hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Augusta Ohlsson
Augusta Sofia Ohlsson (o.s. Tilander; 1. huhtikuuta 1882 Nurmijärvi – 6. helmikuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja, joka toimi Oy Carl Knief Ab:n toimitusjohtajana. Ohlsson sai kauppaneuvoksen arvonimen vuonna 1955.
Oy Carl Knief Ab:n historia alkoi Ludvig Kniefin vuonna 1862 Helsinkiin perustamasta makkaratehtaasta. Ludvigin poika Carl Knief sai isänsä kuoleman jälkeen vuonna 1885 yhtiön haltuunsa, ja siirsi tehtaan uusiin tiloihin Helsingin Tehtaankadulle. Vuonna 1913 Carl Knief myi tehtaan yhtiössä työskennelleelle nuorelle parille: suolamestarina toimineelle ruotsalaiselle Carl Ohlssonille ja hänen kihlatulleen Augusta Ohlssonille, joka oli ollut vuodesta 1901 myyjänä ja myöhemmin myymälänhoitajana yhtiön myymälässä. Heidän lisäkseen osaomistajaksi tuli Carl Kniefin serkku Oscar Müller. Pian yrityskaupan jälkeen Knief kuoli. Makkaratehdas ja yrityksen lihatuotteiden myyntiliikkeet jatkoivat omistajanvaihdoksesta huolimatta toimintaansa keskeytyksettä. Müller luopui osuudestaan vuonna 1919, joten yhtiö jäi Ohlssonien omistukseen.
Carl Ohlson kuoli vuonna 1928, jonka myötä Augusta Ohlssonista tuli yhtiön ainoa omistaja ja samalla toimitusjohtaja. Yhtiö laajeni Ohlssonin johdolla merkittävästi. Uusi tehdas rakennutettiin Eiraan vuonna 1930 ja yritys muutettiin toiminimestä osakeyhtiöksi vuonna 1951. Vuonna 1954 yhtiön liikevaihto oli 500 miljoonaa markkaa ja työntekijöitä yrityksessä oli yli sata. Yritystoiminnan ohella Ohlsson oli aktiivinen yhdistystoimija. Hän oli perustamassa Helsingin yrittäjänaisten yhdistystä ja toimi sen hallituksessa. Lisäksi hän toimi Lihateollisuusyhdistyksessä, Helsingin Lihakauppiasyhdistyksessä sekä Liike- ja Virkanaisten liitossa, joista jälkimmäinen valitsi hänet vuoden naiseksi vuonna 1957.
Ohlssonin kuoltua vuonna 1967 Oy Carl Knief Ab jatkoi toimintaansa ja yhtiön toimitusjohtajaksi tuli Kerppo Kankaanranta. Vuoteen 1971 mennessä yritystoiminta oli käynyt selvästi pienimuotoisemmaksi vuotuisen liikevaihdon ollessa reilut kahdeksan miljoonaa markkaa. Yritys päätyi konkurssiin vuonna 1978.
Bella Block
Bella Block on saksalainen rikossarja, jota on tuotettu vuodesta 1994 alkaen 38 elokuvanpituista jaksoa. Tuotanto jatkuu yhä ja viimeinen jakso on tehty vuonna 2018. Sarjan ensimmäinen jakso "Die Kommissarin" sai ensi-iltansa Saksassa 26. maaliskuuta 1994. Suomessa sarjaa on esitti viimeksi Yle Teema vuonna 2012 ja TV2:lla 2011.
Doris Gercken romaaneihin perustuva Bella Block on edelleen tuotannossa oleva saksalaisdekkari, jota on tehty vuodesta 1994. Bella Block on kokenut ylikomisario, joka suhtautuu työhönsä omistautuneesti , välillä jopa perhe-elämän kustannuksella. Bellan tutkimat rikostapaukset ovat välillä moraalisesti haastavia. Rikosetsivä Bella Blockia esittää Hannelore Hoger, joka on tunnettu tv-persoona Saksassa. Sarjassa nänen elämänkumppani on Simon Abendrothi (Rudolf Kowalski), joka tuttu myös Stolberg-sarjasta.
Hannelore Hoger on Saksan tunnetuimpia tv-kasvoja, ja on näytellyt kaikissa jaksoissa karismaattista poliisia.Sarja on voittanut useita palkinto pääosin Saksassa. Sarja on ollut ehdolla eri kategorioissa 25 kertaa ja voittanut palkinnon 21 kertaa vuosina 2015-1994 välillä.
Palkintoja on tullut esimerkiksi
Tarzana
Tarzana on Los Angelesin kaupunginosa Yhdysvaltain osavaltiossa Kaliforniassa. Postinumeroalueella Tarzana, CA 91356 on 29 503 asukasta (1. heinäkuuta 2018).
Tarzana sijaitsee San Fernando Valleyn alueella. Se on nimetty Edgar Rice Burroughsin Tarzan-kirjallisuushahmon mukaan. Burroughs osti "Los Angeles Timesin" kustantajan Harrison Gray Otisin perikunnalta 540 eekkeriä maata alueelta vuonna 1919.
Ryan Arcidiacono
Ryan Curran Arcidiacono (s. 26. maaliskuuta 1994 Langhorne, Pennsylvania) on yhdysvaltalais-italialainen koripalloilija, pelipaikaltaan pelintekijä.
Arcidiacono pelasi yliopistokoripalloa Villanovan yliopistossa vuosina 2012–2016. Kolmannella kaudellaan 2014–2015 hänet valitiin Big East -konferenssin vuoden pelaajaksi yhdessä Kris Dunnin kanssa. Arcidiaconon yliopistoura päättyi vuonna 2016 NCAA-mestaruuteen, ja Associated Press valitsi hänet lopputurnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi.
Yliopistomenestyksestä huolimatta Arcidiaconoa ei varattu NBA:n . Hän aloitti ammattilaisuransa D-liigajoukkue Austin Spursissa. Elokuussa 2017 hän teki Chicago Bullsin kanssa kaksisuuntaisen sopimuksen, jolla hän pelasi kaudella 2017–2018 sekä Bullsin NBA-joukkueessa että kehityssarjan farmijoukkue Windy City Bullsissa. Heinäkuussa 2018 Bulls teki Arcidiaconon kanssa uuden sopimuksen.
Arcidiacono oli mukana Yhdysvaltain nuorisomaajoukkuetoiminnassa. Italialaisjuurisena hän edusti Italian miesten maajoukkuetta 17 ottelussa vuosina 2014–2015.
Tuntematon mestari
Tuntematon mestari on vuonna 2019 ensi-iltansa saanut suomalainen draamaelokuva, jonka on ohjannut Klaus Härö.
Suoliluu-sääriside
Suoliluu-sääriside () on reidessä kulkeva peitinkalvon paksunnos, joka kulkee suoliluusta sääriluun ylälateraalisivulle. Se kulkee reiden lateraalisella puolelle reisiluun nivelnastan yli ja kiinnittyy sääriluun Gerdyn kyhmyyn. Pieni osa siitä kiinnittyy myös reisiluun lateraaliseen nivelnastaan, ja tämä kiinnityskohta voi kipeytyä eritoten juoksijoilla.
Suoliluu-sääriside myös lähettää pidäkesiteitä polvilumpioon ja siten osaltaan sivusuuntaisesti tukevoittaa polvea jalan koukistuessa ja ojentuessa.
Side on niin vahva, että siihen voi kiinnittyä lihaksia. Siihen kiinnittyy leveän peitinkalvon jännittäjälihas ja osittain iso pakaralihas.
Arvi Wartiovaara
Arvi Kustaa Aleksanteri Wartiovaara, vuoteen 1906 Weckman (11. syyskuuta 1880 Anjala – 4. huhtikuuta 1952 Helsinki) oli silmälääkäri ja useiden laulukuorojen johtaja.
