Jukka Salo
Jukka Sakari Salo (s. 12. helmikuuta 1958 Pori) on suomalainen eläintieteilijä ja professori. Salo väitteli filosofian tohtoriksi eläinekologian alalta vuonna 1988. Salo on toiminut biodiversiteettitutkimuksen ja ympäristötieteen professorina (1995-2007) ja biologian laitoksen johtajana Turun yliopistossa (1996–1998) sekä johtajana ja tutkijana lukuisissa kansainvälisissä biologisen monimuotoisuuden suojeluun liittyvissä hankkeissa ja organisaatioissa. Salo opettaa vierailevana professorina ("profesor visitante") Perun Amazonian valtionyliopistossa (UNAP) ja trooppisen biologian dosenttina Itä-Suomen yliopistossa.
Hän on julkaissut yli sata tieteellistä julkaisua erityisesti Amazonian alueen sademetsien kehityshistoriasta ja monimuotoisuudesta ja saanut suomenkielisistä tiedekirjoistaan mm. Tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon (yhdessä Martti Soikkelin kanssa) kirjasta "Eläinten käyttäytyminen" vuonna 1984 ja Tieto-Finlandia-palkinnon (yhdessä suurlähettiläs Mikko Pyhälän kanssa) kirjasta "Amazonia" vuonna 1992.
Salo on johtanut mm. Turun yliopiston eläin- ja kasvimuseota, Ruissalon kasvitieteellistä puutarhaa ja Korkeasaaren eläintarhaa ja toiminut Andien yhteisön (Peru, Kolumbia, Ecuador ja Bolivia) Amazonian ja Andien alueen biodiversiteettihankkeen asiantuntijana ja kansainvälisenä koordinaattorina vuosina 2008-2009. Salo on toiminut Perun kunniakonsulina sekä asiantuntijana ja neuvottelijana YK:n biodiversiteettisopimuksen eri tehtävissä. Salo johtanut useita metsien- ja biodiversiteetin suojeluun liittyviä hankkeita Kiinassa.
Vuodesta 2014 lähtien Salo on toiminut Suomen ja Kiinan kansantasavallan välisessä isopandan ("Ailuropoda melanoleuca") ja sen sen elinympäristön suojeluun tähtäävässä yhteishankkeessa.
Jukka Salo syntyi Porissa. Hän kävi Cygnaeuksen kansakoulua ja Porin Lyseota. Porin seudun aktiivinen luontoharrastus ja Porin lyseon luontokerho Kaktus suuntasivat Salon kiinnostuksen lintuihin, kaloihin ja ekologiaan. Erityisesti Salo kiinnostui Kokemäenjoen suiston, Yyterin lietteiden ja Preiviikinlahden maankohoamisesta ja kasvillisussukkessiosta. Turun yliopiston eläintieteen professori Martti Soikkeli oli väitöskirjaansa varten selvittänyt näiden alavien ja muotoaan jatkuvasti muuttavien ranta-alueiden linnuston muutoksia 1950- ja 1960-luvulla. 1970-luvulla lukioaikanaan Salo toisti samat lintulaskennat Soikkelin ohjauksessa, ja he julkaisivat nämä tulokset myöhemmin yhdessä. Linnuston ja kasvillisuuden muutokset geologisen maankohoaman seurauksena vaikuttivat suuresti Salon myöhempään uraan Amazonian sademetsien evoluutiohistorian tutkijana.
Korkeakouluopintonsa Salo suoritti Turun yliopistossa. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi ja lisensiaatiksi vuonna 1982. Salo perehtyi opiskeluaikana erityisesti evoluutiobiologiaan ja seksuaalisen lisääntymisen evoluutioon professorien Erkki Haukiojan ja Ossi V. Lindqvistin ohjauksessa ja kirjoitti aiheesta yhdessä Pasi Laihosen ja Timo Vuorisalon kanssa evoluutiobiologian oppikirjan.
Biologian opintojen alkuvaiheessa Salo kiinnostui Amazonian sademetsäalueen eliömaantieteestä ja keskeytti opintonsa kolmannen opiskeluvuoden talvikaudeksi matkaten Perun ja Brasilian sademetsiin syksyllä 1980. Matkalla Perun Pucallpasta Brasilian Manausiin hän havaitsi Amazon-joen rannoilla laajoja metsäalueita, joissa vanha sademetsä oli tuhoutunut uomaansa uurtavan joen kuluttamana. Sivuttain liikkuvan joen suojarannalla alkoi uusien nuorten metsien kehitysvaihe, hieman samaan tapaan kuin kasvillisuussukkessio Porin maankohoamarannoilla.
