Raamattu ja homoseksuaalisuus
Raamatussa on viittauksia seksuaalisiin tekoihin, joiden nykypäivänä katsotaan liittyvän homoseksuaaliseen ihmissuhteeseen. Niiden valossa kristikunta on perinteisesti tulkinnut Raamatun kirjoitusten tuomitsevan homoseksuaalisuuden kokonaisuudessaan syntinä. Homoseksuaaliset teot mainitaan suoraan synniksi erityisesti Vanhan testamentin Mooseksen kirjoissa sekä apostoli Paavalin kirjeissä. Perinteisellä tavalla Raamattua tulkitsevat ajattelevat myös joidenkin vertauskuvien viittaavan homoseksuaalisuuteen, toisaalta Raamatun tekstejä on peilattu myös siinä valossa, ettei homoseksuaalisuutta välttämättä ole tarpeen pitää kristillisen katsomuksen vastaisena.
Erilaiset tulkintatavat ovat kautta kristinuskon historian jakaneet kristikuntaa eri seurakuntiin, sillä kristinuskon perustana on Jeesuksen julistama evankeliumi, jonka dogman katsotaan olevan yksiselitteinen, vaikka Jeesuksen opetus olikin osin vertauskuvallista, toisaalta sisältäen myös viittauksia Vanhassa Testamentissa oleviin teksteihin, juutalaisten pyhiin kirjoituksiin. Kukin kristitty peilaa Raamatun sanomaa omiin motiiveihinsa, ja viime vuosikymmeninä yleinen asenneilmapiirin muutos länsimaisessa yhteiskunnassa onkin nostanut tarvetta tutkiskella Raamattua hienopiirteisemmin, mitä kysymykseen homoseksuaalisuuden syntisyydestä tulee.
Viime vuosikymmenien aikana on niin teologien kuin maallikoidenkin keskuudessa entistä enemmän alettu tutkiskelemaan vaihtoehtoisia tapoja tulkita homoseksuaalisuuteen suoraan ja välillisesti viittaavia raamatunkohtia. Siinä missä yksikään taho ei vastusta näkemystä, että Raamatussa selkeästi tuomitaan tietyt homoseksuaaliset teot, erimielisyydet koskevat sitä, tuomitseeko Raamattu homoseksuaalisuuden kokonaisuudessaan, vai käsittelevätkö kirjoitukset pelkästään homoseksuaalisuuteen liittyvää seksuaalista käyttäytymistä vaiko vain tekoja, joita voidaan pitää syntinä kyseisessä kulttuurikontekstissaan, mutta yleisellä tasolla itse ilmiötä ei.
Jotkut uskonnolliset tahot ovat sitä mieltä, että jos Jumala olisi hyväksynyt homoseksuaalisuuden, hän olisi ilmoittanut sen, eikä koskaan olisi esittänyt sitä tuomitsevassa valossa. Nämä tahot katsovat Raamatun johdonmukaisesti opettavan, että homoseksuaalisuus on kokonaisuudessaan synti. Tämä perustuu näkemykseen, että Raamatun kirjoittaneet henkilöt ovat kirjoittaneet sen siten, kuin Jumala on sen heille ilmoittanut ts. Raamattu ilmaisee Jumalan tahdon muuttumattomana ja pätevänä myös nykyaikaan sovellettuna. Kirjoituksia ei silloin tarvitse tulkita raamatullisen kielen tai kulttuurin valossa tai verrattuna muihin Raamatun kirjoituksiin. Tällöin ne voidaan lukea ja niitä voidaan soveltaa juuri sellaisinaan, kuin ne on Raamatussa esitetty. Kuula (2005) huomauttaa, ettei sitä lähtökohtaa, että Raamatussa puhutaan homoseksuaalisista teoista, voida jättää huomiotta taikka ilman raamattuteologisia perusteita johtaa kirjoituksia koskemaan homoseksuaalisuutta kokonaisuudessaan. Hän esittää myös, että varsinainen raamattuteologia tieteenalana vaatii eksegeettistä ja myös hermeneuttista työskentelyä, jolloin Raamatun kirjoituksista tehdyt johtopäätökset eivät kuvasta tutkijan omaa vakaumusta. 
