Suriname
Surinamen tasavalta eli Suriname (joskus myös "Surinam") on valtio Etelä-Amerikassa. Sen rajanaapurit ovat Guyana lännessä, Brasilia etelässä ja Ranskan Guayana idässä. Maan pohjoispuolella on Atlantin valtameri. Maan pinta-ala on noin 160 000 neliökilometriä ja asukasluku noin 570 000. Se on sekä pinta-alaltaan että asukasluvultaan pienin Etelä-Amerikan manneralueen itsenäisistä valtioista. Asukkaista yli puolet on aasialaista alkuperää, lähinnä intialaisia ja jaavalaisia. Virallinen kieli on siirtomaa-ajan hollanti, mutta yleisimmin puhutaan paikallista kreolikieltä.
Valtion nimi on peräisin surinen-heimosta.
Suriname on Etelä-Amerikan manneralueen pienin itsenäinen valtio. Se sijaitsee Guyanan tasangolla, ja sen korkein kohta on Julianatop (1 230 metriä merenpinnasta). Suurin osa väestöstä asuu pohjoisella, viljellyllä alueella. Eteläinen osa on harvaan asuttua trooppista sademetsää, joka muodostaa Sipaliwinin piirin. Maan läpi virtaa 480 kilometriä pitkäSurinamejoki. Muita merkittäviä jokia ovat Corantijn, Coppename ja Marowijne.
Suriname sijaitsee päiväntasaajan lähellä, ja sen ilmasto on trooppinen eikä suuria lämpötilavaihteluja ole. Paramariboa ympäröivällä alankoalueella päivän ylin lämpötila on 29–33 astetta, yön alin 22–23 astetta. Vuodessa on kaksi sadekautta, joulukuusta helmikuun alkuun ja huhtikuun lopusta elokuun puoliväliin.
Maan koillisosassa sijaitsee Brokopondon tekojärvi eli W.J. van Blommesteinmeer, suuri tekojärvi, joka tehtiin Brokopondo-projektissa rakennetun padon avulla vuonna 1964. Pato rakennettiin tuottamaan sähköä bauksiittikaivoksille (75 % sähköntuotannosta) sekä kansalliseen kulutukseen. Se tuottaa noin puolet maan energiantarpeesta.
Surinamessa on kaksi Unescon maailmanperintöluettelon kohdetta: Paramaribon historiallinen keskikaupunki ja Keski-Surinamen luontoreservaatti. Luontoreservaatissa elävät jaguaari, jättiläisvyötiäinen, jättiläissaukko, tapiiri, laiskiaiset ja kahdeksan eri apinalajia.
Surinamen Sipaliwinin alueelta on löytynyt kivikautisia aseita, joista on päätelty, että alueella eli metsästäjä-keräilijäkansoja mammutteja metsästämässä noin 10 000 vuotta sitten. Rannikon ja Karibian saarten asukkaat kävivät kauppaa ja muuttivat alueelta toiselle. Noin tuhat vuotta sitten Amazonian alueen sademetsien arawak-intiaanit asettuivat Surinamen alueelle. Heidän jälkeensä tulivat karibit samalta suunnalta. Surinenit väistyivät arawakien ja karibien tieltä, ja heidän kulttuurinsa katosi suunnilleen 1400-luvulla.
Espanjalaiset asettuivat Guyanan alueelle vuodesta 1593 alkaen, hollantilaiset vuonna 1616 ja britit 1630. Arawakit ja karibit hyökkäilivät eurooppalaisia vastaan, mutta eurooppalaisten tehokkaampien aseiden ja uusien tartuntatautien takia intiaaniasutus hiipui rannikolta. Syvemmälle sademetsään, missä eurooppalaiset liikkuivat vain satunnaisesti riistan, kullan ja juomaveden haussa, jäi edelleen intiaaneja.
Myöhemmin Alankomaat sai Surinamen haltuunsa Bredan sopimuksella vuonna 1667, mikä päätti toisen Englannin–Hollannin sodan. Siirtomaa-aikana se tunnettiin myös nimellä Alankomaiden Guyana. Hollantilaiset toivat Afrikasta orjia sokeriplantaasien työvoimaksi. Karanneet orjat perustivat jokien varsille omia kyliään, ja heidän jälkeläisiään alettiin kutsua marooneiksi (espanjan sanasta "cimarrón", ’karkuri’). Orjuus lakkautettiin vuonna 1863, mutta orjat vapautettiin vasta kymmenen vuoden kuluttua.
Orjuuden lakkauttamisen jälkeen plantaaseilla oli työvoimapula, ja maahan tuotiin aasialaisia maatyöläisiä. Koska heille piti maksaa palkkaa, plantaasien kannattavuus alkoi laskea, ja 1900-luvun puolella monia niistä hylättiin tai pilkottiin pienviljelmiksi. Sokerin, kahvin ja kaakaon sijasta näillä pienviljelmillä kasvatettiin banaania, sitrushedelmiä ja riisiä. Myös puutavaraa alettiin viedä ulkomaille.
