hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kárla
Kárla (), nykyisin myös "Kárlan tekojärvi" (Τεχνητή Λίμνη Κάρλα, "Technití Límni Kárla"), antiikin Boibeis tai Boibia (, ), on järvi Thessaliassa itäisessä Manner-Kreikassa. Sen pinta-ala on noin 38 neliökilometriä.
Kárla-järvi sijaitsee itäisen Thessalian tasangon itälaidalla Magnesian alueyksikössä Rígas Feraíoksen kunnan alueella. Järvi oli aiemmin kooltaan noin 180 neliökilometriä. Se kuivattiin kokonaan vuonna 1962 tarkoituksena saada alueelle lisää maanviljelysmaata. Tämä osoittautui kuitenkin virheeksi alueen tuhansia vuosia vanhan ekosysteemin kannalta. Kuivaaminen hävitti alueen kosteikot ja luonnon monimuotoisuus kärsi myös laajemmin, mikä tuotti ongelmia myös seudun asukkaille. Ongelmiin lukeutuivat muun muassa pohjaveden väheneminen ja muut kasteluongelmat, maan kuivuminen ja halkeilu, mikroilmaston muuttuminen ja eläimistössä ja kasvillisuudessa tapahtuneet muutokset. Aiemmin järvi ja sen ympäristö olivat olleet merkittävää kalastus-, metsästys- ja lintualuetta. Myöskään uudet pellot eivät osoittautuneet tuottaviksi, koska maaperän laatu ei ollut sopivaa ja alue tulvi helposti sateella.
Ongelmien vuoksi järvi päätettiin luoda uudelleen tekojärvenä pumppaamalla vettä Pineiós-joesta. Operaatio alkoi EU:n tuella vuonna 2010. Nykyisin järvi on Natura 2000 -aluetta ja jälleen merkittävää lintualuetta.
Järvi sai antiikin aikaisen nimensä "Boibeis" sen itärannalla sijainneelta Boiben kaupungilta. Järveä kutsuttiin myös nimellä "Ossan Boibeis" (lat. "Ossaea Boebeis") läheisen Óssa-vuoren mukaan. Järvi esiintyy usein antiikin kirjallisuudessa ja myös kreikkalaisessa mytologiassa, jossa Athene-jumalattaren kerrotaan pesseen siinä jalkansa.
Rígas Feraíoksen kunnan osa Kárlan kunnallisyksikkö, entinen itsenäinen kunta, on saanut nimensä järvestä.
Viattomuus on murhattu
Viattomuus on murhattu ("Le Garçon sauvage") on Jean Delannoyn ohjaama draamaelokuva vuodelta 1951. Edouard Peissonin romaaniin perustuvan tarinan on käsikirjoittanut yhdessä ohjaajan kanssa Henri Jeanson.
Elokuva kertoo marseillelaisen prostituoidun jälleentapaamisesta 12-vuotiaan poikansa kanssa, joka on kasvanut maaseudulla. Poika jumaloi äitiään eikä välitä tämän ammatista. Äidin on tarkoitus vain vierailla poikansa luona maalla, mutta hän päättääkin ottaa pojan mukaansa kaupunkiin. Siellä poika alkaa inhota äidin uutta miesystävää ja myös äidin ammattia ja alkaa suunnitella merille lähtöä.
Lámia
Lámia () on soinen järvi tai laguuni Peloponnesoksen niemimaan luoteisosassa Kreikassa. Järven pinta-ala on noin 0,56 neliökilometriä, mutta sen koko vaihtelee huomattavasti eri vuodenaikoina.
Lámian järvilaguuni sijaitsee Dytikí Achaḯan ja Andravída-Kyllínin kuntien rajalla lähellä Joonianmeren rantaa. Se on Peloponnesoksen kolmanneksi suurin luonnonjärvi. Järvi on osa Kotýchin ja Strofylián kosteikkojen kansallispuistoa ja Natura 2000 -aluetta, ja sijaitsee siihen kuuluvassa Strofylián metsässä. Lähellä sijaitsee Pápaksen laguuni (Kalogerán/Kalógrian laguuni). Alue on merkittävää lintualuetta.
Lamia
Lamia (), Lámia () tai Lamía () voi viitata seuraaviin:
Nymfón
Nymfón ( eli Λίμνη Νυμφών, "Límni Nymfón", ”Nymfien järvi”) on järvi Évros-joen suiston alueella Länsi-Traakiassa koillisessa Kreikassa. Sen pinta-ala on noin 1,33 neliökilometriä. Järvi sijaitsee Évroksen haarautumien keskellä lähellä Turkin rajaa, ja kuuluu Évroksen suiston kansallispuistoon. Se saa alueen muiden pienten järvien (Sképi, Tsekoúri, Gynaíka, Spítia) tavoin vetensä pääosin joen talvikauden tulvista.
Pikrolímni
Pikrolímni () on järvi Makedoniassa pohjoisessa Kreikassa. Sen pinta-ala on 4,27 neliökilometriä. Pikrolímni on suurimmillaan noin 2,43 kilometriä pitkä ja noin 2,35 kilometriä leveä. Järvi sijaitsee 50 metrin korkeudella merenpinnasta ja sen suurin syvyys on yksi metri.
Pikrolímni sijaitsee Kilkíin alueyksikössä Keski-Makedonian alueella noin 24 kilometriä pohjoiskoilliseen Thessalonikista. Järven pohjoispuolella sijaitsee Pikrolímnin kylä. Kilkíin kunnan osa Pikrolímnin kunnallisyksikkö, entinen itsenäinen kunta, on saanut nimensä järvestä.
Prókopos
Prókopos () eli "Prókopoksen järvi" (Λίμνη Προκόπου, "Límni Prokópou") tai "Prókopoksen laguuni" (Λιμνοθάλασσα Προκόπου, "Limnothálassa Prokópou") on laguunimainen järvi Peloponnesoksen niemimaan luoteisosassa Kreikassa. Sen pinta-ala on noin 1,5 neliökilometriä ja suurin syvyys noin 1,5 metriä.
Prókopos-järvilaguuni on osa Kotýchin ja Strofylián kosteikkojen kansallispuistoa ja Natura 2000 -aluetta. Sen pohjoispuolella sijaitsee Pápaksen laguuni, kauempana eteläpuolella Lámia-järvi ja länsipuolella Strofylián metsä. Áraxoksen lentokenttä sijaitsee järven itäpuolella.
Northrop YF-17
Northrop YF-17 Cobra oli yhdysvaltalaisen Northropin valmistama kaksimoottorisen hävittäjäkoneen prototyyppi, jonka kehitys käynnistyi vuonna 1972 osana Yhdysvaltain ilmavoimien LWF-hävittäjähanketta (, "kevyt hävittäjäkone"). Ensilento tapahtui 9. kesäkuuta 1974. Jack Northropin perustama Northrop-yhtiö teki yhteistyötä YF-17:n suunnitteluaikana McDonnell-Douglas -konsernin kanssa. Northrop liittyi Grummaniin vuonna 1994. Jotkin osat uuden konetyypin muotoilusta ovat osin tuttuja F-5 Freedom Fighter -konetyypistä. YF-17 ei koskaan edennyt F-17 -tyyppinä tunnettuna tuotantokoneena sarjavalmistukseen. Alun perin esitetty alkuperäismalli esiteltiin kevyenä ilmaherruushävittäjänä, jonka nopeus ylitti 2 Machia. Sen pohjalta kuitenkin kehitettiin McDonnell Douglas F/A-18 Hornet, joka tunnetaan parhaiten laivastohävittäjän ja rynnäkkökoneen roolistaan, missä se korvasi F-14 Tomcatin, A-7 Corsair II:n, A-6 Intruderin ja F-4 Phantom II:n.