Jotkut tutkijat ovat esittäneet, että Raamattua pitäisi tulkita historiallisena teoksena, ja se kuvastaa ennen kaikkea niitä tapoja ja normeja, sekä sitä käsitystä seksuaalisuudesta, mikä Raamatun kirjoittamisen aikaan vallitsi. Tätä tulkintamallia tukevaksi on esitetty se seikka, että Raamatusta voi löytää yli 100 orjuuden sallivaa tai aiheessa opastavaa jaetta ja aikoinaan näillä pyrittiinkin oikeuttamaan orjuus Jumalan säätämänä järjestelmänä sekä estämään orjuuden kieltävän lain toteutumista Yhdysvalloissa. Kaiken kaikkiaan Raamatusta löytyy seitsemän kohtaa, jotka viittaavat homoseksuaalisiin tekoihin suoraan. Viittauksia on sekä Uudessa että Vanhassa testamentissa, mutta Jeesuksesta tai hänen opetuksistaan kertovista teksteistä ei löydy selkeää homoseksuaalisten tekojen kieltoa. Jeesus kuitenkin selkeästi ylläpitää Vanhan testamentin lain, jossa määritellään suhtautuminen homoseksuaalisiin tekoihin (Matt.5:17-20).
Vanhassa testamentissa homoseksuaalisuuteen viitataan muutamia kertoja. Kuula (2005) esittää kolme Vanhan testamentin kirjoittamisen aikaan mahdollista homoseksuaalista käyttäytymismuotoa: seksuaalinen, kultillinen sekä häpäisytarkoituksessa tehty homoseksuaalinen teko. Kultillisella homoseksuaalisuudella tarkoitetaan sitä, mitä tiedetään tuon ajan sellaisista kulttuureista, joissa miespuoliset pyhäkköpalvelijat tarjosivat itseään toisille miehille. Useat raamattuteologit ovat sitä mieltä, että Vanhatestamentillisessa kulttuurissa homoseksuaalisen teon vastaanottaminen ja erityisesti homoseksuaalisen raiskauksen (anaaliyhdyntä) kohteeksi joutuminen oli häpeällistä ja nöyryyttävää ja vei mieheltä hänen kunniansa.
Ensimmäisen Mooseksen kirjan luvusta 19 löytyy kertomus siitä, kuinka Jumala hävitti Sodoman ja Gomorran kaupungit asukkaiden syntisyyden tähden. Kertomuksen yhteys homoseksuaalisuuteen juontaa juurensa siitä, että Sodoman kaupungin miehet kokoontuvat Lootin kodin eteen iltana ennen kaupungin tuhoa ja vaativat saada maata Lootin kotiinsa majoittamien kolmen miespuolisen enkelin kanssa. Aikaisemmin kirjoituksessa kerrotaan, että Jumala oli päättänyt tuhota Sodoman kaupungin jo ennen kuin enkelit olivat saapuneet kaupunkiin ja siis ennen kaupungin miesten hyökkäystä (1. Moos. 18:17-33). Samantapainen kertomus kaupungin miesten hyökkäyksestä kuvataan Tuomarien kirjassa 19:16-30.
Molemmissa kertomuksissa on kyse homoseksuaalisen raiskauksen uhkasta. Raamattuteologien keskuudessa on nykyisin yksimielisyys sen peruslähtökohdan suhteen, ehkä konservatiivisempia tulkintoja lukuun ottamatta, että kummassakaan kertomuksessa ei ole kyse homoseksuaalisuudesta sinänsä, vaan pyrkimyksestä opettaa vieraanvaraisuuteen sekä oikeudenmukaisuuteen suhteessa köyhiin ja muukalaisiin. Molemmissa kertomuksissa isäntä suojelee vierastaan häpäisyltä ja epäoikeudenmukaiselta raivolta. Teema on todennäköisesti peräisin jo Antiikin ajalta, sillä Kreikan jumalten Zeuksen ja Hermeksen kerrotaan usein esiintyneen ihmisinä saadakseen selville, ketkä heidän kannattajistaan olivat todella vieraanvaraisia. Vieraanvaraisuus oli Antiikin aikana huomattavasti arvostetumpi ominaisuus kuin nykyisin. Ajateltiin, että jumalat haluavat ihmisten olevan vieraanvaraisia. Raamatullisena aikana vieraanvaraisuuden arvostus on todennäköisesti ollut yhtä suuri, antoihan Jeesuskin monet opetuksistaan nimenomaan tarjotun aterian aikana. Molemmissa kertomuksissa isännän vierasta kohtaan osoittama suojelu menee niin pitkälle, että hän on valmis antamaan omat neitseelliset tyttärensä vihaiselle miesjoukolle sen vieraan sijaan, jolle on luvannut suojan kattonsa alta. Molemmissa kertomuksissa isäntä vetoaa väkijoukkoon sanomalla, että miehet/mies ovat hänen vieraitaan (1. Moos. 19:7-8, Tuom. 19:23-24). Aikansa kulttuuriseen kontekstiin tarinan näyttäisi liittävän myös se, että Sodoman kaupungin asukkaiden toiminta eroaa merkittävästi siitä vieraanvaraisuudesta, jota Aabraham osoittaa näille kolmelle vieraalle Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa 18:1-8. Kuula (2005) esittää, että kulttuurinen tausta huomioon ottaen joukkoraiskauksen tarkoituksena olisi ollut häpäistä kaupunkiin saapuneet miehet, eikä niinkään seksuaalinen halu.
