Dag Solstad
Dag Solstad (s. 16. heinäkuuta 1941 Sandefjord) on palkittu norjalainen kirjailija. Solstad on kaunokirjailija, joka on heti esikoiskirjastaan alkaen julkaissut myös omia teoksiaan kommentoivia artikkeleita ja esseitä.
Solstad asuu osittain Oslon Skillebekkissä ja osittain Berliinissä. Vuodesta 2011 asti Solstad on saanut Norjan valtion taiteilijaneläkettä.
Solstad varttui Sandefjordissa 1940- ja 50-luvuilla. Perheen isä kuoli Solstadin ollessa 11-vuotias. Isä jätti jälkeensä ruokakaupan, joka ajautui konkurssiin. Solstadin yhdeksän vuotta vanhempi veli lähti merille, ja heidän yksinhuoltajaäitinsä hankki elantonsa myymällä kenkiä. Solstad pääsi töihin Jarlsbergin rautatielle ja pelasi lisäksi maalivahtina Store Berganin jalkapalloseuran juniorijoukkueessa. Lukion jälkeen hän toimi sijaisopettajana Kabelvågissa 1960-luvulla, jolloin hän myös pelasi hetken aikaa kaupungin joukkueessa.
Solstad on naimisissa kirjailija Jens Bjørneboen tyttären Therese Bjørneboen kanssa. Hän on ollut aiemmin naimisissa kahdesti, ja hänellä on kolme tytärtä.
Solstadin esikoisteos oli novellikokoelma "Spiraler", joka julkaistiin vuonna 1965. Eräässä kokoelman novellissa tavataan vieraantuneita hahmoja, jotka etsivät jotakin todellista, mutta kohtaavat lähinnä enemmän tai vähemmän epätodellisia tai absurdeja kokemuksia. Artikkelissa "Norsk prose – europeisk modernisme" (1967) Solstad ilmaiseekin epäuskonsa perinteisiä romaaneja kohtaan ja toivoo, että norjalainen kirjallisuus tuotaisiin nykypäivään uuden eurooppalaisen modernismin avulla. Hän viittaa muun muassa James Joyceen, Marcel Proustiin, Alain Robbe-Grilletiin ja Samuel Beckettiin.
Lyhytproosakokoelmassaan "Svingstol" (1967) Solstad muuttaa näkökulmaansa. Teoksessa, samoin kuin artikkelissa "Tingene og verden" (1967) hän tuo esiin uudenlaisen konkretismin, jossa esineet ja asiat eivät enää symboloi ihmisen sisäistä olemusta: "”Annamme kahvipannun olla kahvipannu, ja näemme sen aamiaispöydässä, alumiinisena ja täynnä höyryävää kahvia”", sanoo hän tekstissään "Vi vil ikke gi kaffekjelen vinger" (”kahvipannulle ei anneta siipiä”).
Vuonna 1969 ilmestyi romaani "Irr! Grønt!", jossa Solstad nostaa esiin viisi ristiriitaa identiteetin ja roolin välillä. Päähenkilö Geir Breivik alkaa etsiä itseään, ja tulee siihen tulokseen, että ihminen on vaihtuvien rooliensa summa. Vapaus syntyy siitä, että ihminen on tietoinen roolipelistä. Kirjailija käsittelee teemaa myös artikkelissa "Om nødvendigheten av å leve inautentisk".
Vuosina 1974–1980 Solstad julkaisi neljä romaania, jotka täyttävät kommunistisen liikkeen vaatimuksen siitä, että kirjailijan tulisi kirjoittaa kansasta ja kirjallisuuden palvella erityisesti työväenluokkaa. Ensin ilmestyi "Syyskuun 25. päivän aukio" (1974), joka kuvaa erään työläisperheen elämää kahden sukupolven ajan sosiaalidemokraattisessa Norjassa toisen maailmansodan jälkeisenä aikana, vuodesta 1945 vuoden 1972 Euroopan yhteisön kansanäänestykseen saakka. Myöhemmin ilmestyi sotatrilogia "Svik. Førkrigsår", "Krig. 1940" ja "Brød og våpen", joka suuren henkilögallerian avulla esittelee konfliktia kommunistien ja sosiaalidemokraattien välillä norjalaisen työväenluokan sisällä ennen sotaa, sen aikana ja sen jälkeen.
