Djatlovin solan onnettomuus
Djatlovin solan onnettomuus oli yhdeksän henkilön retkikunnan kuolemaan johtanut onnettomuus Pohjois-Uralilla 2. helmikuuta vuonna 1959. Se tapahtui Otorten-vuoren (mansin kielellä: ""Älä mene sinne"") itäpuolella, jota kutsutaan nimellä Holat-Sjahl; nimi on myös mansin kieltä ja tarkoittaa "Kuollutta vuorta", sillä siellä ei ole mitään metsästettävää. Sola, jossa onnettomuus tapahtui, on myöhemmin nimetty "Djatlovin solaksi" siellä menehtyneen vaellusryhmän johtajan, Igor Djatlovin mukaan.
Tapauksessa retkikunta repi teltan auki sisältäpäin puukolla ja juoksi ilman kenkiä kilometrien päähän jäätyen sinne kuoliaaksi. Erikoista tapauksessa on se, ettei ole keksitty mitään syytä, miksi retkikunta olisi juossut niin kauas ja siihen suuntaan teltalta. Äkillinen poistuminen ja pakeneminen olisi voinut mahdollinen esimerkiksi lumivyöryn ääneksi luullun metelin takia, mutta tällöin erikoista olisi se, että joukko pakeni alas rinnettä pitkin eikä sivulle, pois lumivyöryn tieltä, kuten kokeneet retkeilijät tekisivät. Ulkopuolinen hyökkääjä voisi olla toinen syy, mutta ainakin viranomaisten väitteiden mukaan paikalla ei ollut ulkopuolisten jalanjälkiä lumessa.
Silminnäkijöiden puuttuminen ja tapauksen myöhempi tutkimus on herättänyt paljon kysymyksiä. Ensimmäiset tutkimustulokset viittasivat vaellusryhmän repineen telttansa auki sisäpuolelta ja paenneen paljain jaloin lumihankeen. Ruumiissa ei ollut ulkoisen väkivallan merkkejä, mutta kahdella uhrilla oli kallonmurtumia, kahdella kylkiluunmurtumia ja yhdeltä puuttui kieli. Myöhempien lähteiden mukaan neljän uhrin vaatteissa oli korkeita säteilypitoisuuksia, mutta tästä ei ole mainintaa alkuperäisissä dokumenteissa. Neuvostotutkijoiden johtopäätös oli vain, että "tuntematon pakottava luonnonvoima" oli aiheuttanut kuolemat. Alue suljettiin kolmeksi vuodeksi tapauksen jälkeen. Tapahtumien kulku on jäänyt epäselväksi, koska henkiinjääneitä ei ole.
Igor Djatlovin johtaman retkikunnan tavoitteena oli suorittaa hiihtovaellus Pohjois-Uralilla Sverdlovskin alueella lähellä Komin tasavallan rajaa. Ryhmään kuului kahdeksan miestä ja kaksi naista, useimmat Uralin polyteknisen instituutin opiskelijoita:
Retkikunnan määränpäänä oli 10 kilometriä onnettomuuspaikalta pohjoiseen sijaitseva Otorten-vuori. Reitti oli luokiteltu vaikeusasteeltaan "Kategoria III":een, kaikkein vaikeimmaksi. Kaikki ryhmän jäsenet olivat kokeneita pitkänmatkanhiihtäjiä ja vuoristossa liikkujia.
Ryhmä saapui junalla Ivdeliin 25. tammikuuta ja jatkoi kuorma-autolla Vižaihin, joka oli viimeinen asutettu kylä niin pohjoisessa. Sieltä he aloittivat matkansa Otortenia kohti 27. tammikuuta. Seuraavana päivänä Juri Judin kääntyi takaisin sairastumisen vuoksi. Yhdeksän muuta osallistujaa jatkoi retkeä.
Viimeiseltä leiripaikalta löytyneet kamerat ja päiväkirjat kertovat ryhmän matkasta onnettomuutta edeltäneeseen päivään asti. 31. tammikuuta ryhmä saapui ylänköalueen reunalle ja alkoi valmistautua nousuun. He jättivät ruokaa ja varusteita metsäiseen laaksoon paluumatkaa varten. Seuraavana päivänä (1. helmikuuta) alkoi vaellus solan läpi. Suunnitelmana oli ilmeisesti leiriytyä yöksi solan toiselle puolelle, mutta huonon sään ja heikon näkyvyyden vuoksi he eksyivät ja ajautuivat länteen kohti Holat-Sjahlin huippua. Huomattuaan erehdyksensä ryhmä päätti pysähtyä ja leiriytyä vuoren rinteelle.
Djatlov oli etukäteen sopinut lähettävänsä sähkösanoman urheiluseuralleen heti, kun ryhmä palaa takaisin Vižaihin. Tämän olisi pitänyt tapahtua viimeistään 12. helmikuuta, mutta asiaan ei heti reagoitu, kun päivämäärä koitti eikä viestiä kuulunut. Muutaman päivän viivästykset olivat yleisiä hiihtovaelluksilla. Ensimmäinen vapaaehtoinen opiskelijoiden ja opettajien muodostama pelastuspartio lähti matkalle 20. helmikuuta huolestuneiden omaisten vaatimuksesta. Myöhemmin myös poliisi ja armeija osallistuivat etsintöihin helikopterein ja lentokonein.
