hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Güzelyurtin alue
Güzelyurtin alue () on yksi Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan kuudesta alueesta. Sen pinta-ala on noin neliökilometriä ja väkiluku (2011). Alueen hallinnollinen keskus on Güzelyurt, kreikkalaisittain Mórfou.
Güzelyurtin alue kuuluu "de jure" Kyproksen tasavallan Nikosian alueeseen. Se muodostaa läntisimmän osan Pohjois-Kyproksen vallassa olevasta Nikosian alueen osasta.
Lefken alue erotettiin omaksi alueekseen Güzelyurtin alueesta vuonna 2016. Sen väkiluku oli vuonna 2011 noin , mikä tekisi jäljelle jääneen Güzelyurtin alueen väkiluvuksi saman vuoden tilastoinnilla noin .
İskelen alue
İskelen alue () on yksi Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan kuudesta alueesta. Sen pinta-ala on noin neliökilometriä ja väkiluku (2011). Alueen hallinnollinen keskus on İskele, kreikkalaisittain Tríkomo.
İskelen alue käsittää pohjoisimman osan Kyproksen tasavaltaan "de jure" kokonaan kuuluvasta Famagustan alueesta. Eteläinen osa Pohjois-Kyproksen hallussa olevasta Famagustan alueesta muodostaa Gazimağusan alueen.
Lefken alue
Lefken alue () on yksi Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan kuudesta alueesta. Sen väkiluku on (2011). Alueen hallinnollinen keskus on Lefke, kreikkalaisittain Léfka.
Lefken alue perustettiin vuonna 2016 erottamalla se Güzelyurtin alueesta. Alue kuuluu "de jure" Kyproksen tasavallan Nikosian alueeseen.
Lefkoşan alue
Lefkoşan alue () on yksi Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan kuudesta alueesta. Sen pinta-ala on noin neliökilometriä ja väkiluku (vuonna 2011). Alueen hallinnollinen keskus on Lefkoşa eli Nikosia, kreikkalaisittain Lefkosía.
Lefkoşan alue käsittää Pohjois-Kyproksen hallinnassa "de facto" olevat osat Kyproksen tasavaltaan "de jure" kokonaan kuuluvista Nikosian alueesta sekä Lárnakan alueesta.
Anancus
Anancus on sukupuuttoon kuollut norsueläinsuku, johon kuului 4–13 lajia. Se oli hyvin yleinen suurimmassa osassa Eurooppaa ja Aasiaa varhaisella plioseenilla ja oli pleistoseenilla levinnyt Afrikkaan. "Anancus" oli kolme metriä korkea. Se muistutti nykyisiä norsuja, mutta sen jalat olivat lyhyemmät ja sillä oli suorat, hyvin pitkät syöksyhampaat. Ne olivat 3–4 metriä pitkät, lähes saman pituiset kuin eläimen ruumis. Sillä oli lyhyt alaleuka ja pitkä tarttumakärsä. "Anancus" oli sopeutunut elämään kosteissa trooppisissa sademetsissä. Se pystyi sekä syömään korkeilta oksilta että tonkimaan pehmeää kariketta. "Anancus" katosi kun ruohomaat korvasivat metsät joissa se eli.
Vale of White Horse
Vale of White Horse on Englannin kunta, joka sijaitsee Kaakkois-Englannissa, Oxfordshiressä. Vuonna 2016 kunnan arvioitu asukasluku oli 128 738. Kunnan keskuspaikka on Abingdon. Vale of White Horse on perustettu vuonna 1974 yhdistämällä Abingdon, Wantage, Abingdonin maalaiskunta, Faringdon sekä osia Wantagen maalaiskunnasta.
Vale of White Horse sijaitsee Ockjoen laaksossa. Etelästä laaksoa reunustavat Berkshire Downs -nimiset kukkulat, jonka yhdelle kalkkikiviselle rinteelle on kaiverettu esihistoriallisella ajalla kuuluisa Uffingtonin valkoinen hevonen. Alueella on paljon muitakin esihistoriallisia jäänteitä.
Carles Mundó
Carles Mundó i Blanch (s. 1976 Vic) on katalonialainen poliitikko. Hän toimi Katalonian aluehallinnon oikeusministerinä Carles Puigdemontin johtamassa hallituksessa, joka järjesti 1. lokakuuta 2017 kansanäänestyksen Katalonian itsenäistymisestä. Espanja nosti kansanäänestyksen järjestämisen takia kaikkia Katalonian hallituksen ministereitä vastaan syytteet "kapinasta", josta voidaan tuomita Espanjan lain mukaan jopa 30 vuodeksi vankilaan. Syytteitten seurauksena viisi ministeriä (Carles Puigdemont, Antoni Comín, Lluís Puig, Meritxell Serret ja Clara Ponsatí) lähtivät maanpakoon Belgiaan, mutta kahdeksan Espanjassa oikeuden kuultaviksi mennyttä ministeriä (Mundón lisäksi Oriol Junqueras, Joaquim Forn, Jordi Turull, Raül Romeva, Dolors Bassa, Josep Rull ja Meritxell Borràs) määrättiin tutkintavankeuteen 2. marraskuuta 2017. Jo aiemmin tutkintavankeuteen oli määrätty kahden kansanäänestystä ajaneen kansalaisjärjestön puheenjohtajat Jordi Sànchez ja Jordi Cuixart.
Vangittujen ministerien perheenjäsenet ja asianajaja ovat raportoineet henkisestä kidutuksesta ja muusta epäasiallisesta kohtelusta 2. marraskuuta 2017 tapahtuneen kuljetuksen aikana tuomioistuimesta vankilaan. Ministerit joutuivat istumaan koko kuljetuksen ajan käsiraudoissa kädet selän takana ilman turvavöitä auton ajaessa kovaa vauhtia, minkä seurauksena he saivat ruhjeita. Mundón kerrottiin saaneen vammoja käsiraudoista. Lisäksi ministereille soitettiin nöyryyttämistarkoituksessa Espanjan kansallislaulua monta kertaa peräkkäin kuljetuksen aikana, ja vankilaan saavuttaessa jotkut heistä pakotettiin riisuuntumaan ja heille tehtiin ruumiintarkastus, jollainen tehdään yleensä vain huumekauppiaille, joitten oletetaan yrittävän salakuljettaa huumeita vankilaan.
Mundó vapautettiin tutkintavankeudesta 4. joulukuuta 2017, mutta hän joutui maksamaan 100 000 euron takuut. Samassa yhteydessä vapautettiin osa muistakin vangituista ministereistä takuita vastaan, mutta Puigdemontin hallituksen varapääministeri Oriol Junqueras ja sisäministeri Joaquim Forn sekä kansalaisjärjestöjen puheenjohtajat Jordi Sànchez ja Jordi Cuixart joutuivat yhä jäämään vankilaan. Uusissa Katalonian parlamenttivaaleissa 21. joulukuuta 2017 Mundó valittiin Katalonian parlamenttiin Katalonian tasavaltalaisen vasemmiston listalta, mutta hän ilmoitti 9. tammikuuta 2018 luopuvansa kansanedustajan paikastaan henkilökohtaisista syistä. Maaliskuussa 2018 Espanjan korkeimman oikeuden tuomari Pablo Llarena yksilöi tarkemmin, millä rikosnimikkeellä ketäkin poliitikkoa tultaisiin syyttämään oikeudessa. Tässä yhteydessä Mundón osalta kapinasyyte ( lievennettiin syytteeksi "kansalaistottelemattomuudesta" () ja "julkisten varojen väärinkäytöstä" ().
Marjatta Brummer
Kerttu Marjatta Brummer, o.s. "Korvenkontio", myöhemmin "Rankka" ja "Rankka-Persson" (31. lokakuuta 1915 Pieksämäki – 30. maaliskuuta 2007 Tukholma, Ruotsi) oli suomalaissyntyinen, Ruotsissa vaikuttanut arkkitehti. Hän oli vuodesta 1949 naimisissa arkkitehti Per Perssonin kanssa, ja hänen poikansa on Patrik Brummer.