R.U.R.: Rossum’s Universal Robots
R.U.R.: Rossum’s Universal Robots on tšekkiläisen kirjailijan Karel Čapekin kirjoittama näytelmä vuodelta 1920. Se oli alun perin ymmärrettävissä kritiikiksi ihmiskunnan ahneutta ja militarismia sekä massatuotantoa ja orjuutta vastaan. Näytelmästä on kuitenkin vuosikymmeniä myöhemmin tullut yhä ajankohtaisempi, sillä se todellakin ennusti tulevaisuutta ja tulevia keskusteluja, niin että robotteja inhimillistetään vaatimalla niille oikeuksia ja pohtimalla niiden tunteita.
Rossumin tehtaan ”robotit” ovat biologisia, ihmisen kaltaisia olioita, jotka pystyvät työskentelemään, mutta joilla ei ole tunteita eikä sielua. Ne eivät siis niinkään muistuta useiden muiden tieteisseikkailujen mekaanisia koneita. Taikina-altaissa keitetään ”robottiainesta”, robotteihin valmistetaan luita ja hermoverkkoja punotaan. Robotit ovat niin ihmisen kaltaisia, että robotteja luullaan ihmisiksi ja ihmisiä roboteiksi.
Robotit ovat korvanneet työnteossa ihmiset, jotka ovat menettäneet hedelmällisyytensä. Robotit aloittavat vallankumouksen, mutta on mahdollista, että niidenkin olemassaolo on uhattuna, kun niitä ei enää voi valmistaa. Loppukohtaus antaa ymmärtää, että robotit voisivat alkaa lisääntyä kuin ihmiset.
Harri Kaasalainen on sovittanut vuonna 1965 Jalo Kaliman suomentaman näytelmän kuunnelmaksi, jonka on ohjannut Eero Leväluoma. Suomen Kansallisteatteri esitti näytelmän vuonna 1928 Eino Kaliman ohjaamana. Viipurissa se esitettiin 1924. Näytelmän on suomentanut uudestaan Eero Balk. Suomennoksen on julkaissut Savukeidas vuonna 2009.
Tšekkiläisen alkuteoksen nimessä oli englanninkielinen alaotsikko "Rossum’s Universal Robots" (’Rossumin universaalit robotit’). Lyhenteen R.U.R. voi tulkita myös tšekinkielisiksi sanoiksi "Rossumovi Univerzální Roboti". Suomalaisissa versioissa on käytetty myös alaotsikoita "Reason’s universal Robots" (Kansallisteatteri 1928) ja "Raison’s Universal Robots" (Yleisradio 1965). Näin on ilmeisesti haluttu selventää yhtiön nimen alkuperäistä merkitystä ( ’äly, järkisyy’).
Sana "robotti" on peräisin tästä näytelmästä. Se on johdos sanasta "robotnik", joka viittaa maaorjien tekemään raskaaseen palkattomaan työhön. Čapek käytti nimitystä tšekkiläisistä maatyöläisistä. Sanan keksi hänen taiteilijaveljensä Josef Čapek.
Lauren Lehtinen
Lauren Lehtinen (s. 1991 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, ohjaaja, käsikirjoittaja ja tanssija. Lauren opiskelee Teatterikorkeakoulussa näyttelijäntaidetta.
Lauren on mukana Putous-sketsisarjan 10. tuotantokaudella (2018–).
Teo Takala
Teo Takala (s. 6. kesäkuuta 1994) on suomalainen keihäänheittäjä. Hänen seuransa on IF Raseborg ja hänen valmentajanaan on toiminut vuodesta 2017 Leo Pusa. Takala heitti 22. heinäkuuta 2018 Kalevan kisoissa Jyväskylässä 76,94 metriä, jolla tuloksella hän sai SM-pronssia.
Kinnerpahka
Kinnerpahka voi viitata:
Mutakakku
Mutakakku on leivonnainen, joka on saanut alkunsa Ruotsista. Se on tuhti, mokkapalaa muistuttava suklaakakku, jossa on pehmeä ja tahmea sisus. Mutakakun voi tarjoilla esimerkiksi kermavaahdon tai vaniljajäätelön ja vadelmien kera. Mutakakkua syödään muun muassa Ruotsissa ja Suomessa.
Mutakakku sai alkunsa 1970-luvulla. Alkujaan kakku muistutti enemmän periyhdysvaltalaisia brownies-suupaloja.
Adrian Lewis
Adrian Lewis (21. tammikuuta 1985, Stoke-on-Trent, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen dartsinpelaaja. Lewis on lajin kaksinkertainen maailmanmestari (2011, 2012).
10-vuotiaana dartsinheiton aloittanut Adrian Lewis siirtyi ammattilaiseksi vuonna 2003. Samasta kaupungista (Stoke-on-Trent) kotoisin oleva lajilegenda Phil Taylor toimi ammattilaisuran alkuvuodet Lewisin menttorina. Lewis sai vuonna 2005 lempinimen Jackpot voitettuaan Las Vegasissa rahapeliautomaatissa 72.000 dollaria, mutta ei voinut lunastaa voittoaan, koska oli alle 21-vuotias.
Lewis alotti tasaisen varman nousun lajin eliittiin ja saavutti finaalipaikat European Championship ja World Grand Prix-turnauksissa. Ensimmäinen iso turnausvoitto tuli vuoden 2011 maailmanmestaruusturnauksessa, jonka finaalissa Lewis päihitti Gary Andersonin erin 7–5. Andersonia vastaan Lewis heitti yhdeksän tikan lopetuksen, joka on toistaiseksi ainoa laatuaan maailmanmestaruusloppuotteluissa. Tämän lisäksi Lewisistä tuli kaikkien aikojen nuorin PDC-järjestön maailmanmestari ja ensimmäinen PDC-järjestön mestari, joka ei ollut voittanut kilpailevan BDO-järjestön maailmanmestaruutta
Seuraavana vuonna Lewis puolusti maailmanmestaruuttaan voitokkaasti lyöden finaalissa Andy Hamiltonin erin 7–3. Lewis oli kolmas pelaaja Eric Bristowin ja Raymond van Barneveldin jälkeen, joka pystyi säilyttämään maailmanmestaruuden voitettuaan ensimmäisen mestaruutensa.
Seuraavina vuosina Lewis menestyi hyvin monissa major-turnauksissa muun muassa voittaen European Championship-kilpailun 2013 ja UK Openin 2014. Vuonna 2016 Lewis oli jälleen mm-finaalissa, mutta tällä kertaa Gary Anderson osoittautui paremmaksi eräluvuin 5–7.
Lisäksi Lewis on ollut voittamassa World Cup of Darts-joukkuekilpailun vuosina 2012, 2013, 2015 ja 2016.
Klimov M-105
Klimov M-105 oli varsin useassa neuvostoliittolaisessa lentokonetyypissä käytetty V-moottori. Sen alkuperänä toimi Hispano-Suizan V12 "Ycrs"-moottori. Alkujaan 860 hevosvoiman tehoisesta moottorissa kehittyi jopa 1 500 hevosvoiman tasoinen. Dewoitine D.520:n moottori oli kuitenkin jo 935 hv (697 kW) tehoinen. Koska moottorin muotoilu oli aerodynaaminen, se teki sitä käyttävistä lentokoneista varsin nopeita sekä suorituskykyisiä. Petljakov Pe-2 "Pekka-Eemeli" oli eräs tyyppi, jota käytettiin tiedusteluun, rynnäköintiin sekä pommitustehtäviin. Jakovlev käytti Jak-hävittäjissä tätä moottorityyppiä. Jak-1:n moottorin teho on 1 050 hv. Pe-2:n moottorien teho oli jo 1 225 hv.
Suomalaiset käyttivät Klimovin lentokonemoottoreita omien, vanhentuvien Morane-Saulnier M.S.406 -koneidensa paranteluun. "Mörkö-Moraneiksi" ristittyjen, paranneltujen koneiden huippunopeus kohosi täten 480 km/h:sta 510:een. Moottoreiden teho oli 1 100 hv.
