hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Sankarin seisaus
Sankarin seisaus – kertauksia ja vertauksia on Veronica Pimenoffin kirjoittama romaani, joka on ilmestynyt 2010 Tammen kustantamana.
Pimenoffin yhdeksäs romaani on aateromaaneista tunnetun kirjailijan tulkinta syyskuun 11. päivän tragediasta. Mukana on hiven jännitystä. Päähenkilö, minäkertoja, on seisonut moottoritiellä katsomassa kuinka hänen työpaikkansa Pentagon joutuu iskun kohteeksi. Hän asettuu hotelliin seuraamaan tapahtumia reaaliaikaisesti televisiosta. Samalla hänen mielensä pohtii oman elämän tekemisiä ja tekemättä jättämisiä. Romaanin näyttämönä ovat Eurooppa, Aasia ja Pohjois-Amerikka. Minäkertoja on alkujaan laosilainen palkkasoturi, mutta on päässyt Yhdysvaltain tiedustelupalvelun palkkalistoille ja työskentelee Pentagonissa, kuvaannollisesti Olympos-vuorella.
Suomi liittyy tarinaan, kun minäkertoja saapuu Saksaan antamaan raportin Suomeen suuntautuneista asekuljetuksista. Tarinan juonen rinnalla kirjoittaja kuljettaa kulttuurihistoriallista aineksia antiikin Kreikasta lähtien.
Kriitikko Hannu Niklander pitää romaania syksyn 2010 merkittävimpiin kuuluvana teoksena. Miikka Laihinen luonnehtii tarinaa paikoin puisevaksi mutta hänen arvionsa mukaan "teos ansaitsee tulla luetuksi". Hän vertaa teosta yhdysvaltalaiseen tylsänpulskeaan kritiikkiin, jonka rinnalla Pimenoffin romaani on terävää, harkittua ja ehdotonta aikalaisproosaa.
Pia Ingström luonnehtii Pimenoffia apokalyptikoksi, ja siksi juuri tämä aihe on hänelle itsestään selvä, mutta onneksi saanyt kypsyä lähes kymmenen vuotta. Vaikka Pimenoff on psykiatri, hän ei luo lukijalle samastumiskohteita, ei selitä päähenkilön tekoja. Ingström ihailee tapaa, jolla Pimenoff murskaa monia suomalaisen proosan tärkeitä pidettyjä puolia, kuten soljuvaa kieltä, suurisieluista pientä ihmistä.
Kun Helena Ruuska kritisoi teosta sanoin: "Itse henkilö kaikkine naisineen ja erilaisine tunnustuksineen jää ulkokohtaiseksi", vastaa Kristina Carlson siihen poleemisesti: "No eihän tätä yhden persoonan tilitys- tai kasvuromaaniksi ole kirjoitettukaan, vaan kyse on muista asioista: sodasta, sodan politiikasta ja taloudesta ja tekniikasta - - eivätkä yhteydet antiikin mytologiaankaan ole pelkkää koristetta, kuten Ruuska antaa ymmärtää". Carlsson pitää Pimenoffin kaksoisvalotusta loistavana ja pahoittelee teoksen saamaa vähäistä huomiota.
Wiener Singverein
Wiener Singverein on itävaltalainen perinteikäs sekakuoro, joka on tunnettu monista konserteistaan ja levytyksistään merkittävien kapellimestareiden johdolla. Musiikin harrastajista koostuva kuoro perustettiin varsinaisesti vuonna 1858 Wienin Musiikinystävien seuran osaksi, mutta sen juuret ovat jo seuran perustamisvuodessa 1812. Kuoron konserttipaikka on Wienin Musikverein-konserttisali. Johannes Brahms oli yksi kuoron varhaisista johtajista, ja kuoro oli mukana säveltäjän Ein deutsches Requiemin osittaisessa kantaesityksessä. Muita merkkiteosten kantaesityksiä, joissa Wiener Singverein on ollut mukana, ovat muun muassa Brucknerin Te Deumin ja Mahlerin kahdeksannen sinfonian kantaesitykset.
Wiener Singvereinin ohjelmisto ulottuu J. S. Bachista 1900-luvulle, mutta erityisesti kuoro on keskittynyt itävaltalaiseen ja saksalaiseen musiikkiin. Pääasiallisesti Wiener Singverein esittää konserttimusiikkia, mutta on laulanut myös oopperaesityksissä ja -levytyksissä. 1900-luvun jälkipuoliskolta lähtien kuoro on tehnyt myös ulkomaankiertueita ympäri maailmaa. Kuoron johtajana on vuodesta 1991 toiminut Johannes Prinz.
Kapellimestareihin, joiden johdolla kuoro on laulanut, kuuluvat muiden muassa Daniel Barenboim, Pierre Boulez, Wilhelm Furtwängler, Herbert von Karajan, Riccardo Muti, Seiji Ozawa ja Christian Thielemann. Kuoro on tehnyt satoja levyjä muun muassa Decca-, Deutsche Grammophon -, EMI-, Philips- ja Sony-levymerkeille.
Sven Wentjärv
Sven-Åke Wentjärv (8. elokuuta 1926 – 10. toukokuuta 2014) oli suomalainen jalkapalloilija.
Tukimiehenä pelannut Wentjärv edusti urallaan Vaasan Palloseuraa 1946–1956 ja Vaasan Pallo-Veikkoja 1957–1958. Hän voitti VPS:ssa Suomen mestaruuden 1948. Kaikkiaan Wentjärv pelasi kymmenen kauden aikana 143 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 11 maalia.
Wentjärv pelasi Suomen maajoukkueessa vuonna 1949 kaksi maaottelua.
Kamenets
Kamenets (, ) on pieni kaupunki ja kaupungin mukaan nimetty hallintopiiri Valko-Venäjän lounaisen Brestin alueen länsiosissa Puolan rajalla. Kamenets sijaitsee heti maakunnan pääkaupunki Brestin pohjoispuolella; kantatietä P83 seuraten välimatka on 37 kilometriä. Kaupungin asukasluku oli 8 447 lokakuun 2009 väestönlaskussa; koko hallintopiirissä asui 39 143 ihmistä, mihin sisältyi myös hallintopiirin toinen kaupunki Vysokaje (5 376 asukasta).
Kamenetsin piiri tunnetaan nykyisin muun muassa Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluvasta ja kulttuurihistoriallisestikin merkittävästä Belavežskaja puštšan kansallispuistosta, jonka pääsisäänkäynti sekä opastus- ja majoituskeskus löytyvät piirin pohjoisosista. Myös Pestšatka-Połowce-rajanylityspaikka Puolaan Vysokajen pikkukaupungin pohjoispuolella on melko aktiivisessa käytössä.
Haikou
Haikou (, pinyin: Hăikŏu Shì) on Hainanin maakunnan pääkaupunki ja prefektuuritason kaupunki Kiinan eteläosassa. Kaupunki sijaitsee Etelä-Kiinan meren pohjoisosassa, Hainanin saaren koillisrannikolla. Kaupungin väkiluku on 2,046 miljoonaa (2010) ja pinta-ala 2 237 neliökilometriä.
Kaupungin naapureina ovat idässä Wenchangin piirikuntatason kaupunki ja etelässä Ding’anin ja lännessä Chengmain piirikunnat.
Pohjoisessa Haikoun kaupunkia rajaa Hainanin saaren mantereesta erottava, noin 20 kilometriä leveä Hainanin salmi (Qiongzhoun salmi).