Arvi Wartiovaaran vanhemmat olivat lääninrovasti William Weckman (myöh. Wartiovaara) ja Mirjam Salome Colliander ja puoliso vuodesta 1907 Tyra Charlotta Herlin. Wartiovaara tuli ylioppilaaksi Joensuun lyseosta 1899 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1809, erikoistuen silmälääkäriksi. Toimittuaan ensin Helsingin yleisessä sairaalassa Wartiovaara ryhtyi yksityiseksi silmälääkäriksi vuonna 1910. Wartiovaara toimi muun muassa Ylioppilaskunnan Laulajien, Laulumiesten ja YO sekakuoron johtajana sekä Kuoroliiton ja Kansallis-Kuoron johtajana. Hän oli myös Suomen Uimaliiton puheenjohtaja 1918–1928. Wartiovaara oli yksi Suomen Silmälääkäriyhdistyksen perustajista.
Arvi Wartiovaaran poika oli Talvisodassa kaatunut pistooliampuja Tapio Vartiovaara. Wartiovaaran sisaruksia olivat metsänhoitaja, kirjailija Eino R. Wartiovaara, virkamies ja ministeri Jonathan Wartiovaara, säveltäjä Lyyli Wartiovaara-Kallioniemi, arkkitehti Otto Väinö Vartiovaara ja jääkärieversti Teuvo Wartiovaara.
Reaktiivisuudella hallittu puristussytytys
Reaktiivisuudella hallittu puristussytytys (englanniksi "Reactivity Controlled Compression Ignition", lyhyemmin RCCI) on polttomoottorin prosessi, jossa hyödynnetään kahta eri polttoainetta, joista ensimmäinen on matalan reaktiivisuuden polttoaine kuten ottomoottorissa käytetty bensiini ja toinen on korkean reaktiivisuuden polttoaine kuten dieselmoottorissa käytetty dieselöljy. Rakenteeltaan RCCI-moottori muistuttaa dieselmoottoria, mutta sylinterien sisäisten dieselpolttoaineen suuttimien lisäksi sylinterien imukanavissa on matalapainesuuttimet.
Matalapainesuuttimilla muodostetaan bensiinistä ja imuilmasta tasainen laiha polttoaineseos, joka ei syty pelkästä puristuksesta tai syttymisviive on hyvin pitkä. Sylinterin sisäisellä korkeapainesuuttimella muodostetaan puristustahdin aikana vähän ennen männän yläkuolokohtaa suuttimen lähelle dieselpolttoaineella rikkaamman seoksen alue, jonka reaktiivisuutta bensiini vähentää. Lopuksi männän noustua yläkuolokohtaan seos sytytetään ruiskuttamalla sylinteriin dieselpolttoainetta, jolloin viimeksi sylinteriin ruiskutettu polttoaine syttyy puristuksella ja vuorostaan sytyttää muun polttoaineseoksen palotilassa.
RCCI-moottorin etuja ovat korkea hyötysuhde, vähäiset hiukkaspäästöt ja typen oksidien päästöt. RCCI-moottorin haitaksi on laskettu se että ajoneuvoon, jossa käytetään RCCI-moottoria, täytyy tankata kahta erilaista polttoainetta.
Francis Nagasakilainen
Pyhä Francis Nagasakilainen (myös Francis Miyakolainen tai Francis Miakolainen; ; 1548 Miyako, Japani – 5. helmikuuta 1597 Tateyama, Nishizaka, Nagasaki, Japani) oli lääkäri, aikuiskäännynnäinen katolisuuteen, fransiskaanitertiaari, katekeetta, saarnaaja ja yksi Nagasakin marttyyreistä ristiinnaulitsemalla. Hän eli seuraavien 12 paavien hallintokausien aikana: Paavali III (1534–1549), Julius III (1550–1555), Marcellus II (1555), Paavali IV (1555–1559), Pius IV (1559–1565), pyhä Pius V (1566–1572), Gregorius XIII (1572–1585), Sixtus V (1585–1590), Urbanus VII (1590), Gregorius XIV (1590–1591), Innocentius IX (1591) ja Klemens VIII (1592–1605). Paavi Urbanus VIII julisti hänet autuaaksi 14. syyskuuta 1627, autuas paavi Pius IX julisti hänet pyhimykseksi 8. kesäkuuta 1862 ja hänen muistopäiväänsä vietetään 6. helmikuuta.
Kampavasarahai
Kampavasarahai ("Sphyrna lewini") on vasarahaiden heimoon kuuluva rustokalalaji. Sitä esiintyy kaikilla lauhkeilla ja trooppisilla merialueilla.
Kampavasarahai on tyypillinen vasarahai, sillä sen pää on vasaranmuotoinen. Kampavasarahailla rakenteen keskellä on selkeä lovi, mikä erottaa sen muista vasarahaista. Lajin vartalo on sukkulamainen. Sen ensimmäinen selkäevä on suuri, mutta takimmainen selkäevä ja vatsaevät pieniä.
Suurimmillaan kampavasarahai voi saavuttaa noin 4,3 metrin pituuden ja 152 kilogramman painon.
Kampavasarahaita tavataan ympäri maapalloa lauhkeissa ja trooppisissa rantavesissä. Atlantin länsiosissa kampavasarahai elää New Jerseystä Uruguayyn ulottuvalla alueella, myös Meksikonlahdella ja Karibianmerellä. Itäisellä Atlantilla sitä esiintyy todennäköisesti Afrikan koko rannikolla ja myös Välimerellä ja Azorien ympäristössä.
Intian valtameressä kampavasarahaita on havaittu Etelä-Afrikasta, Malediiveilta ja Punaiseltamereltä Myanmariin ulottuvalta rantavyöhykkeeltä. Läntisellä Tyynellämerellä lajia tavataan Thaimaasta Japaniin, Filippiineille ja Australiaan. Itäisellä Tyynellämerellä elinalue ulottuu Kalifornian eteläosista mahdollisesti Perun pohjoisosiin. Se elää myös Havaijilla ja Tahitilla.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelee kampavasarahain erittäin uhanalaiseksi. Sen yksilömäärä on pienentynyt, ja lisäksi sen arvostettuja eviä kohtaan on lisääntynyttä kiinnostusta. Lajin kalastusta ei juurikaan säädellä.
Mary Richmond
Mary Ellen Richmond (5. elokuuta 1861 Belleville, Illinois – 12. syyskuuta 1928 New York, New York) oli yhdysvaltalainen sosiaalityöntekijä ja sosiaalityön pioneeri. Häntä pidetään yhtenä ensimmäisistä ammattimaisen sosiaalityön kehittäjistä, joka loi teoksillaan perustaa sosiaalityön vakiintumiselle itsenäiseksi tieteenalaksi. Richmond kehitti erityisesti tapauskohtaisen sosiaalityön () teoriaa ja käytäntöjä.
Richmond työskenteli vuodesta 1889 lähtien Baltimoressa Charity Organization Society (COS) -järjestössä. COS kehitti erityisesti Yhdysvalloissa merkittävällä tavalla ammattimaista ja koulutukseen perustuvaa sosiaalityötä, jonka kautta sosiaalisiin ongelmiin puuttuminen oli selvästi hyväntekeväisyyteen perustuvaa auttamista vaikuttavampaa ja järjestelmällisempää.
David Bernhardt (virkamies)
David Bernhardt (s. 1969) on yhdysvaltalainen juristi, lobbaaja ja virkamies, joka toimii maansa virkaatekevänä sisäministerinä.
Bernhardt aloitti uransa republikaanikansanedustaja Scott McInnisin avustajana. Sen jälkeen hän siirtyi lobbausyhtiöön.
Hän työskenteli jonkun aikaa sisäministeriössä George W. Bushin kaudella, mutta palasi lobbauksen pariin.
Bernhardt on lakimiehen urallaan edustanut muun muassa öljy-yhtiöitä ja maatalousalan yrityksiä. Siksi hänen nimittämisensä sisäministeriön apulaisvaltiosihteeriksi eli varaministeriksi vuonna 2017 herätti epäilyitä mahdollisista jääviyskysymyksistä.
Sisäministeri Ryan Zinken erottua joulukuussa 2018 Bernhardt nousi virkaatekeväksi ministeriksi.
Grigore Gafencu
Grigore Gafencu (30. tammikuuta 1892, Bârlad – 30. tammikuuta 1957 Pariisi) oli romanialainen poliitikko, diplomaatti ja lehtimies, joka toimi Romanian ulkoministerinä helmikuusta 1939 toukokuuhun 1940.