Muut neuvostoliittolaiset konetyypit, jotka käyttivät Klimov M-105 moottoria olivat: Jak-3, Jak-7 ja Jak-9 sekä LaGG-3.
William Bast
William Bast (3. huhtikuuta 1931 – 4. toukokuuta 2015) oli yhdysvaltalainen televisio- ja elokuvakäsikirjoittaja ja kirjailija.
Bast myötävaikutti monissa suosituissa televisiosarjoissa, kuten "Hawaii Five-O", "Perry Mason yllättää", "Alfred Hitchcock esittää", "Dr. Kildare" ja "Waltonin perhe". Vuonna 1985 hänestä tuli "Colbyt"-saippuasarjan luoja ja pääkäsikirjoittaja.
Bast syntyi Wauwatosassa Wisconsinissa. Hän oli kahdeksanlapsisen perheen vanhin. Bast opiskeli Wisconsinin yliopistossa ja sen jälkeen teatteritaidetta Kalifornian yliopistossa (UCLA) Los Angelesissa, jossa hän tutustui James Deaniin. Hän seurasi James Deania New Yorkiin ja sai aluksi työtä CBS:n tiedotusosastolla. Pian hän alkoi tuottaa käsikirjoituksia "The Aldrich Family" -nimiseen tilannekomediaan. Bast palasi Los Angelesiin Deanin luokse, jossa tämä oli saanut mainetta elokuvassa "Eedenistä itään".
James Deanin kuoleman jälkeen Bast lähti Pariisiin ja sitten Lontooseen. Hän työskenteli BBC:lle, ITV:lle ja Granada Televisionille. Hän kirjoitti useita jaksoja "Saarroksissa"-televisiosarjaan. Myöhemmin hän sai toimeksiannon kahteen kokoillan elokuvaan: "The Valley of Gwangi" ja "Hammerhead". Bastin merkityksellisin kokoillan elokuva oli "The Betsy" (1978).
Vuonna 1962 Bast tapasi Lontoossa Paul Husonin. Huson oli Bastin elämänkumppani ja kanssakirjoittaja, joka usein jakoi tekijäluettelon Bastin kanssa.
William Bast kirjoitti kaksi kirjaa James Deanista: "James Dean: a Biography" (1956) ja "Surviving James Dean" (2006), joista jälkimmäisessä hän kertoi intiimistä suhteestaan Deaniin.
Bast sairasti Alzheimerin tautia.
Riittasisko Räike
Riittasisko Räike, aiemmin Riittasisko Jukkala-Benisch, on suomalainen televisiotoimittaja, jonka ura kattaa yli 50 vuotta 1960-luvun lopulta 2010-luvulle. Vuonna 1967 hän oli mukana aloittamassa Yleisradion "A-studiota" yhdessä muun muassa Hannu Karpon, Mirja Pyykön ja Arto Tuomisen kanssa. 1980-luvulta lähtien hänet on tunnettu kristillisistä keskusteluohjelmista.
Yleisradion ajankohtaisohjelmista Riittasisko Jukkala-Benisch siirtyi 1970-luvun alkupuolella Mainostelevisioon, jonne hänet kutsuttiin edistämään yhtiön yhteiskuntasuhteita, tavoitteena MTV:n oman uutistuotannon aloittaminen. 1980-luvun taitteessa hän toimi YK:n Lapsen vuoden komitean pääsihteerinä. Näihin aikoihin Jukkala-Benisch kiinnostui voimakkaasti kristinuskosta ja teki 1980-luvun alusta lähtien MTV:lle erikoistoimittajana hengellisiä sarjaohjelmia, kuten "Kuule! Sinua rakastetaan, Takaovi" ja "Aamupostia". Hän jäi eläkkeelle 2000-luvun puolessavälissä, mutta 2010-luvulla hän on tehnyt kristillisiä haastatteluohjelmia Taivas TV7 -kanavalle.
Vuonna 1999 Räikkeelle myönnettiin Kirkon tiedonvälityspalkinto.
Riittasisko Räike oli nuoruudessaan naimisissa saksalaisen insinööri Benischin kanssa. Heidän poikansa on yritysjohtaja Antti Tiitola, joka toimi 2000-luvun alkuvuosina Suomen Lidlin ensimmäisenä toimitusjohtajana.
Kolhon kanteletehdas
Kolhon kanteletehdas oli Mänttä-Vilppulan Kolhon kylässä toiminut kanteletehdas. Tehtaan osakkaat olivat Urho ja Vieno Järvenpää sekä Vilho Mäkinen.
Kanteletehtaan taustalla on Kolhon puusepäntehdas, jossa oli paljon koulutettuja puuseppiä kuten Urho Järvenpää. Vieno Järvenpää oli työssä puusepäntehtaalla ja kiillotti kanteleet vapaa-ajalla. Tehdasrakennus valmistui 30. marraskuuta 1946.
Tehdas valmisti muun muassa neljätoista kannelta Paul Salmiselle sekä myyntiin Fazerille. Tehtaan toimintaa ajettiin alas sen jälkeen kun Urho Järvenpää kuoli 1948, mutta kanteleita valmistui vielä vuoteen 1961 Vilho Mäkisen kotona ja verstaalla.
Iinattivaaran kuparikaivos
Iinattivaaran kuparikaivos sijaitsi Pudasjärvellä Iinattivaarassa Iinattijärven pohjoisrannalla. Kupariesiintymä löydettiin 1685 ja paikalla tehtiin koekaivauksia 1720-luvulla mutta esiintymän emäkalliota ei silloin löydetty. Kaivostoiminta käynnistyi uudestaan kesällä 1767 mutta päättyi jo parin vuoden kuluttua.
Vuoden 1767 käynnityneen kaivoshankkeen osakkaina olivat oululainen kauppias Johan Waara, kupariseppämestari Gustaf Skogman, kirkkomaalari Mikael Toppelius ja pitäjänkirjuri Jacob Bergbom. Kaivokselta rakennettiin tie Iinattijärven rannassa olevalle laiturille josta malmi kuljetettiin proomulla Pintamo-ojan varrella sijainneeseen sulatushyttiin. Sulattoa varten oli rakennettu Pintamo-ojan Kuurnakoskeen (tai Kornankoski) pato ränneineen ja vesipyörineen. Valmiit tuotteet oli tarkoitus kuljettaa proomulla Iijokea pitkin Pohjanlahdelle. Kaivostoiminta päättyi kuitenkin jo muutaman vuoden kuluttua köyhän malmin ja vuorityötaitojen puutteen takia. Kupariesiintymää tutkittiin vielä 1800-luvun alkupuolella muutamaan otteeseen mutta nämä tutkimukset eivät enää johtaneet kaivostoiminnan aloittamiseen esiintymän mitättömyyden takia.
Nykyisin kaivoksesta on jäljellä pari pientä louhosta Iinattivaaran rinteellä sekä sammaleen peittämiä sivukivikasoja.
Juhani Keto
Raimo Aarne Juhani ”Jussi” Keto (20. syyskuuta 1947 Helsinki – 26. elokuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen koripalloilija.
Korinaluspelaajana pelannut Keto pelasi miesten SM-sarjassa yhteensä yhdeksän kautta edustaen Tapion Honkaa, Turun NMKY:tä ja Torpan Poikia. Hän voitti yhteensä kuusi Suomen mestaruutta, kolme Suomen cup-mestaruutta ja kahdesti SM-pronssia. Suomen miesten maajoukkueessa Keto pelasi 74 ottelua ja voitti Pohjoismaiden mestaruuden vuonna 1968.
Helsingin Jyryn kasvatti Keto asui Kalliossa ja opiskeli Aleksis Kiven koulussa. Lapsuudessaan, vuonna 1954, Keto joutui auton yliajon uhriksi, ja hänen olkapäänsä murtui. Hän harrasti nuoruudessaan myös yleisurheilua, uintia ja jalkapalloa. Jyryssä Ketoa valmensi muun muassa Kalevi Sylander. Välillä Keto pelasi koripalloa kavereidensa kanssa jopa talvella ulkokentällä hanskat kädessä.