Raamatusta ei ole löydettävissä suoria todisteita siitä, että Sodoman kaupungin asukkaiden synti olisi ollut homoseksuaalisuus, mutta Juudaksen kirjeen 1:7 sekä Hesekielin kirjan 16:49-50 on joskus katsottu viittaavan homoseksuaalisuuteen yhtenä Sodoman synneistä. Muualla Vanhassa Testamentissa, Toorassa sekä Nevi'imissä, Sodoman kaupungin tuhoa käytetään laajasti esimerkkinä Jumalan voimasta. Näitä viittauksia löytyy seuraavista kirjoista: Viides Mooseksen kirja 29, Jesajan kirja 1, 3 ja 13, Jeremian kirja 49 ja 50, Valitusvirret 4, Aamoksen kirja 4:11 sekä Sefanjan kirja 2:9. Toisaalla puhutaan Sodoman kaupungin synneistä, mutta ei määritellä tarkemmin, mistä synneistä on kyse (5. Moos. 32, Jer. 23:14, Valit. 4). Nimeltä Sodoman synneistä mainitaan Raamatussa sen sijaan aviorikos, valehtelu ja petos (Jer. 23:14), paatuneisuus (Matt. 11:20-23 "etteivät ne olleet tehneet parannusta" ), huoleton elämä (Luuk. 17:28), siveettömyys ja luonnonvastaiset himot (Juud. 1:7, ks. ) sekä riettaus (1. Piet. 2:7). Edellä mainitun riettaus -synnin alkuperäinen hepreankielinen sana "aselgeiais" on suomenkielisessä Raamatussa käännetty myös sanoiksi irstaus (Mark. 7:22, Ef. 4:19, 1. Piet. 4:3, 2. Piet. 2:18, Room. 13:13) sekä siveettömyys ja hillittömyys (2. Kor. 12:21). Juud. 1:4 käyttää jälleen sanaa riettaus.
Hesekielin kirja 16:49-50 antaa pisimmän selityksen Sodoman synneistä:
Jotkut teoreetikot ovat sitä mieltä, että Hesekielin kirjassa luetellut Sodoman synnit käsittäisivät myös homoseksuaalisuuden. Tämä perustuu kirjan englanninkieliseen versioon ja sanaan "abomination" (Ezekiel 16:49-50, New American Standard Bible ), josta suomenkielisessä Raamatussa on käytetty käännöstä "iljettävyys". Tämä yhteys sanan "abomation" ja homoseksuaalisuuden välillä on johdettu siitä, että samaa sanaa on käytetty myös Kolmannessa Mooseksen kirjassa 18:22 sekä 20:13 (ks. alla) englanninkielisen Raamatun KJV-käännöksessä. Sen sijaan NIV- ja NET -käännökset käyttävät Kolmannessa Mooseksen kirjassa sanaa "detestable". "Abomination" - termin taustalla ovat alkuperäisessä hepreankielisessä Raamatussa sanat "shiqquwts" ja "sheqets", jotka juontuvat sanasta "shâqats" taikka sanat תֹּועֵבָה, "tōʻēḇā" tai "to'e'va" (substantiivi) tai "ta'ev" (verbi). Kaikille näille sanoille on johdettu useampia merkityksiä ja niitä käytetään alkuperäisessä Raamatussa monessa yhteydessä. Sanaa "abomination" on myös käytetty kuvaamaan monenlaisia syntejä.
