Norrmalmstorgin pankkiryöstö
Norrmalmstorgin pankkiryöstö oli Tukholman Norrmalmstorgilla sijainneeseen Kreditbanken-pankin konttoriin 23. elokuuta 1973 tehty pankkiryöstö, joka johti panttivankien ottamiseen ja 28. elokuuta asti jatkuneeseen poliisipiiritykseen. Poliisia avustanut kriminologi ja psykologi Nils Bejerot käytti panttivankien samaistumisesta kaappaajiinsa nimitystä Tukholma-syndrooma.
Ryöstö tehtiin 23. elokuuta vuonna 1973, kun juuri vankilasta vapautunut Jan Erik Olsson asteli konepistooli kädessä Kreditbankenin konttoriin Norrmalmstorgissa, Tukholman keskustassa.
Huomattuaan Olssonin konepistoolin pankin työntekijät hälyttivät poliisin. Poliisin ja Olssonin välille syttyi tulitaistelu ja Olsson ampui poliisia käteen. Sen jälkeen Olsson otti panttivangiksi neljä pankkivirkailijaa.
Panttivangit olivat 32-vuotias Birgitta Lundblad, 21-vuotias Elisabeth Oldgren, 21-vuotias Kristin Ehnmark ja 25-vuotias Sven Säfström. Olsson vaati kolme miljoonaa Ruotsin kruunua panttivankeja vastaan. Hän vaati, että Norrköpingin vankilassa istuva Clark Olofsson vapautettaisiin ja tuotaisiin pankkikonttoriin. Olsson vaati itselleen myös nopeaa pakoautoa.
Ruotsin hallitus hyväksyi Olofssonin kuljettamisen Tukholmaan. Pankkia ympäröivät korttelit suljettiin ja raskaasti aseistautuneet poliisit piirittivät pankin. Olofsson vietiin pankin huoneistoon ja yhteys ryöstäjän ja poliisin välille saatiin. Ryöstäjälle luvattiin vapaa pääsy, ellei hän veisi panttivankeja - ja Olofssonia - pankista. Tähän Olsson ei suostunut ja vaati edelleen kolme miljoonaa kruunua sekä pakoauton.
Rauhallisen yön jälkeen nousi jännitys taas 24. päivänä ryöstäjän kieltäydyttyä noudattamasta poliisin antautumiskehotusta. Olsson uhkasi ampua kaikki panttivangit. Olofsson varoitti pankissa olevan radiopuhelimen avulla, että Olsson voisi todellakin toteuttaa suunnitelmansa.
Eräs panttivangeista, Kristin Ehnmark, sanoi puhelinhaastattelussa, että hän luotti ryöstäjään, mutta pelkäsi, että poliisit saattaisivat harkitsemattomuudellaan aiheuttaa verenvuodatusta. Aluksi Olssonin henkilöllisyys oli epävarma. Tuolloin poliisi epäili ryöstäjän olevan eteläruotsalainen 21-vuotias pankkiryöstäjä, joka olisi karannut eräästä laitoksesta. Epäillyn veli matkusti Tukholmaan ja yritti puhua veljelleen järkeä, mutta oli vähällä joutua ammutuksi. Puhelinhaastattelun jälkeen todettiin miehen olevan 32-vuotias vanki, joka ei ollut palannut lomaltaan laitokseen. Ryöstäjä oli kuitenkin eteläruotsalainen, koska murteen perusteella ei voitu erehtyä siitä, että Ehnmark oli eteläruotsalainen.
Eräs Kreditbankenin rakennuksessa työskennelleistä poliisimiehistä onnistui dramaattisella tavalla sulkemaan pankkiholvin oven, jonka taakse panttivangit ja kaappari sekä Olofsson olivat vetäytyneet hetkeksi lepäämään. Poliisi lukitsi pankkiholvin ulko-oven ja ryöstäjä sisäoven. Poliisin yhteydet holviin hoidettiin puhelimella. Ryöstäjien puhelin oli suljettu ulospäin meneviltä puheluilta. Tunnelma ryöstäjän ja poliisin välillä oli hermostunut ja pankkiholvi alkoi muistuttaa piiritettyä linnoitusta.
26. elokuuta poliisit alkoivat valmistautua ratkaisevaan toimintaan. Linnoitustöitä tehtiin pankin huoneistossa, ambulanssit odottivat ulkona ja sairaalat olivat valmiina toimintaan. Ryöstäjän vaatima auto ajettiin pois ja keskustelut ja myönnytykset päättyivät. Myöhään illalla aloitettiin pankkiholvin katon poraukset. Poliisi aikoi luultavasti tehdä rynnäkön holviin katon kautta. Tähän Olsson vastasi tulitaistelulla ja sitoi panttivangit pankkilokeroihin, jotta he olisivat tukehtuneet, jos poliisi olisi laskenut kaasua holviin.