Solstadin romaaneissa "Gymnaslærer Pedersens beretning om den store politiske vekkelsen som har hjemsøkt vårt land" (1982) ja "Romaani 1987" (1987) puolueella on toisenlainen rooli. Päähenkilöt Knut Pedersen ja Fjord katsovat puolueessa viettämäänsä aikaa taaksepäin, ja kommunistipuolueen olosuhteita käsitellään humoristisesti ja ironisesti. Teoksessa "Romaani 1987" Fjord palaa lopulta Arild Asnesin alkuun 1970-luvun dystopiaan. Solstad on itse kuvannut tätä kirjallista kauttaan ”utopistiseksi kaudekseen”.
1990-luvun kirjoissa Solstadin romaanien tyylissä tapahtui selvä käännös. Tämän aikakauden romaaneissa ulkoinen tarkastelu kääntyy sisäiseksi, ja aiheet pyörivät tarkoituksellisuuden ympärillä. "Ellevte roman, bok atten" (1992) kuvaa pyörätuolissa istuvaa Bjørn Hansenia. Tämä on vapaaehtoisesti päätynyt pyörätuoliin, koska haluaa uskotella ihmisille olevansa halvaantunut. Romaanissa "Ujous ja arvokkuus" (1994) kuvataan lehtori Elias Ruklaa, joka ei saa sateenvarjoaan auki koulun pihassa. Romaani osoittaa, kuinka elämä hajoaa ympäriltä ja vieraannuttaa päähenkilön todellisuudesta. Yhteistä Hansenille, Ruklalle, professori Andersenille ja T. Singerille on tunne siitä, että kulttuuri ja yhteiskunta ovat rappeutumassa, kaupallisuus ja tylsyys valtaavat alaa ja hahmot joutuvat oman aikansa ulkopuolelle. Sen sijaan, että yrittäisivät puuttua rappeutumiseen, he uppoavat omaan itseensä ja päätyvät ympäröivän todellisuuden katsojiksi.
Teoksessaan "16.07.41" (2002) Solstad esittelee itsensä päähenkilönä. Ilmeisesti kirjailija esiintyy teoksessa omana itsenään, ja tarkastelee kirjailijantekojensa lisäksi menneisyyttään ja nuoruutensa tapahtumia. Solstad käyttää minä-muotoa myös teoksessa "Armand V." (2006). Kuvattujen tapahtumien osalta teos vaikuttaa omaelämäkerralliselta. Se kertoo tarinan norjalaisen uradiplomaatin oloista uuden imperialistisen maailmanjärjestyksen aikana, ja keskustelee siitä, kuinka hänen romaaninsa ovat syntyneet. Teoksessa kysytään, kirjoittaako kirjailija romaanin vai makaako romaani jossakin valmiina, ja kirjailijan tehtävänä on vain kaivaa se esiin. Teoksessa Solstad julistaa: "”Kirjailijanurani päättyi T. Slingeriin, joka julkaistiin vuonna 1999. Kaikki sen jälkeen on ollut poikkeusta, joka ei koskaan toistu.”"
Solstadin toistaiseksi viimeinen romaani, "17. Roman" (2009), on jatkoa teokselle "Ellevte roman, bok atten" (1992). Teoksessa esiintyy jälleen Bjørn Hansen, rahastonhoitaja Kongsbergistä, jolla on suuria ongelmia asettaa itsensä perheenisän ja kansalaisen rooleihin. Lukija seuraa hänen tietään sovintoon pojan ja perheen kanssa.
Teokselle "Romaani 1987" myönnettiin Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto vuonna 1989. Norjan Kriitikkopalkinnon Kritikerprisin Solstad on saanut vuosina 1969, 1992 ja 1999.
Vuonna 2003 Solstad esiintyi festivaalirunoilijana Bergenin kansainvälisillä Festspillene-festivaaleilla. Vuonna 2011, osana Solstadin 70-vuotisjuhlallisuuksia, hänen mukaansa nimettiin aukio Sandefjordissa.