansudet risteytyvät villiintyneiden koirien kanssa mikä voi olla uhka koko lajin olemassaololle.
Intiansudet ovat pääosin pienempiä kuin Euroopan sudet; noin 91 cm pitkä, 66 cm korkea, hännän pituus 41–46 cm. Turkin väritys vaihtelee harmahtavan punaisesta punertavan valkoiseen mustin kärjin. Intiansusilla kuten arabiansusillakin karva on lyhyempi ja ohuempi kesällä, vaikkakin karva selässä on pitkä kesälläkin. Talvikarva on pitkä, mutta ei niin pitkä kun pohjoisessa asuvilla susilla. Karvan pituus olkapäiden kohdalla on 50–85 mm pitkä ja 35–65 mm pitkä kyljissä. Pisinkään karva ei yllä samoihin mittoihin tiibetinsuden kanssa.
Intiansudet ovat suurempia, tummempiturkkisia ja pää on suhteessa suurempi kuin arabiansudella.
Intiansudet elävät pääasiassa Intiassa, Turkissa ja myös Saudi-Arabiassa, Israelissa ja Iranissa.
Intiansusia tavattiin aiemmin laajasti Intiassa, mutta sen elinalue on pienentynyt paljon. Nykyisin pinniä susilaumoja on Karnatakassa, Maharashtrassa, Gujaratissa, Rajasthanissa ja Biharissa.
Liisa Hiisku
Liisa Rakel Lindroos, kirjailijanimi Liisa Hiisku (s. 4. syyskuuta 1913 Kangasala) on suomalainen nuortenkirjailija.
Alaskantundrasusi
Alaskantundrasusi ("Canis lupus tundrarum") on suurikokoinen arktinen tundrasusi. Alaskantundrasusi asustaa Arktista rannikkoa myöten Alaskassa.
Alaskantundrasudet elävät pääosin pienissä laumoissa jotka koostuvat alfaparista ja niiden jälkeläisistä, jotka eivät ole vielä löytäneet parittelukumppania. Alfauros johtaa laumaa alfanaaraan kanssa. Kaikki lauman jäsenet osallistuvat pentujen kasvatukseen sekä metsästykseen. Vaikkakin sudet elävät laumoissa, jotkin nuoret yksilöt voivat elää myös yksin.
Alaskantundrasudet syövät pääasiassa karibuita ja myskihärkiä. Aikuinen saalis on yleensä liian iso yksinäiselle sudelle, joten suuren eläimen saalistus vaatii ryhmätyöskentelyä. 
Jos sudet eivät kykene väijyttämään saaliitaan, myskihärät usein muodostavat kehän suojellakseen lauman heikkoja jäseniä. Sudet eivät pysty rikkomaan kehää, mutta yrittvät saada härät pakenemaan. Jos lauma pakenee, sudet eristävät ja tappavat heikoimman härän.
Alaskantundrasusi on pääosin täysin valkoinen, turkin värin vaihtelua voi olla valkoisesta kerman valkoiseen, selkärangan myötäisesti karva voi olla tumma kuten myös häntäkin.
Gotta Be You (One Directionin kappale)
Gotta Be You on brittiyhtye One Directionin single levyltä "Up All Night". Single julkaistiin 11. marraskuuta 2011. Se sijoittui julkaisuviikollaan Irlannin ja Britannian singlelistalla kolmannelle sijalle.
Tiibetinsusi
Tiibetinsusi ("Canis lupus chanco") on harmaasuden alalaji, peräisin Aasiasta Turkestanista Tiibetistä, Mongoliasta, Pohjois-Kiinasta ja Intiasta.
Tiibetinsuden turkki on takana pidempää, jäykkä ja mustan ja harmaan karvoituksen sekoitus. Sen kurkku, rinta, vatsa ja sisäjalat ovat puhtaan valkoiset ja pää on vaalean ruskea ja otsa harmaantuu lyhyin mustin ja harmain karvoin. Kallo on kutakuinkin samanlainen kuin Eurasian suden, mutta jalat ovat lyhemmät.