Suomeen palattuaan Salo haki professori Arne Rousin ohjauksessa tieteellisen rahoituksen FAO:n kansainvälisen geenipankin IPGRI:n pohjoismaiselta instituutilta uudelle Andeille ja Amazoniaan kohdistuvalle tutkimusmatkalle, johon osallistui 11 muuta Turun yliopiston opiskelijaa ja tutkijaa. Hanke sai laajaa julkisuutta; esimerkiksi "Helsingin Sanomat" julkaisi matkasta 6-osaisen juttusarjan sunnuntainumeroissaan. Salo toimi tutkimusmatkan jälkeen vuosina 1983–1985 Suomen Akatemian rahoittaman Andien alueen perinteisten mukulakasvien okan, mukulaköynnöskrassin ja ullukon tutkimuksen johtajana. Hankkeen tuloksena kuvattiin tieteellisesti ensimmäisen kerran ullukon kukka, hedelmä ja siemen, mikä on mahdollistanut tämän tärkeän viljelykasvin siemenlisäyksen ja risteytysjalostuksen.
Vuoden 1982 matkan tuloksena Salo perusti ja kokosi Suomen Akatemian ja Ulkoministeriön silloisen kehitysyhteistyöosasto FINNIDAn rahoituksella ja lähetystöneuvos Kari Karangon myötävaikutuksella Turun yliopiston Amazon-työryhmän, joka toimii edelleen. Hankkeen perustajina toimivat Salon lisäksi tuolloiset opiskelijat, sittemmin Turun yliopiston professorit Risto Kalliola (maantiede), Matti Räsänen (maaperägeologia) sekä Pekka Niemelä (professori emeritus, Turun yliopisto) ja FL Ilmari Häkkinen.
Salo on julkaissut tähän mennessä työtoveriensa kanssa noin 50 kansainvälistä julkaisua Amazonian alueen geoekologiasta, eliömaantieteestä, evoluutiohistoriasta ja erityisesti biodiversiteettiin vaikuttavista tekijöistä. Tärkeimmät julkaisut ovat vuoden 1988 väitöskirja ja "Naturessa" ja "Sciencessä" julkaistut artikkelit läntisen Amazonian jokiliikunnoista ja Andien poimuttumiseen liittyvistä Amazoniaan yltävistä geologisista prosesseista. Geologisen aktiivisuuden takia erityisesti läntinen Amazonia muodostuu eri-ikäisistä metsäalueista ja laikuista, nuorista ja vanhoista maapohjista sekä ravinteisuudeltaan, maannostumisasteeltaan ja tulvaherkkyydeltään erilaisista metsistä ja kosteikoista. Salo kutsuttiin vuonna 2005 Amazonian yhteistyöjärjestön ACTO/OTCA:n ja EU:n JRC-tutkimusorganisaation hankkeeseen, joka määritti Amazonian alueen biologiset, maantieteelliset ja geologiset rajat.
Vuonna 1999 Perun hallitus teki esityksen Suomelle Turun yliopiston Amazon-tutkimuksen laajentamisesta soveltavaksi, koko Perun Amazonian alueen (>600.000 km) kattavaksi hankkeeksi yhdessä Perun Amazonian tutkimusinstituutin ("Instituto de Investigación de la Amazonía Peruana", IIAP) kanssa. Hanke toteutetiin vuosina 1999-2008 (Proyecto BIODAMAZ). BIODAMAZin puitteissa laadittiin kaikille Perun Amazonian maakunnille (Loreto, Ucayali, San Martín ja Amazonas) biodiversiteetin suojelun ja kestävän käytön strategiat. Hanke aloitti myös Perun Amazonian kaavoitushankkeenjoka on edelleen alueen maankäytön pohjana. Maankäytön suunnittelussa otettiin käyttöön mm. alkuperäisväestön ja paikallisyhteisöjen kuulemismenettely sekä satelliittikuvien ja paikkatietopohjaisten tietokantojen hyödyntäminen. Hanke myös käynnisti Perun Amazonian biodiversiteettitietokannan SíAmazonian.
Jukka Salo toimi BIODAMAZ-hankkeen tieteellisenä koordinattorina vuosina 1999-2008 ja sen suomalaisena koordinaattorina Perun Iquitosissa (2004-2007). Hankkeen ensimmäinen suomalainen koordinaattori Perussa oli Sanna Juvonen.