Bauksiitin kaivaminen alkoi vuonna 1918, ja pian ensimmäinen maailmansota lisäsi alumiinin kysyntää rajusti. 1930-luvun aikana alumiiniteollisuus oli pulassa, mutta toisen maailmansodan aikana alumiinia myytiin Yhdysvaltoihin.
Suriname sai itsehallinnon vuonna 1954, ja 25. marraskuuta 1975 sille myönnettiin itsenäisyys. Tuolloin noin kolmannes väestöstä muutti Alankomaihin.
Suriname oli demokratia itsenäistymisensä jälkeiset vuodet. Ensimmäiseksi pääministeriksi tuli Henck Arron, joka sai jatkokauden 1977. 25. helmikuuta 1980 16 aliupseerin ryhmä syöksi vallasta tehottomuudesta ja väärinkäytöksistä syytetyn hallituksen ja lakkautti perustuslain. Maassa oli siviilipresidentti, mutta sen todellinen johtaja oli Dési Bouterse.
Vuoden 1982 aikana paineet siviilivaltaan siirtymiseksi kasvoivat. Joulukuussa 1982 armeija pidätti ja surmasi 15 oppositiojohtajaa. Murhien jälkeen Alankomaat ja Yhdysvallat lakkauttivat taloudellisen ja sotilaallisen yhteistyön maan kanssa. Taloudessa seurasi alamäki Alankomaiden lopetettua talousapunsa. Vuosina 1984–1987 maassa oli siviilien johtamia hallituksia. Heinäkuussa 1986 alkoi myös entisen sotilaan Ronnie Brunswijkin johtama maroon-kapina, jonka vastineeksi armeija tuhosi kyliä ja tappoi epäiltyjä Brunswijkin tukijoita. Viimein vuonna 1987 armeija suostui uuteen perustuslakiin ja vapaisiin vaaleihin. Vuonna 1989 hallitus solmi rauhan Brunswijkin kanssa, mutta Bouterse ja muut sotilasjohtajat estivät sen toimeenpanon.
Jouluaattona 1990 sotilaat pakottivat siviilipresidentin ja varapresidentin eroamaan, ja tämän jälkeen parlamentti hyväksyi hätäisesti tilalle määrätyt henkilöt. Amerikan valtioiden järjestön ja ulkovaltojen painostuksen vuoksi toukokuussa 1991 järjestettiin uudet vaalit. Kreolitaustaisen kansallispuolueen (NPS) Ronald Venetiaan valittiin syyskuussa presidentiksi. Venetiaanin hallinto sai aikaan rauhansopimuksen maroonien ja intiaanikapinallisten kanssa. Huhtikuussa 1993 Dési Bouterse jätti armeijan komentajan tehtävät, ja hänen tilalleen tuli Arthy Gorre, joka pyrki siirtämään asevoimat siviilien hallintaan.
Dési Boutersen perustama kansallisdemokraattinen puolue (NDP) nousi suurimmaksi toukokuun 1996 vaaleissa ja sai syrjäytettyä Venetiaanin. Muiden puolueiden tuella sen varapuhemies Jules Wijdenbosch valittiin presidentiksi. Toukokuun 1999 talousongelmien aiheuttamien levottomuuksien vuoksi hallitus järjesti uudet vaalit, joissa Venetiaan palasi presidentiksi.
Venetiaan valittiin kolmannelle kaudelle vuonna 2005. Bouterse taas nousi presidentinvirkaan vuonna 2010.
Surinamen hallinto pohjautuu vuoden 1987 perustuslakiin. Lakeja säätää 51-jäseninen kansalliskokous, jonka jäsenet valitaan joka viides vuosi. Kansalliskokous valitsee presidentin kahden kolmasosan enemmistöllä. Mikäli kukaan ehdokas ei saa näin suurta enemmistökannatusta, presidentin valitsee kansankokous, joka on 340-jäseninen järjestö, johon kuuluu kansalliskokouksen lisäksi paikallisia edustajia.
Suriname koostuu kymmenestä piiristä:
Surinamen tärkein talousala on kaivosteollisuus, bauksiitti, öljy- ja kulta kattavat 85 prosenttia vientituloista ja neljänneksen valtion tuloista. Alle 10 prosenttia väestöstä työskentelee maataloudessa. Viljelykasveja ovat riisi, banaanit, palmuytimet, kookospähkinät ja maapähkinät. Surinamen talous on riippuvainen ulkomaankaupasta, ja sen suurimmat kauppakumppanit ovat Alankomaat, Belgia Yhdysvallat, Kanada, Kiina ja Japani sekä Karibianmeren valtiot.
Surinamella on 51 lentopaikkaa, joista viidellä on päällystetty kiitotie. Niistä yksi on yli kolme kilometriä pitkä. Kansainväliset lennot käyttävät Zanderijin lentoasemaa. Päällystettyä maantietä on 4 300 kilometriä. Satamia on kaksi: Paramaribo ja Wageningen. Jokiliikennettä on naapurimaihin kahteen suuntaan: Guyanaan ja Ranskan Guayanaan.