Manitobansusi
Manitobansusi "Canis lupus griseoalbus" tunnetaan monilla eri nimillä saskatshewaninsusi, Grey-White Wolf ja Manitoba Wolf. Kaikki tutkijat eivät pidä sitä omana alalajinaan vaan vain isokokoisina "Canis lupus hudsonicus" -alalajin yksilöinä.
Suden väritys vaihtelee paljon, harmaa, ruskea, musta ja harvinainen valkoinen.
Manitobansutta on tavattu Manitoban lisäksi Saskatchewanissa ja Albertan pohjoisosissa.
Teeveestä tuttu
Teeveestä tuttu on vuonna 1989 TV2-kanavalla esitetty visailuohjelma.
Teeveestä tuttu -ohjelmasarjassa on kaksi kilpailijaa, joille esitetään näytteitä 1960- ja 1970-lukujen televisio-ohjelmista, ja tehdään niihin perustuvia kysymyksiä. Juontajana ja kisan tuomarina toimi Teija Sopanen. Ohjelman toimitti Veikko Koski ja tv-ohjaajana oli Jukka Rautiainen.
Sergio Ciani
Sergio Ciani (7. syyskuuta 1935 Rooma – 5. syyskuuta 2015 Ostia, Rooma) oli italialainen näyttelijä. Hänet tunnettiin myös taiteilijanimellä Alan Steel.
Ciani aloitti elokuvauransa sijaisnäyttelijänä ja esitti sivurooleja peplumelokuvissa "Herkules ja Lyydian kuningatar" (1959) sekä "Marathonin sankari" ("La battaglia di Maratona", 1959). 1960-luvulla hän näytteli pääosia monissa mytologisaiheisissa voimamieselokuvissa. Niistä tunnetuimpia on tieteisfiktion aineksia sisältävä "Maciste e la regina di Samar" (1964).
Seuraavan vuosikymmenen aikana Ciani teki muutamia b-filmirooleja ja näytteli vuodesta 1974 lähtien teatterissa. Myöhemmin hän opetti puhetekniikkaa Roomassa.
Fläkt Woods
Fläkt Woods Oy on suomalainen ilmastointilaitteita valmistava yritys. Yhtiön palveluksessa on noin 350 henkilöä ja sen liikevaihto on yli 100 milj. euroa. Fläkt Woods valmistaa ilmastointipuhaltimia Turussa, ilmastointikanavia ja kanavaosia Turussa sekä ilmastoinnin päätelaitteita Toijalassa.
Fläkt Woods Oy kuuluu kansainväliseen FläktGroupiin, joka toimii 65 maassa ja työllistää 3600 ihmistä. FläktGroup syntyi vuonna 2016 kun Fläkt Woods ja DencoHappel yhdistyivät.
