hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Haldenwanger Eck
Haldenwanger Eck on sola Allgäun Alppien selänteellä Etelä-Saksassa Itävallan rajan tuntumassa. Se sijaitsee 1 931 metrin korkeudessa noin 17 kilometriä lounaaseen Oberstdorfin keskustasta. Solan läheisyydessä sijaitsee Saksan eteläisin kohta, rajakivi 147 (Landesgrenzpunkt 147). Haldenwanger Eckin alueella sijaitsee myös kolmen osavaltion – Baijerin, Tirolin ja Vorarlbergin – rajapyykki. Kuntatasolla Haldenwanger Eck kuuluu Oberstdofiin (Baijeri), Warthiin (Vorarlberg) ja Steegiin (Tiroli).
Haldenwanger Eck sijaitsee parisen kilometriä etelään Geißhorn-vuorelta (2 366 mpy) ja nelisen kilometriä länteen Biberkopf-vuorelta (2 599 mpy), joka toisinaan mainitaan Saksan eteläisimmäksi pisteeksi. Biberkopf sijaitsee kuitenkin 110 metriä Haldenwanger Eckiä pohjoisempana. Saksan eteläisin rakennus, Trift-Hütte (1 742 mpy), sijaitsee 400 metriä Haldenwanger Eckistä pohjoiseen. Saksan eteläisimpänä pikkukylänä pidetty Einödsbach sijaitsee 8,3 kilometriä Haldenwanger Eckistä koilliseen ja Birgsaun kylä puolestaan kaksi kilometriä tästä pohjoiseen.
Paikan nimi johtuu muinaisyläsaksan sanoista "halda" ja "wang". Allgäun piirikunnan pohjoisosassa sijaitsee kunta nimeltään Haldenwang, jota ei pidä sekoittaa Haldenwangenin solaan.
Miesten yleisluistelun maailmanmestaruuskilpailut 1935
Yleisluistelun maailmanmestaruudesta kilpailtiin Oslon Frogner-stadionilla 16.-17. helmikuuta 1935.
Miesten yleisluistelun maailmanmestaruuskilpailut 1933
Yleisluistelun maailmanmestaruudesta kilpailtiin Trondheimin Jäästadionilla 18.-19. helmikuuta 1933.
Fantasy! Jūichi
Fantasy! Jūichi on Morning Musumen yhdestoista albumi. Albumi julkaistiin 1. joulukuuta 2010.
12, Smart
12, Smart on Morning Musumen kahdestoista albumi. Albumi julkaistiin 12. lokakuuta 2011.
Sami Heiskanen (hiihtäjä)
Sami Heiskanen (s. 1971) on suomalainen aktiiviuransa päättänyt maastohiihtäjä, joka voitti urallaan yhden Suomen mestaruuden. Suuremmassa julkisuudessa hän oli kuitenkin vasta uransa jälkeen, kun hän ensimmäisenä suomalaishiihtäjänä tunnusti kokeilleensa doping-aineeksi luokiteltavaa EPO-hormonia urheilu-urallaan.
Siilinjärven Hiihtoseuraa edustanut Heiskanen kuului hiihdon B-maajoukkueeseen 1990-luvulla ja osallistui muutamiin maailmancupin osakilpailuihin ilman suurempaa menestystä. Vuoden 1996 SM-hiihdoissa Rovaniemen Ounasvaaralla Heiskanen voitti yllättäen 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailun. Hän hyötyi aikaisen lähtönumeronsa vuoksi kelistä, joka hidastui kilpailun aikana. Heiskanen lopetti aktiiviuransa 1999. Vuoden 1996 SM-kulta jäi hänen ainoaksi yleisen sarjan SM-mitaliksi.
Suomalaisten joukkokäryyn johtaneiden Lahden MM-hiihtojen jälkeen Sami Heiskanen tunnusti TV-uutisissa 6. maaliskuuta 2001 kokeilleensa EPO-hormonia vuonna 1999. Aineet hän kertoi hankkineensa virolaisesta apteekista. Muutaman viikon kuurilla Heiskanen kertoi hemoglobiiniarvonsa nousseen noin 150:stä 180:een.
Tunnustuksensa myötä Heiskasta kuultiin todistajana, kun keskusrikospoliisi tutki MM-Lahden sotkuja. Tuolloin hän kertoi luovuttaneensa hiihtäjä Janne Immoselle vuonna 1998 kasvuhormonia ja 1999 epo-hormonia. Immonen kiisti aluksi doping-väitteet, mutta myönsi vuonna 2013 saaneensa Heiskaselta epoa.
Lisäksi Heiskanen tunnusti esitutkinnassa käyttäneensä kasvuhormonia ja testosteronia vuosina 1996–1998.
Oulun Ilmailukerho
Oulun Ilmailukerho ry on vuonna 1946 perustettu oululainen purjelentokerho, jonka lentotoiminta sijoittuu pääosin Pudasjärven lentopaikalle. Lisäksi Oulun Ahmosuon lentokenttä on käytössä keväisin ja syksyisin.
Oulun Ilmailukerho omistaa neljä purjelentokonetta, joita kerholaiset voivat vuokrata. Lisäksi kerholla on Rallye Commodore hinauskoneena, jota käytetään purjelentokoneiden hinaamiseen taivaalle.
Oulun Ilmailukerho on merkittävä purjelennon kouluttaja: sillä on tarvittavat koulutusluvat ja lentokoulun organisaatio. Koulutuksen perustana on purjelennon peruskoulutus tähdäten lentolupakirjaan ja sen lisäksi on monenlaista jatkokoulutusta harrastuksen edistämiseen.
Lentoja purjelentokoneilla Oulun Ilmailukerhon kalustolle ja kerhon jäsenien omille koneille kertyy yhteensä hieman vajaa tuhat vuosittain. Jäseniä kerholla on noin 150.
Moottorikoneet
Purjekoneet
13 Colorful Character
13 Colorful Character on Morning Musumen kolmastoista albumi. Albumi julkaistiin 12. syyskuuta 2012.
Aune Lindström
Aune Irmelin Lisbeth Lindström (29. tammikuuta 1901 Helsinki – 24. maaliskuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen taidehistorioitsija. Hän oli Ateneumin taidemuseon amanuenssi 1928–1953, intendentti vuodesta 1953. Hän toimi Helsingin yliopistossa taidehistorian dosenttina vuodesta 1948 ja sai professorin arvonimen 1961. Lindström myös suomensi kaunokirjallisuutta sekä muun muassa kansallissosialismin pääideologi Alfred Rosenbergin kirjoituskokoelman "Uutta Eurooppaa kohti". Hän toimi Iltalehden avustajana kuvataideasioissa vuosina 1925–1930.
Aune Lindströmin vanhemmat olivat filosofian tohtori Fredrik Julius Lindström (1873–1924) ja Fanny Ulrika Sederholm. Hänen sisarensa oli filosofian tohtori ja lehtori Irja Maliniemi.
Sinisavikka
Sinisavikka ("Chenopodium glaucum") on revonhäntäkasvien heimoon kuuluva yksivuotinen ruoho. Se kasvaa 7–40 senttimetriä korkeaksi ja on väriltään vihreä. Lehdet muistuttavat tammen lehtiä. Sinisavikkaa kasvaa laajalla alueella Euraasiassa ja Pohjois-Amerikan itä- ja keskiosissa. Sitä tavataan erityisesti typekkäillä, multavilla kasvupaikoilla.
Sinisavikka kasvaa 7–40 senttimetriä korkeaksi. Kasvi on yleisväritykseltään vihreä ja ainakin nuorena jauhoisa. Haarova varsi vaihtelee rennosta kohenevaan ja pystyyn. Lehdet ovat varressa kierteisesti ja ovat melko lyhytruotisia. Lehdet muistuttavat suuresti tammen ("Quercus robur") lehteä. Kasvin keskiosissa Lehtilavat ovat 1–4 senttimetriä pitkä, vaihtelevat muodoltaan pitkulaisesta puikeaan ja ovat mutka- tai hammaslaitaisia ja tylppiä. Väritykseltään lapa on päältä vihreä, alta se vaihtelee sinivihreästä harmaaseen ja on jauhoinen.