Poraus keskeytettiin väliaikaisesti. 27. elokuuta jatkui poliisin määrätietoinen toiminta. Silloin oli pidetty muutaman tunnin tauko. Kattoon porattiin lisää reikiä. 28. elokuun vastaisena yönä jatkuivat poraukset lakkaamatta, eikä ryöstäjille annettu tilaisuutta nukkua.
Tiistaina kannettiin paareja ja erilaisia teknisiä kalustoja pankkiin. Ryöstäjä vastasi tähän tulella. Yksi poliisimies haavoittui lievästi. Poliisitoiminta tehostui ja illalla poliisipäällikkö Kurt Lindtroth suoritti ratkaisevan hyökkäyksen. Poliisit laskivat kaasua holviin. Ennen tätä poliisi oli heittänyt holviin kaasunaamarit poratun reiän kautta. Panttivangit ja Olofsson olivat panneet kaasunaamarit päälle. Heti kun kaasu laskettiin holviin, ryöstäjä antautui ja Olofsson ja panttivangit kannettiin paareilla ulos holvista. Olsson pystyi kävelemään ulos holvista. Olsson oli väsynyt, pettynyt ja poliisin uuvuttama. Hänen suunnitelmansa olivat epäonnistuneet. Heti tämän jälkeen komisario Sven Thorander ilmoitti draaman päättymisen.
Olsson oli panttivankidraaman aikana soittanut pääministeri Olof Palmelle ja vannoi tälle, että hän aikoo toteuttaa tekonsa, ellei hänen vaatimuksiinsa suostuta.
Panttivankidraaman aikana tuli selväksi, että Olsson oli karannut lomalta ja vankeinhuoltosysteemiin vaadittiin parannuksia ja valvontaa. Kaappauksen aikana panttivangit olivat Olssonin ja Olofssonin puolella ja vaativat välillä, että poliisi päästäisi heidät vapaaksi. Koko panttivankidraaman aikana eivät panttivangit olleet mitenkään järkyttyneitä tai panikoituneita. Poliisi oli onnistunut laskemaan pienoiskameran kattoon poratun reiän läpi ja kuvaamaan tilannetta holvissa. Oikeudessa Olsson sekä Olofsson tuomittiin aseellisesta ryöstöstä ja vankilasta karkaamisesta. Olofsson kuitenkin kiisti, ettei ollut koko panttivankidraaman aikana auttanut Olssonia ja yritti olla sillanrakentaja hänen ja poliisin välillä. Oman lausuntonsa mukaan hän yritti vain suojella panttivankeja. Olofsson sai pienemmän vankeusrangaistuksen. Vapauduttuaan vankilasta hän tapasi erään panttivangeista, Kristin Ehrnmarkin, ja heistä tuli hyvät ystävät.
Olsson sai 10 vuotta vankeutta. Vapauduttuaan Olsson pakoili poliisia monta vuotta vakavista talousrikoksista. Vuonna 2006 Olsson antautui poliisille 5. toukokuuta Helsingborgin poliisitalolla. Hänen tapauksensa oli kuitenkin loppuun käsitelty.
Olofssonin rikollinen putki jatkui; vuonna 1975 Olofsson varasti miljoona kruunua Handelsbankenin Göteborgin pankkikonttorista. Vuonna 1999 Olofsson pidätettiin Tanskassa huumeiden salakuljetuksesta.
Panttivankien myönteinen suhtautuminen kaappareihin sai lisähuomiota, kun ruotsalainen kriminologi ja psykiatri Nils Bejerot kertoi Tukholman syndroomasta eräässä televisio-ohjelmassa. . Termillä tarkoitetaan nykyisin psykologista tilaa, jossa panttivangeille tai muulla tavoin vastoin tahtoaan kaapatuille henkilöille kehittyy myötämielinen suhtautuminen kaappaajiinsa. Tämänlaisesta solidaarisuudesta voi seurata monimutkaisia ongelmia, kun vangitut alkavat auttaa vangitsijoitaan toteuttamaan suunnitelmaansa tai pakenemaan poliisilta. Syndrooma kehittyy uhrin pyrkimyksestä asettua vangitsijan asemaan tai ansaita kidnappaajien sympatia puolelleen. Myöhemmin termiä on käytetty monissa panttivanki- ja kaappaustilanteissa. Nykyään Tukholma-syndroomaa käytetään melkein jokaisessa samanlaisessa tilanteessa, ja se on virallisesti todettu psyykkinen tila, joka kehittyy tietyissä kaappaustilanteissa. Joskus siitä käytetään virheellistä nimitystä Helsingin-syndrooma.