Piirikuntatasolla kaupunki jakautuu seuraavasti (2010):
Kaupunkia kutsutaan joskus kookospähkinäkaupungiksi. Kaupungista on lauttayhteys mantereelle ja Kiinan rautateiden suurnopeusjunayhteys saaren eteläosaan Sanyaan. Haikou Meilanin kansainvälinen lentoasema sijaitsee noin 25 kilometriä kaupunkikeskustasta kaakkoon.
Raimo Vierikko
Raimo Vierikko (s. 21. tammikuuta 1950 Lapua) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Puolustajana pelannut Vierikko edusti urallaan Lappeenrannan Palloa 1970, Lapuan Virkiää 1971 ja 1984, Sepsi-78:a 1972–1975 ja Mikkelin Pallo-Kissoja 1976–1981. Kaikkiaan hän pelasi viiden kauden aikana 107 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki kuusi maalia. Vierikko pelasi Suomen maajoukkueessa vuosina 1976–1978 kaksi maaottelua.
Voitto Vilermo
Voitto Vilermo (s. 9. heinäkuuta 1927) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Maalivahtina pelannut Vilermo edusti urallaan Helsingin Kullervoa 1945–1946 ja 1948–1954, Kiffeniä 1946–1947, Jakobstads Bollklubbia 1956 ja Helsingin Palloseuraa 1957–1960. Hän voitti HPS:ssa Suomen mestaruuden 1957. Kaikkiaan Vilermo pelasi seitsemän kauden aikana 95 mestaruussarjan ottelua.
Vilermo pelasi Suomen maajoukkueessa vuonna 1958 kolme maaottelua.
Taavi Taina
Taavi Taina (käytti Saksassa peitenimeä Mäkelä), () oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Suomen sisällissodassa Lempäälässä vuonna 1918. Hän osallistui Suomen sisällissotaan kiväärinjohtajana Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa. Myöhemmin hän osallistui sekä talvi- että jatkosotaan, joista ensimmäisessä hän myös haavoittui.
Tainan vanhemmat olivat maanviljelijä Elias Taina ja Maria Pesu. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Laina Lucia Toivosen kanssa. Hän kävi kansakoulun ja Elisenvaaran maanviljelyskoulun vuosina 1909–1911 sekä suoritti yksityisesti keskikoulukurssin Iin yhteiskoulussa vuonna 1930. Hän sai sotilaskoulutusta Suojeluskuntaupseerikurssilla Viipurissa vuonna 1921 ja pioneerikurssilla Korialla vuonna 1927. Lisäksi hän kävi Reserviupseerikoulun vuonna 1928 ja suoritti taktiikan soveltamiskurssin vuosina 1925 ja 1927 sekä kävi voimistelunjohtajakurssin vuonna 1931 ja komppanianpäällikkökurssin I jakson vuonna 1933 Suojeluskuntain päällystökoulussa.
Taina työskenteli maanviljelystyönjohtajana ja maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 23. tammikuuta 1917, josta hänet siirrettiin 1. komppaniaan 12. kesäkuuta 1917 ja edelleen 1. konekiväärikomppaniaan 22. marraskuuta 1917.
Taina saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan kiväärinjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Kämärän asemalla sekä Viipurissa.
Taina palveli sisällissodan jälkeen Kaartin Jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniassa. Hän erosi armeijasta hän erosi 13. elokuuta 1918 ja liittyi 27. lokakuuta 1918 alkaen Suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin harjoituspäälliköksi Luumäen suojeluskuntaan. Hän toimi 1. maaliskuuta 1919 alkaen paikallispäällikkönä edellä mainitussa suojeluskunnassa. Hänet nimitettiin 1. kesäkuuta 1921 alkaen Viipurin suojeluskuntapiirin IV alueen päälliköksi. Tehtävästä hän erosi säädetyn eroamisiän perusteella 25. maaliskuuta 1938.
Talvisodan puhjettua Taina komennettiin Kenttätäydennyspataljoona II:een, josta hänet siirrettiin rintamalle komppanianpäälliköksi Erillinen pataljoonan 4:ään, jonka päällikkönä hän osallistui taisteluihin Kyynölässä ja Oinolassa, jossa hän haavoittui 14. helmikuuta 1940. Välirauhan aikana hän toimi aluepäällikkönä Pohjois-Kymenlaakson suojeluskuntapiirissä. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin toimistopäälliköksi Salpausselän sotilasläänin esikuntaan. Vuonna 1942 hänet siirrettiin hevosupseeriksi Pohjois-Kymenlaakson suojeluskuntapiirin esikuntaan, jossa hän palveli vuoteen 1943 saakka. Myöhemmin hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi 363. ilmasuojelukomppaniaan. Sotien jälkeen Taina oli syytettynä asekätkennästä. Hänet on haudattu Luumäelle.
Eero Virkkunen
Eero Virkkunen (s. 17. helmikuuta 1948 Utsjoki) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Keskikentällä pelannut Virkkunen edusti urallaan Rovaniemen Palloa 1963, Rovaniemen Palloseuraa 1964–1969, Turun Palloseuraa 1970–1972 ja Oulun Työväen Palloilijoita 1973–1978. Hän voitti TPS:ssa Suomen mestaruuden 1971 ja 1972. Kaikkiaan Virkkunen pelasi kahdeksan kauden aikana 175 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 20 maalia.
Virkkunen pelasi Suomen maajoukkueessa vuosina 1973–1974 yhdeksän maaottelua.
Virkkunen valittiin oululaisen jalkapallon Hall of Fameen 2009.
Väärillä jäljillä
Väärillä jäljillä on vuonna 1995 ilmestynyt Henning Mankellin kirjoittama rikosromaani, jonka pääosassa on komisario Kurt Wallander. Tässä kirjassa Ystadin poliisipäällikkö Björk saa ylennyksen ja hänen tilalleen tulee ensimmäinen naispuolinen päällikkö Lisa Holgersson.
Kirja on filmattu kahdesti: ruotsinkielisessä versiossa (1995) Wallanderia esittää Rolf Lassgård ja englanninkielisessä (2008) Kenneth Branagh.
Nuori ulkomaalaissyntyinen nainen tekee polttoitsemurhan rapsipellolla Ystadissa. Pian sen jälkeen alkaa Ystadissa ja lähiseudulla sarja murhia, joissa uhrit skalpeerattu. Rypsipellolla kuolleen naisen tapaus jää sarjamurhaajan etsimisen varjoon ja lähes unohtuu. Wallander huomaa vasta pitkän ajan kuluttua tutkimusten olleen väärillä jäljillä ja tapausten liittyvän toisiinsa.
Kriketin maailmanmestaruuskilpailut 2011
Kriketin maailmanmestaruuskilpailut 2011 olivat järjestyksessään 10. kriketin maailmanmestaruuskilpailut. Turnauksen järjestivät yhteistyössä Intia, Sri Lanka ja Bangladesh. Bangladesh toimi ensimmäistä kertaa turnauksen isäntänä. Turnaus järjestettiin 19. helmikuuta – 2. huhtikuuta 2011. Pakistan oli valittu yhdeksi kilpailujen järjestäjistä, mutta International Cricket Council (ICC) päätti peruuttaa Pakistanin isännöintioikeudet vuonna 2009 Lahoressa Sri Lankan krikettimaajoukkueeseen kohdistuneen hyökkäyksen jälkeen.
Kymmenen vakijäsenen lisäksi turnaukseen selvisi neljä joukkuetta Kriketin maailmanliigasta.
Intia voitti loppuottelussa Sri Lankan 2. huhtikuuta 2011. Mestaruus oli Intialle maan historian toinen, edellisen kerran se juhli MM-kultaa vuonna 1983. Alkusarjassa Intian ja Englannin välinen kamppailu päättyi tasatulokseen, mikä kriketissä on kohtuullisen harvinaista.
