Liikenne Valko-Venäjällä
Tämä artikkeli käsittelee Valko-Venäjän liikennettä ja liikenneverkkoja sekä liikkumista liikennevälineillä Valko-Venäjällä ja Valko-Venäjän rajojen yli. Erillisissä artikkeleissa käsitellään esimerkiksi Valko-Venäjän rautateitä ja listataan raja-asemia.
Valko-Venäjällä on varsin kattava ja runsaasti käytetty rautatieverkko. Rautatiet ovat Valko-Venäjän taloudessa ja liikennejärjestelmässä hyvin merkittävässä roolissa. Maan rahtisuoritteesta ja matkustajakilometreistä yli kolmannes syntyy junien avulla. Kaukojunaliikenteen rinnalla pääkaupunki Minskin lähistöllä - ulottuen tosiasiallisesti selvästi Minskin aluetta laajemmalle - toimii kattava sähkö- ja dieselvetureilla ajettava Minskin lähijunaliikenne (puhekielessä junat lyhennetään käyttöenergian perusteella joko muotoon tai ). Vastaavasti useimmilla suurista kaupungeista on oma paikallisjunaverkostonsa. Rataverkon kokonaispituus on 5 537 kilometriä , mistä 897 kilometriä on sähköistetty. Raideleveys on 1 520 millimetriä. Rautateitä operoi ja rataverkkoa ylläpitää Valko-Venäjän kansallinen rautatieyhtiö Belaruskaja Tšyhunka (БЧ).
Valko-Venäjän Liikenne- ja tietoliikenneministeriön Belavtodor-osasto vastaa Valko-Venäjän maanteistä. Heidän mukaansa maassa on yhteensä 85 668 kilometriä maanteitä. Tästä kansallisiksi maanteiksi (valtatiet ja suurimmat kantatiet) luokiteltiin 15 476 kilometriä ja paikallisteiksi 70 192 kilometriä. Kaikki kansalliset tiet on päällystetty, sen sijaan paikallisteistä 11 402 kilometriä on vielä maapohjaisia. Toisen (yhdysvaltalaisen) lähteen mukaan Valko-Venäjän maanteiden kokonaispituus oli vuonna 2005 yhteensä 94 797 kilometriä. Tästä 84 028 kilometriä on päällystettyä tietä ja 10 769 km hiekkatietä.
Käytännössä suurimmat valtatiet - kuten eurooppatiet (, , , , ) ja muut Valko-Venäjän valtatiet (M1-M12) - ovat pääsääntöisesti hyvässä kunnossa. Enemmistö kantateistäkin on vähintään kohtalaisessa kunnossa, etenkin pääkaupungin Minskin lähistöllä. Pienemmillä teillä samoin kuin kaupunkien syrjäisillä kaduilla ja kylien sivuteillä päällysteen laatu ja tien kuoppaisuus vaihtelee enemmän.
Valko-Venäjän valtiolla oli aiemmin monopoli liikennepolttoaineiden valmistuksessa, mutta nyttemmin ainakin joillain venäläisyrityksillä (Gazprom Neft) on jalostamokapasiteettia Valko-Venäjällä. Huoltamoketjuista suurimpia ovat valkovenäläinen Belorusneft (Belneftehim-konerni) ja venäläinen Lukoil. Huoltamoilla myydään yleensä lyijytöntä 80, 92 ja 95 oktaanista bensaa sekä dieseliä. Oktaaniluvultaan korkeampaa 98-oktaanista bensaa myydään silti joillain asemilla (mm. Gasprom Neftin asemilta).
Maan ajoneuvokanta on asukasmäärään nähden suppeahko, joten maantiet ovat usein väljiä. Kaupunkisuunnittelussa ei toisaalta olla huomioitu vähitellen kasvavan autokannan aiheuttamaa asukaspysäköintitarvetta kunnolla. Tieliikenteen onnettomuustilastoissa Valko-Venäjä edustaa silti kohtalaista itäeurooppalaista tasoa. Unescon tilastojen mukaan kuolemaanjohtavia liikenneonnettomuuksia tapahtuu väestöön verrattuna selvästi naapurimaita Liettuaa, Latviaa ja Venäjää vähemmän. Erityisesti kevyen liikenteen uhreja saadaan ja pimeän ajan onnettomuuksia sattuu silti selvästi Pohjoismaiden tasoa runsaammin. Turvavöitä ja heijastimia käytetään varsin vähän, mikä osaltaan lisää onnettomuuksia. Myös rautateiden tasoristeyksiä on runsaasti.Junien ohella linja-autot ja linja- eli reittitaksit ("maršrutkat", ) ovat keskeinen osa Valko-Venäjän julkista liikennettä sekä kaupunkien sisäisessä että kaupunkien välisessä liikenteessä. Esimerkiksi Minskin keskeisiltä linja-autoasemilta (Keskusasema Minskin keskusrautatieaseman vieressä, Moskovan linja-autoasema ja Itäinen linja-autoasema) lähtee kymmeniä säännöllisesti operoivia busseja ja maršrutkoja eri puolille Valko-Venäjää. Vastaavasti eri maakunnissa tai kaupungeissa on oma ympäröivän alueen reittiverkostonsa.
