Lämpötila-asteikko
Lämpötila-asteikko on keino muuttaa mitattavan kohteen lämpötila helposti ymmärrettävään ja kirjattavaan numeeriseen muotoon.
Lämpötila-asteikkoja on kahta lajia, absoluuttisia ja suhteellisia asteikkoja. Absoluuttisella asteikolla lämpötila on nolla silloin, kun mitattavassa aineessa ei ole lämpöliikettä. Tätä lämpötilaa kutsutaan absoluuttiseksi nollapisteeksi. Absoluuttiset asteikot ovat teknistesti suhdeasteikkoja, jossa lämpötilan arvoille voidaan suorittaa kerto- ja jakolaskuja yhteen- ja vähennyslaskuista puhumattakaan. Tilastolliset tunnusluvut, kuten aritmeettinen-, geometrinen- ja harmoninen keskiarvo sekä keskihajonta, varianssi, keskipoikkeama, kvartiilipoikkeama ja variaatiokerroin ovat mielekkäitä lämpötilan käsitteen mielessä.
Suhteelliset asteikot ovat empiirisiä, koska yleensä kaksi sen lämpötiloista on määritetty referenssipisteiden avulla. Referenssipisteet on valittu luontevalla tavalla olemaan sellaisia lämpötiloja, jotka kenenkä tahansa on ollut helppo järjestää. Tällaisia ovat olleet esimerkiksi veden jäätymis- ja kiehumispisteet. Asteikkoja kutsutaan suhteellisiksi asteikoiksi, koska lämpötilat ilmoitetaan "suhteessa valittuun nollapisteeseen", joka on toinen referenssipisteistä (Celsius-asteikolla veden jäätymispiste 0 °C). Suhteelliset asteikot ovat teknisesti intervalli- eli välimatka-asteikkoja, jossa lämpötilan arvoille voidaan suorittaa korkeintaa yhteen- ja vähennyslaskuja, muttei kerto- ja jakolaskuja. Tilastolliset tunnusluvut kuten aritmeettinen keskiarvo sekä keskihajonta, varianssi, keskivirhe ja kvartiilipoikkeama ovat mielekkäitä lämpötilan käsitteen mielessä.
Absoluuttisessa lämpötila-asteikoissa on absoluuttinen nollapiste valittu asteikon nollapisteeksi. Toista referenssipistettä ei sinänsä tarvita, jos määritellään asteikkoväli samaksi kuin toisessa lämpötila-asteikossa. Näin onkin menetelty kelvin-asteikossa (1 K = 1 °C) ja Rankine-asteikossa (1 °Ra = 1 °F). Kelvin-asteikolle on kuitenkin määritelty referenssipiste, jolla asteikkoväli määritellään tarkasti.
Lämpötila-asteikko syntyy tavasta jakaa referenssipisteiden väli osiin eli asteisiin. Tässä ei ole käytetty mitään fysikaalista perustetta, vaan jako on usein tehty vain matemaattisin perustein. Yleensä jako on vielä tasajako, jolloin lämpömittarin nesteen lämpölaajenemiskertoimen epälineaarista riippuvuutta lämpötilasta ei olla huomioitu. Esimerkiksi Celsius-asteikossa referenssipisteiden väli jaettiin 100 osaan eli senttigraadeihin. Sen sijaan Rømer-asteikon jakoperuste oli mutkikkaampi, sillä keksijä ei halunut käsitellä negatiivisia lukemia. Tämän vuoksi hän siirsi nollapisteen referenssivälin 1/7-osan verran kylmempään suuntaan ja suoritti nollapisteen ja veden kiehumispisteen välille jaon 60 osaan.
Nykyään on laajassa käytössä enää kaksi suhteellista asteikkoa. Ne ovat Celsius- ja Fahrenheit-asteikot. Historiasta tiedetään kuitenkin useita erilaisia lämpötila-asteikkoja, joita ainakin historian tutkijan tulisi osata "lukea". Lämpömittareiden keksimisen aikoihin monet tutkijat ja laboratoriot käyttivät itse valmistamiaan mittareita, joiden asteikot poikkesivat toista monin tavoin. Tässä on lueteltu niistä vain osa.
Laajemmin käytetyistä absoluuttisista lämpötila-asteikoista vain kelvin on enää käytössä.
Taulukkoon on koottu eräitä varhaisia lämpömittareiden tunnettuja asteikkoja 1600−1700-luvuilla. Taulukon mittareille on ominaista huonot dokumentit. Joitakin mittareita on jäljellä museoissa ja osasta tietetään vain mittaustietoja. Mikäli tiedoista puuttui esimerkiksi kiehumispiste, ei mittarilla voinut mitata sitä, koska mittaputken pituus ei siihen riittänyt. Useimmat mittarit tehtiin meteorologisia mittauksia varten. Taulukko on kopioitu Boltonin tekstistä täydentäen. Taulukkoon lisätyt mitta-asteikot on merkitty lähteillä erikseen. Jos arvon jäljessä on tähti (*), on sen arvo laskettu taulukon muista arvoista. 
Asteikkojen vertailu käy graafisesti oheisen taulukon avulla. Se ei ole aivan tarkka arvoiltansa.