Andrew Wheeler
Andrew Wheeler (s. 1964) on yhdysvaltalainen juristi ja virkamies. Kesästä 2018 hän on toiminut Yhdysvaltain ympäristönsuojeluviraston virkaatekevänä johtajana.
Wheeler nousi ympäristöviraston johtoon, kun hänen edeltäjänsä Scott Pruitt erosi skandaalien varjostamana. Presidentti Donald Trump ilmoitti marraskuussa harkitsevansa Wheeleriä myös viran pysyväksi hoitajaksi. Ennen ympäristönsuojeluvirastoa Wheeler on toiminut kivihiiliteollisuuden lobbaajana.
Vuoden I perustuslaki
Vuoden I perustuslaki (myös vuoripuolueen perustuslaki) oli Ranskan ensimmäiselle tasavallalle vuonna 1793 säädetty perustuslaki, joka ei koskaan astunut voimaan. Lain nimi viittaa Ranskan vallankumouskalenteriin, jossa ajanlasku aloitettiin uudelleen tasavallan perustamisesta.
Ensimmäinen Ranskan vallankumouksen jälkeen säädetty perustuslaki, vuoden 1791 perustuslaki, oli päätetty hylätä jo elokuussa 1792 monarkian kumoamisen yhteydessä. Syyskuussa 1792 työnsä aloittanut kansalliskonventti oli tarkoitettu uudeksi perustuslakia säätäväksi kansalliskokoukseksi. Se asetti lokakuussa 1792 Nicolas de Condorcet’n johtaman perustuslakikomitean, joka sai työnsä valmiiksi helmikuuhun 1793 mennessä, mutta tämä girondistien johdolla laadittu esitys hylättiin. Kun girondistit oli erotettu konventista kesäkuun 1793 alussa, vuoripuolueen edustajat asettivat uuden komitean, jota johti Marie-Jean Hérault de Séchelles ja johon kuuluivat muun muassa Georges Couthon ja Louis Antoine de Saint-Just. Tämä komitea sai esityksensä valmiiksi pikavauhtia 10. kesäkuuta mennessä ja se hyväksyttiin konventissa 24. kesäkuuta. Sen jälkeen se annettiin vielä paikallisten edustajakokousten vahvistettavaksi. Perustuslain oli tarkoitus astua voimaan vallankumoussodan päätyttyä. Lakiteksti suljettiin juhlallisesti setripuiseen arkkuun konventin istuntosaliin.
Vuoden I perustuslain mukaan lakiasäätävä kansalliskokous valittaisiin vuosittain. Äänioikeutettuja olisivat kaikki vähintään 21-vuotiaat miehet. Toimeenpanovaltaa edustaisi kansalliskokouksen valitsema 24-jäseninen toimeenpaneva neuvosto. Myös kansanäänestysten mahdollisuus mainittiin. Vuoden 1789 ihmis- ja kansalaisoikeuksien julistuksessa mainittuihin oikeuksiin oli liitetty vielä oikeudet työhön, koulutukseen ja toimeentuloon.
Sodan jatkumisen vuoksi vuoden I perustuslaki ei koskaan tullut voimaan. Kansalliskonventti päätti 10. lokakuuta 1793, että rauhan saavuttamiseen asti olisi voimassa poikkeuksellinen vallankumoushallinto. Terrorin ajan jälkeen vuonna 1795 säädettiin lopulta niin sanottu vuoden III perustuslaki.
Georges Adéagbo
Georges Adéagbo (s. 1942 Cotonou Benin) on beniniläinen kuvanveistäjä, joka tunnetaan työstään löydettyjen esineiden parissa. Adéagbon kerää aineistoa taiteeseensa kaikkialla, missä hän liikkuu.
Cotonousta kotoisin oleva Adéagbon on opiskellut lakia Abidjanissa ennen muuttoaan Ranskaan jatkamaan opintojaan. Hän palasi Beniniin vuonna 1971 isänsä kuoltua, ja alkoi luoda installaatioita ja ympäristöjä erillään perheestään ja yhteiskunnasta. 1990-luvun alussa hän oli alkanut saada tunnustusta, joka huipentui Venetsian biennaalissa vuonna 1999 myönnetyn kunniapalkinnon vastaanottoon.
Adéagbo täydentää installaatioitaan kuvilla ja veistoksilla, jotka hän valmistuttaa antamansa ohjeiden mukaan. Adéagbo on sanonut, että jos hän tekisi itse kaiken installaatioitaan varten, se veisi hänet etäälle varsinaisesta työstään, joka on tarkkailemista, asioiden yhdistämistä ja kirjoittamista. Stephan Köhlerin mukaan Adéagbon teokset tuottavat pettymyksen niille, jotka odottavat taiteilijan alkuperään nojaten eksoottista "toiseuden" kokemusta. Hänen työskentelytapansa puhuttelee ja kutittelee niiden älyä, jotka ovat postkolonialistisen diskurssin herkistämiä- Juuri sitä, mitä monet "afrikkalaiselta taiteilijalta" odottavat, hän ei tee. Sen sijaan hän paljastaa kaipuumme eksoottiseen häivyttäessään esuneiden "vierauden" liittämällä ne näyttelypaikasta kerättyjen arkipäiväisten esineiden joukkoon.
Georges Adéagbo on kirjoittanut usein omasta, sekä lähimmäistensä ja historiallisten henkilöiden kohtalosta. Osallistuessaan Veneysian biennaaliin vuonna 1999 hän kirjoitti tekstin: "Muistakaa: taivaankappaleet vaikuttavat, mutta eivät määrää - vapaan tahdon avulla ihminern muokkaa oman kohtalonsa." 
Toyota Municipal Museum of Art, 2000 ja 2004, Museum Ludwig, Köln 2003, Blake Byrne, Los Angeles 1999 (lahjoitettu L. A. MoCAlle keväällä 2005), Galerie Elisabeth Kaufmann, Zürich 2005, Philadelphia Museum of Art 2006, Ulmer Museum 2007, Oslon kansallinen taide- arkkitehtuuri- ja muotoilumuseo, 2009, MAK Wien 2009, MUSAC Leon 2011, Kiasma, Helsinki 2011, GIZ: n Cotonoun aluetoimisto 2012, Cecile Fakhouryn kokoelma, Abidjan 2013, Whitworth Art Gallery, University of Manchester 2013.
Georges Adéagbo on osallistunut yksityis- ja ryhmänäyttelyihin Euroopassa, Pohjois-Amerikassa, Karibialla, Etelä-Amerikassa ja Afrikassa. Hänen instalaationsa "Napoleonin ja Mannerheimin kohtaaminen - Suomen asema eurooppalaisten valtioiden joukossa" (2000/2011) oli esillä Kiasmassa Ars 11 -näyttelyssä Helsingissä vuonna 2011.
Vuoden III perustuslaki
Vuoden III perustuslaki oli Ranskan ensimmäisen tasavallan perustuslaki vuosina 1795–1799, niin sanottuna direktorion aikana. Lain nimi viittaa Ranskan vallankumouskalenteriin, jossa ajanlasku aloitettiin uudelleen tasavallan perustamisesta.
Syksyllä 1792 perustetulle tasavallalle oli aluksi kesäkuussa 1793 hyväksytty niin sanottu vuoden I perustuslaki, mutta vallankumoussodan jatkumisen vuoksi sen voimaantulo lykkääntyi eikä lopulta toteutunut koskaan. Thermidorin vallankaappauksen jälkeen Pariisin radikaalit sanskulotit vaativat edelleen tämän demokraattisen perustuslain voimaansaattamista, mutta uudet poliittiset johtajat (ns. thermidoriaanit) pelkäsivät sen mahdollistavan jakobiinien valtaanpaluun. Uutta perustuslakia valmistelemaan asetettiin 3. huhtikuuta 1795 komitea, johon kuuluivat muun muassa La Révellière-Lépeaux, Daunou, Louvet de Couvrai, Thibaudeau ja Lanjuinais. Kansalliskonventti hyväksyi perustuslain 22. elokuuta, se hyväksyttiin kansanäänestyksessä 6. syyskuuta ja ilmoitettiin voimaanastuneeksi 23. syyskuuta 1795.