Kesällä 1968 Keto siirtyi Tapion Honkaan, missä hän voitti seuraavan neljän kauden aikana neljä Suomen mestaruutta ja kaksi Suomen cup-mestaruutta. Vuosina 1972–1974 Keto edusti Turun NMKY:tä voittaen yhden Suomen mestaruuden ja Suomen cup-mestaruuden lisää sekä SM-pronssin. Kummassakin joukkueessa hän pelasi myös eurooppalaisissa seurajoukkuekilpailuissa.
Vuodesta 1974 Keto edusti helsinkiläistä Torpan Poikia, jossa vuonna 1977 tuli SM-pronssimitali. Toukokuussa 1975 Keto pelasi Suomen maajoukkueen mukana Kiinan-kiertueella. Hän sai eräässä Kiinaa vastaan pelatussa ottelussa korinalustilanteessa selkävamman, joka vaivasi häntä pelaajauran loppuun asti. Kuudennen ja viimeisen Suomen mestaruutensa Keto voitti vuonna 1978 pelattuaan kauden aikana vain kahdessa ottelussa.
Keto pelasi Suomen miesten maajoukkueessa 74 ottelua 7,1 pisteen ottelukeskiarvolla. Hän pelasi muun muassa vuoden 1972 olympiakarsinnoissa ja voitti Pohjoismaiden mestaruuden vuonna 1968 sekä osallistui myös vuosien 1972 ja 1974 PM-turnauksiin. Miesten maajoukkueuransa piste-ennätyksen, 22, Keto heitti Viroa vastaan lokakuussa 1973.
Pelaajauransa aikoihin varsin isokokoinen, 196-senttinen Keto pelasi tavallisesti ison laitahyökkääjän ja sentterin pelipaikkoja. Hän luki peliä hyvin ja oli maan parhaita ponnistajia.Keto seurasi koripalloa aktiivisesti koko loppuelämänsä ja muun muassa matkusti katsomaan Suomen historiallisia MM-kilpailuotteluita Bilbaoon vuonna 2014. Keto sairastui alkuvuodesta 2018 ja kuoli 70-vuotiaana helsinkiläisessä Suursuon sairaalassa 26. elokuuta 2018.
Kedon Susanna-tytär eli avioliitossa uinnin olympiamitalisti Jani Sievisen kanssa.
888poker
888poker aiemmin Pacific Poker, on kansainvälinen nettipokerin pelaamiseen tarkoitettu pelihuone ja verkosto, jonka omistaja on 888 Holdings. 888poker on perustettu vuonna 2002, ja sen pääpaikka on Gibraltarilla. Se on maailman toiseksi suurin nettipokerisivusto.
Alunperin nimellä "Pacific Poker" vuonna 2002 perustettu sivusto muutti myöhemmin nimensä 888pokeriksi. Pacific Poker hyväksyi jäsenikseen pelaajia kaikkialta maaillmasta ja menestyi heti alusta lähtien, kun sille siirtyi pelaajia 888:n vakiintuneelta sivustolta, joka oli perustettu jo useita vuosia aiemmin vuonna 1997.
Kun Yhdysvaltojen 109. kongressi hyväksyi internet-pelaamista koskevan lain "Unlawful Internet Gambling Enforcement Act of 2006" (UIGEA), 888pokerin oli suljettava ovensa yhdysvaltalaisilta pelaajilta.
888poker oli ensimmäinen nettipokerihuone, joka otti käyttöön webcam-pokeripöydät, mikä mahdollisti pelaajien paremman keskinäisen vuoropuhelun ja teki pelistä aiempaa sosiaalisemman kokemuksen.
888poker sponsoroi televisiosarjaa "German High Roller" Sport1-kanavalla.
"888poker" isännöi useita kertoja vuodessa "888poker Live" -tapahtumia, jotka ovat useissa kaupungeissa ympäri maailmaa pidettäviä pokeriturnauksia. Lisäksi 888poker järjestää kolme legendaarista verkkotapahtumaa - "XL Inferno", "XL Eclipse" ja "XL Blizzard" – jotka tunnetaan yhdessä "XL Championships Series".
888poker on vuodesta 2014 lähtien toiminut Las Vegasissa järjestettävän pokerin maailmansarjan World Series of Poker pääsponsorina ja karsintakierrosten ainoana järjestäjänä.
888poker toimi vuosina 2016, 2017 ja 2018 Las Vegasissa Aria Resort & Casinolla järjestetyn Poker Centralin isännöimän Super High Roller Bowl -turnauksen pääsponsorina. Turnauksen osallistumismaksu oli 300 000 Yhdysvaltain dollaria, mikä teki siitä maailman toiseksi kalleimman ja vuonna 2017 maailman kalleimman pokeriturnauksen.
Marraskuussa 2017 888poker ja World Poker Tour solmivat yhteystyösopimuksen, jonka ansiosta 888pokerin kaikki pelaajat ovat suoraan oikeutettuja osallistumaan WPT DeepStacks-turnaukseen Berlinissä.
Useat ammattimaiset pokerinpelaajat ja julkisuuden henkilöt toimivat 888pokerin brändilähettiläinä. Team 888pokeriin liittyneiden näkyvien henkilöiden joukossa ovat Dominik Nitsche, Martin Jacobson, Chris Moorman, Sofia Lövgren, Kara Scott, Natalie Hof, Parker Talbot, Vivian Saliba entinen australialainen kansainvälinen kriketinpelaaja (syöttäjä) Shane Warne, UFC -välisarjan mestari George St. Pierre, ja entinen jalkapalloilija Denílson.
Myös uruguaylainen jalkapalloilija Luis Suárez allekirjoitti sopimuksen 888pokerin kanssa vuonna 2014. Kumppanuussopimus kuitenkin purettiin vuoden 2014 World Cupin tapahtumien vuoksi.
Henri Pouctal
Henri Pouctal (1856 La Ferté-sous-Jouarre, Seine-et-Marne – 3. helmikuuta 1922 Pariisi) oli ranskalainen näyttelijä, elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
Näyttelijäkoulutuksen saanut Pouctal työskenteli Pariisin Odéonissa ja André Antoinen Théâtre Libressä. Paul Gavault palkkasi hänet vuonna 1908 näyttelijäksi Le Film d’Art -elokuvayhtiöön. Pouctal esiintyi muun muassa André Calmettesin ja Henri Desfontainesin ohjaamissa elokuvissa "Résurrection" (1910) ja "Jésus de Nazareth" (1911) sekä Calmettesin elokuvissa "L’Écharpe" (1910), "Le Chevalier d’Essex" (1911) ja "La Dame aux Camélias" (1912), joissa hän toimi myös toisena ohjaajana.
Vuoteen 1912 mennessä Pouctal keskittyi kokonaan elokuvien ohjaamiseen ja vuonna 1913 hänestä tuli Le Film d’Artin taiteellinen johtaja. Hän teki yli 70 elokuvaa kuten "Vitellius" (1911), "Werther" (1911), "Madame Sans-Gêne" (1911), "Camille Desmoulins" (1911), "Les Trois mousquetaires" (1912), "Le Saltimbanque" (1912), "Blanchette" (1912), "Le Trait d’union" (1913), "Frères ennemis" (1913), "Colette" (1913), "La Rose rouge" (1914), "Le Légionnaire" (1914), "L’Heure tragique" (1914), "Pêcheur d’islande" (1915), "L’Homme masqué" (1916), "Chantecoq" (1916), "Debout les morts!" (1916), "Le Roman d’un spahi" (1917), "Le Comte de Monte-Cristo" (1918), "Travail" (1920) ja "Gigolette" (1921). Niistä suurin osa on ranskalaisen kirjallisuuden klassikkoteosten sovituksia. Louis Delluc piti Pouctalia yhtenä Ranskan parhaista mykkäelokuvien ohjaajista.
