Haamuasema
Haamuasema on nimitys, jota käytetään suljetuista, käytöstä poistetuista tai alkujaankin käyttämättömäksi jääneistä julkisen raide­liikenteen asemista, varsinkin metroasemista. Nimitys on peräisin Berliinistä, jossa ”haamu­asemiksi” () nimitettiin eräitä Berliinin metron ja S-Bahnin asemia, joilla kylmän sodan ja Berliinin kahtia­jaon aikana vuosina 1961–1990 junat eivät pysähtyneet. Myöhemmin nimitystä on käytetty muuallakin maan­alaisista asemista, joiden ohi matkustaja­junat kulkevat pysähtymättä tai joiden kautta liikennettä ei lainkaan kulje.
Elokuussa 1961 Itä-Saksan hallitus rakensi Berliinin muurin ja sulki siten vapaan kulkuyhteyden Itä- ja Länsi-Berliinin välillä. Rajan sulkemisesta seurasi, että myös Berliinin julkisen liikenteen verkko, joka siihen saakka oli ulottunut kaupungin molempiin osiin, jakautui kahtia. Osa metro- ja S-Bahn -linjoista jäi kokonaan jommalle­kummalle puolelle rajaa, mutta toiset linjat jakautuivat kahtia. Tällaisten linjojen junat kummallakin puolen ajoivat siitä lähtien vain viimeiselle asemalle ennen rajaa ja kääntyivät siellä takaisin. Poikkeuksena olivat kuitenkin metro­linjat U6 ja U8 sekä S-Bahnin "Nord-Süd Tunnel" -linja, joiden reittien molemmat päät jäivät Länsi-Berliinin puolelle, mutta keski­osuudellaan kulkivat jonkin matkaa myös Itä-Berliinin alueella. Nämä linjat pysyivät avoimina länsi­berliiniläisille, mutta junat eivät pysähtyneet useimmilla Itä-Berliinissä sijainneilla asemilla, joskin ne teknisistä syistä hidastivat vauhtiaan kulkiessaan asemien kautta. Friedrichstraßen asemalla ne kuitenkin pysähtyivät, (mistä kerrotaan jäljempänä lisää.) Länsi­berliiniläiset, jotka näillä linjoilla matkustaessaan näkivät vaunujen ikkunasta heikosti valaistut, tiukasti vartioidut asemat, alkoivat ymmärrettävästi nimittää niitä ”haamu­asemiksi” (). Nimitys ei koskaan ollut virallinen, vaan Länsi-Berliinin senaikaisissa metro­kartoissa ne oli varustettu merkinnällä: ""Bahnhöfe, auf denen die Züge nicht halten"" ("asemat, joilla junat eivät pysähdy"). Itä­berliiniläisiin metro­karttoihin Länsi-Berliinin linjoja ja niiden asemia ei merkitty lainkaan. Ainoastaan Friedrichstraßen raja-aseman seinä­karttoihin merkittiin Länsi-Berliinin linjatkin, mutta ei haamu­asemia. Itä­berliiniläisissä kartoissa kaupungin kaksi osaa olivat "Berlin, Hauptstadt der DDR" ("Berliini, DDR:n pääkaupunki) ja "Westberlin."
Tilanne aiheutti luonnollisesti paljon ongelmia. Nämä linjat olivat oleellinen osa Länsi-Berliinin liikenneverkkoa, mutta koska ne osittain olivat Itä-Berliinin alueella, länsi­berliiniläisen huolto­henkilö­kunnan oli vaikea päästä suorittamaan tarvittavia raiteiden ja tunnelien kunnossa­pito­töitä.
Suljetuille asemille pystettiin piikkilanka-aidat, jotta luvattomat rajan­ylittäjät eivät voisi paeta metro­tunnelien kautta. Sähkön­johtimena toiminut kolmas kisko oli sekin samalla tehokas ja hengen­vaarallinenkin este. Jos joku onnistui läpäisemään yhden tai kaksi estettä, hälytin alkoi soida. Asemien sisään­käynneistä oli poistettu kyltit ja opasteet, laitureille johtavat käytävät muurattu umpeen ja portaikot suljettu betoni­esteillä. Ikkunoiden taakse oli rakennettu poliisi­asemat, joista käsin koko aluetta voitiin valvoa.