Kolmannen Mooseksen kirjan luvuissa 18 ja 20 annetaan käskyt:
Näitä jakeita on jo historiallisista ajoista pidetty sekä kristinuskossa että juutalaisuudessa selkeinä, kaikkia homoseksuaalisia tekoja koskevina kieltoina. Teologiselta kannalta merkittävänä on pidetty sitä, että kyse on Jumalan itsensä Moosekselle antamista käskyistä. Nykyisessä kristinuskoa koskevassa teologisessa tutkimuksessa on kiinnitetty huomiota siihen, että molemmat em. jakeista liittyvät ns. Mooseksen lakeihin, joiden tarkoituksena oli alun perin erottaa Israelin pyhä kansa kaikista pakanakansoista, etenkin egyptiläisistä, joita he olivat paenneet, sekä kanaanilaisista, joiden keskuudessa he nyt asuivat. Tämän vuoksi kristinuskoa ja juutalaisuutta koskevien tutkimushaarojen lähestymistavat Mooseksen kirjoihin ovat nykyisin usein erilaiset.
Mooseksen kirjoissa luetellut säännöt liittyvät siihen liittoon, jonka Jumala oli tehnyt Israelin kansan kanssa vapauttaessaan heidät egyptiläisten orjuudesta ja niillä on edelleen keskeinen merkitys juutalaisuudessa, jossa Mooseksen kirjat tunnetaan Toorana. Tämän Vanhan Liiton eli Lakiliiton merkkinä on ympärileikkaus. Edellä mainitut, homoseksuaalisia tekoja koskevat jakeet ovat osa säännöskokonaisuutta, joka kattaa Kolmannen Mooseksen kirjan jakeet 17-26, ja jotka joissain yhteyksissä tunnetaan puhtaus- ja pyhyyssäädöksinä. Niiden keskeinen sanoma on, että ihmisestä tulee epäpuhdas, jos hän koskettaa jotain epäpuhdasta. Epäpuhtauden lähteitä olivat tyypillisesti ruumiin eritteet, kuollut ruumis, epäpuhtaat eläimet tai väärin valmistettu ruoka. 
Puhtaussäädösten ja toisista kansoista erottumisen ohella miehen kanssa makaamiskieltoa on selitetty Israelin kansan luomisuskolla. Koska Jumala oli luonut ihmisen mieheksi ja naiseksi, heidän tuli olla seksuaalisessa kanssakäymisessä vain toistensa kanssa. Toisaalta naisten välisiä homoseksuaalisia tekoja ei kielletä. Kolmas selitysmalli nojaa historiallis-kulttuuriseen selitykseen, josta kirjoitetaan enemmän alla. Nykyisin myös juutalaisuudessa on käyty keskustelua Vanhan testamentin homoseksuaalisia tekoja koskevista kirjoituksista. Perinteinen linja pitäytyy siinä, että homoseksuaalisuus ei kuulu juutalaisuuteen, mutta sen rinnalle on syntynyt uudistusmielinen linja, joka haluaisi muuttaa tätä näkemystä.
Muun muassa professori Greg Carey on esittänyt, että raamatullisena aikana kulttuuri oli patriarkaalinen eivätkä avioliitot olleet nykyisen kaltaisia. Hän jatkaa, että kihlattu tai naimisissa oleva nainen oli miehensä omaisuutta, ja aviorikos oli rikos toista miestä, hänen omaisuuttaan, kohtaan. Avioliittoja ei myöskään yleensä solmittu romanttisen rakkauden takia. Oli myös tavallista, että vapaat aikuiset miehet olivat sukupuolisessa kanssakäymisessä niin vaimojensa, prostituoitujen kuin nais- ja miesorjienkin kanssa. Seksuaalinen kanssakäyminen samaa sukupuolta olevan henkilön kanssa oli lähes aina luonteeltaan alistavaa tai hyväksikäyttävää. Tässä artikkelissa on aiemmin viitattu Kuulaan (2005), joka on maininnut, että homoseksuaalisen teon kohteeksi joutuminen oli miehelle häpeällistä. Jotkut tutkijat ovatkin esittäneet, että kielto maata miehen kanssa, niin kuin naisen kanssa maataan, voisi tarkoittaa sitä, ettei mies saanut alistaa toista miestä siihen asemaan, joka naisella patriarkaalisessa kulttuurissa oli. Vanhan Lain tarkoituksena on esitetty olleen pyrkimys säilyttää israelilaisten miesten yhteisö harmonisena, jotta miehet eivät harrastaisi seksuaalista kanssakäymistä tavoitteenaan osoittaa tai saavuttaa sosiaalista tai poliittista dominanssia.