Suomessa Fläkt Woodsin juuret johtavat vuonna 1931 perustettuun Suomen Puhallintehtaaseen, joka osti Nokialta vuonna 1986 Ilmateollisuus Oy:n. Vuonna 1988 Suomen Puhallintehtaasta ja ruotsalaisesta AB Fläktistä tuli osa ABB:tä. 1980- ja 1990-luvun vaihteessa Suomen Puhallintehdas -yhtymään kuului emoyhtiön lisäksi kaksitoista tytäryritystä: Ilmateollisuus Oy, Stratos Ilmastointi Oy, Fläkt Service Oy sekä paikallista urakointiliiketoimintaa harjoittavat itsenäiset yrittäjäyhtiöt Pohjois-Ilmastointi Oy, Lounais-Ilmastointi Oy, IlmaRex Oy, Ilma-Veikot Oy, Ilmantekijät Oy, Ilmapörssi Oy, Ilma-Rauta Oy, Fläkt Kylmä Oy ja Sata-Ilmastointi Oy. Vuonna 1990 ilmanvaihdon päätelaitteita valmistava Lapinleimu Oy siirtyi Suomen Puhallintehtaan omistukseen. Vuodenvaihteessa 1991 - 1992 Suomen Puhallintehdas siirtyi ABB Strömberg -konserniin ja yhtiön nimi muuttui ABB Fläkt Oy:ksi. Tytäryhtiönä toiminut Lapinleimu Oy fuusioitiin vuonna 1997 ABB Fläkt Oy:hyn. Joulukuussa 2001 ABB myi ilmankäsittelytuotteiden liiketoiminnan Global Air Movementille, ja helmikuussa 2002 syntyi uusi yhtiö, Fläkt Woods Group, kun ABB:n ilmankäsittelytuotteiden liiketoiminta ja englantilainen puhallinvalmistaja Woods Air Movement Ltd. yhdistyivät uudeksi Fläkt Woods Group -yhtiöksi. Vuonna 2007 Fläkt Woods Group siirtyi Equistonen ja Sagardin omistukseen. Vuonna 2016 Equistone ja Sagard myivät Fläkt Woods Groupin pääomasijoitusyhtiö Tritonille. Tässä yhteydessä Fläkt Woods ja Tritonin vuonna 2014 hankkima ilmankäsittely- ja ilmastointilaitteita sekä suodattimia valmistava DencoHappel yhdistyivät muodostaen FläktGroupin.
Sarvekkaat
Sarvekkaat (Bucorvidae) on lahkoon Bucerotiformes kuuluva heimo, johon kuuluu vain yksi suku, Bucorvus, sekä kaksi lajia, kalkkunasarvekas ("B. abyssinicus") ja etelänkalkkunasarvekas ("B. leadbeateri"). Aiemmin sarvekkaita pidettiin sarvinokkien (Bucerotidae) alaheimona Bucorvinae. Nykyään ne on eroteltu omaksi heimokseen Bucorvidae, joka on Bucerotidaen sisarryhmä.
Peruutuksia
Peruutuksia () on kirkkoisä Augustinuksen kirjoittama omaelämäkerrallinen teos, jossa hän käy läpi elämänsä aikana kirjoittamiaan kirjoja ja esittää niihin itsekriittisiä korjauksia. Teosta on kutsuttu Augustinuksen myöhemmän iän ”tunnustuksiksi” viitaten hänen aiemmin kirjoittamaansa teokseen "Tunnustukset".
Augustinus kirjoitti teoksen noin vuosien 427–429 välisenä aikana. Ajatuksen teoksen kirjoittamisesta hän oli saanut jo vuonna 412. Hänen tavoitteenaan oli käydä läpi kaikki kirjoittamansa kirjat, saarnat ja kirjeet. Ajanpuutteen vuoksi hän päätyi kuitenkin käsittelemään vain 93 laajempaa tutkielmaansa, kun taas kirjeet ja saarnat jäivät teoksen ulkopuolelle. Augustinus pyrki teoksessaan korjaamaan teoksissaan olevat vakavammat virheet.
Teos koostuu esipuheesta ja kaksiosaisesta teosten läpikäynnistä. Ensimmäinen osa käsittelee 26 teosta, jotka hän kirjoitti ennen vihkimistään piispaksi. Toinen osa käsittelee 67 teosta, jotka hän kirjoitti vihkimyksen jälkeen. Korjausten lisäksi Augustinus antaa tietoja muun muassa teosten nimien valitsemisesta sekä kirjojen vastaanottajista tai niistä henkilöistä joille kirjat oli omistettu. Hän vaikuttaa käsittelevän teoksiaan aikajärjestyksessä, mikä on auttanut hänen teostensa ajoittamisessa.