Viides nainen
Viides nainen on vuonna 1996 ilmestynyt ruotsalainen rikosromaani, jonka pääosassa on Kurt Wallander. Sen on kirjoittanut Henning Mankell.
Kirja on filmattu kahdesti: ruotsinkielisessä versiossa vuodelta 1996 Wallanderia esittää Rolf Lassgård ja englanninkielisessä vuodelta 2010 Kenneth Branagh.
Tapahtumat sijoittuvat syksyyn 1994. Vanhahko mies löydetään kuolleena ansakuopasta, jossa terävät bambunuolet ovat surmanneet hänet. Pian sen jälkeen katoaa kukkakauppias, joka myös löytyy surmattuna metsästä. Tutkiessaan tapauksia poliisit päätyvät arvioon, että molempien surma on kosto jostakin.
Bohemian FC
Bohemian Football Club (iiriksi "An Cumann Peile Bóithéimeach"), myös Bohemians, on jalkapalloseura Dublinin kaupungista Irlannista. Joukkue pelaa League of Ireland Premier Divisionissa, korkeimmalla sarjatasolla.
Seura on voittanut 11 kertaa maan mestaruuden ja seitsemästi kansallisen cupin.
Palomuuri (romaani)
Palomuuri on kahdeksas kirja Henning Mankellin kirjoittamassa Kurt Wallander -kirjasarjassa. Se ilmestyi vuonna 1998 ja on filmattu kahdesti: ruotsinkielisessä versiossa vuodelta 2006 Wallanderia näyttelee Rolf Lassgård ja englanninkielisessä vuodelta 2008 Kenneth Branagh. Elokuvaversioiden juonet poikkeavat joissakin kohdin kirjasta.
Ystadin torilta löytyy kuollut mies pankkiautomaatin luota. Suunnilleen samaan aikaan kaksi tyttöä murhaavat julmasti taksikuskin, nähtävästi ilman mitään syytä. Tyttöjen ollessa poliisiasemalla vanhempi tyttö pääsee pakenemaan. Myöhemmin hänet löydetään kuolleena. Taksikuskin murhanneen tytön isä paljastaa, että taksikuskin poika oli raiskannut tytön kolme vuotta aikaisemmin tytön ollessa 15-vuotias.
Wallander ja muut poliisit huomaavat, että tapauksien välillä on jokin yhteys. Kertomus laajenee kahdesta murhasta suureksi maailmanlaajuiseksi salajuoneksi, jossa tietotekniikalla on merkittävä osuus. Pankkiautomaatilla kuolleen miehen toimistosta löytyy tietokone, jossa on hyvin monimutkainen suojausjärjestelmä, jonka takaa näyttäisi paljastuvan krakkerointiyritys. Tähän viittaa kirjan nimi. Wallander pyytää ilman esimiehensä lupaa erästä krakkeroinnista tuomittua hakkeria selvittämään asiaa. Rikolliset pääsevät kuitenkin jäljille hänestä.
Tietokoneen sisältö paljastuu myöhemmin valtavaksi iskuksi, jolla pyritään kaatamaan maailman talousjärjestelmä. Isku tapahtuu jonkun toimenpiteen seurauksena. Kestää kauan ennen kuin poliisit ymmärtävät, että isku käynnistetään Ystadin torin pankkiautomaatilta.
Yksinäinen Wallander yrittää löytää itselleen naisseuraa. Internetin deittipalvelun avulla löytyy tuttavuus, joka myöhemmin paljastuu rikollisten soluttautujaksi. Wallander vie hakkerin turvaan uuden naistuttavansa luo ymmärtämättä, että tämä on osa rikollisliigaa.
Wallanderin on lopussa yritettävä pelastaa hakkeriapulaisensa rikollisten käsistä sekä koko maailmantalous estämällä isku tietojärjestelmiä vastaan.
Askeleen jäljessä
Askeleen jäljessä on seitsemäs Kurt Wallanderista kertova rikosromaani, jonka on kirjoittanut Henning Mankell ja joka ilmestyi vuonna 1997. Se on filmattu kahdesti: ruotsinkielisessä versiossa Wallanderia esittää Rolf Lassgård ja englanninkielisessä Kenneth Branagh.
Elokuussa 1996 Wallanderin kollega Svedberg löydetään murhattuna. Käy ilmi, että Svedberg on vapaa-ajallaan tutkinut tapausta, jossa kolme nuorta katosivat jäjettömiin saman vuoden juhannusaattona. Sitten poliisit löytävät nuoretkin murhattuina. Murhaaja oli ensin haudannut murhaamansa nuoret ja kolme kuukautta myöhemmin kaivanut heidät esiin.
Murhaajan motiivi näyttäisi olevan, että hän ei siedä onnellisia ihmisiä ja siksi valitsee heitä uhrikseen. Myös Svedbergin elämästä löytyy jälkeenpäin yllättäviä salaisuuksia.
Tässä kirjassa Wallander saa tietää sairastavansa diabetesta, mutta ei kerro siitä kellekään työtovereistaan tai perheenjäsenistään.
Seat Pleasant
Seat Pleasant on 1,9 neliökilometrin laajuinen kaupunki Yhdysvalloissa, Marylandissa. Siellä oli vuonna 2009 arviolta 4 903 asukasta. Se sijaitsee Prince Georgen piirikunnassa Washingtonin itäisen kulman vieressä.
Seat Pleasant kehittyi muun muassa Joseph Gregoryn maitotilan ja Hillin suvun maatilan ympärille. Maat olivat kuuluneet aiemmin Yhdysvaltain vapaussodan sankarin Otho Holland Williamsin ja 1600-luvulla eläneen puritaanijohtaja James Berryn sukulaisille. Ne myytiin Gregorylle vuonna 1850.
Vuonna 1873 osa Addison Roadin varressa olleelle maalle rakennettiin pieniä maatiloja ja maaseutuasumuksia. Seat Pleasant lähti kasvamaan, kun rautatie tuli paikkakunnalle. Vuonna 1898 valmistui Chesapeake Beach Railway. Tämän jälkeen Columbia Railway laajensi raitiovaunulinjansa Seat Pleasantiin asti, ja vuonna 1908 Washington, Baltimore and Annapolis Electric Railway läpäisi kaupungin.
Seat Pleasant sai nimensä vuonna 1906. Sitä ennen paikkakuntaa oli kutsuttu nimellä Chesapeake Junction. Chesapeake Beach Railwayn matkustajamäärät kasvoivat tasaisesti 1900–1920 ja vaikutti myös Seat Pleasantin kehitykseen. Kylästä tuli oma kuntansa vuonna 1931. Tuolloin kaupungissa asui 200 taloutta. Chesapeake Beach Railwayn suosio oli jo tuolloin laskussa, ja se lakkautettiin lopulta 1935. Siihen vaikutti valtateiden rakentaminen, ja Seat Pleasantinkin kautta rakennettiin kaksi Marylandin osavaltionvaltatietä: Maryland Route 704 ja 214. Valtatiet toivat kaupunkiin lisää asukkaita, ja halpojen asuntojen rakentaminen toi kaupunkiin afroamerikkalaisia perheitä Washingtonista 1940-luvun lopulla. Washingtonin metron asema rakennettiin kaupunkiin 1980-luvulla.
Monet kaupungin vanhemmista rakennuksista on jo purettu. Vanha veturitalli purettiin 1980-luvulla ostoskeskuksen tieltä, ja 1900-luvun alkupuolelta toiminut Watkins Hardware Store suljettiin 1990-luvulla. Kaupungissa on kuitenkin edelleen kaksi vanhaa kirkkoa: episkopaalinen Addisonin kappeli (1696) ja Mount Victoryn baptistikirkko (1908). Addisonin kappeliin on haudattu Yhdysvaltain ensimmäinen laivastoministeri Benjamin Stoddert.