Haapaluoman kaivos
Haapaluoman kaivos oli Peräseinäjoella vuosina 1962–1997 toiminut maasälpälouhos. Haapaluoman pegmatiittiesiintymä löytyi 1958 kun Paavo Iloniemi löysi maasälpälohkareita ojankaivuun yhteydessä.
Haapaluoman pegmatiittimalmi sisältää kalimaasälpää ja kvartsia. Malmissa on mukana myös turmaliinia suurina kiteinä ja kideryhminä. Kaivoksen maasälvän rautapitoisuus oli erittäinen alhainen. Maasälpää toimitettiin Suomessa Tammisaaren posliinille (nykyinen IDO Kylpyhuone) sekä Forssan ja Hyvinkään lasivillatehtaille. Kemiössä sijainneessa laitoksessa maasälpää jauhettiin myös hienoksi ja jauhetta toimitettiin Hackman-Arabialle. Ulkomaille sitä vietiin säkitettynä Puolaan ja Unkariin.
Haapaluoman käytöstä poistetulle louhokselle on nykyisin vapaa pääsy pientä louhosmaksua vastaan. Louhoksen kivikasoista löytyy edelleen erilaisia litiumpitoisia mineraaleja kuten violetin väristä lepidoliittia, turmaliinia punaisena (rubeliitti) ja monivärisenä, punaista morganiittia, spodumeenin kirkkaan punertavaa muotoa kuntziittia sekä harvinaisena eykryptiittiä. Louhoksen lukitun portin luona on infotaulu ja portin avain on saatavissa Peräseinäjoen matkailuinfosta joka sijaitsee kahdeksan kilometrin päässä louhokselta Kalajärven karavaanaripuiston vieresä.
Viisitoista metriä syvä louhos on nykyisin veden täyttämä ja sitä käytetään sukelluskohteena. Louhoksen pohjalle on upotettu kesällä 2008 seitsemän metriä pitkä keskimoottorivene.
André Calmettes
André Calmettes (18. elokuuta 1861 Pariisi – 14. maaliskuuta 1942 Pariisi) oli ranskalainen näyttelijä, elokuvaohjaaja ja tuottaja.
Calmettes aloitti näyttelijänuransa Pariisin Odéonissa vuonna 1885 ja työskenteli myöhemmin muun muassa Grand Théâtressa ja Sarah Bernhardtin teatterissa. Vuonna 1908 hänet palkattiin vasta perustetun Les Films d’Art -elokuvayhtiön tuotantopäälliköksi. Calmettes ohjasi kirjallisuusklassikoiden sekä historiallisten ja mytologisten tarinoiden sovituksia kuten "Un Duel sous Richelieu" (1908), "Guisen herttuan murha" (Charles LeBargyn kanssa, 1908), "Retour d’Ulysse" (1908), "Le Baiser de Judas" (Armand Bourin kanssa, 1909), "Macbeth" (1909), "La Dame aux camélias" (1912), "Madame sans gêne" (1911) ja useampikelainen "Les Trois mousquetaires" (1912). Calmettesin elokuvat perustuivat hänen taustansa ja tuotantoyhtiön tavoitteiden mukaisesti klassiseen ranskalaiseen teatteriperinteeseen. Elokuvataiteen arvostuksen kohottamiseksi hän toi valkokankaalle myös Sarah Bernhadtin kaltaisia kuuluisia näyttelijöitä.
Les Films d’Artin liityttyä Agence générale de cinématographie -yhtiöön vuonna 1913 Calmettes palasi teatteriin. Hän näytteli myöhemmin muutamissa elokuvissa kuten "Le Petit chose" (1923) ja "La Closerie des Genets" (1924).
Juan Kasari
Juan Kasari on Helsingissä asuva ja työskentelevä kuvataiteilija, joka on valmistunut Kuvataideakatemiasta kuvataiteen maisteriksi tila-aikataiteiden koulutusohjelmasta 2012. Hänen töitään on ollut esillä useissa yksityisnäyttelyissä muun muassa Sinne galleriassa Helsingissä, Galleria Hippolytessä ja MUU Galleriassa Helsingissä , valokuvakeskus Perissä Turussa sekä useissa kuratoiduissa korkeataisoisissa ryhmänäyttelyissä Suomessa ja ulkomailla.
Taiteilijana Juan Kasaria kiinnostaa venyttää valokuvan käsitettä eri suuntiin ja rikkoa valokuvan pintarakennetta materiaalikokeiluilla. Hän yhdistää teoksissaan esimerkiksi epoksilakkaa ja puhdasta pigmenttiä digitaalisiin efekteihin. Hän on hyödyntänyt kuvien tekemisessä myös tietokoneohjelmointia ja numeraalisia keinoja. Kasarin näyttelyt ovatkokonaisvaltaisia installaatioita, sisältäen tilaan rakennettuja elementtejä, useita videoprojisointeja, ääntä,valokuvaa sekä luonnon- ja keinovaloa.
Kasari on tehnyt myös useita kokeellisen musiikin levytyksiä nimellä 80juan80. Kokoonpanoon kuului myös Lari Koppinen, rummut ja Ville Koppinen kitara. Kokoonpano keikkaili aktiivisesti vuosina 2005-2007.
Kasarin teoksia on useissa kokoelmissa ja hän on saanut Suomen kulttuurirahaston vuosiapurahan kaksi kertaa. Hän on avoliitossa kuvataiteilija Jonna Johanssonin kanssa. He ovat myös pitäneet useita yhteisnäyttelyitä mm taidekeskus Mältinrannassa Tampereella. Hänen töitään on ollut myös esillä monilla kansainvälisillä kuratoiduilla nykytaidemessuilla, kuten Swab Art fairissa sekä Art Copenhagen messuilla.
Vuonna 2005 Johansson ja Kasari perustivat Helsinkiin ns. vaihtoehtoisen galleriatilan ja nykytaideyhdistyksen 00130Galleryn. Galleriatila sijaitsi Korkeavuorenkadulla Designmuseon vieressä ja kuului 2000-luvun alun vaihtoehtoisten gallerioiden liittymään huutogallerioiden ja Myymälä2 gallerian ohella. 00130Galleryssä piti näyttelyitä pääasiassa nuoret taiteilijat ja gallerian linja oli erittäin kunnianhimoinen ja epäkaupallinen. Kutsunäyttelyissä oli useita amerikkalaisia nykytaiteilijoita, kuten Robert Boyd, Lee Walton, VIctoria Fu. Galleriassa oli myös esillä Diana Machulinan kuratoima venäläisen poliittisen taiteen näyttely "Unconfortable art" mikä herätti paljon keskustelua venäjän poliittisesta tilanteesta taidekentällä. Näyttelyn taiteilijoissa oli mukana mm taiteilijaryhmä , jonka jäsenistä osa perusti myöhemmin Pussy Riot ryhmän sekä taitelijaryhmä . 00130Gallery joutui muuttamaan pois Korkeavuorenkadun tiloistaan talon remontin vuoksi vuonn 2014. Galleria on edelleen olemassa ja osallistuu kutsuttuna kansainvälisille nykytaidemessuille ja on kuratoinut useita ryhmänäyttelyitä Suomeen sekä ulkomaille.
Kasari on osallistunut useisiin nykytaidetta koskeviin paneeleihin ja keskusteluihin ja ollut mm Kuvataideakamian maisteriohjelman opiskelijavalintalautakunnassa
Kuvataiteilijana toimimisen ohella Kasari on toiminut opettajana usean vuoden ajan Helsingissä ja suorittanut erityispedagogiikan opintoja.
juankasari.com
00130Gallery Helsinki
257-kulmio
257-kulmio (kaksi­sataa­viisi­kymmentä­seitsen­kulmio, diakosi­penta­konta­heptagoni, diakosi­pente­konta­heptagoni) on monikulmio, jolla on 257 sivua. Kuperan 257-kulmion kulmien summa on 45 900°.