Osa Augustinuksen tekemistä korjauksista on hyvin pieniä, kuten yhden sanan lisäämisiä lauseeseen. Tunnetuimpia teoksiaan "Jumalan valtio" ja "Tunnustukset" Augustinus käsittelee vain lyhyesti. Korjaamisen lisäksi Augustinuksen tavoitteena vaikuttaa olleen myös teostensa puolustaminen. Puolustamista kaipasivat erityisesti hänen varhaisemmat teoksensa, koska pelagiolaiset olivat pyrkineet väittämään Augustinuksen olleen näissä teoksissa samaa mieltä heidän kanssaan muun muassa vapaata tahtoa koskien.
Timo Nurmos
Timo Nurmos (s. 1959 Kemi) on suomalainen ravivalmentaja. Hän on vaikuttanut Ruotsissa vuodesta 2002 lähtien.
Nurmos on onnistunut Ruotsin vuosinaan nousemaan maan menestyneimpien ja arvostetuimpien valmentajien joukkoon. Hänen valmentamansa hevoset ovat voittaneet useita suurkilpailuja Ruotsissa, Suomessa ja Keski-Euroopassa. Viime vuosina Nurmoksen tallin hevoset ovat palkintorahoina ansainneet vuosittain keskimäärin noin 22 miljoonaa kruunua. Huippuvuosi oli 2009, jolloin ne voittivat 181 kertaa ja ansaitsivat yli 25 miljoonaa kruunua.
Timo Nurmos aloitti hevosten valmentamisen jo 15-vuotiaana kotitilallaan Kemissä. Ennen Niinisalon Eläinlääkintäkoulussa suorittamaansa varusmiespalvelusta hän työskenteli vuoden legendaarisen Tuomo Mäkelän talleilla Kiikassa.
Uransa alkuaikoina Nurmos toimi myös ohjastajana. Hän voitti muun muassa kotiratansa Tornion Laivakankaan ajajaliigan heti ensimmäisenä kilpailukautenaan ollessaan vasta 16-vuotias. 1980-luvulla Nurmos aloitti ammattimaisen valmennustoiminnan Torniossa ja lopetti samalla ohjastamisen. 2000-luvun alussa hän muutti perheineen Ruotsiin.
Nykyään Timo Nurmoksella on 180 hevosen valmennustalli Fitunan kartanossa, joka sijaitsee Nynäshamnin kunnassa noin 30 kilometriä Tukholman keskustan eteläpuolella.
Susanna Pettersson
Susanna Kristina Pettersson (s. 30. elokuuta 1966 Helsinki) on kokoelmatutkimukseen ja museohistoriaan erikoistunut dosentti. Hän aloitti Ateneumin taidemuseon johtajana lokakuussa 2014. Aiemmin hän toimi maaliskuusta 2013 alkaen Suomen Lontoon instituutin johtajana. Susanna Pettersson toimii Ruotsin kansallismuseon ylijohtajana elokuusta 2018 alkaen.
Pettersson valmistui ylioppilaaksi vuonna 1985, filosofian maisteriksi 1996 ja lisensiaatiksi vuonna 2003. Hän väitteli tohtoriksi taidehistoriasta vuonna 2008 Helsingin yliopistossa. Väitöskirjan otsikko oli ”Suomen Taideyhdistyksestä Ateneumiin. Fredrik Cygnaeus, Carl Gustaf Estlander ja taidekokoelman roolit”.
Pettersson toimi vuosina 1991–1992 Helsingin Taidehallin näyttelysihteerinä. Vuodesta 1992 hän työskenteli Valtion taidemuseossa, missä hän toimi museopedagogisen yksikön amanuenssina 1992–1996 ja intendenttinä 1996–2001 sekä taidemuseoalan kehittämisyksikön erikoissuunnittelijana 2001–2007 ja kehitysjohtajana 2007–2010. Vuosina 2010–2013 Pettersson oli Alvar Aalto -säätiön ja Alvar Aalto -museon johtaja. Vuonna 2011 hän oli vieraileva luennoitsija Reinwardt Academyssä Amsterdamissa. Pettersson nimitettiin Jyväskylän yliopiston museologian dosentiksi vuonna 2012.