Goodwin Park on kaupunkilaisten suosittu virkistyskohde Seat Pleasantin keskustassa.
Minä (sunnuntailapsi)
”Minä (sunnuntailapsi)” on Juice Leskisen säveltämä ja sanoittama musiikkikappale vuodelta 1987. Kappale julkaistiin Leskisen "Minä"-albumilla.
Kappaleessa Leskinen kertoo elämäntarinaansa syntymästään aina vuoteen 1987. Tunnusomaista kappaleessa on, että hän käyttää minä-pronominia aivan kuin se olisi pronomini hän, esimerkiksi "”minä muistaa”", eikä "”minä muistan”". "Sunnuntailapsi" kappaleen nimessä tulee siitä, että jokaisen säkeistön lopussa Juice Leskinen laulaa siten, että säkeistön tapahtumat ovat tapahtuneet aina sunnuntaipäivinä; hän myös syntyi sunnuntaina 19. helmikuuta 1950.
Lehtoherkkutatti
Lehtoherkkutatti ("Boletus" aff. "reticulatus") on kivitatteihin kuuluva sieni, jonka taksonominen asema vaikuttaa jossain määrin epäselvältä eikä sille ole vahvistettu tieteellistä nimeä. Laji on yleensä yhdistetty tammenherkkutattiin ("Boletus reticulatus"), mutta siinä on useiden tutkijoiden (Roy Watling, Sietse van der Linde, Mauri Korhonen) mielestä varsin selvät erot tähän. Lehtoherkkutatin jälkeen on Mauri Korhonen kuvannut Suomesta myös kangasherkkutatin ("Boletus pinetorum").
Lehtoherkkutatti on tyypillinen herkkutattimainen sieni. Sitä tavataan Keski-Euroopassa. Suomessa se on lounaispainotteinen lehtipuiden juurisienenä, mutta ei yhtä selvästi kuin tammenherkkutatti. Se ei ole myöskään keskimäärin jalastaan yhtä paksu. Jalan vaalea kohoverkkokuvio on erityisen selkeä. Lehtoherkkutatti vaalenee ikääntyessään, kun tammenherkkutatti tummenee. Suurimmat erot ovat kuitenkin pintakelmun rihmoissa ja itiöiden koossa.
DNA-analyysi tuonee taksonomiaan lopullisesti selvyyden.
Gustaf Svinhufvud
Gustaf Alku Svinhufvud () oli suomalainen jääkärikapteeni ja heimosoturi. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan muun muassa komppanianpäällikkönä Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa. Myöhemmin hän osallistui heimosoturina Viron vapaussotaan ja Itä-Karjalaisten kansannousuun.
Svinhufvudin vanhennat olivat metsänhoitaja Solmu Kuno Alarik Svinhufvud ja Ida Sofia Heikkinen. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Oulun toisesta suomalaisesta lyseosta vuonna 1915 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuonna 1915 Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosastolla.
Svinhufvud liittyi yhdessä veljensä Rafaelin kanssa vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 24. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen hän kävi Saksan sotakoulun B-kurssin Libaussa vuonna 1917 sekä moottoripyöräkurssin.
Svinhufvud saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 5. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 13. maaliskuuta 1918 alkaen päälliköksi 2. komppaniaan. Lopulta hänet siirrettiin 10. huhtikuuta 1918 komppanianpäälliköksi 6. Jääkärirykmentin 17. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan päälliköksi. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Svinhufvud määrättiin sisällissodan jälkeen 7. kesäkuuta 1918 alkaen Viipurin kaupungin komendantin adjutantiksi, josta tehtävästä hänet siirrettiin 17. syyskuuta 1918 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Suomen rakuunarykmentti 2:een, josta myöhemmin muodostettiin Karjalan ratsujääkärirykmentti. Hän erosi armeijasta 17. heinäkuuta 1919 ja liittyi jo lomalla ollessaan 9. tammikuuta 1919 alkaen Pohjan Poikain rykmenttiin, jossa hän toimi 2. pataljoonan komentajana. Hän osallistui Viron vapaussodan taisteluihin Valkissa ja Marienburgissa. Takaisin Suomeen hän palasi 11. maaliskuuta 1919 ja astui Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 9. elokuuta 1920, jossa hänet toimistoupseeriksi Yliesikunnan koulutustoimistoon. Yliesikunnasta hänet siirrettiin 15. maaliskuuta 1921 alkaen päälliköksi Uudenmaan suojeluskuntapiiriin. Suojeluskunnista hän erosi 2. joulukuuta 1921 ja liittyi Itäkarjalaisten kansannousuun, jossa hän toimi Repolan lohkon komentajana ja myöhemmin Metsäsissirykmentin esikuntapäällikkönä. Hän osallistui sotaretkellään taisteluihin Repolassa ja Kiimasjärvellä. Sotaretkeltä palattuaan hän liittyi takaisin Suojeluskuntajärjestöön 15. maaliskuuta 1922 ja hänet sijoitettiin Suojeluskuntain yliesikuntaan, jossa hän toimi apulaisena sotilaallisen osaston koulutustoimistossa. Myöhemmin hän palveli ylimääräisenä toimistoupseerina puolustusministeriön sota-asiainosastolla 1. huhtikuuta 1924 – 1. heinäkuuta 1926 ja 1. toukokuuta 1929 – 14. syyskuuta 1936 välisinä aikoina. Hänet on haudattu Helsingin Hietaniemeen.
Urho Särö
Urho Antero Särö vuoteen 1925 saakka Österman () oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueen varajohtajana Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa.
Särön vanhennat olivat sähköasentaja Frans Oskar Österman ja Johanna Rajala. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Anna Maria Rosenlöfin kanssa. Hän kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Helsingin suomalaisessa reaalilyseossa vuonna 1922. Hän kävi Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja sotilaspedagogisen kurssin vuonna 1925.
Särö työskenteli työmiehenä Jepualla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 19. helmikuuta 1916. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen hänet siirrettiin 14. toukokuuta 1917 alkaen palvelukseen kelpaamattomana pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet laskettiin 6. kesäkuuta 1917 alkaen siviilitöihin Saksaan. Takaisin pataljoonaan hän palasi 13. syyskuuta 1917 ja sijoitettiin pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet siirrettiin 20. marraskuuta 1917 alkaen 4. komppaniaan.
Särö saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueen varajohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa, jossa hän haavoittui lievästi 28. huhtikuuta 1918.
Särö palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin ensin Savon Jääkärirykmentti 3 ja sitten Uudenmaan rykmentti. Rykmentissä hän toimi nuorempana upseerina eri komppanioissa. Hänet määrättiin 20. joulukuuta 1923 alkaen päälliköksi 4. komppaniaan ja 4. kesäkuuta 1925 alkaen 1. konekiväärikomppaniaan. Edellä mainittujen tehtävien ohella hän toimi vuonna 1923 Uudenmaan rykmentin I ja II pataljoonan korpraalikoulun johtajana. Hän erosi armeijasta sairauden vuoksi 23. tammikuuta 1926. Hänet on haudattu Helsinkiin.
Enkelten kaupunki
Enkelten kaupunki (englanniksi "City of Angels") on vuonna 1998 ilmestynyt romanttinen draamaelokuva, jonka pääosia näyttelevät Meg Ryan ja Nicolas Cage. Sen ohjasi Brad Silberling. Elokuva kertoo enkelistä nimeltä Seth, joka on rakastunut ihmiseen ja joka luopuu enkeliydestään ja näin ollen myös kuolemattomuudestaan rakkautensa vuoksi. Elokuva on uudelleenfilmatisointi Wim Wendersin vuoden 1987 elokuvasta "Berliinin taivaan alla".