Sinisavikan kukinto on pääosin lehtihankaisten pienisykeröisten, tiheiden osakukintojen muodostama. Kukinnon sykerön kärkikukka on kaksineuvoinen, ja sen kehä on kolme-viisilehtinen. Heteitä on yhdestä viiteen. Muut kukat ovat kaksineuvoisia tai emikukkia, niiden kehä on kolmilehtinen ja heteitä on korkeintaan yksi. Suomessa sinisavikka kukkii heinä-syyskuussa. Pähkylä on kehän muodostaman hedelmäverhiön suojaama. Siemen on pystyasennossa lukuun ottamatta sykerön kärkikukintoja, joissa se on vaaka-asennossa. Kooltaan siemen on 0,6–1,1 millimetriä pitkä, ympärykseltään pyöreähkö ja tylppäreunainen.
Sinisavikka muistuttaa läheisesti Pohjois-Amerikasta kotoisin olevaa amerikansinisavikkaa ("C. salinum"). Laji onkin aikaisemmin luokiteltu sinisavikan alalajiksi ("C. glaucum" ssp. "salinum").
Sinisavikka on levinnyt laajalle Euraasiassa. Sitä tavataan koko Euroopassa lukuun ottamatta Italian ja Kreikan keski- ja eteläosia, Irlantia, Islantia ja Fennoskandian ja Venäjän pohjoisosia. Levinneisyysalue jatkuu Aasian puolella läpi Etelä- ja Keski-Siperian ja Keski-Aasian Tyynelle valtamerelle asti Japaniin, Korean niemimaalle ja Itä-Kiinaan. Lajia tavataan myös Pohjois-Amerikan itä- ja keskiosissa. Ihmisen mukana se on levinnyt myös Etelä-Amerikkaan, eteläiseen Afrikkaan ja Australiaan.
Suomessa sinisavikkaa on tavattu Vaasan korkeudelle saakka koko maassa ja Pohjanlahden rannikkoalueella aina Tornion korkeudelle saakka. Etelä-Suomessa laji on muinaistulokas, pohjoisempana uustulokas.
Sinisavikka viihtyy erityisesti typekkäillä, multavilla kasvupaikoilla. Sitä voi tavata esimerkiksi puutarhoissa, navettojen liepeillä, kaatopaikoilla, uudisnurmikoilla ja -istutuksissa sekä merenrannoilla. Aikaisemmin lajia tavattiin Suomessa myös purjelaivojen painolastipaikoilla. Laji on harvinaistunut muun muassa Suomessa ja Ruotsissa.
Useiden muiden savikkakasvien tapaan myös sinisavikka kelpaa ihmisravinnoksi.
VDL Citea
Citea on hollantilais-belgialaisen VDL Bus & Coachin valmistama kaupunkilinja-auto, joka on tällä hetkellä saatavilla täysmatalalattiana ("Low Floor, SLF" - vaihtoehtoina tavallisen lisäksi hybridi, sähkö ja nivel), etumatalalattiana ("Low Entry, SLE/XLE") sekä kevytrakenne-etumatalalattiana ("Light Low Entry, LLE"). Malli täyttää EEV- ja Euro 6 -normit ja vuonna 2010 mallille tehtiin facelift.
Citea valittiin vuonna 2010 vuoden 2011 linja-autoksi.
Nobina Finland tilasi pääkaupunkiseudulle elokuussa 2012 alkaneisiin liikennöintisopimuksiin 56 kevytrakenne-Citeaa, jotka olivat samalla HSL-liikenteen ensimmäiset VDL:t. VDL-käyttäjien joukkoon on myöhemmin liittynyt myös Transdev, Tammelundin Liikenne, Pohjolan Liikenne, Koiviston Auto, Paunu ja Länsilinjat.
Joakim Andersson
Anders Joakim Andersson (s. 5. helmikuuta 1989 Munkedal, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Detroit Red Wingsissa. Joukkue varasi hänet kolmannella kierroksella 88. pelaajana pelaajana . Andersson on pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Isokokoisen hyökkääjän vahvuuksiin kuuluvat johtajuustaidot, jäähyjen tappaminen ja voimakkuus. Hän tosin voisi käyttää vartaloaan enemmän. Anderssonin heikkouksiin kuuluvat luistelu ja liikkuvuus.
Andersson on Munkedals BK:n kasvatti ja hän debytoi joukkueessa miesten peleissä vain 14-vuotiaana Ruotsin III-divisioonassa kaudella 2003–2004. Hän edusti vuosina 2003–2005 Munkedals BK:n lisäksi myös TV-Puckenin Bohuslän/Dalia. Andersson siirtyi kaudeksi 2005–2006 Frölunda HC:n joukkueeseen. Hän debytoi Elitserienissä kaudella 2006–2007 pelaten yhden runkosarjaottelun, mutta pelasi suurimman osan kaudestaan Super-Elit-joukkueessa ja pelasi lainalla myös I-divisioonajoukkue Kungälvs IK:ssa. Debyyttiottelu oli 24. tammikuuta 2007 Färjestad BK:ta vastaan ja hän sai siinä jääaikaa 7.01 minuuttia. Andersson voitti Frölundassa J20-joukkueen SM-kultaa vuosina 2007 ja 2008 ja hopeaa vuonna 2006 sekä J18-joukkueen hopeaa vuonna 2007. Detroit Red Wings varasi hänet kolmannella kierroksella 88. pelaajana .
Kauden 2007–2008 Andersson pelasi pääosin lainalla Allsvenskanin Borås HC:ssa, mutta pelasi myös Frölundan edustusjoukkueessa Elitserienissä 13 runkosarja- ja playoff-ottelua tehoilla 2+1=3. Hän vahvisti myös SuperElit-joukkuetta. Maaliskuussa 2008 Andersson teki yksivuotisen ammattilaissopimuksen Frölundan kanssa. Hän pelasi kauden 2008–2009 suurimmaksi osaksi Frölundan Elitserien-joukkueessa, mutta käväisi myös neljän ottelun lainalla edelliskauden tapaan Borås HC:ssa. Frölundan pudotuspelien päätyttyä Andersson pelasi loppukauden hänet varanneen Detroit Red Wingsin AHL-farmijoukkueessa Grand Rapids Griffinsissa.
Toukokuussa 2009 Andersson teki yksivuotisen jatkosopimuksen Frölundan kanssa, eikä näin vielä lähtenyt Pohjois-Amerikkaan. Kausi 2009–2010 oli Anderssonin ensimmäinen täysi kausi Frölundan edustusjoukkueessa ja hän teki Elitserien-uransa ennätystehot 6+12=18. Huhtikuussa 2010 Andersson teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Red Wingsin kanssa.
Andersson pelasi ensimmäisen kautensa 2010–2011 Pohjois-Amerikassa kokonaan farmijoukkue Grand Rapids Griffinsissa. Hän teki NHL-debyyttinsä seuraavalla kaudella 28. joulukuuta 2011 kotona St. Louis Bluesia vastaan ja sai ottelussa jääaikaa 5.10 minuuttia. Ensimmäisen NHL-maalinsa Andersson teki 15. helmikuuta 2013 Anaheim Ducksia vastaan ja sai tililleen myös NHL-uransa ensimmäisen syöttöpisteen.
Andersson pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2008 ja 2009 voittaen molemmista MM-hopeaa. Jälkimmäisessä turnauksessa hän toimi Ruotsin varakapteenina. Hän voitti myös alle 18-vuotiaiden MM-pronssia vuonna 2007.
Panssarieste
Panssarieste (myös panssarineste) on sotilaallinen rakennelma, jonka tarkoituksena on estää vastustajan panssarivaunujen ja muiden ajoneuvojen etenemistä.