Vuoden III perustuslaki muistutti vuoden 1791 perustuslakia, mutta sisälsi enemmän konservatiivisuutta suosivia varmistuksia, poikkeuksena kuninkaan puuttuminen. Parlamentti muutettiin kaksikamariseksi: alempana kamarina olisi 500-jäseninen viidensadan neuvosto ja ylempänä kamarina 250-jäseninen vanhojen neuvosto, jonka edustajien oli oltava vähintään 40-vuotiaita. Edustajaehdokkaiden oli täytettävä melko korkea varallisuusehto. Toimeenpanovallan ylimpänä elimenä oli viisihenkinen direktorio, jonka jäsenet vanhojen neuvosto valitsi viidensadan neuvoston laatimalta ehdokaslistalta. Parlamentin paikoista täytettiin vuosittaisissa vaaleissa aina kolmasosa kerrallaan.
Vuoden III perustuslaki ehti olla voimassa neljä vuotta. Marraskuussa 1799 brumairekuun 18. päivän kaappauksella valtaan noussut kenraali Napoleon Bonaparte esitteli 13. joulukuuta 1799 uuden perustuslain (vuoden VIII perustuslaki).
Albert Marth
Albert Marth syntyi 5. toukokuuta 1828 Kołobrzegissa silloisessa Pommerissa. Hän löysi elämänsä aikana yli 600 tähtisumua sekä teki havaintoja Marsista ja Jupiterista.
Hän opiskeli ensin Berliinin yliopistossa teologiaa mutta hän oli enemmän kiinnostunut matematiikasta ja tähtitieteestä. Hän muutti vuonna 1846 Königsbergiin (nykyisin Kaliningrad) opiskelemaan Königsbergin yliopistoon tähtitiedettä. Siellä hänellä oli opettajana Friedrich Bessel jolle oli viimeinen oppilas. Myöhemmin hän oli Christian August Friedrich Petersin assistenttina observatoriossa. Vuonna 1853 hänen tohtorintyönsä hylättiin ja hän meni John Russell Hindin toiseksi assistentiksi George Bishopin Observatorioon Lontooseen. Siellä hän löysi 1. maaliskuuta 1854 Amphitriteksi nimetyn päävyöhykkeen asteroidin. Samana vuonna hänet otettiin myös Royal Astronomical Societyn jäseneksi.
Hän kuoli äkillisesti ollessaan käymässä Heidelbergissa Saksan keisarikunnassa 6. elokuuta 1897.
Filip Lindberg
Filip Lindberg (s. 31. tammikuuta 1999 Espoo) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän pelaa kaudella 2018–2019 Yhdysvalloissa Massachusettsin yliopiston joukkueessa. Lindberg kasvattajaseura on Jäähonka. Ennen lähtöään Yhdysvaltoihin Lindberg pelasi yhden kauden Nuorten SM-liigaa TUTO:n joukkueessa ja sitä ennen Bluesin C- ja B-junioreissa.
Lindberg oli Suomen alle 20-vuotiaiden maajoukkueen toisena maalivahtina mukana Vancouverissa voittamassa alle 20-vuotiaiden MM-kultaa 2019. Edellisellä kaudella Lindberg pelasi neljä harjoitusottelua U20 joukkueessa mutta ei mahtunut lopulliseen MM-kisajoukkueeseen. Kaudella 2015–2016 Lindberg pelasi neljä ottelua Suomen alle 16-vuotiaiden maajoukkeessa.
Aarne Wegelius
Aarne Johannes Wegelius (29. huhtikuuta 1891 Tampere – 14. heinäkuuta 1957) oli urkutaiteilija ja Tampereen vanhan kirkon urkuri yli 40 vuotta. Hän toimi myös tunnettuna urkujen suunnittelun ja rakentamisen asiantuntija.
Aarne Wegeliuksen vanhemmat olivat rehtori Kaarle Albert Wegelius ja Aini Öhmann ja puoliso vuodesta 1933 Ingrid Fredriksson. Wegelius tuli ylioppilaaksi 1911 ja kävi Helsingin musiikkiopiston 1915, jossa häntä opetti urkujen soitossa Oskar Merikanto, ja Helsingin lukkari- ja urkurikoulun 1916. Hän teki tutkimusmatkoja useisiin Keski-Euroopan maihin 1920-luvulla ja perehtyi urkujen rakenteeseen ja rakentamiseen syvällisesti, toimien useiden urkujen suunnittelun ja rakentamisen asiantuntijana. Hän myös valmisteli aihetta käsittelevän laajan teoksen käsikirjoituksen. Tampereen vanhan kirkon urkurina Wegelius toimi vuodesta 1916. Hän myös antoi urkukonsertteja ja toimi Tampereen lyseon laulunopettajana vuodesta 1924.
Peter Maury
Carl Peter Johannes Maury (s. 13. helmikuuta 1946 Helsinki) on suomalainen professori, lääkäri ja molekyylibiologian tutkija. Hän väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1972 ja valmistui sisätautien erikoislääkäriksi 1977. Helsingin yliopiston sisätautiopin dosentiksi hänet nimitettiin 1980, apulaisprofessoriksi 1990 ja sisätautiopin professoriksi 1998, josta virasta hän jäi eläkkeelle 2013. Hän toimi Suomen Akatemian nuorempana ja vanhempana tutkijana vuosina 1977–1978, 1984–1992 ja oli vuonna 1987 vierailevana tutkijana Indianan yliopistossa.
Maury on kansainvälisesti arvostettu tutkija, jonka tutkimusala käsittää valkuaisaineiden laskostumiseen liittyviä tauteja (amyloidoosi, Alzheimerin tauti), soluvälittäjäaineita (interleukiinit, tuumorinekroositekijät) ja immunologisia mekanismeja. Hän on selvittänyt suomalaiseen tautiperintöön kuuluvan perinnöllisen amyloidoosin geneettisen syyn ja tautimekanismin. Hänen viimeaikaiset tutkimukset ovat käsitelleet elämän syntyyn liittyviä molekyylitason tapahtumia ja julkaissut tähän aiheeseen liittyvän uuden teorian.
Maury on saanut muun muass Wegelius-, Rosenquist-, ja Medix/fls-palkinnot, ja ollut esillä Bostonin yliopiston järjestämässä näyttelyssä ”Distinguished Scientists Exhibition”. Hän on American Association of the Advancement of Science (AAAS), International Society of the Study of the Origin of Life (ISSOL), ja Suomen Taiteilijaseuran jäsen.
Super Spike V’Ball
Super Spike V’Ball (tunnetaan myös nimellä "V'Ball") on alun perin vuonna 1988 "U.S. Championship V’Ball" nimellä julkaistu Technōs Japan Corporationin kehittämä rantalentopallokolikkopeli. Pohjois-Amerikassa levittäjänä toimi Taito. Nintendon julkaisema Nintendo Entertainment System-versio julkaistiin vuonna 1989.
Piccalilli
Piccalilli, suomeksi myös pikkalilli, on kasvissäilyke, jota suositaan etenkin Englannissa ja Yhdysvalloissa. Se on alun perin brittiläinen versio intialaisista maustevihanneksista.
"Oxford English Dictionaryn" mukaan nimi juontaa juurensa 1700-luvulta ("paco-lilla", "pickle lila" jne.) ja nykyinen kirjoitusasu on 1700- ja 1800-lukujen taitteesta.
Englantilaisessa piccalillissä on karkeasti paloiteltuja vihanneksia, joista kukkakaali, sipuli ja cocktailkurkku ovat välttämättömiä, säilöttynä sinapilla ja kurkumalla maustettuun kastikkeeseen. Sitä valmistetaan sekä kotona että teollisesti.
Piccalilli on perinteinen kylmien liharuokien, kuten kinkun ja aladobin sekä kovien juustojen lisäke. Se on usein osa Ploughman's lunch -annosta.
Amerikkalainen versio piccalillistä maistuu selvästi makealta. Itärannikolla se valmistetaan karkeasti pilkotuista paprikoista, vihreistä tomaateista ja sipulista. Keskilännessä piccalilli on usein hienommaksi pilkottua ja sisältää runsaasti cocktailkurkkuja; se muistuttaakin enemmän suomalaista kurkkusalaattia.