Brummerin vanhemmat olivat filosofian tohtori Valio Armas Korvenkontio (ent. Brummer) ja Inkeri Laaksonen. Hän suoritti ylioppilastutkinnon Helsingissä 1934, valmistui Helsingin Teknillisestä korkeakoulusta 1944 ja Kuninkaallisesta taidekorkeakoulusta 1948. Hän työskenteli vuoteen 1947 professori Jussi Paatelalle sekä arkkitehdeille Ragnar Ypyä, Dag Englund ja Erkki Huttunen, meni arkkitehti Sture Frölénin toimistoon Tukholmaan 1947, sitten HSB:n liittoon Tukholmassa 1950 ja toimi vuodesta 1956 arkkitehtina yhdessä puolisonsa kanssa heidän toimistossaan AB Per Persson – Marjatta Rankka.
Brummer suunnitteli muun muassa kouluja ja asuinalueita Hagsätraan ja Fruängeniin. Jarl Bjurströmin kanssa hän voitti arkkitehtikilpailun asuinalueesta Jönköpingissä. Maire Gullichsenin sekä Alvar ja Aino Aallon kanssa hän perusti Ruotsiin Artekin toimipisteen.
Zuzana Čížková
Zuzana Čížková (s. 10. joulukuuta 1982 Praha) on tšekkiläinen kuvanveistäjä ja taidemaalari.
Čiżková vietti lapsuutensa Brandýs nad Labemin kaupungissa. Hän vietti paljon aikaa isoisänsä, joka oli restauroija, kanssa. Hän opiskeli kuvanveistoa ja kiventyöstämistä Hořicen kaupungin kuvanveisto-oppilaitokssa. Taideopintojaan hän jatkoi Prahassa Taiteen, Arkkitehtuurin ja Muotoilun akatemiassa Kurt Gebauerin oppilaana. Hän valmistui vuonna 2011. Jo opiskeluaikanaan Čiżková keskittyi perinteisten materiialien kuten kipsin ja kiven käsittelyyn. Myöhemmin hän erikoistui uudenlaiseen betonitekniikkaan, jonka kehitti yhdessä sementtiä tutkivan instituutin kanssa.
Ranskassa Čiżkován työt herättivät kiinnostusta ja hän osallistui Salon des Artistes Independantsiin vuosina 2006 ja 2007. Hänen töitään on ollut esillä myös Baselissa, Sveitsissä. Iso- Britanniassa hänelle myönnettiin Winton Train Avard vuonna 2009. Uransa varrella Čiżková on tehnyt lukuisia julkisia teoksia eri kaupunkeihin. Niitä on Prahassa, Brandýs nad Labemissa ja Poděbradyssa.
Antti Evävaara
Antti Evävaara (s. 20. kesäkuuta 1952 Helsinki) on suomalainen huonekalusuunnittelija. Evävaara on edelläkävijä funktionaalisissa huonekaluissa. Hän valmistui huonekalukonservaattoriksi Ilmajoelta ja vietti vuodet 1978-1983 Länsi-Berliinissä Kreuzbergissä entisöiden vanhoja huonekaluja kuten barokkikaappeja, rokokoota (rokokookonsolipöytiä) aina 1700-luvulta asti yrityksessään Kunsttischlerei Janisch & Evävaara. Palattuaan Suomeen 1983 Evävaara perusti yrityksen, jossa jatkoi entisöintiä ja koulutti samalla eri museoiden konservaattoreita. 1985 esitteli ensimmäisen tuolinsa Irma vuoden 1985 Habitare-sisustusmessuilla. Alkuvuosina Evävaara sisusti useita tiloja niin kotimaassa kuin ulkomaillakin mm. Ulkoministeriön tilan, jonne yhteen neuvotteluhuoneeseen valmisti 50 neliön suuruisen neuvottelupöydän. Ulkoministeriön kautta levisi 1987 Evävaaran suunnittelema Pesä-tuoli useisiin Suomen suurlähetystöihin ympäri maailmaa. Pesä-tuoli on Helsingissä Designmuseon kokoelmissa.
1989 Evävaara suunnitteli epäsymmetrisen ovaalinmuotoisen Sofia pöydän, jonka ranskalainen Philipp Starck valitsi kirjaansa. Tunnetuimpia Evävaaran veistoksellisista huonekaluista ovat Toro-lipasto (1990), Vekki-tuoli (1991), Liekki-tuoli(1996), Martelalle suunniteltu Hellas-sarja(1996) sekä Arcade-tuoli(2000). Wind-tuoli 2008, joka sai Saksan sisustusarkkitehtiliiton palkinnon. Uusimmat tuotteet Boox Boox 2016 , Slide-hyllymoduulit 2015, Sail tuoli 2017.
Evävaaran suunnittelu päivittyi uudelle tasolle vuonna 2002 Silence-tuolin myötä. Silence-tuotteet ovat hiljaisten, henkilökohtaisten tilojen luomiseen tarkoitettuja tuotteita. Silence Sound Center-tuolin myötä Evävaaraa on pidetty yhtenä funktionaalisten huonekalujen edelläkävijöistä maailmassa. Silence Sound Center-tuolia on kutsuttu maailman pienimmäksi konserttisaliksi, tuoleja toimitettu mm. Frankfurtin lentokentälle, Centre Pompidouhoun, Bordeauxin Cité du Vin, museoihin, kirjastoihin, useisiin kansainvälisiin toimistoihin mm Siemens, Bosch. Silence-tuolin jälkeen 2013 tuli Silence Phone Box puhelinkoppi, hiljainen työpiste. Silence Phone Box muuttuu myös yhden hengen videoneuvottelutilaksi Visioo Boxiksi. Visioo Box sai keväällä 2015 innovaatiopalkinnon Pariisin Bureaux Expo-tapahtumassa. 2017 Silence-Pergola tuoli, yksityisyyttä tarjoava avoin työpiste keinumekanismilla sekä Silence-Pergola Workspace hiljainen työpiste. Silence tuoteperhe kasvoi vielä 2017 Silence-Spiral puhelinspiraalilla.
Evävaaraa on aina kiinnostanut hyvin­vointi­asiat, ja hänelle on ollut luontevaa tehdä projekteja hyvinvointialalle. Merkittävin niistä on Orimattilan Kehräämölle valmistunut Hemmottelukeidas Hellimö 2009 ja sen yhteyteen myöhemmin rakentunut Hotelli Teltta 2011, uudenlainen ekologinen elämyshotelli. Ennen kehräämössä kehrättiin lankaa ja nyt kehrätään hyvää oloa Hellimössä. 
Musik Spa 2008 sai kansainvälisessä World Spa Award-kilpailussa palkittu.
Evävaara suunnitteli 2009 matalaäänitaajuudella toimivan hierovan Divaanin.
Silence Sound Center
Silence Sound Center tuoli on Antti Evävaaran vuonna 2002 suunnittelema tuoli. Tuolissa voi  työskennellä rauhassa ja se sulkee hyvin ulkopuoliset hälyäänet.
Evävaaran suunnittelu päivittyi uudelle tasolle vuonna 2002 Silence-tuolin myötä. Silence-tuotteet ovat hiljaisten, henkilökohtaisten tilojen luomiseen tarkoitettuja tuotteita. Silence Sound Center-tuolin myötä Evävaaraa on pidetty yhtenä funktionaalisten huonekalujen edelläkävijöistä maailmassa. Silence Sound Center-tuolia on kutsuttu maailman pienimmäksi konserttisaliksi, tuoleja toimitettu mm.  Frankfurtin lentokentälle, Centre Pompidouhoun, Bordeauxin Cité du Vin, museoihin, kirjastoihin, useisiin kansainvälisiin toimistoihin mm. Siemens ja Bosch.  Tuolin saa myös ilman äänijärjestelmää. Tuolia myy ja markkinoi www.evavaaradesign.com
Silence-tuolin jälkeen 2013 tuli Silence Phone Box puhelinkoppi, hiljainen työpiste. Silence Phone Box muuttuu myös yhden hengen videoneuvottelutilaksi Visioo Boxiksi.