Panssariesteenä voi toimia kivistä, teräksestä tai betonista rakennettujen esteiden rivi ja kaadetuista puista muodostunut murros. Panssariesteen voi muodostaa myös panssarikaivanto, riittävän upottava suo, vesialue ja talvisaikaan vesistön jäähän tehty railo.
Englantilaiset toivat panssarivaunut ensimmäisen maailmansodan rintamalle Sommella syyskuussa 1916. ”Tankkeja” vastaan alettiin rakentaa esteitä erilaisin periaattein: betonista valettiin pylväitä tai kuutioita ja niiden väliin jännitettiin teräsvaijereita; järeästä puutavarasta konstruoitiin erilaisia pukki- ja puomiesteitä. Nämä vaikutteet kantautuivat myös Suomeen. Ensimmäisen maailmansodan lopulla käytettiin myös juoksuhaudoista muokattuja panssarikaivantoja.
1920-luvulla Suomessa oli vain hyvin vähäinen, ranskalaisista Renault-vaunuista muodostuva, panssariase; vaunuista oli muodostettu Erillinen hyökkäysvaunukomppania. Sitä käytettiin muun muassa tutustuttamaan joukko-osastoja "hyökkäysvaunuihin". Osastossa tehtiin myös kokeita vaunujen maastoliikkuvuuden ja esterakennelmien parissa. Panssariesteitä olivat ehdottaneet Suomessa toimineet ulkomaiset asiantuntijat, kuten ranskalainen everstiluutnantti Gros-Coissy. Kokeilujen käynnistämisessä oli aloitteellinen teknillisenä tarkastajana toiminut kenraaliluutnantti Unio Sarlin.
Suomen linnoittaessa Karjalan kannasta ennen talvisotaa, lisättiin panssariesteiksi tarkoitettuja estekiviä jalkaväkeä vastaan pystytettäviin piikkilankaesteisiin. Estekivet lohkottiin ja muotoiltiin käsin porien, halkaisukiilojen ja lekojen avulla. Linnoitustöihin jatkosodan aikana osallistuneen rakennusmestarin mukaan estekivet asennettiin ennen talvisotaa pystyyn, myöhemmin ainakin Aunuksessa vuonna 1941 vaakatasoon. Jo talvisodassa havaittiin, ettei estekivien suunniteltu koko riittänyt runsaslumisina talvina pysäyttämään vaunuja, kun este ulottui lumen yläpuolelle vain 60–80 cm.
Panssariesteiden tekemiseen liittyy vastatoimena pyrkimys niiden vaikutuksen minimointiin. Esteet voidaan pyrkiä kiertämään, tuhoamaan tai tekemään estevaikutus tyhjäksi esimerkiksi kaatamalla estekivet tai täyttämällä kaivannot. Esimerkiksi Normandian maihinnousussa käytettiin kenraalimajuri Percy Hobartin johdolla suunniteltuja AVRE-panssarivaunumuunnoksia, joista yksi, lempinimeltään "Risukimppu", oli tarkoitettu estekaivantojen täyttämiseen.
Panssariesteet eivät ole olleet irrallinen taktinen väline, vaan osa linnoitusjärjestelmää. Alkuvaiheessa esteiden kehittely eteni panssarintorjunta-aseiden kehitystä nopeammin. Kuta liikkuvammaksi sodankäynti on kehittynyt, sitä vähäisempi on esteiden rooli panssarintorjunta-aseisiin verraten. Telamiinoja käytetään edelleen vaikeuttamaan panssariajoneuvojen etenemistä.
Kaimon (1882)
Kaimon oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1882 vesillelaskettu puurunkoinen kolmimastoinen parkkitakiloitu Kaimon-luokan korvetti.
"Kaimon" tilattiin Yokosukan laivastontelakalta osana vuoden 1877 hankintoja ja sen köli laskettiin 1. syyskuuta 1877. Alus laskettiin vesille 28. elokuuta 1882 ja se valmistui 13. maaliskuuta 1884.
Alus osallistui ensimmäiseen Kiinan–Japanin sotaan. Alus suojasi Chemulpon maihinnousua ja otti osaa Jalun taisteluun. Vuonna 1895 alus oli mukana Taiwanin maihinnousussa. Alus luokiteltiin 21. maaliskuuta 1898 kolmannen luokan tykkiveneeksi, minkä jälkeen se oli lähinnä partio- ja rannikonkartoitustehtävissä.
Venäjän–Japanin sodassa alus siirrettiin valvomaan Korean niemimaan ja Tsushiman salmen välistä aluetta. "Kaimon" osui Port Arthurin edustalla miinaan 5. heinäkuuta 1904, jolloin aluksen upotessa sai surmansa aluksen päällikkö ja 22 miehistönjäsentä.
Kuljetusliike P. Lumiaho
Kuljetusliike P. Lumiaho Oy (aputoiminimenä Data Transport, 1980-luvun lopulta Cargo Express Oy) oli Pentti Lumiahon 1970-luvun alussa perustama ympäri Suomen toiminut pikarahtiyritys, joka erikoistui pankkien tietoaineistojen sekä lääkkeiden ja kemikaalien auto- ja lentokuljetuksiin. Pentti Lumiahon isä oli Suomen siihen aikaan suurimman yksityisen kuljetusyrityksen E. Lumiahon Liikenne Oy:n perustaja, jalasjärveläinen liikenneneuvos Eero Lumiaho (1912–1972). Kuljetusliike P. Lumiahon kotipaikka oli aluksi Espoo, sitten Helsinki.
1970-luvulla pankkien tilitapahtumien tietojenkäsittely perustui paperisiin tai magneettinauhalle tallennettuihin dokumentteihin. Ne oli kuljetettava kaikista maan pankkikonttoreista päivittäin Helsinkiin, jossa niiden perusteella tehtiin yöaikaan eri pankkien keskustietokoneilla suuria eräajoja. Ajantasaiset tilitiedot toimitettiin sitten paluukuljetuksina pankkikonttoreihin mikrofilmiasiakirjoina. Tätä varten pankit tarvitsivat nopean ja tehokkaan, sisäisen postin kaltaisen järjestelmän toimipisteiden ja tietokonekeskuksen välille.
P. Lumiahon asiakkaita olivat myös valokuvavalmistamot, jotka kilpailun kiristyessä halusivat tarjota yhä nopeampaa valokuvien kehitys- ja vedostuspalvelua ympäri Suomen. Myös Etelä-Suomessa painettuja sanoma- ja iltapäivälehtiä kuljetettiin lentoteitse yöaikaan muualle Suomeen.
Lumiahon valkoiset Peugeot 404 -farmariautot tulivat 1970-luvulla etenkin ilta- ja yöaikaan tutuiksi Suomen maanteillä, minkä lisäksi yritys hoiti Keski- ja Pohjois-Suomen kuljetuksia Cessna 400-sarjan lentokoneilla. Ne kuuluivat joko yritykselle itselleen, Lumiahon Wihurin perheeltä ostamalle Finnwingslle tai myöhemmin Siimes Aviationille. Vuoteen 1979 mennessä Pentti Lumiahon pikarahtitoiminta käsitti noin 90 autoa, kattoi 550 paikkakuntaa ja käsitteli päivittäin 150 000 lähetystä. Lentokalustona oli tuolloin kaksi Cessna 404-, kaksi Cessna 402- sekä yksi Cessna 185 -malli, jotka lensivät noin 2 800 tuntia vuodessa. Autokalustona oli 1970-luvun puolivälistä alkaen Volvo 245-sarjan ja myöhemmin 700- ja 900-sarjan farmarit. Pakettiautona yhtiö käytti Volkswagen LT -malleja. Helsingissä oli myös MAN 8-136 -kuorma-auto vaihtolavalaittein, Volvon FL6-umpikaappiauto sekä kaksi Volkswagen Transporter -pikkubussia.