Office National des Médias Audiovisuels
Office National des Médias Audiovisuels (ONAMA) on perusteilla oleva Tšadin kansallinen yleisradioyhtiö.
Yleisradiotoiminta alkoi Tšadissa Ranskan siirtomaa-aikana vuonna 1955. Fort-Lamyssa (nykyisessä N’Djamenassa) toiminut Radio Tchad välitti Ranskan Keski-Afrikan ohjelmaa Brazzavillestä. Tšadin itsenäistymisen jälkeen perustettu Radiodiffusion Nationale Tchadienne (RNT) toimi maan hallitusten äänitorvena. Vuonna 1972 se sai nimen Voix de l’Unité et du Progrès ja vuonna 1974 Voix de la Révolution Culturelle Tchadienne.
Asema sai vuonna 1972 uuden 100 kilowatin lyhytaaltolähettimen, jonka ansiosta lähetyksiä voitiin kuunnella koko maassa. Samana vuonna radiovastaanottimia oli maassa 70 000, kun vuonna 1960 luku oli ollut 6 000. Asema vaurioitui kahdesti Tšadin sisällissodassa 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa. 1980-luvun puolivälissä Radiodiffusion Nationale Tchadiennella oli 20 kilowatin keskiaalto-, 100 kilowatin lyhytaalto- ja ULA-lähetin N’Djamenassa sekä 5 kilowatin lyhytaaltolähetin paikallisasemalla Moundoussa. Maan kapinallisilla oli Libyasta käsin vuoteen 1988 saakka toiminut asema Radio Bardai. Arviot radiovastaanottimien määrästä liikkuivat 1980-luvun lopulla 100 000:n ja miljoonan välillä. Televisiolähetykset alkoivat Ranskan tuella vuonna 1987.
Radiodiffusion Nationale Tchadienne ja vuonna 1990 toimintansa aloittanut Télé Tchad yhdistettiin vuonna 2006 Office National de Radiodiffusion et Télévision du Tchad (ORNTV) -nimiseksi valtion laitokseksi. Sillä oli vuonna 2015 yksi kansallinen radiokanava, joka lähetti ohjelmia ranskaksi, arabiaksi ja kahdeksalla paikallisella kielellä. N’Djamenassa oli etupäässä nuorisolle ja naisille ohjelmansa suuntaava ULA-asema ja Abéchéssa, Faya-Largeaussa, Moundoussa ja Sarhissa alueelliset ULA-asemat. Vuonna 1984 hankittu ja vuonna 2004 uudistettu lyhytaaltolähetin oli viimeksi käytössä vaalien alla vuonna 2016. Televisio-ohjelmia välitetään ranskaksi ja arabiaksi, mutta niitä voi seurata lähinnä N’Djamenassa ja muissa kaupungeissa.
ORNTV lakkautettiin talousvaikeuksien takia vuonna 2016 ja seuraavana vuonna sen tilalle perustettiin Direction Générale de Radiodiffusion et de Télévision du Tchad (DGRTV). Joulukuussa 2018 maan parlamentti hyväksyi lain uuden organisaation perustamisesta, jonka nimeksi tulee Office National des Médias Audiovisuels eli ONAMA.
1990-luvulta lähtien Tšadissa toimii myös lukuisia yksityisiä radioasemia sekä kaksi yksityistä televisiokanavaa.
Minna-Maaria Lax
Minna-Maaria Lax, oikea nimi Markku-Pekka Antikainen, on suomalainen taitoluistelija, siviiliammatiltaan maatilanisäntä ja hankeneuvoja Siilinjärveltä. Hän on voittanut pronssia vuonna 2016 aikuisluistelijoiden epävirallisissa MM-kilpailuissa Saksan Oberstdorfissa. Hän ei kuitenkaan saanut hakea palkintoaan, koska oli pukeutunut hameeseen.
Lax aloitti luistelun perheen hajottua vuonna 2006. Häntä on valmentanut vuodesta 2014 Suomen-mestaruuden taitoluistelussa voittanut Elise Luovula (o.s. Ahonen).
Lax on valittu vuonna 2017 vuoden eteläkarjalaiseksi maaseututoimijaksi. Hän on toiminut Suomen transvestiittiyhdistyksen puheenjohtajana vuosina 2009–2015.
Isoflavonit
Isoflavonit ovat isoflavonoidien ryhmään kuuluvia aromaattisia orgaanisia yhdisteitä. Luonnossa niitä esiintyy erityisesti hernekasveissa. Monet isoflavoneista ovat biologisesti aktiivisia ja niin kutsuttuja kasviestrogeeneja. Rakenteeltaan erilaisia isoflavoneja on eristetty yli 230.
Isoflavonien rakenteessa perusyksikkönä on 3-fenyylikromenonirakenne. Se poikkeaa flavoneista aromaattisen ryhmän paikan perusteella. Runkoon on liittyneenä hydroksyyliryhmiä. Isoflavonit ovat väriltään tyypillisesti keltaisia. Ne voivat esiintyä vapaina tai glykosideina sitoutuneena glukoosiin tai ramnoosiin. Erityisesti isoflavoneja on lehdissä ja varsissa, mutta myös siemenissä sekä vähäisemmissä määrin kukissa. Tunnetuimpia isoflavoneja ovat genisteiini ja daidtseiini.
Isoflavoneja esiintyy erityisesti hernekasveissa kuten soijassa tai apiloissa. Niitä on eristetty myös muun muassa ruusu-, revonhäntä-, asteri-, ristikukkais- ja muskottikasveista. Kasvit syntetisoivat isoflavoneja kalkoneista. Kalkoneista muodostuu ensin flavoneja, jotka entsyymit isomeroivat isoflavoneiksi. Isoflavoneista voi edelleen muodostua muita isoflavonoidien ryhmään kuuluvia yhdisteitä.
Monet isoflavonit ovat biologisesti aktiivisia. Niillä voi olla merkitystä hernekasveissa juuriston nystyröiden bakteerien menestymisen kannalta. Eräät ryhmän yhdisteet ovat antioksidantteja ja heikosti antibioottisia tai sienten kasvua estäviä. Isoflavonit sitoutuvat nisäkkäiden estrogeenireseptoreihin ja ovat niiden heikkoja agonisteja. Ne siis saavat aikaan saman vasteen kuin estrogeenit sitoutuessaan estrogeenireseptoreihin.
Elise Ahonen
Elise Ahonen (nykyisin Luovula) on suomalainen taitoluistelija, jonka ura päättyi 1980-luvun lopulla kun Taitoluisteluliitto ilmoitti siitä. Ahonen on voittanut Suomen-mestaruuden vuonna 1985 ja edustanut Suomea MM- ja EM-kilpailuissa. Uran päätyttyä Ahonen aloitti lakiopinnot. Hän on toiminut vuodesta 2014 aikuisluistelija Minna-Maaria Laxin valmentajana.
Pikkelssi
Pikkelssi on yleisnimitys useimmiten kasviksista valmistetulle, kirpeäksi maustetulle etikkasäilykkeelle, jossa ainekset on useimmiten pilkottu tasakokoisiksi paloiksi. Pikkelssi voi sisältää yhtä tai useita eri kasviksia. Siihen voidaan myös käyttää hedelmiä tai pähkinöitä.
Erilaiset pikkelssit ja samaan tapaan säilötyt vihannekset ovat tärkeä osa sekä Euroopan että Aasian ruokakulttuureja.
Jean-Sifrein Maury
Jean-Sifrein Maury (26. kesäkuuta 1746 Valréas, Ranska – 11. toukokuuta 1817 Rooma, Kirkkovaltio) oli ranskalainen katolinen piispa, kardinaali ja tärkeä vanhoillinen poliittinen vaikuttaja Ranskan vallankumouksen alkuvaiheessa.