IIAP laati vuosina 1995-1999 selvityksiä Iquitosin kaupungin liepeillä sijaitsevan Allpahuayo-Mishanan sademetsäalueen biologisesta monimuotoisuudesta. Erityisesti suomalaissyntyisen Pekka Soinin ja IIAP:n tutkijan José Alvarezin tutkimusten perusteella oli vahvistunut käsitys Allpahuayo-Mishanan poikkeuksellisesta lajirikkaudesta. Alueella oli aiemmin työskennellyt yhdysvaltalainen Alwyn Gentry (1945-1993) joka oli osoittanut että ravinneköyhällä valkoisella hiekkapatjalla kasvavassa metsässä saattoi yhdellä hehtaarilla kasvaa 300 puulajia. Selvityksissä alueelta mm. löydettiin 4 tieteelle uutta lintulajia.
Allpahayo-Mishanaa uhkasi 1990-luvun lopulla tuhoutuminen kasvavan Iquitosin kaupungin ja kaskiviljelyn puristuksessa. Jukka Salo, Risto Kalliola ja Suomen Perun suurlähettiläs Mikko Pyhälä vetosivat suoraan Perun presidentti Alberto Fujimoriin ja esittivät suunnitelman alueen suojelemiseksi ja rajaukseksi. Fujimori hyväksyi hankkeen ja Perun hallitus päätti suojelualueen perustamisesta paikallisväestön konsultaatioiden jälkeen vuonna 1999.
Salo ja Turun yliopiston Amazon-tutkimus herättivät henkiin Suomen jo hiipuneen Andien ja Amazonian alueen monitieteellisen tutkimusperinteen, jonka kansainvälisesti tunnetuin edeltäjä oli Rafael Karstén (1879-1956) ja pääosin Ruotsissa vaikuttanut Erland Nordenskiöld (1877-1932). Turun yliopiston Amazon-tutkimus on ollut lähellä myös Etelä-Amerikan eteläosien maantiedettä ja geologiaa ansiokkaasti selvittäneen Väinö Auerin (1895-1981) tutkimusperinnettä. Salo teki vuodesta 1995 lähtien paljon yhteistyötä Perun Amazoniassa pitkään asuneen biologi Pekka Soinin (1941-2004) kanssa erityisesti Amazonian alueen luonnonsuojeluun liittyvissä kysymyksissä.
Salo jatkoi Turun yliopistossa tutkijana vuoteen 1990, jolloin hän siirtyi Helsinkiin Korkeasaaren eläintarhan intendentiksi. Salo toimi Maj ja Tor Nesslingin säätiön tutkimuspäällikkönä ja asiamiehenä vuosina 1992-1995, jolloin hänet kutsuttiin biodiversiteettitutkimuksen ja ympäristötieteiden professoriksi Turun yliopistoon.
Turun yliopiston professorina toimiessaan hän johti useita tutkimushankkeita Amazonian alueella, Keski-Amerikassa ja Aasiassa. Hän mm. osallistui Nicaraguan biologista monimuotoisuutta selvittäneen maatutkimuksen toteutukseen vuosina 1998-2000, oli mukana perustamassa kansainvälistä biodiversiteettitietoa keräävää tietojärjestelmää ("Global Biodiversity Information Facility" GBIF) ja johti Suomen kansallista biodiversiteettiutkimusohjelmaa (FIBRE) vuosina 1997-1999. Hänen laitosjohtajakaudellaan Turun yliopiston biologian laitos peruskorjattiin ja rakennettiin Ruissalon kasvitieteellisen puutarhan ja kasvimuseon uudet tilat.
Vuonna 2008 Salo siirtyi Andien yhteisön päämajaan Perun Limaan valmistelemaan Perun, Bolivian, Kolumbian ja Ecuadorin yhteistä Andien ja Amazonian suojelustrategiaa (BIOCAN), jonka asiantuntijana ja kansainvälisenä koordinaattorina hän toimi vuoden 2009 loppuun.
Andien yhteisön jälkeen Salo toimi Korkeasaaren eläintarhan johtajana vuosina 2010-2014. Hänen kaudellaan eläintarhalle mm. laadittiin kehittämissuunnitelma vuoteen 2020, avattiin loukkaantuneiden luonnonvaraisten eläinten hoitoa varten Villieläinsairaala ja hyväksyttiin Helsingin tulevien Kruunusiltojen kautta tapahtuva niveltyminen kantakaupunkiin siltoja pitkin kulkevan kevyen- ja raitiotieliikenteen myötä. Salo piti Korkeasaaren hallintomallia Helsingin kaupungin virastona epäonnistuneena tapana hallinnoida eläintarhaa ja irtisanoutui riitaisten vaiheiden jälkeen keväällä 2014, siirtyen työskentelemään Suomen ja Kiinan väliseen biodiversiteetin suojeluhankkeeseen.