Tunnelien seinässä leveä valkoinen viiva osoitti rajan tarkan sijainnin. Myöhemmin joillekin asemille rakennettiin liuku­ovet, jotka sulkeutuivat yöksi, kun vartijat eivät olleet työssä. Toisilla asemilla vartiointi oli ympäri­vuoro­kautinen. Vartijoita oli asemalla aina kaksi kerrallaan, ja pidettiin tarkoin huoli siitä, etteivät henkilöt, jotka tunsivat toisensa henkilö­kohtaisesti, saaneet olla samalla asemalla vartiossa samaan aikaan. Lisäksi ylemmät upseerit saattoivat milloin hyvänsä yllättäen tehdä tarkastuksia. Muutamia asemia vartioivat rajavartijat.
Friedrichstraßen asema sijaitsi Itä-Berliinin alueella, mutta sen kautta kulkivat eräät Länsi-Berliinin linjat. Kuitenkaan se ei ollut "haamuasema", vaan se toimi vaihtoasemana metrolinjan U6 ja eräiden S-Bahn-linjojen välillä. Länsi­berliiniläiset matkustajat saattoivat kulkea laiturilta toiselle poistumatta asemalta ja tarvitsematta edes näyttää passia tai muita asia­kirjoja, samaan tapaan kuin lento­matkustajat vaihtaessaan konetta kansain­välisellä lento­asemalla. Asema toimi myös rajanylityspaikkana: matkustajilla, joilla oli asianmukainen viisumi, oli oikeus poistua asemalta ulkoilmaan Itä-Berliiniin.
Bornholmer Straßen S-Bahn-asema oli ainoa haamu­asema, joka ei ollut tunnelissa. Se sijaitsi lähellä Berliinin muuria Bornholmer Straßen rajan­ylitys­paikan luona. Länsi­berliiniläiset junat kulkivat sen kautta pysähtymättä. Itäberliiniläiset S-Bahn-junat kulkivat saman aseman kautta eri raiteita pitkin. Itä- ja länsi­berliiniläisten ratojen välinen yhdys­raide oli suljettu korkealla aidalla.
Toinen merkillisyys oli Wollankstraßen asema. Sekin oli länsiberliiniläisen S-Bahnin asema, joka sijaitsi Itä-Berliinin alueella, mutta aivan rajan läheisyydessä. Se oli kuitenkin käytössä ja avoinna länsiberliiniläisille, sillä yksi aseman sisään­käynneistä avautui läheiselle Länsi-Berliinin puolella sijainneelle kadulle. Siellä asemalle johtanut sisään­käynti oli tarkalleen raja­linjalla, ja paikalla oli varoitus­merkki, jossa matkustajille huomautettiin asiasta. Aseman muut sisään­käynnit, jotka avautuivat läheisille Itä-Berliinin kaduille, oli suljettu.
Ensimmäisenä haamuasemista otettiin uudelleen käyttöön Jannowitzbrücken asema linjalla U8. Se avattiin jo 11. marraskuuta 1989, vain kaksi päivää rajan avautumisen jälkeen. Se toimi Friedrich­straßen aseman tavoin rajan­ylitys­paikkana, jossa aluksi oli tulli- ja raja­vartio­asema, mutta jonka kautta jokseenkin vapaasti pääsi kulkemaan Itä-Berliinistä Länsi-Berliiniin tai päin­vastoin. Koska vanhat, ennen vuotta 1961 asetetut linjan pääte­asemiin viittaavat opaste­kyltit olivat osittain hajonneet, minkä lisäksi ne olivat vanhentuneet, kun linjaa oli sillä välin molemmista päistä jatkettu, niiden päälle liimattiin väli­aikaisesti käsin kirjoitetut opasteet. Rosenthaler Platzin asema samalla linjalla avattiin 18. joulukuuta 1989, ja siellä toimi samanlainen rajan­ylitys­paikka.