Monet teologit ovat olleet yhtä mieltä siitä, että kristinuskon kannalta on keskeistä, että Jeesuksen ristinkuoleman kautta syntyneen ns. Uuden Liiton katsotaan suurelta osin korvanneen ns. Vanhan liiton. Jotkut teologit ajattelevat Uuden liiton jopa kokonaan lopettaneen Vanhan Liiton. Tämä ajatus esiintyy jo toisella vuosisadalla alkaneessa gnostilaisessa markionilaisuudessa. Uusi Liitto poisti esimerkiksi tarpeen uhrata eläimiä, sillä tilalle on asetettu Jeesuksen kertakaikkinen uhri, joka sai aikaan syntien anteeksiantamuksen ja iankaikkisen lunastuksen. Myös ympärileikkauksesta luovuttiin, sillä Uudessa Liitossa Jumala on merkinnyt ihmisen kasteella sekä Pyhän Hengen sinetillä uskovan sydämessä. Puhtaus- ja pyhyyssäännöksistä luopumisen katsotaan niin ikään näytelleen keskeistä roolia kristinuskon erkaantuessa Vanhan testamentin juutalaisilta juuriltaan uusplatonisen Rooman keisarikunnan kirkoksi. Vanhan Lain tehtävä täyttyy sen osoittaessa, että ihminen on syntinen eli epätäydellinen, eikä pelkillä lain teoilla voi saavuttaa iankaikkista elämää vaan tarvittiin Jumalalta tuleva lunastus (Gal. 3:19-24, Room. 3:20). Vanha testamentti oli alkuseurakunnan Raamattu, jossa nähtiin Jumalan lupausten toteutuneen Kristuksessa. Kristittyjen oli siksi hyvä tuntea Vanha testamentti lakeineen, sillä se antaa esikuvan paremmasta (Hebrealaiskirje). Apostoli Paavalille "laki on kuitenkin pyhä ja käskysana pyhä, vanhurskas ja hyvä" (Room.7:12). Hän opetti Jeesuksen olevan lain loppu (kirjaimellisesti "saapuminen maaliin") niille, jotka uskovat Jeesukseen (Room.10:4). Jeesus ei kumonnut Vanhan testamentin lakia, vaan totesi sen olevan voimassa, kunnes taivas ja maa häviävät (Matt.5:17-20). Vanha testamentti ja Uusi testamentti ovat siis saman luoja Jumalan tahdon ilmauksia ihmiskunnan historian eri vaiheissa. Jeesus tiivisti lain käskyksi rakastaa Jumalaa yli kaiken ja lähimmäistä niin kuin itseään (Matt. 22:35-40).
Kuula (2005) esittää, että kristittyjen keskuudessa on käyty jo ensimmäisinä vuosisatoina kiistoja siitä, mitkä Vanhan testamentin säädökset koskevat kristittyjä. Puhtaussäädöksistä luovuttiin muuten, mutta makaamiskiellon katsottiin olevan voimassa. Hän lisää, etteivät puhtaussäädökset, Israelin kansan erottuminen muista kansoista tai mieskunnian säilyttäminen toimi kristillisen kannan määrittämisessä teologisina argumentteina. Kuitenkin hän toteaa, että Mooseksen kolmannen kirjan jakeet koskevat homoseksuaalista yhdyntää, eivätkä teologit ole päässeet yksimielisyyteen siitä, voidaanko näitä jakeita laajentaa käsittämään sitä, mitä homoseksuaalisuudella tarkoitetaan nykypäivänä. Hän katsoo, ettei Vanhan testamentin tarkastelu tuo asiaan lisävalaistusta. Luomiskertomuksesta, jota on usein käytetty argumenttina tässä yhteydessä, ei hänen mukaansa voi päätellä kuin sen, että Jumala loi miehen ja naisen, mikä tosiasia ei muutu, vaikka heidän seksuaalinen halunsa suuntautuisikin samaan sukupuoleen.