Tie selvä
Tie selvä on Arvi Järventauksen kirjoittama kaksiosainen romaani. Romaani ajoittuu Suomen itsenäisyyden alkuaikaan ja se on sijoitettu osin suomen-ruotsalaiseen rautatiemiljööseen. Kirjan päähenkilön unelma akateemisesta urasta kariutuu ja hän ajautuu rautateiden pikkuvirkamieheksi. Myös hänen ihmissuhteensa kokevat vastoinkäymisiä ja hän huomaa ajautuneensa arkipäiväiseen suhteeseen, jonka ylläpitämiseen hän joutuu käyttämään paljon energiaa, aikaisemman ihastuksen astuessa kuvaan.
Vaarallisilla teillä
Vaarallisilla teillä on Niilo Lappalaisen kirjoittama muistelmateos hänen toiminnastaan toisen maailmansodan aikana Saksan sotavoimissa. Kirja pohjautuu hänen muistitietoihinsa, jotka on muistiinpannut hänen isänsä.
Kirjassa kerrotaan hyvin yksityiskohtaisesti Lappalaisen toiminta kyseisenä ajankohtana. Pääteemana kirjassa käsitellään ruuan ja juoman hankkimista ja nauttimista erilaisissa ympäristöissä hänen matkansa varrelta. Kirja sisältää myös kuva materiaalia, jotka ovat osin Lappalaisen uudempaa tuotantoa ja osin aiheeseen liityvää aikalaismateriaalia.
Hätävara
Hätävara on Orvo Saarikiven ohjaama mustavalkoinen suomalainen komediaelokuva vuodelta 1939. Se perustuu Hilja Valtosen samannimiseen romaaniin vuodelta 1938.
"Hätävara" on neljäs Valtosen romaanien pohjalta tehty elokuva. Elokuva on avioliittokomedia, ja sen tapahtumat sijoittuvat kymmenen vuoden ajalle. Tapahtumissa avioliiton arki on nuorelleparille pettymys ja johtaa mustasukkaisiin suhteisiin. Suomi-Filmi juhli elokuvalla 20-vuotistaivaltaan.
Kriitikko Arto Pajukallio on luonnehtinut elokuvaa ”herttaisen heppoiseksi”.
Jalkapallon alle 17-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailut
Jalkapallon alle 17-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailut on Euroopan jalkapalloliiton UEFA:n vuosittainen mestaruusturnaus alle 17-vuotiaista pelaajista koostuville maajoukkueille. Turnaus järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1982. Vuosina 1982–2001 se oli tarkoitettu alle 16-vuotiaiden maajoukkueille. Vuodesta 2003 lähtien lopputurnaukseen on osallistunut isäntämaan lisäksi kaksiosaisten karsintojen seitsemän parasta maata, ja vuodesta 2007 lähtien pronssiottelu on jätetty pelaamatta.
Suomen maajoukkue on selviytynyt lopputurnaukseen yhdeksän kertaa. Edellisen kerran Suomi oli mukana vuonna 2002.
Aguaragüen kansallispuisto
Aguaragüen kansallispuisto on Tarijan departementissa sijaitseva luonnonsuojelualue Etelä-Boliviassa. Puiston perustamista ehdotettiin ensimmäisen kerran vuonna 1994, mutta uusittu lakialoite hyväksyttiin vasta vuonna 2000. Puisto on pinta-alaltaan 108 307 hehtaaria (1 083 km) ja se suojelee Gran Chacon ja Tarijan ylänköalueiden välistä kasvillisuusaluetta. Puisto jaetaan kahteen alueeseen: matalampiin kukkuloihin joilla sijaitsee alueen ihmisasutukset, ja puiston tarkasti suojeltuun alueeseen, jossa sijaitsee alueen vesivarat. Puiston alueella elää useita lintu- sekä nisäkäslajeja, kuten jaguaari, muurahaiskarhu ja vyötiäinen.
Puistoa uhkaa useat ihmistoiminnan aiheuttamat vaaratekijät: puiston vesivarojen kutistuminen, saastuminen, laittomat hakkuut, viljelyskasvien aiheuttama maaperän kuluminen sekä metsäpeitteen häviäminen liiallisen karjan kasvatuksen seurauksena.
Vysokaje
Vysokaje () eli Vysokoje () on pieni rajakaupunki Kamjanetsin hallintopiiriissä Valko-Venäjän Brestin alueen länsiosissa Puolan rajalla. Kaupungin asukasluku oli 5 376 lokakuun 2009 väestönlaskussa.
Maanteitse Vysokajen pikkukaupunki sijaitsee 43 kilometriä maakunnan pääkaupungista Brestistä luoteeseen. Mikäli samaa kantatietä P16 jatkaa pohjoiseen, "Pestšatka-Połowce"-rajanylityspaikka Puolaan tulee vastaan 11 kilometriä Vysokajen pohjoispuolella. Tavaraliikenteeseen käytetyn samansuuntaisesen rautatien viimeinen Valko-Venäjän puoleinen raja-asema "Vysoko-Litovsk" () sijaitsee noin 4 kilometriä Vysokajen kaupungin pohjoispuolella. Puolan puoleinen radan raja-asema on nimeltään "Czeremcha" ().
Oscar Lindelöf
Oscar Ferdinand Lindelöf (28. elokuuta 1887 Helsinki – 15. kesäkuuta 1954 Helsinki) oli suomalainen elokuvaaja. Lindelöf kuvasi Venäjän tsaarin Nikolai II:n ainoan Helsingin vierailun vuonna 1915 vastoin sensuurin määräystä. Tuloksena oli kymmenen minuutin mykkäpätkä, joka on nykyisin yksi arvokkaimpia Yleisradion filmejä.
Christoffer Schildt
Oskar Ernst Christoffer Schildt (30. elokuuta 1915 Helsinki – 21. lokakuuta 1992 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja Yleisradion ruotsinkielisen yksikön johtaja.
Schildt aloitti toimittajanuransa vuonna 1932. Sota-aikana hän toimi radiosensorina sekä teki sotaselostuksia, ja vuosina 1941–1945 hän työskenteli Valtion tiedotuskeskuksen palveluksessa. Suurimman osan urastaan hän työskenteli Yleisradiossa, vuodesta 1957 ruotsinkielisen ohjelmayksikön johtajana. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1980.
Schildt oli koulutukseltaan filosofian kandidaatti, joksi hän valmistui vuonna 1943. Ylioppilaaksi hän oli kirjoittanut vuonna 1933. Yleisradiouransa ohella hän vaikutti politiikassa, puolueenaan Ruotsalainen kansanpuolue. Hän toimi muun muassa puolueen nuorisojärjestön Svensk Ungdomin puheenjohtajana vuosina 1948–1953 ja Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä vuosina 1948–1960. Hänen muihin luottamustehtäviinsä lukeutui Suomen ruotsinkielisen toimittajaliiton puheenjohtajuus 1959–1967.
Christoffer Schildt oli kirjailija Runar Schildtin poika.
Storm (täsmennyssivu)
Storm on myrskyä tarkoittava englannin kielen sana, jota käytetään myös nimenä seuraavissa merkityksissä:
Aarre Koivisto
Aarre Antero Koivisto (8. kesäkuuta 1920 Punkalaidun – 31. joulukuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen lavastaja. Hän teki pitkän uran elokuvalavastajana alkaen vuoden 1947 elokuvasta "Särkelä itte" aina 1980-luvun lopulle. Uransa varrella hän lavasti muun muassa elokuvan "Tuntematon sotilas" sekä elokuvasarjat "Komisario Palmu" ja "Pekka ja Pätkä".