Ensimmäisen kerran Silence-tuoli esiteltiin vuonna 2002 Hannoverissa Contract World arkkitehtitpahtumassa ja vuonna 2004 Kölnin Orgatec huonekalumessuilla Interstuhlin osastolla. Kölnissä Silence Sound Center tuoli sai suuren huomion mediassa ensimmäisenä tämän tyyppisenä tuoliratkaisuna.
Kirjat: Veistokselliset Huonekalut 2016, Antti Evävaara
Aline MacMahon
Aline MacMahon (3. toukokuuta 1899 McKeesport, Pennsylvania, Yhdysvallat – 12. lokakuuta 1991 New York, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, jonka teatteriura Broadwayllä kesti vuodesta 1921 vuoteen 1975. Hän näytteli 43 elokuvassa ja ehdokkaana parhaan naissivuosan Oscar-palkintoon elokuvasta "Lohikäärmeen satoa".
Aline MacMahon syntyi McKeesportissa 1899. Hänen isänsä William Marcus MacMahon oli "Munsey’s Magazinen" päätoimittaja. Hänen äitinsä Jennie MacMahon aloitti oman näyttämöuransa 53-vuotiaana.
MacMahon oli naimisissa kaupunkisuunnittelija ja arkkitehti Clarence Steinin kanssa.
MacMahon aloitti viihdeuransa jo varhain, sillä hänen ensimmäinen ammattilaisesiintymisensä tapahtui vuonna 1914, jolloin hän lausuntaesityksessään lausui muun muassa William Shakespearen näytelmien kohtauksia. Hän valmistui Barnard Collegesta vuonna 1920 ja aloitti siellä näyttelemisen koulun draamakerhossa.
MacMahon ensimmäinen rooli Broadwayllä oli Internet Broadway Databasen mukaan näytelmässä "The Madras House", jota esitettiin syksyllä 1921. Hänen näyttämäuransa kesti lähes 55 vuotta, sillä hänen viimeinen roolinsa oli vuoden 1975 näytelmässä "Trelawny of the Wells".
MacMahonin ensimmäinen elokuvarooli oli elokuvassa "Five Star Final" (1930). Hän näytteli yhteensä 43 elokuvassa, ja hän oli usein valkokankaalla sivurooleissa. Hänen elokuviaan ovat muun muassa "The Mouthpiece", "Kultakalat 1933", "Oi nuoruus", "Back Door to Heaven", "Liekki ja nuoli", "The Eddie Cantor Story" ja "Takaisin elämään". Vuonna 1944 MacMahon oli ehdokkaana parhaan naissivuosan Oscar-palkintoon elokuvasta "Lohikäärmeen satoa".
MacMahon johti vuonna Equity Library Theatrea ja järjesti sen kautta useita yhteisöteatteriesityksiä. Hän oli myös aktiivinen monissa avustusjärjestöissä.
Haaksbergen
Haaksbergen on kunta ja kaupunki itäisissä Alankomaissa Overijsselin provinssissa Twenten alueella.
Buurserbeek virtaa Haaksbergenin kunnan läpi.
28. syyskuuta 2014 monsteriauto törmäsi katsomoon Haaksbergenissä. Onnettomuudessa kuoli kolme katsojaa mukaan lukien yksi lapsi. Silloisen pormestarin Hans Gerritsenin mukaan kaksitoista ihmistä loukkaantui.
Malva Schalek
Malva Schalek (tunnettu myös nimellä Malvina Schalková, 18. helmikuuta 1882 Praha – 24. toukokuuta 1944 / 24. maaliskuuta 1945 Auschwitz) oli tšekkoslovakialainen taidemaalari.
Schalekin vanhemmat olivat saksaa kotikielenään puhuvia, juutalaisia intellektuelleja. He olivat myös aktiivisia tšekkien kansallisessa liikkeessä. Malva oli Schalekien perheen neljästä lapsesta nuorin. Perhe omisti huonekalukmyymälän sekä kirjakaupan jossa kaupungin älymystö tapasi toisiaan.
Perheen isän kuoltua äiti solmi uuden avioliiton Ludvig Schnitzerin kanssa ja perhe muutti Hohenelbeen. Schalek osoitti nuorena suurta taiteellista lahjakkuutta ja perhe lähetti hänet Münchenin Frauenakademiin opiskelemaan maalaustaidetta. Opintojaan hän jatkoi Wienissä. Siellä hän osallistui aktiivisesti taide-elämään ja sai muotokuvatilauksia. Hän maalasi myös juutalaisen ylemmän keskiluokan elämää kuvailevia teoksia.
Saksa liitti Itävallan itseensä Anschlussissa alkuvuodesta 1938. Wienissä kansallissosialistit aloittivat ensiksi väkivaltaiset hyökkäykset juutalaisia kohtaan. Ne muuttuivat pian järjestelmällisiksi vainoiksi. Schalek katsoi sukulaistensa kanssa viisaammaksi palata Tšekkoslovakiaan. Toinen mukana seuranneista sukulaisista oli Oswald Richter, sosialistipoliitikko, joka murhattiin Buchenwaldin keskitysleirissä. Wieniin Schalekilla jäi ateljee täynnä maalauksia.
Vuonna 1939 Saksa miehitti myös Tšekkoslovakian. Schalek asui Böömin-Määrin protektoraattin alueella ja joutui juutalaisvainojen uhriksi. Hänet vangittiin ja vietiin Theresienstadtin keskitysleirille. Kurjissa olissa hänen terveytensä heikkeni, mutta hän teki siellä noin 100 työtä, jotka kuvasivat elämää getossa. Hän teki niitä värikynillä, vesiväreillä ja lyijykynällä. Geton vapauttanut puna-armeija löysi ne 1945. Berliinin juutalaisen museon kuraattori Tom L. Freudenheim pitää niitä merkittävimpinä holokaustista selvinneinä taideteoksina.
Scahalek kieltäytyi maalaamasta natseja avustaneen lääkärin muotokuvaa. Sen vuoksi hänet siirrettiin Auschwitziin ja hänen kuolinaikansa on jäänyt epäselväksi.
Volkswagen Passat (NMS)
Volkswagen Passat NMS ("New Midsize Sedan") on Volkswagenin vuodesta 2011 lähtien Yhdysvaltojen, Kiinan ja Etelä-Korean markkinoille valmistama ylemmän keskiluokan neliovinen sedan. Se perustuu samalle pohjalevylle kuin vuoteen 2014 asti valmistettu eurooppalainen Passat. Kiinassa mallin rinnalla myydään myös eurooppalaista Passatia nimellä Volkswagen Magotan.
Yhdysvaltain markkinoilla moottoreina olivat aluksi viisisylinterinen 2,5-litrainen (170 hv) bensiinimoottori, 3,6-litrainen V6 (280 hv) ja 2,0-litrainen (140 hv) TDI-dieselmoottori. 2,5-litrainen korvattiin vuonna 2014 samantehoisella, mutta paremmin vääntävällä ja taloudellisemmalla 1,8 TSI -moottorilla. Dieselmoottori poistui valikoimasta vuonna 2015 Volkswagenin päästöhuijausskandaalin seurauksena.
Kiinassa moottorit ovat 1,4 TSI (131/150 hv), 1,8 TSI (160/179 hv), 2,0 TSI (200/220 hv) ja 3,0 V6 (250 hv). Etelä-Koreassa myydään ainoastaan 1,8-litraista 170-hevosvoimaisena.
Syksyllä 2015 Passat koki kasvojenkohotuksen, jossa se sai aiempaa kapeammat ajovalot sekä uudet puskurit ja etusäleikön.
Andrea (laulaja)
Teodora Rumenova Andrejeva (; s. 23. tammikuuta 1987 Sofia) on bulgarialainen pop-folk-laulaja, joka käyttää taiteilijanimeä Andrea ().
Ennen soolouraansa Andrea esiintyi laulaja Costi Ionițăn kanssa. He muodostivat duon nimeltä Sahara. Duo oli mukana Shaggyn kappaleella ”Champagne”.