Maury oli suutarin poika. Hänet vihittiin papiksi vuonna 1769 ja eteni kirkollisella urallaan muun muassa Pariisin hovisaarnaajaksi. Hän kilpaili useista Ranskan akatemian palkinnoista, muun muassa vuonna 1771 kirjoittamallaan François Fénelonin muistopuheella. Hänet nimitettiin akatemiaan vuonna 1784 kuolleen Jean-Jacques Lefranc de Pompignanin tilalle. Maury valittiin pappissäädyn edustajana vuoden 1789 säätyjen yleiskokoukseen. Sitä seuranneessa perustuslakia säätävässä kansalliskokouksessa hän oli Jacques Antoine Marie de Cazalèsin ohella yksi vastavallankumouksellisen oikeiston (”aristokraattien”) näkyvimpiä hahmoja ja väitteli kilvan muun muassa Mirabeaun kanssa. Kansalliskokouksen hajaannuttua Maury pakeni Roomaan marraskuussa 1791. Hän oli jonkin aikaa nimellisenä Nizzan arkkipiispana.
Paavi Pius VI nimitti Mauryn vuonna 1792 edustajakseen Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan valtiopäiville Frankfurtiin ja vuonna 1794 kardinaaliksi sekä Montefiasconen piispaksi. Maanpaossa Ranskan kuninkaaksi julistautunut Provencen kreivi nimitti hänet diplomaattiseksi edustajakseen Pyhän istuimen luo, mutta hän joutui pakenemaan ranskalaisia miehitysjoukkoja vallankumoussotien aikana. Maury palasi Ranskaan Napoleonin aikana vuonna 1806 ja sai pian uuden paikan Ranskan akatemiasta menettämänsä tilalle. Napoleon järjesti hänet lokakuussa 1810 Pariisin arkkipiispaksi erotettuaan aiemman arkkipiispan, minkä seurauksena Maury rikkoi välinsä paavin kanssa. Napoleon antoi hänelle myös kreivin arvon vuonna 1814. Maury erotettiin arkkipiispan virasta ensimmäisen Bourbon-restauraation yhteydessä vuonna 1814 ja hän pakeni uudelleen Roomaan. Paavi Pius VII piti häntä puoli vuotta vankeudessa Castel Sant’Angelossa ennen kuin armahti hänet. Maury kuoli Roomassa keripukkiin kolme vuotta myöhemmin.
Mauryn valitut teokset julkaistiin vuonna 1827 ja valikoitu kirjeenvaihto vuonna 1891.
Mikaelin seurakunta
Mikaelin seurakunta voi tarkoittaa seuraavia:
Lokeroveriviemäri
Lokeroveriviemäri eli sinus cavernosus on heti silmäkuopan takana sijaitseva aivojen kovakalvon laskimollinen rakenne. Sinus cavernosuksia on päässä kaksi molemmin puolin kitaluuta ja niitä yhdistää etummainen ja takimmainen intercavernous sinus.
Sinus cavernosus on lokeromaiselta rakenteeltaan erilainen kuin kaikki muut kovakalvon sinukset. Sen läpi kulkee monia toisiinsa kytkeytyneitä laskimoita, jotka muodostavat sienimäisen ryppään. Veri kulkee sen läpi hitaasti ja laskee alempaan ja ylempään petrosal sinukseen. Sinus cavernosuksen läpi kulkee sisempi kaulavaltimo () sekä silmän liikehermo, loitontajahermo, näköhermo, telahermo ja yläleuan hermo.
Potilailla joilla on infektioita silmässä, nenässä tai huulissa ja joilla lähialueiden kudokset ovat tästä syystä turvonneet, kasvolaskimon veri voi hakeutua kohti näkölaskimoita () tai pterygoid plexusta ja infektio levitä näiden kautta sinus cavernosukseen. Infektiot ja tromboosi sinus cavernosuksesssa ovat hengenvaarallisia.
Sinus cavernosuksen tromboosi on hyvin harvinainen sairaus. Vain 1 % aivojen verenkierron häiriöistä on kallonsisäisten laskimoiden ja laskimosinusten trombooseja ja näistäkin vain 1 % tapahtuu lokeroveriviemärissä. Se on vakava tauti johon kuolleisuus on jopa 30 %. Se kehittyy silmäkuopan selluliitin levitessä tai laskimotukoksesta, joka voi syntyä paitsi kasvojen alueen trauman seurauksena myös esimerkiksi polysytemian, raskauden tai kirurgisen toimenpiteen seurauksena. Oireena on silmäkuopan alueen kipu, silmän liikerajoitus, laajentuneet verisuonet, eksoftalmus ja yläluomen ptoosi. Oireet alkavat toispuolisina, mutta leviävät pian myös toiseen silmään. Hoitona on antibiootin, antikoagulaation ja kortikosteroidin yhdistelmä. Joskus cavernous sinuksen tromboosin aiheuttaa infektio välikorvassa tai ohimoluun mastoidiosassa () olevissa kammioissa. Tällöin infektio leviää lokeroveriviemäriin sigmoidisen sinuksen () ja petrosal sinuksen kautta.
Götz Schubert
Götz Schubert (s. 13. helmikuuta 1963 Pirna, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen näyttelijä. Klassisen puhenäyttämön ohella Schubert on näytellyt useissa televisiosarjoissa ja -elokuvissa. Hänellä on ollut rooleja muun muassa sarjoissa "Tatort" ja "KDD – Kriminaldauerdienst". Schubertin yksittäisiä roolitehtäviä ovat muun muassa Anne Frankin isä Otto Frank televisioelokuvassa "Meine Tochter Anne Frank" ja diktaattori Adolf Hitlerin rooli teatterilavalla.
Schubert opiskeli näyttämötaiteita berliiniläisessä Schauspielschule Ernst Busch -oppilaitoksessa 1984–1987. Sen jälkeen hän työskenteli näyttelijänä Maxim-Gorki-Theaterissa (1987–1993) ja Deutsches Theaterissa (1993–2001). Schubert sai erityisen hyvän yleisö- ja kriitikkovastaanoton Hitler-tulkinnastaan George Taborin näytelmässä "Mein Kampf", jota esitettiin Maxim-Gorki-Theaterissa 1990.
Vuonna 1989 Schubert näytteli Frank Lettaun roolin komediassa "Zwei schräge Vögel", joka oli viimeisiä DEFA:n tuottamia elokuvia. Ura jatkui muun muassa rikossarjoissa "Polizeiruf 110" ja "Tatort". Vuosina 2007–2009 Schubertilla oli päärooli rikospoliisi Helmut Endersinä 30-osaisessa rikossarjassa "KDD – Kriminaldauerdienst". Endersin rooli teki Schubertista huomattavasti aiempaa tunnetumman televisiokasvon.
Schubertilla on ollut roolitehtäviä myös epookkituotannoissa, kuten "Neger, Neger, Schornsteinfeger!" ja "Honigfrauen". Viimeksi mainitussa hän näytteli päähenkilöiden isää. Dokudraamassa "Meine Tochter Anne Frank" Schubert näytteli Anne Frankin isää Otto Heinrich Frankia. Elokuva kertoo Anne Frankin elämäntarinan Otto Frankin näkökulmasta.
Schubert on näytellyt myös erinäisissä teatterielokuvissa. Hänellä oli Hinrich Lobekin rooli Peter Timmin komediassa "Der Zimmerspringbrunnen" (2001) ja lääkäri Bofingerin rooli tragikomediassa "Eierdiebe" (2003). Vuonna 2011 Schubert näytteli pääroolin Pia Strietmannin elokuvassa "Tage, die bleiben".
Schubert on lukenut useita äänikirjoja, kuten Albert Camus'n romaanin "Die Pest".
Nobel (televisiosarja)
Nobel on norjalainen 8-osainen minisarja. Sarja kertoo Afganistanista palaamassa olevasta norjalaisesta erikoisjoukkojen upseerista Erling Riiserista (Aksel Hennie), joka joutuu mukaan poliittiseen salaliittoon.
Sarjan ohjasi Per-Olav Sørensen ja sen tuotti Monster Scripted. Sarja esitettiin alun perin Norjan yleisradioyhtiö Norsk Rikskringkastingin kanavilla.