Elokuvien lisäksi Koivisto toimi teatterilavastajana Svenska teaternissa vuosina 1961–1966. Samaten hän toimi MTV3:n lavastajana televisionäytelmissä, -sarjoissa ja -elokuvissa vuosina 1966–1985. Koivisto jäi eläkkeelle 1985.
Koivisto sai parhaan lavastuksen Jussin vuonna 1955 elokuvista "Isän vanha ja uusi" ja "Hilmanpäivät".
Palatino (kirjasintyyppi)
Palatino on Hermann Zapfin suunnittelema kirjasintyyppi. Se on saanut nimensä 1500-luvulla eläneeltä kalligrafi Giambattista Palatinolta. Kirjasintyypin ensimmäinen versio, perinteitä henkivä renessanssiantiikva, julkaistiin vuonna 1948.
Palatinosta tuli hyvin suosittu, ja Monotype julkaisi siitä oman versionsa nimeltään "Book Antiqua". Bitstream teki Zapfin kanssa Palatinosta toisen version nimeltään "Zapf Calligraphic".
Zapf suunnitteli Palatinosta kokonaan uuden version vuonna 1999. Uudistettu Palatino oli nimeltään "Palatino Linotype", ja kirjasintyyppiin kuuluivat myös kreikkalaiset ja kyrilliset kirjaimet. Vuosina 2005–2006 Zapf ja Akira Kobayashi laajensivat Palatinon kokonaiseksi kirjasinperheeksi. Linotype julkaisi heidän suunnittelemansa "Palatino nova"-, "Palatino Sans"- ja "Palatino Sans Informal" -kirjasintyypit.
Eino Heino
Eino Ilmari Heino (22. helmikuuta 1912 Pyhäjärvi – 10. toukokuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen elokuvaaja. Hän teki uransa kuvaajana alkaen vuoden 1935 elokuvasta "Kaikki rakastavat" (kamera-apulainen) jatkuen 1960-luvun puoliväliin asti. Uransa varrella hän kuvasi muun muassa elokuvat "Niskavuoren naiset", "Gabriel, tule takaisin" sekä jatkosodan aikana lyhyitä puolustusvoimien katsauksia.
Heino sai kolme Jussi-palkintoa, joista yksi tuli lyhytelokuvasta. Hän oli naimisissa näyttelijä Emma Väänäsen kanssa.
Lámpros Athanasoúlas
Lámpros Athanasoúlas (, joskus "Lámbros Athanassoúlas", s. 10. marraskuuta 1976 Ateena) on kreikkalainen ralliautoilija. Hän kilpaili 12 WRC-kilpailussa vuosina 2005–2009 ja 2011 saavuttaen yhden pisteen. Ennen ralliuraansa Athanasoúlas valmistui American College of Greecestä ja opiskeli konetekniikka ja talousalaa Westminsterin yliopistossa. Vuonna 2001 Athanasoúlas kilpaili kreikkalaisissa rallikilpailuissa. Vuonna 2005 hän voitti A5-luokan mestaruuden Kreikan rallisarjassa. Samana vuonna hän debytoi WRC-sarjassa Akropolis-rallissa, jossa hän keskeytti. Vuonna 2009 Athanasoúlas saavutti ensimmäisen pisteensä WRC-sarjassa sijoittuen kahdeksanneksi Akropolis-rallissa. Samalla hän voitti PWRC-luokan kilpailun Kreikassa. Kauden jälkeen "Status"-lehti nimesi hänet vuoden kreikkalaisurheilijaksi. Athanasoúlas osallistui Neste Oil Rally Finlandiin vuonna 2006.
Zaqatala
Zaqatala () on kaupunki Azerbaidžanissa Kaukasuksen pääjonon etelärinteellä. Se sijaitsee Alazanin sivujoen Talaçayn varrella 372 kilometriä Bakusta luoteeseen. Kaupunki on Zaqatalan piirin keskus. Sen kautta kulkee Yevlaxin, Şəkin ja Tbilisin välinen maantie. Asukkaita on 19 250 henkeä (vuonna 2010, arvio).
Venäläiset perustivat Zaqatalan kylän paikalle vuonna 1830 linnoituksen, josta tuli samannimisen piirikunnan hallinnollinen keskus. Linnoituksen esikaupunki sai kaupunginoikeudet vuonna 1840 (toisten tietojen mukaan vuonna 1851). Vuonna 1897 lähes puolet asukkaista oli armenialaisia.
Nykyään Zaqatalassa ja sen ympäristössä asuu azerien lisäksi avaareja, tsahureja ja georgialaisia. Kaupungissa on muun muassa elintarvike- ja rakennustarviketeollisuutta. Nähtävyyksiin kuuluu linnoituksen raunioiden lisäksi historiallinen museo. Lähistöllä sijaitsee vuonna 1929 perustettu Zaqatalan luonnonpuisto.
Janne Hyytiäinen
Janne Hyytiäinen (s. 23. elokuuta 1968) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Q-teatterin, Ryhmäteatterin ja Radioteatterin tuotannoissa. Hänen merkittäviin valkokangastöihinsä lukeutuvat roolit elokuvissa "Klassikko" ja "Laitakaupungin valot". Televisiossa Hyytiäinen on näytellyt muun muassa sarjoissa "Taivaan tulet" ja "Helppo elämä".
Hyytiäinen valmistui Teatterikorkeakoulusta vuonna 1999. Ammattilaisuransa aikana hän on työskennellyt lähinnä Helsingin lavoilla. Q-teatterissa Hyytiäinen on näytellyt useaan otteeseen vuodesta 2000 alkaen, muun muassa kappaleissa "Viettelysten vaunu" (2000), "Kauppamatkustajan syntymä" (2007) ja "Corto Maltesen seikkailut" (2011). Ryhmäteatterissa hän on näytellyt muun muassa Mika Myllyahon ohjaamassa "Tuntemattomassa sotilaassa" (2008) sekä kappaleissa "Sakset, kivi ja paperi" (2007) ja "Cyrano de Bergerac" (2010).
Kari Väänäsen ohjaamassa "Klassikossa" Hyytiäinen tulkitsi Pertti ”Pera” Kiilopäätä. Aki Kaurimäen elokuvassa "Laitakaupungin valot" Hyytiäisellä oli miespääosa yövartija Koistisena. Timo Koivusalon spektaakkeleissa "Täällä Pohjantähden alla" ja "Täällä Pohjantähden alla II" Hyytiäinen näytteli Arvo Töyryä. Yle TV2:n draamasarjassa "Taivaan tulet" hänellä oli sivuosa Esko Kilpelänä. MTV3-kanavan sarjassa "Helppo elämä" hän näytteli Tuomelaa.
Janne Hyytiäinen on opettanut näyttelijäntyötä oppilaitoksissa eri puolilla Suomea.
Okahammashai
Okahammashai ("Pseudotriakis microdon") on luomihaikaloihin kuuluva suurehko kalalaji. Se on okahammashaiden heimon ("Pseudotriakidae") ainoa laji. Joskus samaan heimoon luetaan kuitenkin myös okahammashain läheinen sukulaislaji hoikkanauhahai ("Gollum attenuatus").