Uudessa testamentissa on ainakin kolme kirjaa, joissa viitataan homoseksuaalisiin tekoihin. Nämä ovat Kirje roomalaisille 1:26-27, Ensimmäinen kirje korinttilaisille 6:9-10 sekä Ensimmäinen kirje Timoteukselle 1:9-10. Myös Juudaksen kirjeen 1:7 on usein esitetty viittaavan homoseksuaalisuuteen. Sen sijaan yhdessäkään neljästä evankeliumista ei ole mainintoja homoseksuaalisuudesta, kuten ei myöskään Apostolien teoissa, Johanneksen ilmestyksessä tai muissa seitsemässätoista kirjeessä Suomenkielisessä Raamatussa ei käytetä sanaa homoseksuaalisuus, mutta sen sijaan Raamatun englanninkielisessä ESV- käännöksessä käytetään lausetta "men who practice homosexuality" (1 Corinthians 6:9-10). Termin taustalla ovat kreikankieliset sanat "arsenokoitēs" (ἀρσενοκοίτης), "malakos" (μαλακός), ja "porneia" (πορνεία) Vaikkakin nämä kreikankieliset sanat kiistatta viittaavat kahden miehen (ja mahdollisesti myös kahden naisen) väliseen seksuaaliseen kanssakäymiseen, jotkut teologit ovat sitä mieltä, että kokonaisuutena katsoen kirjoitusten tarkoituksena on kieltää ajalle tyypilliset nuoriin poikiin kohdistuvat seksuaaliset teot (pederastia eli poikien rakastaminen) sekä prostituutio ennemminkin kuin homoseksuaalisuus itsessään, mutta toiset teoreetikot puolestaan katsovat tekstien tarkoittavan homoseksuaalisuutta kokonaisuudessaan.
Uuden testamentin roomalaiskirjeen 1:26-27 kuuluu:
Tätä roomalaiskirjeen kohtaa on joskus kutsuttu tärkeimmäksi raamatulliseksi homoseksuaalisuuteen kantaa ottavaksi kirjoitukseksi. Se on myös ainoa kohta Raamatussa, jonka on katsottu viittaavaan naisten väliseen homoseksuaalisuuteen. Tämä kirjoitus on teologien keskuudessa nykyisin hyvin kiistelty sekä nykyaikaan soveltuvuutensa puolesta, että alkuperäisen tarkoituksensakin vuoksi, vaikka Laitinen (2006) toteaa sen olleen tulkintansa suhteen ongelmaton aina 50-70 -luvuille saakka.
Nykyisin osa tutkijoista tulkitsee yhä kirjoituksen tuomitsevan kaikenlaisen homoseksuaalisuuden, kun taas liberaalimmat eivät näe sen tuomitsevan homoseksuaalisuutta sen nykyisessä merkityksessä lainkaan. Kuula (2005) on sanonut Paavalin kirjeiden todistavan kristittyjen kiistoista suhteessa juutalaisten tapojen noudattamiseen.
Laitinen (2006) on tarkastellut Paavalin kirjeiden suhdetta homoseksuaalisuuteen. Hän käsittelee kolmea erilaista selitysteoriaa kirjeiden merkityksestä, joista ensimmäinen koskee selitysmallia, jonka mukaan kirjoitusten tarkoituksena on tuomita seksuaalisen suuntauksen vaihtaminen toiseksi, ei niinkään synnynnäistä homoseksuaalisuutta. Tämän teorian hän sanoo olevan jo suurilta osin hylätyn teologien keskuudessa ja toteaa itse sen olevan kestämätön. Toinen teoria koskee tulkintamallia, jossa Paavalin kirjoitusten on katsottu viittaavan alaikäisiin seksikumppaneihin. Myös tämän teorin hän hylkää mm. sillä perusteella, että historia tuntee myös aikuisten miesten välisiä homoseksuaalisia suhteita ja Paavali mainitsee myös naisten väliset homoseksuaaliset suhteet. Hän mainitsee myös lähestymistavan, jonka mukaan kristitty voisi elää homoseksuaalisuudessa, koska pelastus saadaan uskosta Kristukseen. Kuitenkin hän katsoo, ettei syntien anteeksi antaminen ole lupa synnin tekemiseen.
Toiset tutkijat ovat huomauttaneet, että tekstissä ei varsinaisesti viitata suoraan homoseksuaalisuuteen syntinä, vaan ennemminkin synnin palkkana: Jumala on jättänyt ihmiset kirjoituksessa mainittuun tilaan jonkin suuremman synnin takia. Jotkut tutkijat ovat pitäneet mahdollisena, että kirjoitus liittyy siihen, mitä apostoli Paavali on aiemmin kirjoittanut pakanallisten jumalien palvelusta, johon liittyi temppeleissä harjoitettua prostituutiota kastroitujen Cybelen pappien kanssa (1. Kun. 15:12, 2. Kun. 23:7). Tähän viittaisi myös se, että kirjeessä ennen mainittua kohtaa syytetään ihmisiä siitä, etteivät he ole kunnioittaneet Jumalaa, vaan vaihtaneet hänet katoavaisten kuviin, palvoneet ja kunnioittaneet luotua, eivätkä Luojaa (Room. 1:18-25). Laitinen (2006) tulkitsee, että rangaistuksena Jumalan hylkäämisestä ihminen on hylätty tahtonsa mukaisesti mielihalujensa valtaan, jossa hän häpäisee saastaisilla teoilla oman ruumiinsa ts. Jumala on sallinut ihmisten häpeällisten himojen kontrolloida heidän elämäänsä.