Kolmantena avattiin 18. huhtikuuta 1990 Bernauer Straßen metroasema, sekin linjalla U8. Koska sen pohjoinen sisäänkäynti oli aivan rajalinjalla, sieltä avattiin kulkuyhteys Länsi-Berliinin puolelle ilman raja­tarkastusta. Eteläinen, Itä-Berliinin puoleinen sisäänkäynti avattiin vasta 1. heinäkuuta 1990.
Neuvottelut linjojen U6 ja U8 kaikkien asemien sekä Oranienburger Straßen, Unter den Lindenin ja Nordbahnhofin S-Bahn-asemien avaamisesta ilman raja­tarkastuksia aloitettiin 13. huhtikuuta 1990. Kesti kuitenkin vielä kaksi kuukautta, ennen kuin asemat saatiin siivotuiksi ja niiden sisätilat kunnostetuiksi. Nämä vielä suljettuina olleet asemat avattiin 1. heinäkuuta 1990 klo 11, samana päivänä kun Itä-Saksassa otettiin käyttöön Länsi-Saksan valuutta, ja samalla raja- ja tulli­tarkastukset poistettiin kokonaan.
Ensimmäisenä S-Bahnin Nord-Süd -linjan haamu­asemista avattiin 2. heinäkuuta 1990 Oranienburger Straßen asema. Unter den Lindenin ja Nordbahnhofin asemat avattiin kunnostus­töiden jälkeen 1. syyskuuta 1990. Bornholmer Straßen asema avattiin 12. joulukuuta 1990 Länsi-Berliinin junille; vaihdot mahdollistava Itä-Berliinin junien laituri avattiin 5. elokuuta 1991. Viimeisenä haamu­asemista avattiin Potsdamer Platzin asema 3. maaliskuuta 1992, sen jälkeen kun koko pohjois-etelä­suuntainen tunneli oli perusteellisesti kunnostettu.
Seuraavina vuosina Berliinin kaupunki ja Saksan hallitus ryhtyivät laajoihin toimiin Berliinin S-Bahn- ja metro­verkkojen yhdistämiseksi. Metro­järjestelmä saatiin palautetuksi ennen muuria vallinneeseen tilaan vuonna 1995, kun linjan U1 pääte­asemana toiminut Warschauer Straßen asema avattiin jälleen. S-Bahn-verkon osalta työt saatiin päätökseen vuonna 2002, kun rengas­linja otettiin jälleen käyttöön, joskin muurin jäljiltä jotkin rata­osuudet ovat edelleen poissa käytöstä. Päätöstä niiden palauttamisesta käyttöön ei ole tehty.
Luettelossa ovat vain ne Itä-Berliinin alla sijainneet asemat, joiden kautta Länsi-Berliinin junat kulkivat pysähtymättä. Muurin kummallakin puolella oli myös asemia, jotka olivat suljettuina, koska niiden kautta kulkenut rataosuus ei ollut käytössä.
Niille asemille, jotka avattiin ennen heinäkuuta 1990, asetettiin väliaikaiset rajavartioasemat. Myöhemmin avatuille asemille sellaisia ei asetettu, koska Saksojen välisen rahaunionin tullessa voimaan poistettiin niiden väliltä myös kaikki rajatarkastukset.
Berliinin alueella ja sen läheisyydessä oli myös joukko raideliikenteen asemia, jotka, päin vastoin kuin edellä mainitut, olivat kahtia­jaon aikana vilkkaassa käytössä, mutta jotka jälleen­yhdistymisen jälkeen nopeasti menettivät merkityksensä ja suuren osan matkustajistaan ja joista jotkut on täysin poistettu käytöstä niin, että niitä voidaan nyt pitää haamu­asemina. Huomattavimpia sellaisia ovat:
Pariisin metron haamuasemia ovat:Helsingissä eräänlaisina haamuasemina voidaan pitää seuraavia:Tukholman metrossa Kymlingen asema on jäänyt haamu­asemaksi.
Yhdysvalloissa New Yorkin metron seuraavat asemat eivät enää ole käytössä:
Rochesterin metro valmistui vuonna 1927, mutta vuonna 1956 se jäi kokonaan pois käytöstä.