Joan Lorring
Joan Lorring, alk. Madeline Ellis (17. huhtikuuta 1926 Brittiläinen Hongkong – 30. toukokuuta 2014 Sleepy Hollow, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän aloitti uransa radiosta mutta siirtyi elokuvien pariin vuonna 1944. Parhaan naissivuosan Oscar-ehdokkuuden hän sai elokuvasta "Vilja viheriöi". Lorring esiintyi myös neljässä Broadwayllä-näytelmässä ja siirtyi uransa loppuvaiheessa myös televisiotuotantoihin.
Madeline Ellis syntyi Hongkongissa vuonna 1926. Hän lähti äitinsä kanssa Yhdysvaltoihin vuonna 1939 ennen Japanin tekemää valtausta.
Lorring oli naimisissa endokrinologian erikoislääkärin Martin Sonenbergin kanssa. Heillä oli liitostaan kaksi lasta.
Lorring aloitti viihdeuransa radiosta Kaliforniassa, mihin hän oli äitinsä kanssa asettunut. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli "Laulu Venäjästä" (1944). Tämän jälkeen hän teki sopimuksen Warner Bros. -elokuvayhtiön kanssa. Lorring oli ehdolla parhaan naissivuosan Oscar-palkintoon elokuvasta "Vilja viheriöi" (1945). Warnerille hän teki myös elokuvat "Kolme muukalaista" (1946) ja "Musta hansikas" (1946). Molemmissa hänen vastanäyttelijöitään olivat Sydney Greenstreet ja Peter Lorre.
Broadwayllä Lorring oli mukana neljässä tuotannossa. Niistä huomattavin oli "Come Back, Little Sheba", josta hän voitti vuonna 1950 Donaldson-palkinnon. Lorringin kaikki neljä Broadway-näytelmää esitettiin 1950-luvulla. "Come Back, Little Sheba" oli tuotannossa vuonna 1950 ja viimeinen "A Clearing in the Woods" vuonna 1957.
Televisioon Lorring teki pitkiä elokuvia ja televisiosarjaesiintymisiä. Hän toisti Oscar-ehdokasroolinsa vuoden 1956 televisioelokuvassa "The Corn Is Green" ja näytteli PBS:n tuottamassa elokuvassa "The Star Wagon". Lorring näytteli myös saippuasarjassa "Ryan’s Hope" ja vieraili televisiosarjoissa "Alfred Hitchcock esittää" ja "Lemmenlaiva". 1970-luvulla Lorring näytteli myös 22 "The CBS Radio Mystery Theater" -radiokuunnelmasarjan jaksossa.
Amrita Sher-Gil
Amrita Sher-Gil (30. tammikuuta 1913 Budapest – 5. joulukuuta 1941 Lahore) oli merkittävä unkarilais-intialainen taidemaalari. Häntä on pidetty yhtenä merkittävimmistä avant-garde taiteilijoista ja Intian nykytaiteen perustajana.
Amrita Sher-Gilin isä oli sikhiaristokraatti Umrao Singh Sher-Gil Majithia ja äiti Marie Antoniette Gottesmann, Unkarin juutalainen oopperalaulaja.
Sher-Gilin lahjakkuus huomattiin jo lapsuudessaan. Hän aloitti piirtämisen ja maalaamisen jo lapsena pyytäen perheen palvelijoita malleikseen. Lapsuuttaan Sher-Gil luonnehti yksinäiseksi ja aloittaneensa silloin koko elämänsä mittaisen sisäisen äänensä tutkimisen.
Perhe koki Unkarissa talousvaikeuksia ja muutti vuonna 1921 Intiaan, Shimlaan, Himalajan juurelle. Perheen isä Umrao oli kiinnostunut valokuvauksesta ja säilyneet valokuvat kertovat perheen viettäneen etuoikeutetun yläluokan elämää.
Amritan äiti palasi tyttärensä kanssa Eurooppaan, Italiaan, vuonna 1924. Katolisessa tyttökoulussa Sher-Gil ei viihtynyt sen ankaran kurin takia, mutta hän pääsi kouluaikana näkemään italialaisten renessanssimestareiden teoksia, jotka innostivat hänet maalaustaiteeseen. Hänen kapinallisuutensa vallitsevia totuuksia kohtaan nousi pinnalle ja hän julisti koulussa olevansa ateisti.
Vuonna 1929 Sher-Gil lähti Pariisiin opiskelemaan maalaustaidetta. Opiskelupaikkana oli École National des Beaux-Arts. Hän oli vain 16- vuotias. Hän maalasi tuolloin omakuvia ja muotokuvia ystävistään. Ranskassa vallitsi tuolloin maalaustaiteessa akateeminen realismi ja se vaikutti hänen taiteeseensa. Hän ihaili erityisesti Suzanne Valadonia. Pariisin vuosinaan hän osallistui aktiivisesti seuraelämään ja hänellä oli rakkaussuhteita naisten ja miesten kanssa. Hänen maalauksensa herättivät huomiota ja vuonna 1933 niitä oli esillä Grand Salon de Parisissa. Shrer-Gil oli nuorin ja ainoa aasialainen taiteilija joka sai kyseisen kunnian.
Boheemielämä ja taideopiskelu kestivät viisi vuotta ja Sher-Gil palasi Intiaan. Nyt hänen maalauksensa olivat täysin intialaisia niin aiheiltaan kuin sielultaan. Hän kuvasi köyhiä maalaisia ja kerjäläisiä. Vuonna 1937 hän teki maalausmatkan Etelä-Intiaan ja matka selvensi hänen maalaustyyliään.
25- vuotiaana Sher-Gil yllätti perheensä iloisesti ilmoittamalla menevänsä naimisiin. Puolisosta perhe ei tosin ollut iloinen. Sulhanen oli äidille sukua, hän oli unkarilainen lääkäri Victor Egan. Avioliitto solmittiin Unkarissa vuonna 1938. Sher-Gil sanoi, että tunsi itsensä heikoksi ja tarvitsi itselleen aviomiehen pitämään hänestä huolta.
Aviopari palasi Intiaan vuonna 1939. Vuonna 1941 Sher-Gilin terveys heikkeni ja nykyään arvellaan, että kuolema johtui hänelle tehdyn abortin jälkiseurauksista.
Intian hallitus on julistanut Amrita Sher-Gilin töiden olevan kansallisaarteita. Valtaosa hänen töistään on esillä Intian kansallisessa modernin taiteen galleriassa. Toisaalta kansallismielisesti ajattelevat intialaiset ovat moittineet häntä siitä, että hänen töissään ei näy merkkiäkään Intian itsenäisyystaistelusta.
Nykyään hänen värikkäitä ja eloisia maalauksiaan pidetään klassikkoina sekä Intian että Euroopan taiteessa.
Charlotte Dujardin
Charlotte Susan Jane Dujardin CBE (s. ) on brittiläinen ratsastaja ja moninkertainen olympiavoittaja. Hän on voittanut kouluratsastuksessa kaikkiaan kolme olympiakultaa ja yhden hopean: Lontoossa 2012 hän voitti sekä yksilö- että joukkuekilpailun ja Rio Janeirosta 2016 tuomisena oli yksilökilpailun kulta ja joukkuekilpailun hopea. Hänen hevosensa on ollut kilpailuissa Valegro.
Dujardin on voittanut Valegrolla ratsastaen myös monia MM- (2014 Normandy) ja EM-mitaleja (2011 Rotterdam, 2013 Herning, 2015 Aachen), useimmat kultaisia.
Joulukuussa 2016 Valegro-ratsu (hollanninpuoliverinen ruuna, tallinimeltään "Blueberry" eli suomeksi "Mustikka") jäi 14-vuotiaana eläkkeelle kilpailuista Lontoon Olympia Horse Show:n virheettömäksi luonnehditun esityksen jälkeen. ""Haluan päästää hänet (hevosen) eläkkeelle hänen ollessaan huipulla koska hän ei ole minulle mitään velkaa"", sanoi Dujardin. Dujardin on tämän jälkeen testannut useita ratsuja Tokion 2020 olympialaisia silmälläpitäen.