Vuonna 1980 Pentti Lumiaho myi yrityksensä Antti Aarnio-Wihurille. Vuonna 1988 Oy Matkahuolto Ab ja Suomen Rahtia ostivat kuljetusliikkeen osakkeet Suomen Yhdyspankilta ja nimi muutettiin Cargo Express Oy:ksi.
Tenryū (1883)
Tenryū () oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1883 vesillelaskettu puurunkoinen kolmimastoinen parkkitakiloitu Kaimon-luokan korvetti.
Alus tilattiin Yokosukan laivastontelakalta osana vuoden 1877 hankintoja ja sen köli laskettiin 9. helmikuuta 1878. Alus laskettiin vesille 18. elokuuta 1883 ja se valmistui 5. maaliskuuta 1885.
Alus osallistui ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan Lushunkoun ja Jalun taisteluihin. Alus luokiteltiin 21. maaliskuuta 1898 toisen luokan tykkiveneeksi, minkä jälkeen se oli lähinnä rannikonvalvontatehtävissä. Aluksella syttyi marraskuussa 1897 tulipalo, jonka aiheuttamat vauriot vaativat laajoja korjauksia.
Venäjän–Japanin sodassa alus oli Kōben laivastotukikohdan vartioaluksena. Sodan päätyttyä alus siirrettiin Maizurun laivastoalueelle, missä se oli koululaivana. Alus siirrettiin reserviin 21. joulukuuta 1911, ja se myytiin romutettavaksi 20. lokakuuta 1912.
Ansaru
Ansaru () () on islamistinen ja jihadistinen militanttijärjestö, joka toimii Pohjois-Nigeriassa. Järjestö syntyi tammikuussa 2012 fraktiona suuremmasta Boko Haramista ja lienee kansainvälisesti tällä hetkellä tunnetumpi kuin alkuperäinen emojärjestönsä.
Ryhmän alkuperäisessä tammikuussa 2012 internetissä julkaistussa lausunnossa järjestön johtaja Abu Usmatul al-Ansari) syytti Nigerian hallitusta kyvyttömyyttä puolustaa muslimeja uskonryhmien välisissä yhteenotoissa. Samoin se ilmoitti tavoitteekseen Pohjois-Nigerian lisäksi Nigeristä Kameruniin kattavan islamilaisen kalifaatin perustamisen ja "Mustan Afrikan muslimien omanarvontunnon palauttamisen". Nigerialaisen sanomalehden Nigeria's Standard Newspaperin mukaan Ansaru on irtisanoutunut Boko Haramin toimintatavoista "epäinhimillisinä muslimien ummaa kohtaan". Vuonna 2011 Boko Haram surmasi ainakin 450 ihmistä. Vuoden 2012 ensimmäisen kuuden kuukauden aikana Boko Haramin terrorissa kuoli 650 ihmistä. Surmansa saaneet ovat olleet niin muslimeja kuin kristtyjäkin. Asiantuntijoiden mukaan Ansarun kohdistaisi iskunsa tarkemmin ja vain muslimeja "puolustaessaan".
Ansari myös ylisti historiallista Sokoton kalifaattia ja sen perustajaa Usman dan Fodiota. Heinäkuussa 2012 eräässä toisessa ryhmän internetjulkaisussa al-Ansari väitti, ettei ryhmä surmaisi viattomia ei-muslimeja tai turvallisuusviranomaisia paitsi "itsepuolustukseksi". Lisäksi järjestö ei puolustaisi islamia ja muslimeja ainoastaan Nigeriassa vaan koko Afrikassa.
Järjestön on raportoitu koordinoivansa operaationsa yhdessä Malissa toimivan Islamilaisen Maghrebin Al-Qaidan ja Länsi-Afrikan ykseyden ja jihadin liikkeen kanssa. Britannian sisäasiainministeriö (UK Home Office) on julistanut Ansarun lainsuojattomaksi terroristijärjestöksi.
Ansarun on ilmoittanut toteuttaneensa vankilapaon Omaisuusrikosten erikoisyksikön päämajasta Abujasta marraskuussa 2012 ja tammikuussa 2013 se hyökkäsi Pohjois-Maliin islamistien vastaisiin taisteluihin suunnannutta Nigerian armeijan sotilassaattuetta vastaan.
Järjestö on toteuttanut useita ihmissieppauksia Nigeriassa. Toukokuussa 2011 se sieppasi britin ja italialaisen Kebbin osavaltiossa, toukokuussa 2012 se sieppasi ranskalaisen insinöörin Katsinan osavaltiossa ja helmikuussa 2013 se kidnappasi seitsemän ulkomaalaista libanonilaisen rakennusyhtiö Setraconin työntekijöiden asuinalueelta Bauchin osavaltiossa. Ansaru teloitti sekä toukokuussa 2011 ja helmikuussa 2013 otetut panttivangit brittien ja nigerialaisten tekemän epäonnistuneen vapauttamisoperaation jälkeen maaliskuun alussa 2013 vastalauseena länsimaiden toimille Malissa ja Afganistanissa. Näiden surmattujen Setraconin työntekijöiden on kerrottu olleen Britannian, Kreikan, Italian, Libanonin ja Syyrian kansalaisia.
Linguaphone
Linguaphone on englantilaisen Jacques Rostonin kehittämä audiovisuaalinen kielenopiskelumenetelmä, johon kuului äänilevyjä. Menetelmää käyttävä kieliopisto Linguaphone Institute perustettiin 1923. Suomessa toimineen Linguaphonen ja useita muita yrityksiä osti 1988 Kari Kasanen ja yhdisti ne Kasanen Koulutusyhtiöt Oy:ksi. Myöhemmin hän myi sen WM-datalle.
Suomen Linguaphone-kielikoulu ja ABC-piirustuskoulu olivat mainostoimisto Erva-Latvalan vuonna 1937 perustamia ja sen omistuksessa vuosina 1941–70.
Tsukushi (1880)
Tsukushi () oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1880 vesillelaskettu tykkivene.
Chile tilasi "Arturo Pratiksi" nimetyn aluksen Armstrong Whitworthin Low Walkerin telakalta. George Rendell'n suunnitteleman aluksen köli laskettiin 2. lokakuuta 1879 telakkanumerolla 399, ja alus laskettiin vesille 11. elokuuta 1880. Alus valmistui vielä samana vuonna 11. marraskuuta.
Chilen ja Perun välisen sodan edetessä Chilen kannalta edullisesti maan laivasto menetti kiinnostuksensa uuteen alukseen ja sen maksaminen keskeytettiin. Telakka myi 16. kesäkuuta 1883 aluksen Japanille, joka liitti sen laivastoonsa nimellä "Tsukushi".
Aluksen osallistumisesta ensimmäiseen Kiinan–Japanin sotaan ei ole merkintöjä lukuun ottamatta tietoa aluksen sijoittamisesta 4. valmiuslaivueeseen, jonka mukana se osallistui Port Arthurin itäpuolella sijaitsevan Ta-Lienin lahden miehittämiseen. Venäjän–Japanin sodassa alus osallistui Nanshanin valtaukseen tuhoamalla rannikkolinnakkeen, minkä jälkeen se oli Newchwangin vartioaluksena. Tsushiman meritaistelussa alus valvoi kontra-amiraali Yamadan 7. viirikön mukana Tsushiman läntistä reittiä, eli alus ei osallistunut varsinaiseen taisteluun. Alus poistettiin alusluettelosta 25. toukokuuta 1906, minkä jälkeen se oli Kuressa koululaivana. Alus romutettiin noin vuonna 1910.
Jääpallon Viron-mestaruuskilpailut 1922
Jääpallon Viron-mestaruudesta 1922 pelasi viisi joukkuetta. Viron jääpallomestaruus ratkaistiin virallisesti toisen kerran. Mestaruusottelussa kohtasivat Tallinna Kalev ja Tallinna Sport. Muut joukkueet olivat Tartu Sport, Tartu Kalev ja Tartu Noorsoo Selts.