Salo on johtanut vuodesta 1999 useita Suomen ja EU:n sekä Kiinan kansantasavallan välisiä metsien ja biodiversiteetin suojeluun tähtääviä hankkeita yhteistyössä Kiinan metsäakatemian (CAF) ja Kiinan metsähallinnon (SFA) kanssa (ASEMFOREST). Salo on ollut mukana selvittämässä Aba-Tiibetin ja Sichuanin Hengduan ja Qionglai-Minshan -vuoristoalueiden metsä- ja suojelukysymyksiä. Nämä vuoristoalueet ovat yksi maailman keskeisimmistä biodiversiteetin "hot-spot" alueista ja tunnettuja jättiläispandan eli isopandan viimeisinä asuinalueina. Vuonna 2014 käynnistyneessä hankkeessa selvitetään maiden välistä yhteistyötä vuoristometsien ja jättiläispandan suojelemiseksi. Kolmen vuoden valmistelun jälkeen Suomi ja Kiina solmivat 5.4.2017 presidenttien Xi Jinpingin ja Sauli Niinistön läsnä ollessa 15-vuotisen jättiläispandoja koskevan tutkimus- ja suojelusopimuksen. Jättiläispandat uros Hua Bao ja naaras Jin BaoBao saapuivat Suomeen 18. tammikuuta 2018. Pandojen saapumisen yhteydessä allekirjoitettiin myös Ähtärin eläinpuiston ja Kiinan metsähallinnon välinen 15-vuotinen sopimus pandojen ja niiden kotimetsien suojelusta ja tutkimuksesta.
Fredrik II hohenstaufilaisen kadadu - Ensimmäinen tunnettu yhteys Australaasialaisen alueen ja Euroopan välillä
Heather Dalton, Jukka Salo, Pekka Niemelä ja Simo Örmä julkaisivat kesäkuussa 2018 "Parergon"-julkaisusarjassa artikkelin, jossa ratkaistiin tunnettu lintutieteellinen ja kulttuurihistoriallinen arvoitus. 1240-luvulla laaditussa keisari Fredrik II hohenstaufilaisen haukkametsästystä käsitelevässä käsikirjoituksessa on neljä kuvaa valkoisesta kakadusta. On tiedetty, että lintu oli diplomaattinen, ristiretkiin liittynyt lahja Egyptin (Babylonian) aijubidi-sulttaanilta al Malik Muhammad al-Kamililta (Meleddin) Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijalle Fredrikille. Lahja oli osa Jerusalemin hallinnasta käytyä vuoropuhelua. Tutkijaryhmä selvitti Suomen Rooman instituutissa (Villa Lante) Vatikaanin kirjaston alkuperäiskäsikirjoituksen avulla kakadun lajimäärityksen. Lintu on todennäköisimmin kultatöyhtökakadun Uudesta Guineasta ja Australian pohjoispuolen lähisaarilta kotoisin oleva alalaji "Cacatua galerita triton", Temmink 1849. Linnussa on piirteitä jotka sopivat myös kolmeen celebesinkakadun alalajiin ("Cacatua sulphurea sulphurea", Gmelin 1788; "Cacatua sulphurea abbotti", Oberholser 1917; "Cacatua sulphurea parvula", Bonaparte 1850). Kakadu oli tullut kiinalaisten ja arabien kauppareittien myötä Lähi-Itään ja kuljetettiin sieltä edelleen Sisiliaan Fredrikin hoviin, osaksi keisarin lintukokoelmaa.
Wallacen linjan itäpuolen varhaisista kulttuuryhteyksistä Europpaan on aiemmin ollut kauppaan liityviä viitteitä vain Maustesaarille (Molukit), mutta ilman tarkempia lähtöpaikkatietoja. Kakadua käsittelevä julkaisu on yksiselitteinen osoitus siitä. että keskiaikainen kauppareitti yhdisti Australaasian ja Euroopan. Koska erityisesti länsimaisessa kirjallisuudessa painottuu Australian löytyminen englantilaisten ja hollantilaisten tutkimusmatkailijoiden toimin, sai "Parergon-"julkaisu heti maailmanlaajuisen huomion.