Charlotte Dujardinin ratsatusura alkoi jo 2-vuotiaana. Rahoittaaksen lastensa ratsastusharrastusta hänen isoäitinsä ja vanhempansa hankkivat kehityskelpoisia poneja, joita perhe koulutti kunnes ne voitiin myydä voitolla. Perheellä oli myös muutamia esteratsuja. Grand Prix -luokan kouluhevosella hän pääsi ratsastamaan ensimmäisen kerran 14-vuotiaana. Dujardinin ensimmäinen oma Grand Prix tason kouluratsu hankittiin isoäidiltä saaduilla perintörahoilla. Hän hakeutui 16-vuotiaana brittiläisen kouluratsastaja Carl Hesterin talleille ja työskenteli siellä pitkään palkatta hevostenhoitajana. Hän hoiti ja koulutti myös talliin kuulunutta Valegroa. Hevonen oli ostettu edullisesti, noin 4 600 eurolla Hesterin tallille, koska hevonen ei ollut monien, jopa olympiatason kilpailutuomarin mielestä pystynyt näyttämään riittävää lahjakkuutta tai potentiaalia huippuhevoseksi. Yhdessä Dujerdinin kanssa Valegro teki kuitenkin sittemmin ratsastushistoriaa.
Dujerdinin elämästä on kirjoitettu ainakin yksi kirja, maaliskuussa 2018 julkaistu englanninkielinen "Charlotte Dujardin: The Girl on the Dancing Horse".
Pihlaja (laulaja)
Pihlaja (oikealta nimeltään Titta Pihlajamaa) on suomalainen tamperelais-helsinkiläinen 23-vuotias laulaja-lauluntekijä. Hän solmi levytyssopimuksen Sony Music Finlandin kanssa vuonna 2016.
X Persei
X Persei on suurimassainen röntgenkaksoistähti Perseuksen tähtikuviossa. Sen toinen komponentti on pulsari 4U 0352+30, jonka pyörähdysaika on noin 837 sekuntia, ja toinen on B0V-spektriluokan tähti. Ne ovat 0,7–1,3 kiloparsekin etäisyydellä Maasta.
Alexander Johansson
Alexander Johansson (s. 30. marraskuuta 1988 Värnamo, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SHL-joukkue Färjestad BK:ssa. Hän toimii joukkueen kapteenina. Johansson on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä, mutta hän osaa pelata myös keskellä. Johansson on tunnettu pelityyliltään varsin röyhkeästi pelaavana kahden suunnan hyökkääjänä.
Johansson on Gislaveds SK:n kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin IF Troja-Ljungbyyn. Johansson debytoi seuran miesten joukkueessa vain 17-vuotiaana Ruotsin kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla maan I-divisioonassa kaudella 2005–2006. Kauden 2007–2008 päätteeksi hän oli nostamassa Troja-Ljungbyä HockeyAllsvenskaniin. Kaudella 2009–2010 Johansson nousi joukkueen varakapteeniksi. Kaudeksi 2010–2011 hän siirtyi jatkamaan Allsvenskan-uraansa Rögle BK:hon. Johansson eteni joukkueen kanssa Kvalserieniin sekä keväällä 2011 että 2012, joista jälkimmäinen kevät päättyi sarjanousuun Elitserieniin.
Kaudeksi 2012–2013 Johansson siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Elitserien-joukkue Växjö Lakers HC:hen. Hän teki Elitserien-debyyttinsä runkosarjan avauskierroksella 15. syyskuuta 2012 Frölunda HC:tä vastaan. Johanssonin Elitserien-uran avausmaali syntyi hänen viidennessä ottelussaan 24. syyskuuta 2012 vieraissa Linköpings HC:tä vastaan. Kaikkiaan Johanssonin tulokaskausi toi 50 runkosarjaottelussa tehot 5+6=11. Hänen teholukemansa +3 oli Lakersin yli puolet kaudesta pelanneista paras Jonas Holøsin ohella. Kaudella 2013–2014 Johansson teki SHL:n (ent. Elitserien) runkosarjassa 17 tehopistettä. Pudotuspeleissä hän oli tehoilla 6+4=10 Lakersin paras pistemies ja Johansson jakoi joukkueen sisäisen maalipörssin voiton Robert Rosénin kanssa. Maaliskuussa 2014 hän teki Lakersin kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Johansson nousi kaudella 2014–2015 Lakersin varakapteeniksi. Hän voitti Mestarien liigassa joukkueen sisäisen tehotilaston lukemalla +5. Johansson kauden päätteeksi Ruotsin-mestaruuden. Kaudeksi 2016–2017 hän siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Färjestad BK:hon. Johansson nousi heti joukkueen varakapteeniksi ja teki SHL:n yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 15+17=32. Hän oli joukkueen toiseksi paras pistemies Johan Rynon jälkeen. Pudotuspeleissä Johansson oli tehoilla 3+3=6 Färjestadin paras pistemies Joel Eriksson Ekin kanssa. Elokuussa 2017 hänen sopimustaan joukkueen kanssa pidennettiin kolmella vuodella kevääseen 2021 saakka.
Kaudella 2017–2018 Johansson nousi Färjestadin kapteeniksi. Hänen runkosarjansa jäi loukkaantumisten vuoksi kuitenkin vain 28 ottelun mittaiseksi.
Johansson on pelannut Ruotsin A-maajoukkueessa kolme ottelua ilman tehopisteitä. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Sweden Hockey Gamesissa 9. helmikuuta 2017 Göteborgissa Tšekkiä vastaan. Johansson merkittiin heti Ruotsin ykkösketjun vasempaan laitaan Johan Rynon ja Andreas Thuressonin viereen. Hän sai ottelussa myös yhden kahden minuutin jäähyn poikittaisesta mailasta.
Johanssonin isä Mikael pelasi omalla urallaan kymmenen Elitserien-ottelua Västra Frölunda IF:ssä kaudella 1979–1980.
Sigrid (laulaja)
Sigrid Solbakk Raabe (s. 5. syyskuuta 1996), taiteilijanimeltään Sigrid, on norjalainen laulaja ja lauluntekijä. Vuonna 2017 hän saavutti kansainvälistä menestystä singlellään ”Don’t Kill My Vibe”. Tammikuussa 2018 hän voitti BBC Music Sound of 2018 -palkinnon.
Sigrid syntyi Ålesundissa, Norjassa. Hänen veljensä Tellef Raabe on muusikko, ja hänellä on myös sisko. 17-vuotiaana Sigridillä oli siskonsa kanssa yhtye, joka sai nimen Sala Says Mhyp hänen kuolleen kissansa Salan mukaan.
Sigrid aloitti uransa vuonna 2013 singlellä ”Sun”.
Vuonna 2016 Sigrid sai levytyssopimuksen Island Recordsilta. Single ”Don’t Kill My Vibe” julkaistiin vuonna 2017. Kappale oli mukana myös "" -videopelin soundtrackilla. Sigrid esiintyi Readingin festivaaleilla elokuussa 2017.
Vuonna 2018 Sigrid julistettiin BBC:n Sound of 2018 -voittajaksi.
Sigrid asuu Bergenissä.
Toronton satama
Toronton satama on luonnonsatama Ontariojärven pohjoisrannalla Donjoen suulla ja sen ympäristössä. Sen pohjoispuolella on Kanadan merkittävimpiin kuuluva Toronton miljoonakaupunki. Nykyään satama-alue käsittää koko Torontonlahden sisältäen sisemmän ("inner") ja ulomman ("outer") sataman, joiden välissä on Keating Channel. Vanha matala Ashbridge Bay on täytemaalla peitetty. Taloudellisesti Toronton satama on yksi maailman merkittävimmistä sisävesien kauppasatamista.
Toronton sataman laivaliikenne on nykyään ympärivuotista, mutta ennen toista maailmansotaa se toimi vain jäättömänä aikana huhtikuusta marraskuuhun. Liikenne on länteen hoidettu aiemmin maanteitse ja rautateitse, koska Eriejärven ja Ontariojärven välillä on Niagaran putous. Itäänpäin Atlantille on Ylä-Kanadan liikennettä hoidettu vesitse Saint Lawrencejokea myöten. Sijainti on antanut periaatteellisen edun Toronton satamalle verrattuna Twin Port -järjestelmälle eli Minnesotan Duluthin ja Wisconsinin Superiorin yhteissatamalle Huronjärven länsipuolella Yhdysvalloissa.