Sportin joukkue: Paul Bersing, Christfried Burmeister, Edgar Klumberg (Kolmpere), Heinrich Paal, Aleksander Rubli, Reinhold Saulmann, Harald Stunde, Aleksander Tamm, Vladimir Tell, Georg Turgan, Oskar Üpraus.
August Törnqvist
Pehr August Törnqvist (1. elokuuta 1822 Espoo – 18. kesäkuuta 1872 Helsinki) oli suomalainen pankkimies, joka toimi Suomen Pankin johtokunnassa ja Suomen Yhdyspankin toimitusjohtajana.
Törnqvistin vannhemmat olivat senaattori ja salaneuvos Pehr Jonas Törnqvist ja Beata Sofia Trapp. Hän tuli hovioikeuden auskultantiksi 1843 ja Suomen Pankin johtokunnan sihteeriksi 1853 ja jäseneksi 1858. Hän osallistui muun muassa menestyksekkääseen valtiolainan hankintaan Rotschildin kauppahuoneelta 1862. Vuonna 1865 Törnqvististä tuli Suomen Yhdyspankin toimitusjohtaja. Hänen katsottiin onnistuneen auttamaan pankkia selviämään 1860-luvun loppuvuosien talouskriisistä. Törnqvist toimi aatelissäädyn edustajana vuoden 1867 valtiopäivillä ja oli muun muassa pankkivaliokunnan jäsen. Hän myös jatkoi isänsä aloittamaa keisarillisten asetusten ja senaatin kiertokirjeiden julkaisemista.
Törnqvist kuoli naimattomana.
Molla Mallory
Anna Margrethe ”Molla” Bjurstedt-Mallory (6. maaliskuuta 1884 Mosvik, Nord-Trøndelag, Norja – 22. marraskuuta 1959 Tukholma, Ruotsi) oli norjalainen tennispelaaja. Hän muutti vuonna 1914 Yhdysvaltoihin.
Mallory saavutti Tukholman olympialaisissa 1912 pronssia kaksinpelissä. Hänet valittiin vuonna 1958 International Tennis Hall of Fameen.
Jääpallon Viron-mestaruuskilpailut 1921
Jääpallon Viron-mestaruudestaa 1921 pelasi vain kaksi joukkuetta. Viron jääpallomestaruus ratkaistiin virallisesti ensimmäisen kerran. Neljä kertaa aiemmin pelattuja mestaruuskilpailuja pidetään epävirallisina.
Sportin joukkue: Paul Bersing, Christfried Burmeister, Edgar Klumberg (Kolmpere), Heinrich Paal, Rudolf Paal, Otto Saulep, Reinhold Saulmann, Harald Stunde, Vladimir Tell, Georg Turgan, Oskar Üpraus.
Katsuragi-luokka
Katsuragi-luokka oli keisarillisen Japanin laivaston kolmen vuoden 1882 hankintoihin kuuluneen aluksen muodostama korvettiluokka.
Alukset modernisoitiin vuonna 1900, jolloin parkkitakila poistettiin ja alukset aseistettiin uudelleen kahdeksalla 2,5 naulan pikatykillä sekä kuudella konekiväärillä. Lisäksi 38 senttimetrin torpedoputket vaihdettiin 45 senttimetrin putkiin. Alusten aseistus uusittiin seuraavan kerran vuonna 1907, minkä jälkeen niillä oli neljä kolmituumaista ja neljä 50 millimetrin tykkiä. Telakalta palattuaan alukset luokiteltiin tutkimusaluksiksi. Seuraavaksi aluksilta poistettiin tykit lukuun ottamatta kahta kolmituumaista.
Johan Esaias Waaranen
Johan Esaias Waaranen (alk. Tortberg) (2. maaliskuuta 1834 Pori – 11. lokakuuta 1868 Helsinki) oli suomalainen historian tutkija, joka tutki 1600-luvun alun Suomen historiaa.
Waarasen vanhemmat olivat kultaseppä Johan Jakob Tortberg ja Wilhelmina Kristina Kylén. Waaranen otti suomalaisen sukunimen jo luokioikäisenä. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1857 ja teki seuraavasta vuodesta alkaen Ruotsissa 1600-luvun alun Suomea koskevia arkistotutkimuksia. Filosofian lisensiaatiksi (tohtoriksi) hän valmistui 1860, väitöskirjan aihe oli "Öfversigt af Finlands tillstånd i början af sjuttonde seklet". Vuonna 1862 hän julkaisi tutkimuksen "Landtdagen i Helsingfors 1616 och Finlands dåvarande tillstånd", jonka perusteella hänen nimitettiin samana vuonna Helsingin yliopiston historian dosentiksi. Hänen 1863 aloittamansa tutkimuksen "Samling af urkunder rörande Finlands historia I-V" kaksi viimeistä osaa valtionarkisto julkaisi vasta hänen kuolemansa jälkeen. Valtionarkistoon Waaranen oli toimittanut huomattavan määrän alkuperäisiä Suomea koskevia vero- ja tilikirjoja Ruotsista ja Venäjältä, samoin kuin pääosan omasta vuoteen 1632 asti ulottuvasta aineistokokoelmastaan. Vuodesta 1862 vuoteen 1867 Waaranen teki arkistotutkimuksia Moskovassa, jossa hän kuitenkin sairastui henkisesti ja fyysisesti. Hän kuoli Lapinlahden sairaalassa seuraavana vuonna.
Waarasen puoliso vuodesta 1862 oli Henrietta Margareta Samuelsson.
Akryyliamidi
Akryyliamidin kemiallinen kaava on CHNO ja rakennekaava CH=CHCONH. Akryyliamidista käytetään myös nimiä "prop-2-eeniamidi", "akryylihappoamidi" ja "vinyyliamidi".
Akryyliamidi on palavaa, hajutonta ja normaaliolosuhteissa olomuodoltaan kiinteää, värittömiä tai valkoisia kiteitä. Sen moolimassa on 71,09 g/mol, sulamispiste 84,5 °C, suhteellinen tiheys 1,13 g/cm (vesi = 1,0 g/cm), leimahduspiste 138 °C (c.c.), itsesyttymislämpötila 424 °C ja CAS-numero 79-06-1. Akryyliamidin liukoisuus veteen on 204 g/ml (25 °C) ja se liukenee myös asetoniin, eetteriin, etanoliin, bentseeniin ja kloroformiin.
Kaupallisesti akryyliamidia on saatavana joko kiteisenä jauheena tai 40- tai 50-prosenttisena vesiliuoksina. 50-prosenttinen vesiliuoksen sulamispiste on 8–13 °C, kiehumispiste 99–104 °C ja tiheys 1,04 g/cm. Yhdiste polymeroituu kuumentuessaan yli 85 °C, jolloin se vapauttaa lämpöä. Polymeroitumista voi tapahtua myös yhdisteen jouduttua valon tai hapettimien vaikutuksen alaiseksi. Polymeroitumisessa syntyy polyakryyliamidia.
Akryyliamidia voi syntyä elintarvikkeeseen kypsennysprosesseissa. Akryyliamidin muodostumista elintarvikkeissa voidaan vähentää välttämällä ruoan liiallista kuumentamista.
Lyhytaikainen altistuminen akryyliamidille voi ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä. Pitkäaikainen tai toistuva altistuminen yhdisteelle voi aiheuttaa toiminnallisia häiriöitä sekä ääreishermostossa että keskushermostossa ja vauriot voivat olla palautumattomia. Akryyliamidi on todennäköisesti ihmisessä syöpää aiheuttava ja saattaa myös aiheuttaa periytyviä perimävaurioita.
Perinteisesti akryyliamidia on valmistettu väkevän rikkihapon ja akryylinitriilin välisellä reaktiolla. Tämän reaktion haittapuolena ovat kuitenkin sen tuottamat jätevirrat, joten korvaavia prosesseja on kehitetty. Yksi yleisimmin käytössä olevista korvaavista prosesseista on akrylonitriilin hydrolyysi Raney-kuparin katalysoimana. Tämä prosessi tuottaa selektiivisesti akryyliamidia ilman suuria jätevirtoja. Myös bakteerien käyttöä hyödynnetään akryyliamidin valmistuksessa. Tärkein akryyliamidin käyttökohde on veden puhdistuksessa, mineraalien vaahdotuksessa ja paperinvalmistuksessa käytettävien polyakryyliamidipolymeerien valmistus.