Jos säännöllisen 257-kulmion sivun pituus on "t", sen pinta-ala on
Säännöllistä 257-kulmiota ei juuri voi visuaalisesti erottaa ympyrästä. Ympyrän sisään piirretyn säännöllisen 257-kulmion sivujen pituuksien summa eroaa ympyrän kehän pituudesta vain noin 24 miljoonasosaa. Sen sivujen keskipisteiden etäisyys ympyrän kehästä on vain
Säännöllinen 257-kulmio on yksi harvoista tunnetuista konstruoituvista monikulmioista, joiden sivujen lukumäärä on pariton. Toisin sanoen se voidaan konstruoida geometrisesti, ainoastaan harppia ja merkitsemätöntä viivoitinta käyttämällä. Tämä perustuu siihen, että 257 on Fermat'n alkuluvuista eli muotoa 2 + 1 olevista alkuluvuista. Tästä seuraa, että formula_3 ja formula_4 ovat 128. asteen algebrallisia lukuja, ja kaikkien konstruoituvien lukujen tavoin ne voidaan esittää muodossa, jossa esiintyy neliöjuuria, mutta ei korkeampia juuria.
Carl Friedrich Gauss todisti jo vuonna 1801, että säännöllinen 257-kulmio on konstruoituva, mutta hän ei tuntenut keinoa, jolla se voitiin konstruoida. Eksplisiittisen konstruktion esitti ensimmäisenä Magnus Georg Paucker vuonna 1822 ja hänen jälkeensä Friedrich Julius Richelot vuonna 1832. Alla oleva animaatio esittää erästä myöhemmin esitettyä konstruktiota, jossa käytetään 150 ympyrää. Niistä 24 on Carlylen ympyröitä, joista yksi ratkaisee toisen asteen yhtälön "x" + "x" − 64 = 0.
Säännöllisellä 257-kulmiolla on diedrinen symmetria Dih, kertalukua 514. Koska 257 on alkuluku, tällä symmetriaryhmällä on yksi aliryhmä, jolla myös on diedrinen symmetria: Dih, ja kaksi syklisen ryhmän symmetriaa: Z, ja Z.
257-grammi on 257-sivuinen tähtimonikulmio. Koska 257 on alkuluku, on 127 säännöllistä muotoa, joiden Schälflin symbolit ovat {257/"n"} kaikilla kokonais­luvuilla 2 = "n" = 128, sillä formula_5.
Alla oleva kuva esittää 257-grammia {257/128}, jolla on 257 melkein säteittäistä sivua. Sen kärjissä kulmat ovat 180°/257 (~0.7°).
Nations League
Nations League tarkoittaa seuraavia asioita:
Kotakankaan kaivos
Kotakankaan kaivos oli Vimpelissä vuosina 1934–1962 toiminut kalkkikivikaivos. Kaivoksesta louhittiin 1,4 miljoonaa tonnia karbonaattikivimalmia jota jauhettiin maanparannusaineeksi.
Kotakankaan kaivoksen koillispuolella sijaitsevat edelleen toiminnassa olevat Ryytimaan kaivos (avattu 1962) ja Vesterbackan kaivos (avattu 1992) joiden päätuote on maanparannuskalkki. Vimpelin alueen kalkkiesiintymät löysi jo 1800-luvun puolivälissä Kalkki-Jaakkona tunnettu Lappajärven seurakunnan rovasti Jakob Fellman joka käynnisti alueelle kalkkikiven louhinnan ja polton sekä aloitti kalkkiuunien rakennuttamisen. Vimpelin talonpojat harjoittivat sitten kalkkikiven polttoa ja alueelta on löydetty yli 40 kalkkikiviuunin jäänteet. Teollinen kalkkikiven louhinta ja jauhatus alkoi Vimpelissä vuonna 1949. Nordkalkilla on Vimpelissä nykyisin kaksi kalkkikivikaivosta ja kalkkikiven jauhtatuslaitos.
Ryytimaan kaivos
Ryytimaan kaivos on Vimpelissä toimiva Nordkalkin kalkkikivikaivos joka on avattu 1962. Kaivoksesta on louhittu vuoteen 2001 mennessä 5,49 miljoonaa tonnia karbonaattikivimalmia jota on jauhettu maatalouden käyttöön maanparannusaineeksi.
Ryytimaan kaivoksen lounaispuolella on 1962 käytöstä poistunut Kotakankaan kaivos ja koillispuolella toiminnassa oleva Vesterbackan kaivos (avattu 1992), molemmat ovat tuottaneet maanparannuskalkkia. Vimpelin alueen kalkkiesiintymät löysi jo 1800-luvun puolivälissä Kalkki-Jaakkona tunnettu Lappajärven seurakunnan rovasti Jakob Fellman joka käynnisti alueelle kalkkikiven louhinnan ja polton sekä aloitti kalkkiuunien rakennuttamisen. Vimpelin talonpojat harjoittivat sitten kalkkikiven polttoa ja alueelta on löydetty yli 40 kalkkikiviuunin jäänteet. Teollinen kalkkikiven louhinta ja jauhatus alkoi Vimpelissä vuonna 1949. Nordkalkilla on Vimpelissä nykyisin kaksi kalkkikivikaivosta ja kalkkikiven jauhtatuslaitos.
Tie 93 (Viro)
Kantatie 93 kulkee Koillis-Virossa Kohtla-Järven seudulla. Se alkaa Toilan kunnan Ontikan kylästä valtatieltä 1 ja mutkittelee Kohtla-Järven Järven ja Kukrusen kaupunginosien kautta Ahtmeen valtatielle 3.
Kantatie 93 kulkee seuraavien maakuntien ja kuntien kautta:
Tie 95 (Viro)
Kantatie 95 kulkee Keski-Virossa Tarton kaupungin koillispuolella. Se alkaa Tarton kunnan Tilan kylästä valtatieltä 3 ja jatkuu 1,9 kilometrin matkan Tarton kaupungin rajan tuntumaan. Sitten tie muuttuu Narva maanteeksi..
Kantatie 95 kulkee seuraavien maakuntien ja kuntien kautta:
Kaapelinkulman kaivos
Kaapelinkulman kaivos on Valkeakosken Kaapelinkulman kylässä sijaitseva rakenteilla oleva Dragon Miningin kultakaivos joka on tarkoitus avata marraskuussa 2018. Kaivoksen arvioitu toiminta-aika on kaksi vuotta ja malmia on tarkoitus louhia miljoona tonnia. Malmissa on 4–5 grammaa kultaa tuhatta kiloa kohden ja saatavan kullan määräksi arvioidaan noin 300 kiloa. Malmi kuljetetaan autoilla rikastettavaksi Vammalan rikastamoon Sastamalaan. Avolouhoksen pinta-ala on 1,7 hehtaaria ja suunniteltu syvyys 50 metriä. Louhoksen ympärillä on kolme metriä korkea maavalli melua torjumassa. Dragon Minigilla on myös malminetsintävaraus toiseen 15 neliökilometrin alueeseen Kaapelinkulmalla. Kaapelikulman kultaesiintymä löytyi vuonna 1986 kansannäytteen perusteella.
Alueella esiintyy paikoin runsaasti arseenia ja asukkaat pelkäävät että kaivostoiminnan myötä sitä liukenee pohjavesiin. Pitkäkorven Natura 2000-alue sijaitsee noin 200 metrin päässä kaivosalueelta. Dragon Mining on ilmoittanut käsittelevänsä kaivosalueen vedet kolmen laskeutusaltaan kautta ennen niiden pääsyä ympäristöön.