26. helmikuuta etsijät löysivät hylätyn leirin vuoren rinteeltä. Teltta oli vaurioitunut pahoin ja jäljet lumihangessa johtivat kohti läheistä metsikköä (solan toisella puolella 1,5 km koilliseen), mutta 500 metrin päässä jäljet peittyivät lumeen. Metsän reunasta suuren männyn alta löytyi nuotion jälkiä ja kaksi vainajaa (Krivoništšenko ja Dorošenko) alusvaatteisillaan ilman jalkineita. Männyn ja leirin väliltä etsijät löysivät kolme ruumista (Djatlov, Slobodin ja Kolmogorova), joiden asennoista päätellen he olivat yrittäneet palata takaisin leiriin. Heidät löydettiin toisistaan erillään 300:n, 480:n ja 630:n metrin päässä männystä.
Muiden retkikunnan jäsenten etsintä kesti yli kaksi kuukautta. Heidät löydettiin 4. toukokuuta neljän metrin syvyydestä lumihangesta kauempana metsässä olleesta rotkosta.
Onnettomuustutkinta aloitettiin heti ensimmäisten ruumiiden löydyttyä. Viidellä vainajalla ei ollut kuolemaan johtaneita vammoja, joten kuolinsyyksi määriteltiin hypotermia. Yhdellä uhrilla oli pieni kallonmurtuma, mutta se ei ollut hengenvaarallinen.
Toukokuussa löytyneiden neljän ruumiin tutkinta muutti kokonaiskuvan. Kolmella oli kuolettavia vammoja: Thibeaux-Brignollella oli paha kallonmurtuma ja Dubininalla ja Zolotarjovilla oli murtumia rintakehän alueella. Vammojen laatu oli erään asiantuntijan mukaan pahoissa auto-onnettomuuksissa aiheutuvien luunmurtumien luokkaa. Ruumiissa ei ollut ulkoisia haavoja, eli vaikutti siltä, kuin vammat olisivat syntyneet kovan paineen seurauksena. Yhdeltä naiselta puuttui kieli. Alkuvaiheessa pidettiin mahdollisena, että paikallinen alkuperäiskansa mansit olisivat voineet murhata hiihtäjät, mutta tutkinnassa paljastuneet seikat sulkivat tämän vaihtoehdon pois. Alueella ei ollut muita kuin hiihtäjien itsensä jalanjälkiä, eikä merkkejä väkivallasta näkynyt.
Todisteiden mukaan ryhmä oli hylännyt leirinsä yöllä, kun he olivat jo nukkumassa. Vaikka pakkanen oli kova (-30 °C:n paikkeilla) ja myrskysi, heillä ei ollut paljon vaatteita yllään. Joillain oli vain yksi kenkä, toisilla ei ollut kenkiä ollenkaan tai oli vain pelkät sukat. Joillain oli yllään riekaleita toisten kuolleiden vaatteista. Ne oli ilmeisesti revitty siinä vaiheessa kun osa uhreista oli jo kuollut. Hypotermiatapauksissa ns. "paradoksaalinen riisuutuminen" on melko yleistä. Sitä esiintyy vakavissa ja keskivaikeissa tapauksissa, joissa potilaista tulee sekavia ja arvaamattomia. He saattavat riisua vaatteitaan, mikä puolestaan johtaa yhä suurempaan lämmönhukkaan.
Tutkimusraporttien julkisiin osiin perustuvien lehtitietojen mukaan:
Lopputulemana oli, että kuolemat aiheutti ""tuntematon pakottava luonnonvoima"". Tutkimukset lopetettiin virallisesti toukokuussa 1959, "koska syyllistä ei ollut". Asiakirjat vietiin salaiseen arkistoon, ja niiden valokopiot tulivat julki vasta 1990-luvulla, mutta osa papereista oli kadonnut.
Joidenkin tutkijoiden mukaan viranomaiset eivät huomanneet tai sivuuttivat tahallaan seuraavia faktoja:
Viime aikoina on viitattu myös lumivyöryn mahdollisuuteen, mitä pidetään kuitenkin epätodennäköisenä. Ryhmä koostui kokeneista vaeltajista, ja he eivät olisi voineet pelästyä näin voimakkaasti lumivyöryn aiheuttamaa jyrinää. Siksi toiseksi, teltat tai osa uhreista eivät olleet hautautuneet lumeen. Rinne oli myös liian loiva että sillä olisi voinut sattua lumivyöry.
Lisäksi telttaa ei ollut pystytetty asianmukaisesti, joka oli epäilyttävää, koska retkikunta osasi pystyttää teltan. Teltasta löytyi myös tarkasta varusteluettelosta poiketen retkikunnalle kuulumattomia esineitä: suksisauva ja kiinalainen taskulamppu. On myös esitetty teoria jonka mukaan telttaa ja ruumiita olisi siirretty retkikunnan kuoleman jälkeen.
Monille tapauksen erikoisille yksityiskohdille on syitä, jotka hälventävät onnettomuuteen liitettyjä mielikuvituksellisia teorioita. Tällaisiksi syiksi on esitetty mm.:Jekaterinburgissa toimii Uralin teknisen valtionyliopiston avustuksella Djatlovin säätiö, jonka tavoitteena on saada viranomaiset aloittamaan onnettomuuden tutkinta uudelleen. Lisäksi säätiö ylläpitää Djatlovin museota.
Elokuvaohjaaja Renny Harlin teki aiheesta kuvitteellisen elokuvan "Devil's Pass", joka tuli ensi-iltaan 2013.