Pettersson on kirjoittanut kuvataiteesta ja museologisista kysymyksistä useisiin alan tieteellisiin julkaisuihin, ammatillisiin julkaisuihin sekä suurelle yleisölle. Hän on ollut perustamassa useita alan verkkojulkaisuja kuten Mustekala.infoa ja Taidehistorian seuran tieteellistä verkkojulkaisua "Tahitia".
Susanna Petterssonin veli on kirjailija Juhana Pettersson. Heidän isoisänsä oli professori Lars Pettersson.
Lähteet
Harald Wallin
Johan Harald Alfred Wallin (27. helmikuuta 1887 Göteborg – 16. kesäkuuta 1946 Göteborg) oli ruotsalainen kilpapurjehtija ja olympiamitalisti. Hänen seuransa oli göteborgilainen GKSS. Wallin sai Lontoon olympialaisissa 1908 hopeaa 8mR-luokasta ja oli voittamassa kultaa 10mR-sarjassa Tukholman kisoissa 1912.
Luettelo Azerbaidžanin lentoyhtiöistä
Tämä on luettelo lentoyhtiöistä, joilla on tai on ollut Azerbaidžanin siviili-ilmailuviranomaisen myöntämä toimintalupa.
Iglesias (Italia)
Iglesias on kaupunki Sardinian länsiosassa sijaitsevassa Etelä-Sardinian maakunnassa Italiassa. Kaupungissa on vajaat 30 000 asukasta.
Kunta on perustettu 1200-luvulla. 1800-luvun puolivälissä Iglesiasista tuli tärkeä kaivoskeskus. Nykyään kaivoksista monet ovat hylättyjä.
Laivakankaan ravirata
Laivakankaan ravirata on Torniossa sijaitseva ravirata. Se on Seututie 921:n varrella noin kahdeksan kilometriä kaupungin keskustasta Kemiin päin.
Raviradan omistaa nykyään "Länsipohjan Hevosurheilukeskus Oy". Sen suurin osakkeenomistaja on Tornion kaupunki. Lisäksi mukana on yksityisten osakkaiden ohella muun muassa Kemin kaupunki sekä Keminmaan, Simon ja Tervolan kunnat.
Laivakankaan raviradan katsomorakennuksessa on yhteensa 120 asiakaspaikkaa käsittävä ravintolakatsomo. Lisäksi katsomorakennuksesta löytyy kahvila sekä erillinen kokoustila. Tallialueella on tilat kolmelle valmennustallille.
Laivakankaan ravirata sai alkunsa 1970-luvun alussa, kun sekä Kemissä että Torniossa paikalliset hevosyhdistykset suunnittelivat oman raviradan rakentamista. Aikaisemmin kilpailuja oli järjestetty talvisin talvisin ns. "jääraveina". Ravirataa puuhaavat tahot päättivät yhdistää voimansa ja rakentaa yhteisen radan Tornion Laivakankaalle. Toinen vaihtoehto radalle oli Kemin maalaiskunnan Itäkoski.
Rata valmistui vuonna 1974. Ensimmäiset kilpailut järjestettiin elokuussa. Katsomorakennus radan yhteyteen rakennettiin vuonna 1981.
Laivakankaan ravirata on 2000-luvulla kärsinyt taloudellisista vaikeuksista. Se on vaikuttanut muun muassa rata-alueen kunnossapitoon niin, ettei Laivakangas ole vuoden 2008 jälkeen kelvannut valtakunnallisten V75-ravien järjestäjäksi.
Ongelmien myötä Suomen Hippos on vähentänyt myös radan kilpailupäivien määrää niin, että nykyään Laivakankaalla on vain kahdeksat ravit vuosittain. Vuosina 2008–2009 radalla tehtiin kuitenkin suuria kunnostustöitä, muun muassa kaviouraa uusittiin. Lisäksi rakennettiin uusi tallikahvio sekä ohjastajien sosiaalitilat.