Joulukuun 25. päivä 2018 Iltalehti uutisoi, että Dragon Mining osoitti joulukuun 2018 alussa julkaistussa sijoittajille suunnatussa tiedotteessa että se aikoo "tyhjentää Valkeakosken kaivoksen kullasta ennen kuin suomalaiset viranomaiset kerkeävät käsitellä valitukset". Uutinen synnytti julkista keskustelua eduskuntaa myöten, ja tammikuun 13. päivä 2019 elinkeinoministeri Mika Lintilä ilmoitti, että työ- ja elinkeinoministeriö yhteistyössä ympäristöministeriön kanssa ovat käynnistelemässä selvitystä kaivoslain uudistustarpeista, ja että tästä saadaan tuloksia jo huhtikuun 2019 eduskuntavaaleja seuraavia hallitusneuvotteluja varten.
Punolan kaivos
Punolan kaivos on Vampulassä toimiva Nordkalkin kalkkikivikaivos joka on avattu 1983. Nordkalkilla on Vampulassa Punolan kaivoksen lisäksi Matkusjoen kaivos ja kalkkikiven jauhatuslaitos. Punolan kaivoksesta louhitaan kalsiittia ja Matkusjoelta taas magnesiumpitoista kalkkikiveä. Malmi jauhetaan ja siitä erotetaan sivukivi Nordkalkin Punolaan vuonna 1983 perustamassa jauhatuslaitoksessa. Kalkki käytetään maanparannuskalkkina.
Punolan kaivoksen avolouhos on noin 80 metriä syvä ja sen pohjalle on aina kertyneenä vettä.
Kärmäläinen
Kärmäläinen on kahdeksan hehtaarin kokoinen saari Mynälahdella Livonsaaren pohjoispuolella Naantalin kaupungissa. Vuonna 2009 vakituisia asukkaita saarella oli yksi ja vapaa-ajan asuntoja kolme, pois lukien vapaa-ajan asunnot, joissa asutaan pysyvästi. Saarelle ei ole kiinteää tieyhteyttä.
Kärmäläisen suurin pituus on noin 400 metriä. Saari on Naantalin pohjoisin maa-alue. Kärmäläinen kuului aikaisemmin Maskun kunnalle ja sitä aikaisemmin Askaisten kuntaan.
Saarea on asuttanut Saaristen kalastajasuku jo ainakin 1700-luvun alusta lähtien. Saari kuului pitkään Louhisaaren kartanolle, kunnes vuoden 1923 torpparilaissa kalastajasuvulle tuli mahdollisuus lunastaa saari omistukseensa. 1900-luvun puolivälissä saarella asui kolme perhettä ja kalastuksen lisäksi harjoitettiin vihannesten viljelyä ja pidettiin eläimiä. Sähköt saareen saatiin vuonna 1978. Saaren ainoa asukas (2016), Saaristen-suvun kalastaja, on asunut saarella yksin vuodesta 1990 lähtien.
Kärmäläinen-nimen etymologia viittaa käärmeeseen. Saaren alkuperäinen nimi on ollut Käärmesaari, jonka rinnakkaismuoto on paikannimijohtimella -nen muodostettu Kärmäläinen, joka oli ”kansanomainen nimi”. Kotimaisten kielten keskuksen Nimiarkiston vuoden 1953 keruutietojen mukaan saaren virallinen nimi oli Käärmesaari ja kansanomainen nimi Kärmäläinen. Tuolloin saarella oli Kärmäläinen-niminen yksinäistila, joka ei ole enää peruskartoissa.
Venäjän sotahistoriallinen seura
Venäjän sotahistoriallinen seura on presidentti Vladimir Putinin antamalla käskyllä 2012 perustettu seura. Sen puheenjohtaja on kulttuuriministeri Vladimir Medinski.
Seura ei ole tieteellinen seura vaan se ilmoittaa pyrkimyksekseen tukea ja edistää Venäjän sotahistorian tutkimusta ja estää sen vääristelyä sekä popularisoida sotahistorian tutkimuksen saavutuksia, kohottaa sotilaspalvelun arvostusta ja lisätä isänmaallista opetusta. Se pystyttää Venäjälle ja ulkomaille aiheeseensa liittyviä muistomerkkejä, joita on pystytetty ainakin 215, ja kiinnittää muistolaattoja, muun muassa Pietariin marsalkka C. G. Mannerheimin reliefin, joka kuitenkin jouduttiin sabotaasien vuoksi siirtämään Tsarskoje Seloon.
Sen edeltäjä on Venäjän keisarillinen historiallinen seura, jonka keisari Nikolai II perusti 1907 ja joka lakkautettiin vallankumousvuonna 1917.
Trimesiinihappo
Trimesiinihappo (CHO) on aromaattisiin karboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lähtöaineena orgaanisen kemian synteeseissä.
Huoneenlämpötilassa trimesiinihappo on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja paremmin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin ja dietyylieetterin. Trimesiinihappo on heikko happo, jolla on kolme protonia, jotka se voi luovuttaa. Näiden reaktioiden pKa-arvot ovat pKa 2,1, pKa 3,9 ja pKa 4,7. Trimesiinihappo kiteytyy vesiliuoksesta hydraattina. Hydraatti muodostaa vetysidosten välityksessä rakenteen, jonka aukkoihin voi sitoutua vierasmolekyylejä.
Trimesiinihappoa esiintyy hieman kivihiilitervassa ja ligniitissä. Sitä myös muodostuu hapetettaessa näitä. Tyypillisin tapa yhdisteen valmistamiseen on mesityleenin hapetus kaliumpermanganaatin avulla. Trimesiinihappoa käytetään ristiinsitojana valmistettaessa kiinteitä rakettipolttoaineita. Siitä valmistetaan myös muovinpehmentiminä käytettäviä estereitä, polymeerejä ja kromatografiakolonnien stationäärifaaseja.
Pernjärvi
Pernjärvi on Varsinais-Suomessa Salossa Valkjärven kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kiskonjoen–Perniönjoen vesistöön.
Järven pinta-ala on 119 hehtaaria eli 1,2 neliökilometriä. Se on 3,5 kilometriä pitkä ja 1,5 kilometriä leveä. Järvi sijaitsee kallioisella ylänköalueella, jossa kallioperssä on syviä murroksia . Järvet mukailevat murroksien laaksoja, joten myös Pernjärvellä on paljon kapeita muotoja. Järven keskiosasta työntyy kaakkoon lähes järven pituinen kapea lahti, jonka pohjukassa on laajentuma. Myös pohjoiseen työntyy lahtimainen järvenosa, jossa sijaitsevat lahdet Paskalahti ja Joensuu. Järven länsiosa on sekin pitkä ja lahtimainen järvenosa. Siellä sijaitsee järven luusua. Järven ympäristössä on monia järvelle näkyviä mäkiä. Komein on Ramakkalanmäki, joka kohoaa jyrkänteidensä takana yli 30 metrin korkeuteen. Sen vastarannalla on matalampi Sotamäki. Kaakkoispäässä nousee Mustanpirtinmäki, jonka lakialue on rauhoitettu. Länsipään kapealla lahdella kohoaa etelärannalla kallioinen Tyrynmäki, joka on sekin yli 30 metriä korkea.
Järvessä on kartan mukaan kolme pientä saarta. Järven länsipäässä sijaitsee Vähäkari, keskiosassa Tokholma ja kaakkoisosassa Jortsaari. Vain Tokholmassa on rakennuksia. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 2,2 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0022 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 1,8 metriä ja suurin syvyys on 4,3 metriä. Syvin kohta sijaitsee keskellä järveä Tokholman kaakkoispuolella.
Järven rantaviivan pituus on 14,2 kilometriä sen rannat ovat metsämaata, jonka väliin on raivattu pienialaisia peltopalstoja. Monet yksittäiset pellot ulottuvat rantaan asti. Järven lähiympäristössä on viisi maatilaa ja sen lisäksi hieman muuta haja-asutusta. Rannoille on rakennettu yli 100 vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet valtatieltä 1, yhdystieltä 12222 ja Muurlan kirkonkylään menevältä tieltä. Valtatie 1 ylittää järven lahdenpohjukan sen kaakkoispäässä lähes 300 metriä pitkää siltaa myöten.