Sabine Bischoff
Sabine Bischoff (21. toukokuuta 1958 Tauberbischofsheim – 6. maaliskuuta 2013 Weikersheim) oli Länsi-Saksaa urheilu-urallaan edustanut miekkailija, olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Bischoff kuului Länsi-Saksan floretin joukkuekilpailun olympiakultaa Los Angelesissa 1984 voittaneeseen joukkueeseen. Yksilökilpailussa hän sijoittui seitsemänneksi. Maailmanmestaruuskilpailuista Bischoff voitti floretilla yksilökilpailusta hopeaa ja joukkuekilpailusta kultaa vuonna 1985. Joukkuekilpailusta hän saavutti lisäksi kaksi hopea- ja kolme pronssimitalia.
Bischoff kuoli Weikersheimissa 6. maaliskuuta 2013, 54-vuotiaana. Hän sairasti pitkään vaikeaa sairautta.
Hirvijärvi (Mynämäki)
Hirvijärvi (30.003.1.001) on Mynämäessä sijaitseva pieni 6,5 hehtaarin järvi.
Hirvijärven päävesistöihin kuulumisesta on eri lähteissä erilaista tietoa. Lounais-Suomen ympäristökeskuksen antaman tiedon mukaan Hirvijärvi laskee Hirvijokeen (29) ja on sen valuma-alueen ainoa järvi. Nykyisessä vesistöaluejaossa Hirvijärvi luetaan 3. jakovaiheen vesistöalue Mynäjoen keskiosan alueeseen (30.003) Mynäjoen päävesistössä (30). Peruskartassa 1952 ja 1968 nähdään järven laskeneen ennen metsäojituksia Hirvijoen suuntaan. Hirvijärven pinnan korkeus merenpinnasta on 74,7 metriä ja 75 metrin korkeuskäyrän alapuolinen alue jatkuu Hirvijärvestä Hirvijoen varteen. Peruskartassa näkyvä oja Mynäjoen suuntaan on kaivettu joskus välillä 1965-1981 läpi harjanteen, jonka korkeus on yli 77,5 metriä. Ojalle ei ole kartassa annettu virtaussuuntaa. Valmisteilla olevassa ehdotuksessa uudeksi valuma-aluejaoksi järvi on luettu Hirvijoen valuma-alueeseen.
Järven länsirannalla on pieni avosuo, muuten ympäristö on ojitettua helppokulkuista metsäistä suota ja kalliometsää. Järven vieressä sijaitsee Hirvivuori, Hirvisuo ja Hirvoluhta. Järven rannalla ei ole asuinrakennuksia tai teitä, mutta sinne johtaa useita polkuja ja järven pohjoisrannalla on laavu sekä tulentekopaikka.
Jack the Giant Slayer
Jack the Giant Slayer on vuonna 2013 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen 
fantasia- ja seikkailuelokuva, jonka tarina perustuu satuihin ”Jaakko Jättiläisentappaja” sekä ”Jaakko ja pavunvarsi”. Elokuvan ohjasi Bryan Singer ja sen pääosissa näyttelevät Nicholas Hoult, Eleanor Tomlinson, Stanley Tucci, Ian McShane, Bill Nighy ja Ewan McGregor. Käsikirjoituksen laativat Darren Lemke, Christopher McQuarrie ja Dan Studney. Elokuvan Suomen ensi-ilta oli 22. maaliskuuta 2013.
Labetaloli
Labetaloli on kohonneen verenpaineen eli hypertension hoidossa käytettävä lääke. Sitä käytetään etenkin raskauden aikana. Se on yhdistetty alfa- ja beetasalpaaja, tosin beetasalpaaja huomattavasti enemmän kuin alfasalpaaja. Sitä voidaan antaa myös suonensisäisesti hypertensiivisen kriisin hoitoon. Sitä myydään Suomessa muun muassa kauppanimellä "Albetol". Astma ja vaikea hypotensio ovat vasta-aiheita. Lääkettä otetaan yleensä kahdesti vuorokaudessa.
Labetaloli sisältää kaksi stereogeenistä keskusta ja sillä on 4 stereoisomeeriä.
Tinet Elmgren
Tinet Elmgren (s. 19. huhtikuuta 1981, Gislaved) on suomalaistaustainen ruotsalainen sarjakuvataiteilija, joka on vuodesta 2007 lähtien asunut ja työskennellyt Berliinissä.
Vuosina 2000–2012 hän julkaisi omakustanteena 10-osaista "Tunguska"-sarjakuvalehteä. Niiden materiaalista on toimitettu kaksi albumia, jotka ruotsalainen Epix-kustantamo julkaisi vuosina 2009 ja 2012. Lisäksi Elmgrenin tuotantoa on ollut mukana useissa sarjakuvakokoelmissa.
Tinet Elmgren on syntynyt Ruotsissa, mutta hän vietti osan lapsuudestaan myös Suomessa sekä Saksassa. Elmgrenin isä on entinen jääkiekkoilija Deniz Bavautdin. Hänen kaksi vuotta vanhempi sisarensa Ainur Elmgren on Suomessa vaikuttava historioitsija, joka on myös julkaissut omia sarjakuvia.
Klonidiini
Klonidiini on keskushermoston kautta vaikuttava verenpainelääke. Se sitoutuu adrenergisiin reseptoreihin kuuluviin presynaptisiin alfa-2 reseptoreihin agonistina vähentäen muuten verenpainetta kohottavan sympaattisen hermoston aktiivisuutta. Sitä on saatavana tabletteina ja injektionesteenä hypertensiivisen kriisin hoitoon. Se ei auta kuitenkaan feokromosytoomassa.
Klonidiinia myydään Suomessa kauppanimellä Catapresan. Sivuvaikutukset ovat yleisiä ja niitä ovat muun muassa suun kuivuminen, huimaus ja väsymys. Sitä käytetään myös huume- ja tupakkavieroitukseen. Yhdysvalloissa se on myös 2010 hyväksytty lasten ADHD:n hoitoon pitkävaikutteisessa muodossa.
Yokosukan laivaston lentotekninen varikko
Yokosukan laivaston lentotekninen varikko () oli keisarillisen Keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien lentotekninen varikko, joka sijaitsi Yokosukassa.
Lentovarikon juuret olivat lähelle Tokiota perustetun Yokosukan laivastontelakan perustamisessa vuonna 1869. Telakalla rakennettiin aluksia, korjattiin niitä ja huollettiin laivaston aluksia. Telakan alueella sijaitsi myös ammus- sekä tarvikevarastot. Kun Japanin laivasto osti ulkomailta lentokoneita erilaisiin testeihin, koneet toimitettiin telakalle. Telakalla lentokoneet purettiin kuljetuslaatikoista, kasattiin ja ulkomailla koulutetut laivaston koelentäjät testasivat lentokoneet.
Mikäli koelentojen aikana havaittiin puutteita telakalla pyrittiin ne korjaamaan. Tämän työn tekemiseksi perustettiin laivaston lentokonetehdas osaksi telakan torpedotehdasta toukokuussa 1913. Vuotta myöhemmin otettiin käyttöön ensimmäinen lyhenne Yokosho (Yokosuka Kaigun Kōshō eli Yokosukan laivastontelakka). Lentokonevarikko nimettiin uudelleen joulukuussa 1919 Kaigun Kōkū Shiken-sho eli Laivaston ilmailututkimusosastoksi ja edelleen huhtikuussa 1923 Kaigun Gijutsu Kenkyūsho eli Laivaston tekninen tutkimusinstituutti ja samalla se siirrettiin Tsukijiin. Tsukijin laitos tuhoutui vielä samana vuonna maanjäristyksessä.