Laivakankaan raviradan suurin tapahtuma nykyään on vuosittain heinäkuussa juostava "Midnight Cup", joka on 4-vuotiaille lämminverisille tarkoitettu suurkilpailu.
Vuosina 1988–2005 Laivakankaalla järjestettiin myös "Tornio Racing" -niminen lämminveristen suurkilpailu 3-vuotiaille.
Kuninkuusravit Laivakankaalla pidettiin vuonna 1986. Ne keräsivät paikalle kahden päivän aikana yli 40 000 katsojaa. Ravikuninkaaksi kruunattiin Ilkka Korven ohjastama Vireeni ja kuningattareiksi Pauli Savolaisen Vekkuliina.
Vihdin Teatteri
Vihdin Teatteri on vuonna 1971 perustettu teatteri, joka sisältää sekä ammattiteatterin että nuorisoteatteri TenTeenin. Teatteri sijaitsee Vihdissä, Nummelan taajamassa. Teatterilla on kolme näyttämöä:
Kesäteatteri sai alkunsa vuonna 1971. Sitä ennen Vihdin kansalaisopiston näytelmäpiiri esitti lukuisia näytelmiä 1960-luvulla. Käytännön syistä näytelmäpiiri irtautui kansalaisopistosta vuonna 1983 itsenäiseksi yhdistykseksi ja teatteritoimintaa jatkettiin Vihdin teatteriyhdistys –nimen alla. Myöhemmin yhdistyksen virallinen nimi lyhennettiin muotoon Vihdin Teatteri ry.
Kesäteatterin A-katsomo tuhoutui vuonna 2004 tulipalossa. Palanut osa uusittiin kokonaan. Vuonna 2007 katsomoon lisättiin liikuteltava sadekatos, ja penkit uusittiin 2010.
Teatterin näytelmiä on esitetty muuallakin kuin Vihdissä, Suomessa esimerkiksi Muhoksella ja Torniossa. Näytelmiä on viety myös ulkomaille saakka, kuten Viroon.
Vihdin kunta on tukenut teatteria aktiivisesti, muun muassa järjestämällä tälle harjoitustiloja. Vuosina 1989–2010 harjoitustilat sijaitsivat Keinälä-nimisessä omakotitalossa. Nykyään harjoitustilat sijaitsevat Lankilan entisen päiväkodin tiloissa, jossa on myös mahdollisuudet pienimuotoisiin esitelmiin.
Teatterin perustajajäseniin kuuluvat muun muassa näyttelijä ja ohjaaja Ilkka Moisio, joka työskentelee teatterissa yhä.
Wichtis-yhdistys palkitsi vuonna 2010 Vihdin Teatterin henkilökunnan merkittävästä työstä kulttuurin saralla.
Vihdin Teatterin hallitukseen kuuluvat: Puheenjohtaja on Marit Peura ja varapuheenjohtaja Anna-Leena Brännare.
Muut hallituksen jäsenet ovat Sakari Kovasiipi, Tarja Kairikko, Jukka Ahonen (rahastonhoitaja), Heikki Mielonen, Kristiina Kemppainen (hallituksen sihteeri), Jenni Kanta-Oksa ja Tuija Karjalainen.
Hallituksen varajäsenet ovat Taru Väätäinen ja Heikki Hyytiäinen.
Vihdin Teatterin kotisivut
Jun Mizutani
Jun Mizutani (s. 9. kesäkuuta 1989) on japanilainen pöytätennispelaaja ja hän on ollut parhaimmillaan ITTF:n rankingissa heinäkuussa 2012 sijalla 5. Vuonna 2007 hänestä tuli nuorin Japanin mestari. Rio de Janeiron olympialaisissa Mizutani voitti olympiapronssia kaksinpelissä.