Järvi sijaitsee Kiskonjoen–Perniönjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 24) Perniönjoen alueella (24.04), jonka Ruotsalanjoen valuma-alueeseen (24.044) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 68,3 metriä mpy.
Järvi saa pääosan vedestään omalta lähialueeltaan sekä viereseltä Kyynäräjärvestä (66 hehtaaria). Pernjärven lähialueella on vielä toinen järvi, joka laskee järveen. Se on Hanhilampi (7 hehtaaria) ja se laskee järven koillispäähän Joensuuhun pitkää Puskanojaa myöten. Sen viereen laskee Räyskänoja, joka tuo kuivatusvettä kauempaa Räyskan maatilan pelloilta, Kukinkuljunsuolta ja Purppuunsuolta. Laihajärvi (2 hehtaaria) sijaitsee aivan Pernjärven vieressä, mutta sen ojat laskevat Kyynärjärveen. Järven lasku-uoma on oja Pernjokeen, joka on nimestään huolimatta pitkä ja kapea järvi. Tämän laskujoki on Kurkijoki, jonka nimi muuttuu Ruotsalassa Ruotsalanjoeksi, ja juuri ennen laskemistaan Ylisjärveen, se muuttuu vielä Koskenjoeksi. Ylisjärven laskujoki on Muurlanjoki, joka muuttuu sitten Perniönjoeksi. Vesistöalueen vedet kulkeutuvat lopuksi Itämeren Suomenlahteen Krailanselkään.
Le Folgoët
Le Folgoët on kunta läntisessä Ranskassa Finistèren departementissa Bretagnen alueella.
Kunnan nähtävyyksiä on 1300- ja 1400-luvuilla rakennettu goottilainen Notre-Damen basilika. Sen torni on 53 metriä korkea. Kuisti ja alttari on tehty paikallisesta kersantite-laavakivestä. Apostolien kuisti on koristeltu 12 apostolin ja pyhän Paavalin patsailla.
Eriu
Ériu on Irlanin kelttiläisessä mytologiassa Irlannin henkilöitymä ja äitijumalatar. Hänen puolisonsa oli Mac Grené (Mac Gréine).
Kun milesialaiset eli gaelit olivat lyöneet jumalten heimon Tuatha Dé Danannin, näyttäytyi kelteille kolme Irlannin eponyymistä jumalatarta: Banbha, Fodla ja Eriu. Jokainen heistä vaati kelteiltä lupauksen, että Irlannin saari säilyttäisi hänen nimensä. Fili eli näkijä Amhairghin vakuutti Eriulle, että Irlannin päänimi annettaisiin jumalattaren mukaan. Vastalahjaksi Eriu ennusti, että Milin pojat saisivat saaren maat ikuisiksi ajoiksi.
Eriu on luultavasti ollut myös auringonjumala, sillä aurinko nähtiin menneinä aikoina kultaisena pikarina, joka oli täytetty punaviinillä. Tämän pikarin Eriu ojensi saaren suojelusjumalattaren ominaisuudessa jokaiselle Irlannin kuolevaiselle kuninkaalle merkkinä heidän avioliitostaan ja maan hedelmällisyydestä.
Surun risti
Surun risti (myös Murheen risti tai Kaksi äitiä, , ”Krest skorbi”) on Venäjällä Karjalan tasavallan Impilahdessa sijaitseva kuvanveistäjä Leo Lankisen veistos, joka paljastettiin vuonna 2000. Se on omistettu vuosina 1939–1940 käydyn talvisodan molempien osapuolten taistelijoille. Veistoksessa on kuvattuna suomalaiset ja venäläiset äitihahmot, jotka syleilevät toisiaan ristin eri puolilla.
27. kesäkuuta 2000 paljastettu muistomerkki sijaitsee Pitkärannan ja Suolijärven sekä Petroskoin ja Värtsilän välisten maanteiden risteyksen tuntumassa Impilahden Koirinojan kylässä. Alueella käytiin taisteluja joulukuusta 1939 aina sodan päättymiseen saakka. Paljastajina toimi neljä talvisodan veteraania, jotka edustivat sodan kumpaakin osapuolta. Valtiovallan edustajina tilaisuudessa olivat paikalla Suomen pääministeri Paavo Lipponen ja Venäjän varapääministeri Aleksei Kudrin.
Muistomerkkihanke sai alkunsa vuonna 1992, jolloin Suomi ja Venäjän sopivat kahden yhteisen talvisodan muistomerkin pystyttämisestä. Taustalla olivat molempien maiden veteraanijärjestöt. Ensimmäinen muistomerkki pystytettiin Suomussalmen Raatteentielle vielä samana vuonna. Venäjän puolelle sijoitettavasta muistomerkistä järjestettiin kansainvälinen kilpailu, johon saapui 14 ehdotusta. Voittajaksi selvisi Karjalan tasavallan merkittävimpiin kuvanveistäjiin lukeutunut Lankinen, joka kuitenkin sairastui vakavasti pian kilpailun ratkettua ja kuoli vuonna 1996. Veistoksen viimeisteli petroskoilainen kuvanveistäjä Eduard Akulov. Rahoituksesta vastasi Pitkärannan suomalainen ystävyyskaupunki Kuopio yhdessä Venäjän valtion ja Karjalan tasavallan kanssa.
Risto Räppääjä ja viimeinen tötterö
Risto Räppääjä ja viimeinen tötterö on vuonna 2007 julkaistu Risto Räppääjä -kirja.
Alakerran naapuri herra Lindberg on syönyt viimeisen keksijäätelötötterön koko maailmassa.
Kun Risto tulee kotiin häntä hermostuttaa asia ja hän lukittautuu huoneeseensa.
Herra Lindberg keksii soittaa jäätelötehtaaseen ja saa kuulla että Höljäkässä on vielä 20 tötteröä.
Hetken kuluttua Rauha, Nelli, Herra Lindberg ja Risto lähtevät Höljäkkään ja saivat kuin saivatkin viimeisen tötterön.
Jouko H. Nissinen
Jouko H. Nissinen (13. syyskuuta 1938 Ilomantsi – 18. elokuuta 2009 Espoo) oli suomalainen liikkeenjohdon konsultti, majuri ja kirjailija.
Nissinen pääsi ylioppilaaksi Nurmeksessa 1959. Hän kävi kadettikoulun ja valmistui sieltä kurssinsa priimuksena 1962. Hän palveli eri joukko-osastoissa ja pääesikunnassa vuoteen 1971, jolloin hän siirtyi Rationalisointiliiton toimitusjohtajaksi. Hänen aikanaan liitto keskittyi erityisesti työelämän pelisääntöjen uudistamiseen yhdessä työmarkkinajärjestöjen kanssa.
Nissinen perusti vuonna 1976 liikkeenjohdon konsulttitoimiston Yritystaito Oy:n ja oli sen toimitusjohtajana vuoteen 1994 saakka. Hän johti useita yritysten, kuntayhteisöjen ja sairaanhoitopiirien uudistushankkeita ja julkaisi teoksia alalta. Konsulttiuransa jälkeen Nissinen harrasti maalausta ja runoutta ja julkaisi kaksi runokirjaa.
Paavo Liskin mukaan Nissinen toi Via Crucis -pääsiäisnäytelmän Suomeen saatuaan inspiraation Andalusiassa näkemästään pääsiäiskulkueesta. Nissinen laati käsikirjoituksen näytelmään, jonka Liski ohjasi. Tätä näytelmän versiota esitettiin kahtena pääsiäisenä 1996 ja 1997, ja sitä seurasi 20 000 katsojaa.
Kaarina Alanen
Kaarina Alanen (1. syyskuuta 1945 Helsinki – 30. elokuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen filosofian maisteri ja Yleisradion pitkäaikainen radiotoimittaja. Hän toimitti radiossa muun muassa Sosiaalinen kirjelaatikko -ohjelmaa, jossa vastattiin kuuntelijoiden lähettämiin sosiaaliturvaa koskeviin kysymyksiin.