Okahammashai on melko suurikokoinen hai. Koiras voi kasvaa noin 2,7 metrin mittaiseksi ja naaras vielä pidemmäksi, noin 3 metrin pituiseksi. Okahammashain etummainen selkäevä on pitkä ja matala ja taaempi kolmiomainen. Silmät ovat soikeat ja luomet alkeelliset. Silmien takana sijaitsevat hengitysaukot ovat lajilla suuret. Okahammashain suu on suuri ja ulottuu silmien taakse. Suun hammasriveissä voi olla 200 hammasta. Hampaat ovat pieniä ja teräviä ja laji syö kaloja ja selkärangattomia eläimiä. Evät ja hain iho ovat pehmeät ja väritykseltään se on ruskehtavan harmaa.
Okahammashainaaras on ovovivipaarinen. Poikaset siis syntyvät elävinä ja ovat noin 70–140 cm pitkiä. Poikasia on tyypillisesti kahdesta neljään. Okahammashain poikaset ovat ainoita haita eräiden sillihaikaloihin kuuluvien lajien poikasten lisäksi, jotka syövät hedelmöittymättömät munasolut vielä ollessaan kohdussa.
Okahammashaita tavataan hyvin laikuttaisesti kaikista valtameristä. Sitä tavataan pääasiassa Atlantin länsi- ja eteläosissa, Islannin lähistöltä, Tyynellä valtamerellä Uuden-Seelannin ja Japanin, Kiinan ja Taiwanin rannikkoseuduilta. Okahammashai on syvän veden kala ja elää yleensä 200–1 890 metrin syvyydessä merenpinnasta.
Okahammashait ovat rauhallisia eivätkä hyökkää ihmisten kimppuun. Okahammashaikannan koosta ja elintavoista ei ole tarkkaa tietoa ja IUCN luokittelee sen puutteellisesti tunnetuksi. Toisinaan okahammashaita saadaan sivusaaliina kalastettaessa trooleilla ruijanpaltaita ("Hippoglossus hippoglossus") tai keltarousseja ("Hoplostethus atlanticus"). Laji on esiintymisalueillaan niin harvinainen, että sen kalastamisella ei ole juurikaan taloudellista merkitystä. Laji on kuitenkin niin harvinainen ja hitaasti lisääntyvä, että arvokkaampien kalalajien sivusaaliina kiinnijääminen on uhka lajille. Okahammashain liha on syötävää ja myös sen eviä ja rustoja voidaan hyödyntää.
Qax
Qax () on kaupunki Azerbaidžanissa Kaukasuksen pääjonon etelärinteen juurella. Se sijaitsee Alazanin sivujoen Kürmükçayn varrella 345 kilometriä Bakusta luoteeseen. Kaupunki on Qaxin piirin keskus. Sen kautta kulkee Yevlaxin, Şəkin ja Tbilisin välinen maantie. Asukkaita on 13 000 henkeä (vuonna 2010, arvio).
Qaxin taajamasta tuli kaupunki vuonna 1967. Siellä on elintarviketeollisuutta.
Lymytantereinen
Lymytantereinen ("Gauteria otthii") on pölkkysienten heimoon luettava maanalaisia itiöemiä tuottava sieni, jolla on mukulamainen itiöemä. Se poikkeaa voimakkaasti mukulasienistä kuten jänönmukulasta sokkelomaisen rakenteensa puolesta, ja sillä on selkeä juurimainen rihmasto. Se on kimmoisa ja epäsäännöllinen, lyhytikäinen ja muuttuu nopeasti pahanhajuiseksi. Sienestä on Suomesta tähän mennessä yksi havainto vuodelta 2010 Ristijärven Koljatinvaaralta rehevästä sammalikosta. Lajinmäärityksen on tehnyt italialainen tutkija Angelo Bincoletto. Levinneisyydestä ei voi sanoa varmaa, mutta muun muassa Norjasta ja Ruotsista lajia on tavattu aiemmin. Suvun lajit vaikuttavat olevan pääasiassa kalkinvaatijoita ja lähinnä havupuiden juurisieniä.
Irina Falconi
Irina Falconi (s. 4. toukokuuta 1990 Portoviejo, Ecuador) on yhdysvaltalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut WTA-listan sijalla 73 lokakuussa 2011.
Ensimmäiset ITF-turnauksensa Falconi pelasi vuonna 2006. Vuonna 2007 hän pääsi finaaliin Los Mochisin turnauksessa Meksikossa. Toinen finaalipaikka tuli toukokuussa 2007 Monterreyn ITF-turnauksessa, jonka finaalissa hän voitti Courtney Naglen. Vuonna 2009 hän voitti kaksi ITF-turnausta ja pelasi Yhdysvaltain avointen karsinnoissa. Vuonna 2010 Falconi pääsi välieriin 75 000 dollarin ITF-turnauksessa voittaen muun muassa Lauren Albanesen ja Stéphanie Duboisin. Samana vuonna hän pääsi mukaan ensimmäistä kertaa Yhdysvaltain avointen pääsarjaan, jossa hävisi ensimmäisellä kierroksella Flavia Pennettalle. Lokakuussa 2010 hän pääsi finaaliin Rock Hillin ITF-turnauksessa.
Vuonna 2011 Falconi pääsi Australian avointen pääsarjaan karsintojen kautta, mutta hävisi avauskierroksella Alisa Kleibanovalle. Helmikuussa hän pääsi Midlandin ITF-turnauksen finaaliin. Huhtikuussa hän selviytyi karsintojen kautta mukaan Family Circle Cupiin. Turnauksen ensimmäisellä kierroksella hän voitti Magdaléna Rybárikován, mutta hävisi toisella kierroksella maailmanlistan ykköselle, Caroline Wozniackille. Toukokuussa Brysselin turnauksessa hän selviytyi karsintojen kautta pääsarjaan, jossa hävisi toisella kierroksella Francesca Schiavonelle. Ranskan avoimissa hän hävisi avauskierroksella Gisela Dulkolle ja Wimbledonissa Stéphanie Duboisille. Heinäkuussa 2011 Citi Openin turnauksessa Yhdysvalloissa Falconi eteni ensimmäistä kertaa urallaan WTA-turnauksen välieriin. Yhdysvaltain avoimissa Falconi eteni kolmannelle kierrokselle voitettuaan kolmieräiset kamppailut Klára Zakopalováa ja Dominika Cibulkováa vastaan. Kolmannella kierroksella hän hävisi Sabine Lisickille 0–6, 1–6.
Şəki
Şəki (; vuoteen 1968 saakka "Nuxa", ven. Нуха́, "Nuha") on kaupunki Azerbaidžanissa. Se sijaitsee Kaukasuksen pääjonon etelärinteellä 305 kilometriä maan pääkaupungista Bakusta luoteeseen. Kaupunki on Şəkin piirin keskus. Sen kautta kulkee Yevlaxin ja Tbilisin välinen maantie. Asukkaita on 66 100 henkeä (vuonna 2010, arvio).
Şəki on samannimisen historiallisen alueen keskus. 200–400-luvuilla se kuului Kaukasian Albaniaan. Arabit valtasivat sen vuonna 654. 1300-luvun lopusta lähtien Şəki oli itsenäinen valtio, kunnes iranilaiset löivät sen joukot vuonna 1551. 1700-luvun puolivälissä syntyi Şəkin kaanikunta, joka liitettiin Venäjään vuonna 1805. Myöhemmin kaupunki oli venäläisten hallitseman provinssin ja vuodesta 1840 kihlakunnan keskus. 1800-luvun lopulla kaupungin asukkaista 81 % oli azereja ja 18 % armenialaisia.