Pikavuoron busseilla ajetaan myös kansainvälisiä linja-autoreittejä. Esimerkiksi Minskiin pääsee vaikka Tallinnasta, Pärnusta, Riiasta, Daugavpilsistä, Vilnasta, Kaunasista, Varsovasta, Kiovasta, Pietarista, Pihkovasta tai Moskovasta myös bussilla. Kesällä 2011 bussilippu Tallinnasta Minskiin maksoi noin 35 euroa. Tunnettuja kansainvälisen pikavuoroliikenteen operoijia Baltiassa, Valko-Venäjällä ja Puolassa on Ecolines.
Autolla tai muulla yksityisellä ajoneuvolla rajaa ylitettäessä:
Poistuttaessa samaan valtioon kuin mistä maahantulo tapahtui, ei yksityisen ajoneuvon käytöstä peritä yleistä tienkäyttömaksua. Jos kuitenkin kuljetaan Valko-Venäjän läpi ja poistutaan maasta toiseen valtioon kuin mistä maahan saavuttiin, matkailu tulkitaan kauttakulkuliikenteeksi. Tällöin on maksettava Valko-Venäjällä viipymisen kestosta riippuva korvaus maan tieverkon käytöstä.
Saavuttaessa matkustajana maahan linja-autolla, junalla tai lentokoneella prosessi on edellä olevaa yksinkertaisempi. Mikäli matkatavaran arvo on alle 1 500 EUR eikä muuta tullattavaa ole (eikä rahaa ja matkashekkejä ole yhteensä yli 3 000 USD arvosta), matkustaja voi kulkea tullissa vihreää linjaa pitkin. Tällöinkin pitää täyttää maahantulolomake ja tarvittaessa hankkia terveysvakuutus. Näiden ja viisumilla varustetun passin kanssa voi mennä passintarkastuspisteeseen. Aiemmin Minskin kansallisen lentoaseman kautta maahan saapuessa Suomen kansalainen pystyi hankkimaan myös viisumin, mutta Valko-Venäjän perustettua suurlähetystön Suomeen 2012 tämä käytäntö poistui (viisumi hankittava etukäteen) tai muuttui huomattavasti kalliimmaksi.
Pääkaupunki Minskissä on hyvin toimiva, kaksilinjainen metroverkko. Myös bussireitistö on kattava: toista sataa bussireittiä (linjanumerot 1-589) ja yli viisikymmentä johdinbussireittiä (trollikkalinjat 1-65). Raitiovaunureittejä on kahdeksan (linjat 1-7 ja 11).
Julkisella liikenteen käyttäminen on matkailijalle edullista; maaliskuussa 2010 kertalippu maksoi etukäteen ostettuna 700 BYR tai kuljettajalta ostettuna 750 BYR (eli alle 0.20 EUR); pikabussivuoroihin 1100 BYR.
Kaupalliselle vesiliikenteelle sopivia jokiväyliä on noin 2500 km. Pienemmille aluksille maan jokiverkko tarjoaa paljon tätä kattavamman väylästön.
Liikenteellistä merkitystä on seuraavilla Valko-Venäjällä joilla: Dnepr, Berezina, Sož, Pripet, Väinäjoki, Nieman ja Muhavetš. Myös Dnepr–Bug-kanavaa pitkin pääsee proomulla Brestistä Pinskiin ja Dneprille, mutta yhteys länteen Puolan puolelle Veikselin Bug-haaran kautta ei vielä ole navigoitavassa kunnossa ammattiliikenteelle. Jokisatamista on syytä mainita ainakin:
Valko-Venäjällä on yhteensä 67 lentokenttää, joista 35 on päällystettyä. Tunnetuimmat lentoasemat ovat Minskin kansallinen lentoasema (Minsk-2), Minskin (vanha) lentoasema (Minsk-1), Homelin lentoasema ja Hrodnan lentoasema. Nämä ovat samalla kansainvälisen matkustajaliikenteen kenttiä. Vuoden 2010 alussa näiltä kentiltä lähti vähintään yksi ulkomaan reittiliikenteen lento viikoittain. Lisäksi Brestissä, Mahiljoussa ja Vitsebskissä on maakunnallinen lentokenttä.
Valkovenäläisistä lentoyhtiöistä matkustajaliikennettä harjoittavat valtion omistamat Belavia ja Gomelavia. Rahtiliikenteessä toimii lisäksi valtiollinen TransAVIAexport Airlines. Muita valkovenäläisiä lentoyhtiöitä ovat esimerkiksi Hrodnan lentoasemalta operoiva valtiollinen Aviakompania Grodno.
Valko-Venäjä on merkittävä hiilivetyjen kauttakulkumaa Keski-Euroopan maiden kuten Puolan ja Saksan energianhuollolle. Energiavarmuus on yksi Euroopan unionin ja Valko-Venäjän välisistä yhteistyöalueista itäinen kumppanuus -politiikkaan kuuluen. Valko-Venäjällä kulki vuonna 2013 maakaasun siirtoputkistoa yhteensä 5 386 kilometriä; näitä operoi venäläisen Gazprom-konsernin tytäryhtiö Gazprom Transgaz Belarus (aiemmin Valko-Venäjän valtion Beltransgaz). Öljynputkistojen pituus on amerikkalaislähteen mukaan 1 589 kilometriä ja öljynjalostustuotteiden siirtoputkistoa on 1 730 kilometriä. Valko-Venäjän öljyputkiyhtiöistä merkittävin on maan eteläosien läpi kulkevasta öljyputkistosta vastaava Gomeltransneft Družba.