Kiviniemen skandiumesiintymä
Kiviniemen skandiumesiintymä on Pohjois-Savon Rautalammilla sijaitseva intruusio, jossa on epätavallisen korkea skandiumpitoisuus. Alueelle on vuonna 2018 myönnetty malminetsintälupa SCY Exploration Finland Oy:lle, joka on Scandium International Mining Corp. -yhtiön tytäryhtiö.
Geologian tutkimuskeskus (GTK) löysi esiintymän vuonna 2008. Alun perin tarkoituksena oli etsiä nikkeliä ja kuparia ja tutkia Kiviniemen magneettisessa matalalentoaineistossa havaittua voimakasta anomaliaa. Syväkairaus paljasti kohteen korkean skandium-, zirkonium- ja yttriumpitoisuuden. GTK luopui valtauksestaan vuonna 2015.
Alue sijaitsee Keski-Suomen granitoidikompleksin itäosassa lähellä Savon vyöhykettä. Pienialaisen intruusion kivilajina on granaattipitoinen fayaliittiferrodioriitti, jota luonnehtivat isot, ultraviolettivalossa kullankeltaisina hohtavat zirkonirakeet. Kohteesta on tehty ikämääritys, jonka tulos on 1857±2 miljoonaa vuotta. Sen ympäristössä on suunnilleen samanikäisiä porfyyrisiä graniitteja.
Esiintymä ei sisällä varsinaisia skandiummineraaleja vaan skandiumin kantajina toimivat ferroamfibolit ja ferropyrokseenit. GTK:n arvion mukaan kohteen etsintäpotentiaali on 13,4 Mt keskipitoisuuksilla 163 ppm Sc, 1726 ppm Zr ja 81 ppm Y.
Itä-Suomen yliopisto tutkii mahdollisuutta skandiumin talteenottoon tavalla, joka olisi kaupallisesti kannattava. Esiintymän kaupallinen arvo nykyhinnoin (2017) on noin 34 miljardia euroa
Lebor na h-Uidre
Lebor na h-Uidre tai Leabhar na h-Uidhri, englanniksi The Book of the Dun Cow , on Irlannin kirjallisuuden vanhin säilynyt käsikirjoitus. Käsikirjoituksen nimi tulee tarinoiden mukaan siitä, että sen pergamentti olisi tehty St. Ciarán of Clonmacnoisen kuuluisan naudan nahasta.
Käsikirjoituksen kokosivat Clonmacnoisen luostarin oppineet munkit noin vuonna 1100 vanhempien käsikirjoitusten sekä suullisen perimätiedon perusteella. Se on kokoelma todellisten tapahtumien selostuksia sekä legendoja, jotka ovat suurimmaksi osaksi peräisin 700- ja 800-luvuilta. Mukaan on myös siroteltu uskonnollisia tekstejä.
Käsikirjoitus sisältää osan Ulsterin sykliin -kuuluvasta Táin Bó Cuailnge (Cooleyn karjaryöstö) -tarusta sekä useita muita Ulsterin ja Connaughtin kiistoihin liittyviä tarinoita. Mukana on myös Pyhää Columbaa ylistävä runo, jonka tekijäksi on merkitty Dallán Forgaill. Käsikirjoitus sisältää myös talvea kuvaavan runon, jonka laatijaksi on merkitty Fenian syklin legendaarinen sankari Finn MacCumhail. Lisäksi käsikirjoitukseen kuuluu kertomuksia Ulsterin 600-luvun kuninkaasta Monganista, Cnuchan taistelun kuvaus sekä romanttinen tarina Dá Dergan hovista.
Frans Viktor Eriksson
Frans Viktor Eriksson (10. joulukuuta 1846 Vaasa – 7. tammikuuta 1919 Vaasa) oli suomalainen juristi, valtiopäivämies ja Vaasan hovioikeuden presidentti.
Erikssonin äiti oli palvelija Anna Brita Raukko. Hän pääsi ylioppilaaksi 1865 Vaasan kymnaasista ja suoritti tuomarintutkinnon Helsingin yliopistossa 1869. Eriksson sai varatuomarin arvon 1873.
Eriksson oli Jyväskylän vt. pormestarina 1878–1880. Tämän jälkeen hän oli Vaasan hovioikeudessa kanslistina ja hoiti sitten muita virkoja ollen viimeksi hovioikeuden presidenttinä 1910–1915. Eriksson erosi virastaan sairauden vuoksi. Hän oli Vaasan kaupungin edustajana säätyvaltiopäivillä 1897, 1899 ja 1900.
Eriksson oli naimisissa vuodesta 1881 Olga Sofia Kristina Boijen kanssa.
Hahtupäät
Hahtupäät ("Enneapogon") on heinäkasvien (Poaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu noin 25 lajia.
Verna Hillie
Verna Dolores Hillie (5. toukokuuta 1914 – 3. lokakuuta 1997) oli amerikansuomalainen elokuvanäyttelijä. Hänen isänsä oli Alavutelainen Edvard Verner Heikinpoika Hillie (ent. Etelämäki).
Hillie meni naimisiin Frank Gill, Jr. kanssa vuonna 1933 ja he erosivat vuonna 1952. heillä oli kaksi lasta, joista toinen on näyttelijä Pamela Lincoln. Vuonna 1952 hän meni naimisiin NBC:n johtaja Richard Linkrounin kanssa. He erosivat 11 vuoden kuluttua.
Pikkuhahtupää
Pikkuhahtupää ("Enneapogon desvauxii") on heinäkasvien (Poaceae) heimoon, hahtupäiden ("Enneapogon") sukuun kuuluva monivuotinen kasvilaji. Se on kasvutavaltaan tiiviisti mätästävä ja kasvaa 5–35 cm korkeaksi. Sen lehtilavat ovat 2–12 cm pitkiä ja 1–3 mm leveitä. Pikkuhahtupään kukinto on harmaa ja tiivis, tähkää muistuttava röyhy. Tähkylät ovat 5,5–7 mm pitkiä ja kolmikukkaisia. Tähkylöiden kaleissa on kolmesta yhdeksään suonta. Ulkokaleet ovat 3–3,5 mm pitkiä ja sisäkaleet 4–5 mm pitkiä. Ulkohelpeet ovat 1,5–2 mm pitkiä sekä tiheäkarvaisia. Vihneet ovat 2–4 mm pitkiä. Pikkuhahtupää on sukunsa ainoa laji, joka lisääntyy itsepölytyksen kautta kleistogamisesti.
Pikkuhahtupää kasvaa kuivilla vuorenrinteillä 1000–1900 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella. Pikkuhahtupää on sukunsa laajimmalle levinnyt laji ja sitä tavataan Aasiassa, Afrikassa sekä Amerikoissa.
Martta Kaukomaa
Martta Kaukomaa (1895 – 1992) oli suomalainen uskonnollinen kirjailija, runoilija ja Vapaakirkon evankelista.
Joachim Sakakibara
Pyhä Joachim Sakakibara (myös Joachim Sakachibara tai Joachim Saccachibara; ; 1556 Osaka, Japani – 5. helmikuuta 1597 Tateyama, Nagasaki, Japani) oli ilmaiseksi köyhiä hoitanut lääkäri, fransiskaanitertiaari, joskus kokki fransiskaanilähetystyöntekijöille Japanin Osakassa, katekeetta ja marttyyri Nagasakissa. Hänet ristiinnaulittiin Nagasakissa yhdessä pyhän Paul Mikin kanssa seuralaisineen kristityn uskon levittämisestä ja lääketieteellisten kykyjensä lahjoittamisesta alueen köyhille. Hän eli seuraavien 9 paavien hallintokausien aikana: Paavali IV (1555–1559), Pius IV (1559–1565), pyhä Pius V (1566–1572), Gregorius XIII (1572–1585), Sixtus V (1585–1590), Urbanus VII (1590), Gregorius XIV (1590–1591), Innocentius IX (1591) ja Klemens VIII (1592–1605). Paavi Urbanus VIII julisti hänet autuaaksi 14. syyskuuta 1627 ja autuas paavi Pius IX julisti hänet pyhimykseksi 8. kesäkuuta 1862 ja hänen muistopäiväänsä vietetään 6. helmikuuta.