Kaye Scott
Kaye Scott (s. 2. kesäkuuta 1984 Sydney, Uusi Etelä-Wales) on australialainen nyrkkeilijä. Hän on kaksinkertainen arvokisamitalisti.
Scott aloitti nyrkkeilyn harrastamisen 21-vuotiaana. Naisten kilpanyrkkeily oli vielä tuohon aikaan kielletty Uuden Etelä-Walesin osavaltiossa. Kielto poistettiin vuonna 2009 ja Scott otteli tuolloin ensimmäisen ottelunsa. Hänen ensimmäinen valmentajansa oli Daniel Fleming. Myöhemmin häntä on valmentanut itsekin arvokisoihin nyrkkeilyurallaan osallistunut Jamie Pittman.
Scott on otellut useissa painoluokissa. Vuonna 2012 hän osallistui Qinhuangdaon MM-kilpailuihin 69-kiloisissa, vuonna 2014 Jejun MM-kilpailuihin sekä Glasgow’n Kansainyhteisön kisoihin 75-kiloisissa ja vuonna 2016 Astanan MM-kilpailuihin 81-kiloisissa. Hän voitti Astanassa MM-hopeaa. Vuonna 2017 hän palasi välisarjaan, 69-kiloisiin, ja voitti muun muassa Puolan Gliwicessä järjestetyn kansainvälisen Silesian Open -turnauksen. Vuonna 2018 Scott edusti maataan Gold Coastin Kansainyhteisön kisoissa ja voitti niissä pronssia voitettuaan puolivälierissä nigerialaisen Itunu Oriolan, mutta hävittyään välierissä walesilaiselle Rosie Ecclesille.
Scott on ammatiltaan personal trainer.
Maria Fernanda Amorim
Maria Fernanda Amorim (o.s. de Oliveira Ramos, s. 1934/1935) on portugalilainen perijätär ja miljardööri. Hän peri kolmen tyttärensä kanssa edesmenneen miehensä Américo Amorimin (1934–2017) varallisuuden. Tämän isoisä perusti vuonna 1870 Corticeira Amorim -korkkiteollisuusyhtiön, josta puolet Américo Amorim kuollessaan omisti. Arviolta noin 34 prosenttia maailman korkkitammimetsistä kasvaa Portugalissa ja maa tuottaa non 50 prosenttia maailmanlaajuisesta korkkituotannosta. Corticeira Amorim vastasi noin neljänneksestä maailman korkkituotannosta. Taloudelliselta arvoltaan merkittävämpi on noin 18 prosentin osuus portugalilaisesta öljy- ja kaasuyhtöstä Galp Energia, jonka hallitusta Amorimin vanhin tytär Paula johtaa. Lisäksi perhe peri merkittäviä omistuksia useissa yrityksissä (Banco Portugues de Investimento, 25 % vaatetusyritys Tom Ford Internationalista ja 37 % Banco Unicosta Mozambikissa). Maaliskuussa 2018 yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes arvioi Amorimin perheen varallisuudeksi 5,1 miljardia dollaria.
Amorim on Portugalin Grijossa asuva leski. Hänellä on kolme lasta.
Pauline Oliveros
Pauline Oliveros (30. toukokuuta 1932 Houston, Texas – 24. marraskuuta 2016 Kingston, New York) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Hänet tunnetaan kehittämästään uniikista meditatiivisesta ja improvisatorisesta lähestymistavastaan musiikkiin nimeltään "deep listening".
Oliveros opiskeli Houstonin yliopistossa 1950-luvun alussa ja siirtyi sitten San Francisco State Collegeen, josta hän sai kandidaatin arvon sävellyksessä vuonna 1957. Valmistuttuaan hän toimi itsenäisenä avantgardemusiikin esittäjänä ja säveltäjänä. Vuonna 1961 hän oli mukana perustamassa San Franciscon nauhamusiikkikeskusta, joka viisi vuotta myöhemmin siirtyi Oaklandin Mills Collegeen ja tuli tunnetuksi nimellä Center for Contemporary Music (Nykymusiikin keskus).
Oliveros opetti Kalifornian yliopistossa, San Diegossa vuosina 1967–81. Hänen sävellystyyliinsä alkoivat tässä vaiheessa vaikuttaa alkuperäisamerikkalaiset kulttuurit ja Kaukoidän uskonnot, erityisesti buddhalaisuus. Hänen sävellyksissään hyödynnettiin luonnollisia ääniä, kuten esittäjien hengitystä, ja improvisaation elementeistä tuli musiikissa keskeisiä. Vuonna 1981 Oliveros asettui New Yorkin Kingstoniin, jossa hän jatkoi työskentelemistään vapaana esittäjänä ja säveltäjänä. Vuonna 1985 hän perusti Pauline Oliveros -järjestön, josta vuonna 2005 tuli uudelta nimeltään Deep Listening -instituutti.
Oliveros sai säveltäjänä useita tilauksia, toimi eri yliopistojen nimikkosäveltäjänä ja esiintyi kansainvälisesti. Hän myös kirjoitti näkemyksistään musiikista useissa kirjoissa, joiden joukkoon lukeutuvat "The Roots of the Moment: Collected Writings 1980-1996" (1998) ja "Deep Listening: A Composer's Sound Practice" (2005). Oliveros sai useita palkintoja muun muassa John Simon Guggenheim Memorial Foundationilta, National Endowment for the Artsilta ja ASCAP:lta.
Julija Tsenova
Julija Tsenova (; 30. heinäkuuta 1948 Sofia, Bulgaria – 11. huhtikuuta 2010 Bulgaria) oli bulgarialainen säveltäjä. Hän valmistui vuonna 1974 Bulgarian valtion musiikkiakatemiasta, jossa hän oli opiskellut pääaineinaan sävellystä Pantšo Vladigerovin ja pianonsoittoa Bogomil Staršenovin johdolla. Hän osallistui myös Ton de Leewin sävellyskursseille 1980-luvun alkuvuosina Sofiassa ja Amsterdamissa, Alankomaissa. Hän soitti uransa aikana pianoa useissa Euroopan maissa ja toimi pianonsoiton professorina pop- ja jazzosastolla Valtion musiikkiakatemiassa.
Tsenovan teoksissa näkyy filosofian vaikutus; 1990-luvulta lähtien hänen teoksissaan oli itämaisen filosofian piirteitä. Hän hyödynsi useita nykyaikaisia sävellystekniikoita. Hänen tuotantoonsa kuuluu näyttämömusiikkia, sinfonista musiikkia, kamarimusiikkiteoksia, vokaalimusiikkia, pop- ja jazzkappaleita, nukketeatterituotantojen musiikkia sekä TV-sarjoihin sävellettyä materiaalia. Teoksia on esitetty muun muassa Itävallassa, Tšekissä, Ranskassa, Saksassa, Kreikassa, Unkarissa, Italiassa, Alankomaissa, Norjassa, Puolassa, Romaniassa, Venäjällä, Slovakiassa, Espanjassa, Australiassa, Kanadassa ja Intiassa.
Jørgen Brekke
Jørgen Brekke (s. 1968) on norjalainen kirjailija.
Brekke on koulutukseltaan opettaja. Hän on työskennellyt toimittajana ja henkilökohtaisena avustajana. Hänen esikoisteoksensa on rikosromaani "Armon piiri", joka on käännetty monille kielille. Hän sai teoksesta palkinnot Norlis debutantpris ja Maurits Hansen-prisen - Nytt Blod parhaasta norjalaisesta rikosesikoisesta.
Brekken teosten tapahtumaympäristö on Trondheim. Päähenkilö on trondheimilainen poliisi Odd Singsaker. Kahdessa ensimmäisessä romaanissa tapahtumat liikkuvat myös historiassa, mutta kolmas "Menneskets natur" tapahtuu vain nykyajassa. "Doktor Fredrikis kabinett" on 1700-luvulle sijoittuva rikosromaani. Teoksessa "Paradisplaneten" yhdistyvät historia, filosofia ja kirjallisuus, ja "Avgrunnsblikkissä" rikostutkija Singsaker saa tutkittavakseen uusia ja vanhoja asioita.
