Käännetyt ritarisaagat
Käännetyt ritarisaagat (isl. "þýddar riddarasögur") ovat erityisesti keskiajan Norjassa mutta myös Islannissa tehtyjä kansankielisiä käännöksiä kelttiläiselle ja ranskalaiselle tarinaperinteelle pohjautuneesta keskiaikaisesta kirjallisuudesta. Varhaisimmat käännökset latinankielisistä teoksista tehtiin Islannissa todennäköisesti jo 1200-luvun vaihteeseen mennessä. Laajamittainen kansankielisten ritariromaanien käännöstoiminta alkoi 1200-luvun alkupuolella Norjassa kuningas Haakon IV Haakoninpojan valtakaudella. Myöhemmin myös Haakonin poika Maunu VI Lainparantaja ja tämän poika Haakon V jatkoivat eurooppalaisen kirjallisuuden käännättämistoimintaa. Valtaosa ritarisaagojen käsikirjoituksista on kuitenkin säilynyt vain Islannissa 1400–1800-luvuilla tehdyissä kopioissa. Koska nimenomaan islantilaiset ovat pääosin säilyttäneet ritarisaagat, käsitellään käännettyjäkin ritarisaagoja usein islantilaisen saagakirjallisuuden yhteydessä. Termiä ”ritarisaagat” (isl. "riddarasögur") on käytetty näistä saagoista Islannissa jo ainakin 1300-luvulta lähtien.
Tutkimuksessa käännettyjä ritarisaagoja on kategorisoitu sen perusteella, millaiselle tarinamateriaalille käännökset ovat pohjautuneet. "Matière de Bretagne" -kategorian alle luetaan ne kelttiläiselle perinteelle pohjautuvat ritarisaagat, jotka ovat pääosin käännöksiä arturiaanisesta eli kuningas Arthurista ja tämän ritareista kertovasta kirjallisuudesta. "Matière de France" -termiä taas käytetään niiden käännettyjen ritarisaagojen yhteydessä, jotka pohjautuvat ranskalaiselle tarinaperinteelle. Käännettyihin teoksiin on kuulunut ritariromaaneja ja eeppisiä sankarirunoelmia ("chanson de geste"). Runomuodossa olleet alkuperäistekstit käännettiin yleensä proosamuotoon..
Vanhinta kuningas Arthurista ja tämän ritareista kertovaa teosta ei käännetty Norjassa, vaan Islannissa. Vuoden 1200 tietämillä benediktiinimunkki Gunnlaugr Leifsson käänsi Geoffrey Monmouthilaisen teoksen "Historia regum Britanniae" osan "Prophetiae Merlini". Hän käänsi tämän muinaisislanninkielisellä nimellä "Merlínússpá" tunnetun ”Merlinin ennustuksen” runomuotoon. Kyseinen teksti on ainut runomuotoinen arturiaanisesta kirjallisuudesta tehty käännös; muut käännökset ovat proosamuotoisia. Todennäköisesti Islannissa käännettiin Geoffreyn koko teos samoihin aikoihin tai hieman myöhemmin. Kyseinen käännös tunnetaan nimellä "Breta sögur". Koska teos edustaa pikemminkin keskiajan latinankielistä historiankirjoitusta kuin hovimiljööseen sijoittuvia ritariromaaneja, on "Breta sögur" yleensä luettu saksankielisessä tutkimuksessa käyttöönotetun termin mukaisesti antiikkisaagoihin (saks. "Antikensagas"). 
Säilyneet käännökset arturiaanisesta kirjallisuudesta ja eurooppalaiset alkuperäisteokset niiden osalta, joiden esikuva tunnetaan (suluissa):
Ranskalaiselle tarinaperinteelle pohjautuvat käännökset ja niiden esikuvat:
Käännettyjen ritarisaagojen kategoriaan voidaan lukea myös kaksi latinankieliselle alkuperäistekstille pohjautuvaa käännöstä, "Amicus saga ok Amilíus" sekä "Pamphilus saga", jotka kumpikin sisältävät hovimiljööhän sijoittuville ritarisaagoille tyypillisiä piirteitä. Näistä "Pamphilus saga" pohjautuu 1100-luvulta peräisin olevalle, rakkauden pelisääntöjä käsittelevälle runoelmalle "Pamphilus de amore". Saagan "Amícus saga ok Amilíus" esikuva taas löytyy Vincent Beauvais’laisen teoksesta "Speculum historiale".
Latinasta käännettyjen ritarisaagojen yhteydessä mainitaan joskus myös "Klári saga", jonka alussa mainitaan saagan perustuvan Ranskasta löydetylle latinankieliselle runoelmalle. Tällaista teosta ei kuitenkaan tunneta, joten ei ole varmaa, onko saaga pohjautunut esimerkiksi jollekin nyt jo kadonneelle tekstille tai tämän latinankielisen tarinan tunteneen henkilön suulliselle kertomukselle. Toisaalta tällaiset suorat maininnat lähteestä eivät välttämättä aina saagoissa tarkoita, että kyseinen lähde todella on ollut olemassa. "Klári saga" luetaan siksi usein Islannissa laadittuihin kotoperäisiin ritarisaagoihin.
Käännettyjen ritarisaagojen yhteydessä mainitaan joskus myös "Flóvents saga", mutta kyseinen saaga ei kuitenkaan ole käännös muinaisranskankielisestä sankarirunoelmasta "Floovant". Vaikka onkin mahdollista, että "Flóvents saga" perustuisi jollekin jo kadonneelle "Floovant"-runoelman versiolle, luetaan se yleensä kotoperäisiin ritarisaagoihin. Niihin luetaan myös "Mágus saga jarls", jolla on jonkinlainen yhteys teokseen "Renaud de Montauban" (tai: "Les quatre fils Aimon") mutta jota ei kuitenkaan voida pitää kyseisen teoksen mukaelmana. Näiden lisäksi ritarisaagoihin on vaihtelevasti luettu myös saksalaiselle Teoderik Suurta koskevalle tarinaperinteelle pohjautuva "Þiðrekr Berniläisen saaga" (isl. "Þiðreks saga af Bern"), joka joskus on kategorisoitu myös muinaissaagaksi.
Edellä mainituista teoksista tiedetään melko varmasti, että ainakin "Elis saga", "Ívens saga", "Strengleikar", "Tristrams saga" sekä "Möttuls saga" on käännetty kuningas Haakon IV Haakoninpojan toimeksiannosta. Onkin oletettu, että hovimiljööseen sijoittuvia teoksia ("lais", "romans courtois") käännettiin erityisesti hänen aikanaan. Kuningas Haakonin aikana harjoitettu eurooppalaisen kirjallisuuden käännöstoiminta oli laajamittaista, ja sen syynä on pidetty kuninkaan pyrkimystä tutustuttaa omia jälkeläisiään ja hoviaan eurooppalaisten hovien tavoille. On pidetty todennäköisenä, että islantilaisten into kopioida ritarisaagojen käsikirjoituksia on perustunut juuri sille ajatukselle, että ritarisaagojen on katsottu voivan opastaa hovielämään kuuluviin käyttäytymismalleihin. Latinankieliselle esikuvalle pohjautuvat ritarisaagakäännökset taas on mahdollisesti tehty vasta Haakonin seuraajien, Maunu VI Haakoninpojan ja tämän pojan Haakon V Maununpojan, aikana.