Tutkimus aloitettiin 1924 uudelleen, jolloin useita uusia lentokoneita testattiin. Vasta perustetun laivaston esikunnan alaisuudessa perustettiin 1. huhtikuuta 1932 Kaigun Kokusho eli Laivaston lentovarikko Yokosukaan. Samalla lentovarikolle siirrettiin paljon rakentajia ja suunnittelijoita Hiron laivastontelakalta, jossa lentokoneiden suunnittelu ja valmistus päättyi.
Toisessa maailmansodassa lentovarikko suunnitteli laivaston ilmavoimille useita konetyyppejä, vaikka se itse valmisti vain joitakin malleja. Suunnitellut koneet valmistettiin Aichi Kokukilla, Watanabe Tekkojon terästehtaalla (vuodesta 1943 Kyūshū Hikōki Kabushiki-kaisha eli Kyushun lentokonetehdas) ja Hiron laivastontelakalla.
Yokosukan valmistamia koneita olivat:
Asama (täsmennyssivu)
Asama voi tarkoittaa seuraavia:
Katsuragi (1885)
Katsuragi () oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1885 vesillelaskettu puurunkoinen kolmimastoinen parkkitakiloitu Katsuragi-luokan korvetti. Alus romutettiin vuonna 1913.
Alus tilattiin luokkansa nimikkoaluksena Yokosukan laivastontelakalta osana vuoden 1882 hankintoja ja sen köli laskettiin 18. elokuuta 1883. Alus laskettiin vesille 31. maaliskuuta 1885 ja se valmistui 4. marraskuuta 1887.
Alus osallistui ensimmäiseen Kiinan–Japanin sotaan partioiden Korean, Dairenin ja Weihaiwein välillä. Se osallistui läntisen osaston reservialuksena Jalujoen taisteluun. Alus luokiteltiin 21. maaliskuuta 1898 3. luokan tykkiveneeksi, minkä jälkeen se oli lähinnä rannikontutkimus- ja valvontatehtävissä. Alus ajoi Izu Ōshiman saaren edustalla karille 6. lokakuuta 1900, mistä seuranneen uppoamisen jälkeen kesti kuukauden nostaa alus uudelleen korjattavaksi Yokosukan laivastontelakalle.
Venäjän–Japanin sodassa alus oli Nagasakin sataman vartioaluksena. Se luokiteltiin 2. luokan rannikonvalvonta-alukseksi 28. elokuuta 1912, ja se poistettiin alusluettelosta 4. marraskuuta 1913. Alus myytiin tämän jälkeen romutettavaksi.
Musashi (1886)
Musashi () oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1886 vesillelaskettu puurunkoinen kolmimastoinen parkkitakiloitu Katsuragi-luokan korvetti. Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1928, ja se romutettiin vuonna 1935.
Alus tilattiin Yokosukan laivastontelakalta osana vuoden 1883 hankintoja ja sen köli laskettiin 1. lokakuuta 1884. Alus laskettiin vesille 30. maaliskuuta 1886 ja se valmistui 9. helmikuuta 1888.
Alus osallistui ensimmäiseen Kiinan–Japanin sotaan partioiden Korean, Dairenin ja Weihaiwein välillä. Se osallistui läntisen osaston reservialuksena Jalujoen taisteluun. Alus luokiteltiin 21. maaliskuuta 1898 3. luokan tykkiveneeksi, minkä jälkeen se oli lähinnä rannikontutkimus- ja valvontatehtävissä.
Alus ajoi karille 30. huhtikuuta 1902 lähellä Nemoroa, mutta se irrotettiin karilta ja kunnostettiin. Venäjän–Japanin sodassa alus oli Hakodaten sataman vartioaluksena. Se luokiteltiin toisen luokan rannikonvalvonta-alukseksi 28. elokuuta 1912, mutta se palveli lähinnä koulutusaluksena. "Musashi" luokiteltiin virallisesti tutkimusalukseksi 1. huhtikuuta 1922, ja sen aseistus vaihdettiin kahdeksi kahdeksan tuuman tykiksi. Alus poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1928, ja se siirrettiin reserviin. Alus myytiin vuonna 1935 romutettavaksi.
Yamato (1885)
Yamato () oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1885 vesillelaskettu puurunkoinen kolmimastoinen parkkitakiloitu Katsuragi-luokan korvetti. Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1935, ja se romutettiin vuonna 1950.
Alus tilattiin Onohaman telakalta läheltä Kōbea osana vuoden 1882 hankintoja ja sen köli laskettiin 23. marraskuuta 1883. Alus laskettiin vesille 1. toukokuuta 1885 ja se valmistui 16. marraskuuta 1888 ensimmäisenä päällikkönään Tōgō Heihachirō.
Alus osallistui ensimmäiseen Kiinan–Japanin sotaan partioiden Korean, Dairenin ja Weihaiwein välillä. Se osallistui läntisen osaston reservialuksena Jalujoen taisteluun. Alus luokiteltiin 21. maaliskuuta 1898 kolmannen luokan tykkiveneeksi, minkä jälkeen se oli lähinnä rannikontutkimus- ja valvontatehtävissä. Alus modernisoitiin vuonna 1900, jolloin sen parkkitakila poistettiin ja aseistukseksi vaihdettiin kahdeksan 2,5 naulan pikatykkiä ja kuusi konekivääriä. Samoin aluksen torpedoputket vaihdettiin 18-tuumaisiksi.
Venäjän–Japanin sodassa alus oli vartioaluksena Honshūn ja Kyūshūn välisessä Kanmoninsalmessa. Vuonna 1907 alus modernisoitiin uudelleen, jolloin sen aseistukseksi muutettiin neljä kolmen tuuman ja neljä 50 millimetrin tykkiä. Samalla alus siirrettiin tutkimusalukseksi. Se luokiteltiin toisen luokan rannikonvalvonta-alukseksi 28. elokuuta 1912, ja alus siirrettiin rannikontutkintatehtäviin. Se luokiteltiin virallisesti tutkimusalukseksi 1. huhtikuuta 1922, ja sen aseistus vaihdettiin kahdeksi kolmen tuuman tykiksi.
Alus poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1935, ja se siirrettiin Uragaan kelluvaksi koulutustukikohdaksi. Alus vajosi pohjaan pyörremyrskyssä 18. syyskuuta 1945. Aluksen hylky nostettiin ja se romutettiin vuonna 1950.
Charles Winslow
Charles Lyndhurst Winslow (1. elokuuta 1888 Queenstown, Eastern Cape, Etelä-Afrikka – 15. syyskuuta 1963 Johannesburg, Gauteng, Etelä-Afrikka) oli eteläafrikkalainen tennispelaaja ja kaksinkertainen olympiavoittaja.
Winslow voitti Tukholman olympialaisissa 1912 kultaa kaksinpelissä sekä nelinpelissä Harold Kitsonin kanssa. Kaksinpelin loppuottelussa hän voitti Kitsonin erin 7–5, 4–6, 10–8, 8-6. Nelinpelin loppuottelussa Winslow ja Kitson voittivat Itävallan Felix Pipesin ja Arthur Zborzilin erälukemin 4–6, 6–1, 6–2, 6–2. Antwerpenin olympialaisissa 1920 hän saavutti pronssia kaksinpelissä.
Espressokeitin
Espressokeitin on laite, jolla keitetään espressokahvia. Ensimmäisen laitteen espresson valmistamista varten rakensi ja patentoi Angelo Moriondo. Hän esitteli toimivan laitteen Torinon yleismessuilla 1884. Hän sai patentin numero 33/256, joka päivättiin 16 toukokuuta 1884.
Vuonna 1901 milanolainen keksijä Luigi Bezzera patentoi parannuksia laitteeseen. Bezzera ei ollut insinööri vaan mekaanikko. Hänen patentoimansa kohteet olivat lukuisia, mikä heijastuukin patentin nimestä ”Uusi höyrylaite taloudellista ja välitöntä kahvijuoman valmistamista varten, menetelmä ’A Moriondo’, Annos CXL”.