Paavalin ensimmäisessä kirjeessä korinttilaisille 6:9-10 kirjoitetaan:
Siinä, missä suomenkielinen Raamattu käyttää termiä "miesten kanssa makaavat miehet", alkuperäiset kreikankieliset termit ovat "arsenokoitēs" (ἀρσενοκοῖται, ), "malakos" (μαλακός) ja "porneia" (πορνεία). 
Varsinkin termi "arsenokoitēs" on ollut jo vuosisatojen ajan haasteellinen raamatuntutkijoille. Kreikankielinen ἄῤῥην / ἄρσην ["arrhēn / arsēn"] tarkoittaa miestä, ja sana κοίτην ["koitēn"] sänkyä seksuaalisuuteen viittaavana. Termi oli kuitenkin tuntematon kreikan kielessä ennen Paavalia, eikä sitä käytetä Raamatussakaan kuin kaksi kertaa, toisen kerran ensimmäisessä kirjeessä Timoteukselle 1:10, jonka 9-10 jakeiden suomenkielinen käännös kuuluu:
Suomenkielisessä Raamatussa käytetään myös tässä kohdassa termiä "miesten kanssa makaavat miehet". On mahdollista, että termi "arsenokoitēs" on joko juutalainen käännös kreikan kielestä, tai jopa Paavalin itsensä keksimä. Myöhemmässä kristillisessä kirjallisuudessa termiä käyttää Pyhä Johannes Paastoaja 600-luvulla käsitellessään seksuaalisia syntejä. Hän käyttää sanaa "arsenokoitia", joka voi tarkoittaa passiivista vastaanottamista tai aktiivista tekoa, ja toteaa, että "monet miehet harjoittavat "arsenokoitia"- syntiä jopa vaimojensa kanssa". Tässä yhteydessä termi siis ei ilmeisesti tarkoita miesten välistä seksuaalista kanssakäymistä vaan luultavimmin anaaliyhdyntää yleisesti. Laitinen (2005) suomentaa termin tarkoitukseksi "miesmakaajat".
Joidenkin teologien mielestä termi siis tarkoittaa homoseksuaalisuutta itsessään, mutta toiset tulkitsevat sen tarkoittavan nuoriin poikiin tai prostituoituihin kohdistuvia homoseksuaalisia tekoja. On myös esitetty, että termi sisältäisi myös naisten väliset homoseksuaaliset teot.
Termi "malakos" juontanee juurensa sanoista "pehmeä" tai "ylellinen", ja myös sen suhteen kiistellään siitä, viittaako se yleisesti homoseksuaalisuuteen vai prostituoituihin taikka alaikäisiin kohdistuviin homoseksuaalisiin tekoihin. Termi "porneia" on tunnettu myös Islaminuskossa. Kristinuskossa se on tavallisimmin käännetty tarkoittamaan haureutta tai huoruutta, nykyisin yleensä moraalittomuutta, mutta senkin merkityksestä kiistellään.
Alkuperäiset termit ovat siis edelleen teologien kesken kiisteltyjä, vaikkakin suomenkielisen Raamatun perusteella tekstit näyttäisivätkin tuomitsevan homoseksuaalisuuden kokonaisuudessaan.
Juudaksen kirjeessä 1:7 kirjoitetaan:
Tässäkin raamatunkohdassa alkuperäisen termin merkityksestä on kiistelty. Siinä missä suomenkielinen Raamattu käyttää termiä "luonnonvastaiset himot", käyttää englanninkielinen Raamatun KJV - käännös termiä "going after strange flesh". Alkuperäiset kreikankieliset sanat, jotka on siis käännetty suomeksi "luonnonvastaiset himot" ja englanniksi "strange flesh", ovat "sarkos heteras". "Heteras" tarkoittaa yleensä "toista", kun taas sanan "sarkos" merkitys kääntyy englanniksi sanaksi "flesh", joka voi viitata fyysiseen ruumiiseen tai ihmisluontoon. Kuitenkin jotkut Raamatun tutkijat pitävät viittausta vieraaseen lihaan nimenomaan seksuaalisena haluna enkeleitä kohtaan, mutta tämäkin termi on debatin alainen. Sodoman ja Gomorran kertomusta on käsitelty tässä artikkelissa.