Jyrki Laaksonen
Jyrki Laaksonen (s. 28. huhtikuuta 1965 Espoo) on suomalainen televisiojuontaja. Hän on tehnyt televisiouransa Yle TV2:n lastenohjelma "Pikku Kakkosessa", jossa aloitti 1990-luvun puolivälissä, aluksi määräaikaisena työntekijänä. Vakituiseksi hän pääsi vuonna 2000. Laaksonen on juontanut ohjelmaa pitkään käsinukkejänishahmo Neposen (nukettajana Anu Tuomi-Nikula) kanssa.
Laaksonen opiskeli 1990-luvulla nuorisotyötä ja kasvatustieteitä Tampereen yliopistossa. Opiskelujen ohessa hän alkoi harrastaa salibandyä, jossa nousi pääsarja- ja maajoukkuetason pelaajaksi. Hän pelasi vuosina 1992–1999 puolustajana Salibandyliigan seuroissa Manse United, Gunners ja HIFK. Lisäksi hän pelasi kauden 1999–2000 I-divisioonan Classicissa, jota oli nostamassa liigaan. Suomen maajoukkueessa Laaksonen pelasi ensimmäisen kerran vuonna 1995 ja oli voittamassa heti Euroopan-mestaruutta. Hän pelasi myös lajin ensimmäsissä maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 1996, joissa Suomi voitti hopeaa. Hän pelasi maajoukkueessa yhteensä 14 ottelua ja teki niissä viisi tehopistettä (1+4).
Laaksonen on naimisissa liikunnanopettaja Katja Laaksosen (o.s. Kerttula) kanssa, jolla on takanaan urheilu-ura aerobicissa ja joukkuevoimistelussa. Heillä on kaksi poikaa, joista vanhempi on jääkiekkopuolustaja Oskari Laaksonen.
Juhan Kuus
Juhan Kuus (27. helmikuuta 1953 Kapkaupunki, Etelä-Afrikka – 12. heinäkuuta 2015 Kapkaupunki, Etelä-Afrikka) oli eteläafrikkalainen kirjeenvaihtaja ja kuvajournalisti, joka työskenteli useille sanomalehdille sekä kuvatoimisto Sipa Pressille. Hänet tunnetaan erityisesti Etelä-Afrikan apartheid-aikaisten konfliktien kuvaajana.
Kuus syntyi Kapkaupungissa vuonna 1953. Hänen isänsä oli virolainen Harry Kuus, joka oli muuttanut toisen maailmansodan jälkeen Tartosta Etelä-Afrikkaan. Harry Kuus oli taistellut jatkosodassa virolaisissa vapaaehtoisissa eli niin sanotuissa Suomen-pojissa. Juhan Kuusin äiti oli eteläafrikkalainen Elsa Barbara Maree, ja hänellä oli sisko Nicole da Silva ja veli Michael Kuus.
Juhana Kuus oli vuodesta 1976 vuoteen 2000 naimisissa Mareta du Plessisin kanssa. Heidän liittonsa päättyi eroon.
Kuus jätti 1970-luvulla high schoolin kesken ja aloitti kapkaupunkilaisessa sanomalehdessä "Die Burgerissa" erilaisissa avustavissa tehtävissä, kuten pimiöapulaisena ja siivojana, sekä nuorempana valokuvaajana. Etelä-Afrikassa hän toimi valokuvaajana myös "Rapportille", "Die Beeldille", "The Rand Daily Mailille" ja "The Sunday Timesille". Vuonna 1974 hänet valittiin Etelä-Afrikan vuoden lehtivalokuvaajaksi, ja vuonna 1978 hän sai uutiskuvien kategoriassa World Press Photon kolmospalkinnon.
Kuus työskenteli vuodet 1986–2000 ranskalaisessa Sipa Press -kuvatoimistossa. Hän oli mukana Sipa Pressin Pariisin- ja New Yorkin -toimituskunnassa sekä Etelä-Afrikan-kirjeenvaihtajana. Kuusin kuvia julkaistiin Sipa Pressin aikana muun muassa "The Timesissa", "The Independentissä", "The New York Timesissa", "Paris Matchissä" ja "Los Angeles Timesissa". Hän oli vuonna 1987 Etelä-Afrikan vuoden lehtikuvaaja, ja vuonna 1992 hän sai jokapäiväisen elämän kategoriassa World Press Photon kolmospalkinnon.
Kuus keskittyi 2000-luvulla entistä enemmän valokuvaamaan yhteiskunnallisia aiheita. Hän painotti erityisesti rikollisuuteen sekä sorrettuihin. Hän toimi vuonna 2002 "The Big Issue" -katulehden, jota myyvät asunnottomat, kuvatoimittajana ja valokuvaajana. Kuus muutti vuonna 2003 Oudtshoorniin, missä hän työskenteli isänsä kanssa nahanleikkaajana. Hän kuvasi siellä maatyöläisten pakoa.
Kuus työskenteli vuosina 2004–2005 "Die Burgerin" kuvatoimittajana ja palasi freelanceriksi vuonna 2006. Hän aloitti vuonna 2008 yhteistyön galleristi Gavin Furlongerin kanssa.
Kuus taisteli taloudellisten ongelmien kanssa pitkään, mutta hän ei suostunut tekemään esimerkiksi häävalokuvauksia palkkioiden saamiseksi. Hän elikin viimeiset vuotensa Pelastusarmeijan asuntolassa. Hän kuoli vuonna 2015 kaaduttuaan asuntolan portaissa.
Kuus tunnettiin yhtenä Etelä-Afrikan radikaaleimmista valokuvaajista. Hän valokuvasi usein taistelutilanteita ja väkivaltaa maan konflikteista. Hän dokumentoi näin apartheid-politiikan erilaisia kuvakulmia ja taistelua sitä vastaan. Kuusin kuvissa oli kuitenkin myös ihmisten iloja, suruja, arkea, perinteitä sekä ihmissuhteita.
Kuus ei pitänyt itseään pelkästään valokuvaajana, vaan hän näki itsensä antropologina, joka tallensi eteläafrikkalaisten inhimillisiä tarinoita.
Vanhojen neuvosto (Ranska)
Vanhojen neuvosto () oli Ranskan kaksikamarisen parlamentin ylempi kamari vuosina 1795–1799. Alempi kamari oli nimeltään viidensadan neuvosto ("Conseil des Cinq-Cents").
Vanhojen neuvosto luotiin vuoden III perustuslailla. Siihen kuului 250 edustajaa, joiden oli oltava vähintään 40-vuotiaita ja naimisissa olevia tai leskiä. Lait vaativat parlamentin molempien kamarien hyväksynnän, mutta vanhojen neuvosto ei saanut tehdä lakialoitteita eikä muutoksia viidensadan neuvoston hyväksymiin lakeihin. Vanhojen neuvosto valitsi suljetulla lippuäänestyksellä viisihenkisen direktoriohallituksen jäsenet viidensadan neuvoston laatimalta kymmenen nimen ehdokaslistalta. Molempien kamarien edustajista valittiin vaaleissa aina kolmasosa kerrallaan vuoden välein. Ensimmäiset vaalit olivat 12. lokakuuta 1795. Kaksi kolmasosaa ensimmäisistä edustajista tuli toimintansa lopettaneesta kansalliskonventista.
Vanhojen neuvosto kokoontui Pariisissa Tuileries’n puiston viereisessä niin sanotussa Maneesin salissa tammikuuhun 1799 saakka, sen jälkeen Palais Bourbonissa. Sekä vanhojen neuvosto että viidensadan neuvosto lakkautettiin marraskuussa 1799 brumairekuun 18. päivän vallankaappauksen seurauksena.
The Chantels
The Chantels oli vuonna 1956 perustettu ja vuonna 1970 hajonnut yhdysvaltalainen popyhtye. Se oli toinen afroamerikkalainen tyttöbändi, joka sai suurta suosiota Yhdysvalloissa, ensimmäisen ollessa The Bobbettes. The Chantels tunnetaan parhaiten vuoden 1957 singlestään ”Maybe”. Yhtye koostui Arlene Smithistä (päälaulaja), Sonia Goringista, Lois Harrisista, Jackie Landrysta, ja Renée Minuksesta.