Harold Kitson
Harold Austin ”Harry” Kitson (17. kesäkuuta 1874 Richmond, KwaZulu-Natal, Etelä-Afrikka – 30. marraskuuta 1951 Umkomaas, KwaZulu-Natal) oli eteläafrikkalainen tennispelaaja ja olympiavoittaja.
Kitson voitti Tukholman olympialaisissa 1912 kultaa nelinpelissä Charles Winslowin kanssa. Kaksinpelissä hän saavutti hopeaa. Kaksinpelin loppuottelussa Kitson hävisi Winslow'lle erin 5–7, 6–4, 8–10, 6–8. Nelinpelin loppuottelussa pari kukisti Itävallan Felix Pipesin ja Arthur Zborzilin erälukemin 4–6, 6–1, 6–2, 6–2.
Scooter Braun
Scott Samuel ”Scooter” Braun (s. 18. kesäkuuta 1981 New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen musiikkimanageri, joka edustaa muun muassa Ariana Grandea, Justin Bieberiä, PSY:tä, Usheria ja Carly Rae Jepseniä. Hän omistaa kaksi levy-yhtiötä, Raymond-Braun Media Groupin ja School Boy Recordsin. Braun tunnetaan parhaiten Justin Bieberin löytämisestä.
Sosiaalivakuutuslautakunta
Sosiaalivakuutuslautakunta oli Suomessa 1975–2006 toiminut alueellinen toimielin, joka käsitteli ensimmäisenä asteena valituksia Kansaneläkelaitoksen päätöksistä. Lautakunnan toimialueena oli Kansaneläkelaitoksen määräämä vakuutusalue. Lautakuntia oli loppuaikoina viisi:
Sosiaalivakuutuslautakunnan päätöksestä oli mahdollista valittaa tarkastuslautakuntaan. Sosiaalivakuutuslautakuntien edeltäjiä olivat sairausvakuutuslautakunnat. Sosiaalivakuutuslautakunnat korvasi sosiaaliturvan muutoksenhakulautakunta.
Valtioneuvosto asetti sosiaalivakuutuslautakunnat enintään neljäksi vuodeksi kerrallaan. Lautakuntaan kuului puheenjohtaja, varapuheenjohtaja, yksi lääkärijäsen ja kaksi muuta jäsentä. Jokaisella jäsenellä oli henkilökohtainen varajäsen. Puheenjohtajalla ja varapuheenjohtajalla tuli olla tuomarin virkaan vaadittava pätevyys.
Maksanruskea
Maksanruskea (myös suklaanruskea, maksa, suklaa, ruskea) koira on syvän suklaanruskea vaaleanruskein, vihertävänkeltaisin tai keltaisin silmin. Iho on ruskea. Geneettisesti maksanruskea koira on musta, jonka eumelaniini jyvästyy poikkeavalla tavalla B-lokuksen bb-genotyypin vaikutuksesta ja heijastaa valoa eri tavalla näyttäen siksi ruskealta.
Termiä maksa voidaan käyttää myös viittaamaan kuviollisen koiran eumelaniinin sävyyn erotuksena mustasta, sinisestä ja liilasta: esimerkiksi ”merkkivärinen maksa” viittaa merkkiväriseen koiraan, jonka eumelaniini on maksanväristä.
Koiran B-lokuksen geeni on TYRP1 ("Tyrosinase Related Protein 1"). Sama geeni aiheuttaa ruskeaa väristystä useissa muissa lajeissa kuten hiirillä ja kissoilla.
Koiran B-lokuksesta tunnetaan neljä alleelia: mustan eumelaniinin mahdollistava dominoiva B ja kolme B-alleelin suhteen resessiivistä mutaatiota, B, B ja B. Lisäksi geenissä saattaa esiintyä muita, harvinaisia mutaatioita. Kaikki B-lokuksen tunnetut mutaatioalleelit tuottavat minä tahansa yhdistelminä maksanruskean eumelaniinin, ja niihin viitataan usein yksinkertaisemmin yhteisnimityksellä B.
Maksagenotyyppi näkyy myös resessiivisillä keltaisilla ja punaisilla koirilla ihon ruskeana värityksenä.
B-lokuksen mutaatioita esiintyy lukuisilla koiraroduilla, etenkin lintukoirilla ja harvinaisempana myös muilla.
Transketolaasi
Transketolaasi on entsyymi, joka osallistuu pentoosifosfaattireittiin ja Calvinin kiertoon, joka on osa fotosynteesiä. Transketolaasi katalysoi kahta reversiibeliä reaktiota: ksyluloosi-5-fosfaatin reaktiota sedoheptuloosi-7-fosfaatiksi ja glyseraldehydi-3-fosfaatiksi sekä erytroosi-4-fosfaatin ja ksyluloosi-5-fosfaatin reaktiota fruktoosi-6-fosfaatiksi. Transketolaasin EC-numero on EC 2.2.1.1 ja CAS-numero 9014-48-6.
Rakenteeltaan transketolaasi on dimeeri. Entsyymi vaatii toimiakseen koentsyymikseen tiamiinipyrofosfaatin ja magnesiumionin. Entsyymin inhibiittoreita ovat muun muassa tiamiinipyrofosfaattia muistuttavat yhdisteet, kuten oksitiamiini.Transketolaasin toimintamekanismi pentoosifosfaattireitissä on seuraava. Tiamiinipyrofosfaatista muodostuu ylidi, jossa hiilellä on negatiivinen varaus ja typellä positiivinen varaus. Tämä ylidi reagoi ketoosin, kuten ksyluloosi-5-fosfaatin karbonyyliryhmän kanssa ja muodostunut additiotuote hajoaa retroaldolireaktiolla. Tämän reaktion tuotteina muodostuu glyseraldehydi-3-fosfaatti ja enamiini, joka reagoi riboosi-5-fosfaatin karbonyyliryhmän kanssa muodostaen sedoheptuloosi-7-fosfaattia. Transketolaasi siis siirtää kaksi hiiliyksikköä ksyluloosi-5-fosfaatilta riboosi-5-fosfaatille. Erytroosi-4-fosfaatin ja ksyluloosi-5-fosfaatin reaktion mekanismi on samanlainen, mutta siinä hiilten vastaanottajana toimii erytroosi-4-fosfaatti.
Calvinin syklissä transketolaasi katalysoi fruktoosi-6-fosfaatin ja glyseraldehydi-3-fosfaatin reaktiota ksyluloosi-5-fosfaatiksi ja erytroosi-4-fosfaatiksi sekä sedoheptuloosi-7-fosfaatin ja glyseraldehydi-3-fosfaatin reaktiota ksyluloosi-5-fosfaatiksi ja riboosi-5-fosfaatiksi. Reaktio on samanlainen mekanismiltaan kuin pentoosifosfaattireitissä.
Transketolaasin aktiivisuutta verisoluissa käytetään määrittämään tiamiinin ja tiamiinipyrofosfaatin määrää ihmiskehossa. Tiamiinipitoisuuden ollessa alhainen on transketolaasin aktiivisuus pieni.
Marian kanavisto
Marian kanavisto eli Marian kanavajärjestelmä eli Marinskin kanavareitti (ven. "Mariinskaja vodnaja sistema") on osittain luonnollinen ja osittain kaivettu vesitie Venäjällä. Vesitie avattiin liikenteelle vuonna 1808 ja sitä pitkin pääsee Volgajoelta Suomenlahdelle reittiä, johon kuuluvat Šeksnajoki, Valgetjärven eteläranta, Vytegrajoki, Äänisjärvi, Syvärijoki, Laatokan eteläranta ja Nevajoki. Kanaviston pituus on 1 146 km, josta on kaivettua tai padottua jokea 874 km. Siinä on 53 sulkua ja sen kulkusyvyys on 1,8 metriä. Vesitie on vanhentunut ja poistunut käytöstä.