Sekä Matteuksen evankeliumissa 8:5-13 että Luukkaan evankeliumissa 7:1-10 kerrotaan tarina siitä, kuinka Jeesus pelasti Kapernaumin sadanpäällikön palvelijan. Luukkaan evankeliumin 7:2 kuuluu:
Tässä Luukkaan evankeliumin kohdassa termi, joka on käännetty suomeksi sanaksi "palvelija" on kreikankielinen "doulos". Muissa yhteyksistä sairaasta henkilöstä käytetään sanaa "pais", joka voidaan kääntää monella tavalla. Siitä on käytetty suomenkielisessä Raamatussa käytetty käännöstä "poika" (Matt. 2:16, Luuk. 2:43, englanninkielisessä versioissa käytetään näissä sanaa "child", Joh. 4:51), "tyttö" (Luuk. 8:51-54) sekä "palvelija" (Luuk. 15:26, Apt. 4:25, Apt. 3:13, Apt. 3.26, Apt. 4:27, Apt. 4:30, huomionarvoista on, että englanninkielisessä käännöksessä neljässä viimeiseksi mainitussa kohdassa ei voida päätellä, tarkoitetaanko poikaa vai palvelijaa). Kuitenkin sanaa "pais" on kreikan kielessä käytetty kuvaamaan myös "poikaa" seksuaalisessa merkityksessä (engl. "boy"), siis miespuolista rakastajaa. Sen tähden on esitetty, että Jeesus parantaessaan Kapernaumin sadanpäällikön "palvelijan" hyväksyi, taikka ei ainakaan tuominnut homoseksuaalisuutta. Kuitenkin toiset teologit ovat kiistäneet tällaisen väitteen ja pitäytyvät tulkinnassa, jonka mukaan kyseessä oli tavanomainen palvelija. Toisaalta termi, joka suomenkielisessä Raamatussa on käännetty "suuressa arvossa" on kreikaksi "entimos" (ἔντιμος) ja viittaa yksinomaan arvostukseen ilman viitteitä seksuaalisuudesta.
Matteuksen evankeliumissa 19:12 Jeesus puhuu avioliitosta ja sanoo suomenkielisen Raamatun mukaan:
Tämä kohta Jeesuksen puheissa viittaa alun alkaen eunukeihin. Ainakin useimmat englanninkieliset raamatunkäännökset käyttävätkin edelleen termiä eunukki. Näistä versioista voi päätellä Jeesuksen tarkoittaneen, että on olemassa miehiä, jotka ovat syntyneet eunukkeina, sekä niitä, jotka ihminen on tehnyt sellaisiksi (tämän uskotaan viittaavan kastroituihin orjiin, joita Raamatun kirjoittamisen aikaan käytettiin naispuolisten henkilöiden palvelijoina) sekä niitä, jotka ovat päättäneet elää naimattomuudessa palvellakseen Jumalaa. Siitä, mitä tarkoittavat ne miehet, jotka syntymästään saakka ovat eunukkeja, on jälleen käyty paljon keskustelua. Osa tieteilijöistä on sitä mieltä, että tällä tarkoitettaisiin syntymästään homoseksuaaleja. Toisten mukaan kyse on ennemminkin syntyään fyysiseltä tai psyykkiseltä kehitykseltään poikkeavista miehistä. Myös Martti Luther tunnustaa nämä kolme ryhmää miehiä, joiden ei tarvitse avioitua naisen kanssa, mutta ei tarkenna määritelmiä. Muilla miehillä hän sen sijaan ei näe muuta mahdollisuutta kuin avioliiton, vieläpä siinä tarkoituksessa, josta Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa puhutaan: lisääntykää ja täyttäkää maa.
Toisen Samuelin kirjan 1:26 kuuluu:
Osa Raamatun tulkitsijoista on ajatellut tämän Daavidin ja Joonatanin suhteen olleen luonteeltaan homoseksuaalinen, mutta perinteisempi linja tulkitsee kyseessä olleen ennemminkin syvä ystävyys. Samanlaisia teorioita homoseksuaalisesta suhteesta on esitetty sekä puolesta että vastaan niin Vanhan Testamentin Ruutin kirjassa kuvatusta Ruutin ja Noomin suhteesta, kuin myös viittauksesta Danielin kirjan kohdassa 1:9, jossa Danielin kerrotaan päässeen ylieunukin suosioon.