Surinamen suurimman väestöryhmän muodostavat 1800-luvulla saapuneet intialaiset, heitä on noin 37 prosenttia väestöstä. Kreoleita, valkoisten ja mustien sekoituksia, on noin 31 prosenttia. Jaavalaisia on 15 prosenttia ja paenneiden afrikkalaisten orjien jälkeläisiä 10 prosenttia. Loput ovat intiaaneja, kiinalaisia ja valkoisia.
Maan suurimmat uskonnolliset ryhmät ovat hindulaisuus (27,4 %), kristillisistä kirkkokunnista protestantismi (25,2 %), katolisuus (22,8 %) sekä kolmantena islam (19,6 %).
Vaikka maan virallinen kieli onkin hollanti, lingua franca maassa on sranantongo, alun perin kreolikieli. Aasialaista alkuperää olevat surinamelaiset puhuvat tavallisesti alkuperäistä kieltänsä.
Sisämaan asukkaista 90 prosenttia on afrikkalaisten orjien jälkeläisiä eli marooneja ja 10 prosenttia intiaaneja. He asuvat yleensä 100–4 000 hengen kylissä, joissa viemäröinti sekä juomaveden tai sähkön saatavuus on puutteellista tai olematonta.
Vuosituhannen vaihteessa tärkeimmät kuolinsyyt olivat sydän- ja verisuonitaudit, onnettomuudet ja erilaiset syöpätaudit. AIDSin osuus kuolemansyynä oli kasvussa.
Vuonna 2007 arvioitiin, että HIV:n kantajia oli noin 2,4 prosenttia aikuisväestöstä, kaikkiaan noin 6 800 henkeä. Määrä oli lähes kaksinkertaistunut vuodesta 2001. Antiretroviraalilääkitystä olisi tarvinnut noin 1 600 henkeä, mutta sitä sai alle puolet heistä, noin 700 henkeä.
Vaikka Surinamen huumerikollisuus on keskittynyt pääasiassa muualla Etelä-Amerikassa tuotettujen huumeiden kauttakulkuun Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin, myös kotimainen ekstaasin ja kokaiinin kulutus on kasvussa.
Wayana-heimolla on säilynyt perinteinen kertova laulu, "kalau", jota säestetään bambuhuiluilla, helistimillä ja lyömäsoittimilla. Arawakien musiikkityyli "kawina" on saanut vaikutteita kreolimusiikin kautta länsiafrikkalaisesta musiikista. Surinamessa on kehittynyt myös oma musiikkityyli, "kaseko", jossa yhdistyy eurooppalaisia, afrikkalaisia ja Amerikan alkuperäisasukkaiden musiikin aineksia. Sen rytmit ovat monimutkaisia ja lauluosuudet tyypillisesti kysymys-vastaus-muodossa. Soittimiin kuuluvat rummut, saksofoni, trumpetti ja kitara. Myös aasialaiset ovat osallistunet Surinamen musiikkimaailman monimuotoisuuteen. Ramdew Chaitoe yhdistää afrokaribialaisia vaikutteita hindien uskonnolliseen musiikkiin.
Surinamen eri väestöryhmät ovat säilyttäneet omia ruokaperinteitään. Ainoat kansalliseksi mainittavat ruokalaji on kana ja riisi. Aamiaiseksi syödään riisiä, rotia tai leipää. Päivän pääateria syödään virka-ajan jälkeen noin kello 15. Siestan jälkeen syödään tyypillisesti voileipiä ja ruoantähteitä. Myös curryä syödään usein. Surinamelainen ruoka on karibialaistyylistä, ja siinä yhdistyvät afrikkalaiset ja intialaiset vaikutteet. Myös Jaavalta tulleiden indonesialaisten siirtotyöläisten ruokaperinteiden vaikutus näkyy surinamelaisessa keittiössä.
Suriname on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1968. Maan ainoa olympiamitalisti on Anthony Nesty, joka voitti kultaa miesten 100 metrin perhosuinnissa vuonna 1988 ja pronssia 1992. Hän on myös vuoden 1991 maailmanmestari samassa lajissa. Letitia Vriesde on saavuttanut naisten 800 metrin juoksussa MM-hopeaa vuonna 1995 ja MM-pronssia 2001.
Surinamen jalkapallomaajoukkue oli tammikuussa 2011 Fifan rankingissa sijalla 115. Hollannin jalkapallomaajoukkueessa on pelannut lukuisia surinamelaisperäisiä pelaajia, muun muassa Ruud Gullit, Frank Rijkaard, Patrick Kluivert, Clarence Seedorf, Edgar Davids, Aron Winter, Winston Bogarde, Jimmy Floyd Hasselbaink, Romeo Castelen ja Nigel de Jong.