ISBN 978-951-0-38242-4 – WSOY: 2011. ISBN 978-951-0-38935-5 – WSOY, 2013 – (Tasku-Kniga.). ISBN 978-951-0-39607-0
ISBN 978-951-0-39521-9 – WSOY: 2013. ISBN 978-951-0-39791-6 – Johnny Kniga, 2014] (Tasku-Kniga.)
Helen Boatwright
Helen Boatwright (o.s. "Strassburger"; 17. marraskuuta 1916 Sheboygan, Wisconsin, Yhdysvallat – 1. joulukuuta 2010 Jamesville, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen taidemusiikin laulaja, äänialaltaan sopraano.
Boatwright aloitti opiskelun Anna Shram Irvingin johdolla ja opiskeli myöhemmin laulamista professori Marion Simsin johdolla Oberlin-musiikkikonservatoriossa Ohiossa. Hän sai musiikissa kandidaatin arvonsa vuonna 1939 ja maisterin arvonsa 1943.
Boatwrightista tuli ammattimainen oratoriolaulaja, mutta hän esiintyi myös oopperassa, tulkitsi 1900-luvun lauluohjelmistoa ja omisti aikaansa varhaiselle musiikille. Hänen uransa sopraanona kesti viisi vuosikymmentä. Hän lauloi muiden muassa Paul Hindemithin Collegium Musicumin, Alfred Mannin Cantata Singersin ja Johannes Somaryn Amor Artis Choralen kanssa. Hän teki useita levytyksiä; näiden joukossa ovat Charles Ivesin laulujen tulkintoja sisältävät julkaisut, joissa pianistina säestää John Kirkpatrick.
Boatwright opetti New Havenissa vuosina 1945–64, ja myöhemmin hän työskenteli muun muassa Syracusen yliopistossa ja Peabody-musiikkikonservatoriossa. Hän teki New Yorkin -debyyttinsä New Yorkin kaupungintalossa vuonna 1967.
Boatwrightin puoliso oli viulisti, kapellimestari, säveltäjä Howard Boatwright, jonka kanssa hän usein esiintyikin. Pariskunta avioitui 25. kesäkuuta 1943, ja aviomies kuoli vuonna 1999. Pariskunnalle syntyivät lapset Howard Leake, Alice Karth ja David Alexander Boatwright.
Holly Taylor
Holly Taylor (s. 31. lokakuuta 1997) on Kanadassa syntynyt yhdysvaltalainen näyttelijä ja tanssija. Hän aloitti uransa Broadway-tuotantossa "Billy Elliot" 11-vuotiaana Sharon Percyn roolissa ja jatkoi roolissa lähes kaksi vuotta. Hän on näytellyt Paige Jenningsiä FX:n tv-sarjassa "Americans".
Hän on myös näytellyt useissa tv-mainoksia.
Taylor syntyi Middletonissa, Nova Scotiassa, Kanadassa, 31. lokakuuta, 1997, vanhemmilleen Margaretille ja Markille . Hänellä on vanhempi veli nimeltään Philip. Sen jälkeen, kun hänen perheensä muutti New Jerseyyn vuoden 2000 alussa, hän alkoi käydä tanssitunneilla kolmevuotiaasta lähtien. Noin vuotta myöhemmin hän yllätti vanhempansa ilmoittamalla, että hän tulisi tanssimaan Broadwaylla, kun hän kasvaisi isoksi. Kun hän oli 11-vuotias, Taylor tanssi kahdeksana näytöksessä viikossa musikaalissa "Billy Elliot "Imperial Theatressa New Yorkissa.
Taylor kävi koulua yläasteella kotikaupungissaan New Jerseyssä niin paljon kuin Billy Elliotin aikataulu teki sen mahdolliseksi, ja piti hänen akateemista menestystään kiitettävällä tasiolla. Hänet kutsuttiinJohns Hopkinsin ohjelmaan lahjakkaille lapsille, ja seuraavana vuonna oli kutsuttu opiskelijoiden kansainväliseen vaihto-ohjelmaan lahjakkaille lapsille.
Hänen aikansa Billy Elliotissa kesti 22 kuukautta. Sen jälkeen hän alkoi suunnata yhä enemmän näyttelemiseen, vaikka hän oli niin ujo, että se oli vaikeaa aluksi. "Mutta sitten, mitä enemmän olen alkanut tehdä sitä, sitä enemmän tulin ulos kuorestani ja enemmän nautin siitä", hän sanoi.
Hän teki koe-esiitymisvideon vakoojatrilleri tv-sarjaan "Americans "Los Angelesissa ja suostui ohjelmaan tavattuaan sen tuottajat New Yorkissa.
Taylor on asunut Waynessa, New Jerseyssä siitä lähtien, kun hän oli kaksi vuotta vanha. Hän valmistui Wayne Hills High Schoolsta vuonna 2016.
Hän opiskelee Kean Universityssa Unionissa, New Jerseyssä.
Janis Taylor
Janice Kathleen "Janis" Taylor (o.s. "Schuster"; s. 10. maaliskuuta 1946 Westfield, New York) on yhdysvaltalaissyntyinen taidemusiikin laulaja, äänialaltaan mezzosopraano. Hän sai Kanadan kansalaisuuden vuonna 1972. Hän sai alkujaan pianistin ja klarinetistin koulutuksen, mutta häntä rohkaisi laulamisen pariin toinen musiikin opiskelija, Robert Taylor, josta sittemmin tuli hänen aviomiehensä ja managerinsa.
Muutettuaan Montrealiin vuonna 1967 aloitti laulun opiskelemisen Bernard Diamantin johdolla. Hän on myös suorittanut opintoja Lina Narduccin, Antonio Narduccin, Stevenson Barrettin, Gérard Souzayn ja Danielle Valinin kanssa. Hän debytoi resitalistina Montrealissa vuonna 1971. Orkesterin kanssa hän esiintyi ensimmäistä kertaa Kanadassa vuonna 1973, Yhdysvalloissa 1979 ja Euroopassa 1980. Pariisissa Tayloria kuultiin ensimmäistä kertaa vuonna 1986.
Uransa alkuvaiheissa Taylor keskittyi pikemminkin resitaali-, oratorio- ja orkesterimateriaaliin kuin oopperaan. Hänen ohjelmistoonsa ovat kuuluneet muiden muassa Messias-oratorio, Missa solemnis ja Verdin requiem. Erityisesti hän on suuntautunut Gustav Mahlerin tulkitsemiseen. Oopperan laulamisen Taylor aloitti vuonna 1975. Hän on tulkinnut oopperan puolella Harry Somersin, Pjotr Tšaikovskin, Dmitri Šostakovitšin, Arnold Schönbergin, Benjamin Brittenin, Richard Wagnerin, Wolfgang Amadeus Mozartin ja Jules Massenet'n rooleja. Vuonna 1980 Taylor otti pääasialliseksi asuinpaikakseen New Yorkin, vaikkakin hän piti myös Kanadan kansalaisuutensa.
Sherri Saum
Sherri M. Saum (s. 1. lokakuuta 1974) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Saum tunnetaan parhaiten roolistaan Lena Adamsina draamasarjassa "The Fosters" (2013-18). Hän on myös tunnettu hänen tv-rooleistaan Beggars and Choosers, "Asema 62" ja "Terapiassa", sekä rooleistaan saippuaoopperoissa "Sunset Beach", ja "One Life to Live".
Saum syntyi Dayton, Ohiossa saksalaiselle äidille ja afromerikkalaiselle isälle. Hän aloitti uransa "ModelSearch-America -tapahtumassa" lähellä hänen kotiaan Kettering, Ohiossa. Hänet löydettiin lukion aika mallintöihi, työskennellen lähinnä kesällä, kunnes hän muutti New Yorkiin työskentelemään täysipäiväisesti newyorkilaisen mallitoimiston Images Managementin kanssa. Saum kävi Ohion osavaltionyliopistoa, Columbuksessa, ja New Yorkin yliopistossa New Yorkissa.