Kaupungissa on tekstiili-, elintarvike- ja rakennustarviketeollisuutta. Seutu on vanhastaan tunnettu luonnonsilkin tuottaja. Nähtävyyksiin kuuluvat kotiseutumuseo, kaupungissa syntyneen kirjailija Mirzə Fətəli Axundovin kotimuseo sekä vuonna 1765 rakennettu persialaistyylinen Şəkin kaanien palatsi.
Amborón kansallispuisto
Amborón kansallispuisto on La Pazin departementissa sijaitseva luonnosuojelualue keskisessä Boliviassa. Puisto on pinta-alaltaan arviolta 630 000 hehtaaria ja sijaitsee kolmen hyvin erilaisen ekosysteemin yhtymäkohdassa: Andien ylänkö, Gran Chacon pohjoinen osa ja Amazonin valuma-alue. Puistossa elää tuhansia eläinlajeja, ja sen alueelta on löydetty tähän mennessä yli 800 erilaista lintulajia. Puiston alueella eläviä nisäkäslajeja ovat esimerkiksi kapybara, pekari, tapiirit, erilaiset apinalajit kuten möly- ja kapusiiniapinat, kissaeläimet kuten jaguaari, oselotti ja pitkähäntäkissa, sekä yhä harvinaisempi silmälasikarhu.
Nummenpakan koulu
Nummenpakan koulu on peruskoulu Turussa Nummen kaupunginosassa. Se on perusopetuksen yhtenäiskoulu ja koulu toimii kolmessa yksikössä. Yläkoulu toimii Aurajoen yksikössä ja alakoulu Nummen yksikössä sekä Halisten yksikössä. Suurin yksiköistä on Aurajoen yläkoulu, jossa oppilaita on noin 450. Nummen yksikössä oppilaita on noin 250 ja Halisten yksikössä noin 100. Nummenpakan koulun rehtori on Jukka Laine ja apulaisrehtori Katja Nousiainen.
Nummenpakan koulun nimi vaihdettiin Nummenkoulusta Nummenpakan kouluksi, vaikka monet oppilaat eivät halunneet sitä koulun nimeksi. Nummenpakan koulu on toiminut opettajakorkeakouluna, ammattikouluna sekä sotasairaalana. Suurimmillaan koulussa on ollut noin 600–1000 oppilasta.
Nummenpakan koulun kanssa osittain samoissa tiloissa toimii viereinen Katariinan koulu. Se on perusopetuksen yhtenäiskoulu esikoulusta yhdeksänteen vuosiluokkaan. Katariinan koulun rehtorina on Jorma Kauppila ja apulaisrehtorina Mikko Nikkola. Katariinan koulu on erikoistunut oppilaan erityisen tuen palveluihin ja se tarjoaa erityisopetuksellisia ratkaisuja osana kokonaiskuntoutumisen palveluita.
Nummenpakan koulu on rakennettu kolmessa vaiheessa. Kolmikerroksinen osa valmistui 1931, nelikerroksinen osa 1937 ja liikuntasali 1980-luvun lopulla. 1930-luvun lopulla koulu oli Turun suurin kansakoulu. Tiloissa ovat toimineet myös ammattikoulu ja opettajakorkeakoulu.
Karl Sovelius
Karl Fredrik Sovelius () oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan komppanianpäällikkönä Valkoisen armeijan ”lentävissä” joukoissa.
Soveliuksen vanhemmat olivat konsuli Georg Sovelius ja tämän puoliso Naema Johanna o.s. Forsen. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin uudesta ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1901 ja liittyi Pohjalaiseen osakuntaan. Hän opiskeli vuosina 1901–1905 Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1903 Irene Lindbladin kanssa, josta hän erosi vuonna 1907.
Sovelius kuului Voimaliittoon ja erotettiin vuonna 1904 kuudeksi kuunkaudeksi yliopistosta laittomasta asevelvollisuuskutsunnasta poisjäämisen takia. Hän työskenteli kirjakauppiaana Oulussa ja osallistui ensimmäisen maailmansodan Ahvenanmaan linnoittamiseen ja vakoili Saksalaisten laskuun toimittaen heille piirustuksia kyseisistä linnoitteista. Lopulta hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 10. toukokuuta 1917, josta hänet siirrettiin 1. komppaniaan 7. elokuuta 1917 alkaen.
Sovelius astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918, jossa yhteydessä hän allekirjoitti palvelussitoumuksen ja hänet ylennettiin aliupseeriksi. Hän saapui takaisin Suomeen (Vasaan) jääkärien etujoukon mukana 18. helmikuuta 1918. Vaasasta hänet komennettiin komppanianpäälliköksi Kristiinan 1. lentävään komppaniaan, joka kuului Porin rykmentin 2. pataljoonaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Pohjansahalla, Sandössä ja Noormarkussa sekä Reposaaren, Porin ja Rauman valtauksiin.
Sovelius komennettiin sisällissodan jälkeen 27. kesäkuuta 1918 alkaen sotilasjäseneksi valtiorikosoikeuteen ja siirrettiin 13. heinäkuuta 1918 alkaen Suomen valkoisen kaartin, jossa hänet sijoitettiin 1. komppaniaan. Hän erosi armeijasta 7. lokakuuta 1918, mutta osallistui jo seuraavan vuoden keväällä heimosotiin lukeutuvaan Aunuksen retkikuntaan. Retkikunnalla hän toimi aluksi täydennyspataljoonan komentajana Sortavalassa, josta hän siirtyi majuri Gunnar von Hertzenin adjutantiksi. Sotaretkeltä palattuaan hän astui Etsivän keskuspoliisin palvelukseen Ahvenanmaalle. Myöhemmin hän toimi vielä nuorempana upseerina ja komppanianpäällikkönä Salmin rajavartioston 4. komppaniassa 1. kesäkuuta 1922 – 6. lokakuuta 1926 välisenä aikana, jonka jälkeen hän siirtyi liikealalle. Hänet on haudattu Raaheen, Haaralan hautausmaalle.
Ski Jump International
Ski Jump International (aluksi Lartzan Skijump) on mäkihyppyaiheinen tietokonepelisarja. Pelistä on ilmestynyt kolme osaa, joista ensimmäinen vuonna 1994. Sen on kehittänyt suomalainen Ville Könönen.
Ensimmäinen osa julkaistiin freewarena ja myöhemmät sharewarena. Pelit ovat keränneet runsaasti hyviä arvosteluja ja niille on syntynyt laaja fanijoukko.
Pelistä on ilmestynyt kolme osaa:
Pelissä on useita eri kilpailumuotoja: maailmancup, Keski-Euroopan mäkiviikko, joukkuemäki, tee se itse -cup ja kukkulan kuningas, jossa hypätään yhdessä mäessä siten että joka kierrokselta putoaa yksi hyppääjä pois.
Pelattava mäkihyppääjä lähtee liikkeelle enteriä näpäyttämällä, ja liikettä ilmassa säädellään nuolinäppäimillä.
Juho Kuorikoski pitää "Skijump International 2:a" "taitopelinä parhaasta päästä" ja pelisarjan parhaana osana.
Lego Pirates of the Caribbean: The Video Game
Lego Pirates of the Caribbean: The Video Game on Traveller’s Talesin kehittämä ja Disney Interactive Studiosin toukokuussa 2011 julkaisema Lego-videopeleihin kuuluva toimintaseikkailupeli. Peli julkaistiin samoihin aikoihin kuin neljäs "" -elokuva.
Peli liittyy Lego Pirates of the Caribbean -tuotesarjaan. Pelin juoni kattaa kaikki neljä elokuvaa: "", "", "" ja "". Peli sisältää 70 hahmoa ja tukee Drop in/Drop Out -tekniikkaa, eli toinen pelaaja voi liittyä mukaan peliin milloin tahansa.