Saum aloitti näyttelijän uransa NBC:n saippuaoopperassa, "Sunset Beach" , Vanessa Hartin roolissa koko sarjan ajan, vuodesta 1997 vuoteen 1999. Vuonna 1999 hän sai Daytime Emmy-palkinnon ehdokkuuden erinomaisesta suorituksesta nuorena naisnäyttelijänä draamasarjassa. Myöhemmin, vuonna 1999, Saum palkattiin pysyvästi Showtimen komedia-draamasarjaan "Beggars and Choosers" (1999-2000), ja vieraili myös sarjoissa "Girlfriends", ja "Siskoni on noita. "Alkaen 31. elokuuta 2001 16. syyskuuta, 2003 asti, Saum näytteli hänen toisessa roolissaan ABC:n saippuasarjoissa, tälläkertaa "One Life to Live -sarjassa" Keri Reynoldsina.
Vuodesta 2006 vuoteen 2007, Saum näytteli Natalien roolia FX :n draamasarjassa "Asema 62". Hän esiintyi myös Hallmark tv-elokuvassa "Relative Stranger" Cicely Tysonin ja Eriq La Sallen kanssa. Hän esiintyi myös indie-elokuvassa "Ten Stories Tall" Ally Sheedyn ja Josh Hamiltonin kanssa. Vuonna 2009 hän näytteli Bessin roolissa HBO: n draamasarja "Terapiassa toisella kaudella." Muutaman seuraavan vuoden aikana hän vieraili CW:n "Gossip Girlissä", CBS:n "Unforgettablessa," ABC:n "Body of Proof" ja "Kosto -"sarjoissa. Vuonna 2011, Saum sai päähenkilön roolin ABC:n draama pilottijaksoon "Grace" (kirjoittanut Krista Vernoff), yhdessä Abigail Spencerin ja Eric Robertsin kanssa, mutta sarjaa ei valittu tehtäväksi.
Vuonna 2012 Saum valittiin yhdessä Teri Polon kanssa päärooleihin Jennifer Lopezin tuottamaan draamasarjaan "Fosterit." Sarja sai ensi-iltansa 3. kesäkuuta 2013. Vuonna 2015, hän vieraili toisessa ABC-sarjassa, "How to Get Away with Murder".
19. toukokuuta, 2007, Saum meni naimisiin pitkäaikaisen poikaystävänsä ja entisen "One Life to Live" -kanssanäyttelijänsä Kamar de los Reyesin kanssa New Yorkissa. 3. joulukuuta, 2013, Saumin edustaja ilmoitti parin odottavan kaksosia. He saivat kaksospojat John Rubén ja Michael Luís tiistaina 13. toukokuuta 2014.
Marika Rökk
Marika Karoline Rökk (3. marraskuuta 1913 Kairo – 16. toukokuuta 2004 Baden bei Wien, Itävalta) oli unkarilainen tanssija, näyttelijä ja laulaja, joka sai paljon julkisuutta 1930- ja 1940-luvun Saksassa. Häntä pidettiin Saksan vastineena Ginger Rogersille.
Kairossa syntynyt ja Budapestissa kasvanut Marika Rökk pääsi jo 15-vuotiaana ammattimaiseksi viihdetanssijaksi "Hoffmann-Girls"-ryhmään. Vuonna 1933 hän esiintyi Budapestissä päätähtenä revyyssä "Stern in der Manage". Vuodesta 1934 hän kuului Saksassa UFA-elokuvayhtiön henkilöstöön. Hänen ensimmäinen UFA-elokuvaroolinsa oli filmissä "Leichte Kavallerie" (1935), joka teki hänestä elokuvatähden, joskin hän oli jo sitä ennen mukana muutamissa unkarilaisissa ja brittiläisissä komedioissa kuten Why "Kiss Me Sergeant" (1930) ja "Why Sailors Leave Home" (1930). Hänen tunntetuimpia elokuvaroolejaan ovat filmit "Hallo Janine!" (1939), "Unelmieni tyttö" ("Die Frau meiner Träume", 1944) ja "Kind der Donau" (1950). Vuonna 1940 Rökk avioitui elokuvaohjaaja Georg Jacobyn kanssa. Yhdessä he tekivät muun muassa elokuvat "Frauen sind doch bessere Diplomaten" (värifilmi, 1939-41) ja Kora Terry (1940). Hänen rooleihinsa sisältyi usein tanssi- ja laulunumeroita. Hänen tavallisena tanssiparinaan oli Johannes Heesters.
Hän on saanut Bambi-palkinnon vuosina 1948, 1968, 1987, 1990 ja 1998.
Jukka Arvassalo
Jukka Arvassalo on suomalainen radio- ja televisiotoimittaja, joka työskenteli Yleisradiossa vuodesta 1976 vuoteen 2015.
Arvassalo opiskeli journalistiikkaa Tampereen yliopiston radio- ja tv-linjalla ja aloitti Yle-uransa Lappeenrannan aluetoimituksesta 1970-luvun lopulla. Hän kuului tuolloin taistolaiseen Toimittajaliittoon. 1980-luvulla hän työskenteli Kouvolan-toimituksessa, kunnes siirtyi vuonna 1990 perustettuun Radiomafiaan. 1990-luvun lopulla Arvassalo oli toimittajana Yle TV1 -kanavan opetusohjelmissa, josta hän palasi radion asiaohjelmiin.
Hänen viimeisiä ohjelmiaan ennen eläkkeellä jääntiä olivat "Arvolataamo", "Syntymäpäiväsankareita" ja ”maailmanparannusohjelma” "Arvassalo ry".
USS Montgomery (C-9)
USS Montgomery (runkonumero C-9) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1891 vesille laskettu Montgomery-luokan panssarikansiristeilijä.
Alus tilattiin Columbia Iron Worksiltä Baltimoresta Marylandistä, missä köli laskettiin helmikuussa 1890. Alus laskettiin vesille 5. joulukuuta 1891 kumminaan neiti sophia Smith ja otettiin palvelukseen 21. kesäkuuta 1894 Norfolkin laivastontelakalla päällikkönään Charles W. Davis.
Alus liitettiin palvelukseen otettaessa Pohjois-Atlantin laivueeseen ja palveli Yhdysvaltain itärannikolla ja Karibianmerellä. Espanjan–Yhdysvaltain sodassa alus risteili huhtikuussa 1898 lähellä Kuubaa ja Haitia ja toukokuussa se liittyi Havannaa piirittävään laivastoon. Alus valtasi 5. toukokuuta kaksi alusta, "Lorenzon" ja "Frasquiton". Alus myös tulitti viikkoa myöhemmin espanjalaisten hallussa pitämiä linnakkeita.
Huhtikuussa 1899 alus siirrettiin Etelä-Atlantin laivueeseen, jolloin se operoi pitkin Etelä-Amerikan Atlantin puoleista rannikkoa ennen paluutaan Yhdysvaltoihin. Alus poistettiin palveluksesta 15. syyskuuta 1900 New Yorkissa.
Alus palautettiin palvelukseen 15. toukokuuta 1902, jolloin se liitettiin Pohjois-Atlantin laivueen Karibian-divisioonaan. Alus oli Länsi-Intian saaristossa, kunnes se poistettiin palveluksesta 15. syyskuuta 1904 Philadelphiassa.
Alus palautettiin palvelukseen 2. tammikuuta 1908, ja se operoi 5. laivastoalueella torpedoiden koealuksena. Vuosina 1914–1918 alus kuului Maryland Naval Militiaan. Alus nimettiin 14. maaliskuuta 1918 uudelleen "USS Annistoniksi" ja se liitettiin Yhdysvaltain laivaston partio-osaston 2. divisioonaan valvomaan merialuetta ja suojaamaan saattueita Atlantin rannikolla ja Karibianmerellä. Alus poistettiin palveluksesta 16. toukokuuta 1918 Charlestonissa Etelä-Carolinassa. Alus poistettiin 25. elokuuta 1919 alusluettelosta ja myytiin 14. marraskuuta.