hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Huppuparatiisikaija
Huppuparatiisikaija ("Psephotellus dissimilis") on australialainen kaijalaji, jota pidettiin aikaisemmin kultaparatiisikaijan alalajina.
Linnun pituus on 26 cm ja paino noin 50–60 g. Laji muistuttaa väritykseltään ja käyttäytymiseltään kultaparatiisikaijaa. Koiraan alapuolen väritys on turkoosinsininen, otsa, päälaki ja niska mustat, pyrstön alapeitinhöyhenet lohenpunaiset valkoisin reunuksin ja selkäpuoli kokonaan tummanruskea. Naaras on paljon himmeämmän värinen. Nokka on harmaa, iiris tummanruskea ja koivet ruskehtavan harmaat. Nuori lintu muistuttaa väritykseltään naarasta.
Huppuparatiisikaijat elävät Australian Pohjoisterritoriossa. Sen populaation koko noin 20 000 yksilöä. Robert Collett kuvaili lajin holotyypin Mary Riveriltä.
Huppuparatiisikaija asuttaa kuivia harvakasvuisia metsiä, tienvarsien eukalyptusmetsiköitä ja "Melaleuca"-lajeja kasvavia tulvametsiköitä.
Huppuparatiisikaijan pesä on termiittikeossa, johon molemmat puolisot kaivavat pesäonkalon. Naaras munii neljästä kuuteen munaa, joita se hautoo noin 23 päivää. Koiras käy ruokkimassa hautovaa naarasta ja ruokkii myös poikasia yhdessä naaraan kanssa. Poikaset jättävät pesän viiden viikon ikäisinä ja saavat aikuispuvun sulkasadossa, joka tapahtuu noin neljä kuukautta pesästälähdön jälkeen.
Huppuparatiisikaijat syövät ruohojen siemeniä ja kasvien vihreitä osia.
Mohammadou Idrissou
Mohammadou Idrissou (s. 8. maaliskuuta 1980 Yaoundé) on kamerunilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa saksalaista Eintracht Frankfurtia. Idrissou on pelannut vuodesta 2000 lähtien Saksassa viidessä eri joukkueessa, joista pisimpään hän on viipynyt Hannover 96:ssa.
Idrissou on pelannut urallaan 40 maaottelua ja edustanut Kamerunia Maanosaliittojen cupissa vuonna 2003, sekä Afrikan-mestaruuskilpailuissa vuosina 2008 ja 2010.
Älvdalsbanan
Älvdalsbanan on Ruotsin rataverkkoon kuuluva sivurataosuus Morasta Älvdaleniin. Rataosuuden rakensi vuosina 1897–1900 yksityinen Mora-Älvdalens Järnväg (MEJ) -rautatieyhtiö. Rataosan pituus on noin 41 kilometriä, josta viimeiset 2–3 kilometriä ennen Älvdalenin rautatieasemaa on purettu vuonna 1995. Radalla liikennöidään vaihtotyönä.
Rataosan valmistuttua liikennettä hoitivat alueen yksityiset rautatieyhtiöt. Vuosina 1900–1906 liikennettä hoiti Mora-Vänerns Järnväg (MVJ), mutta kun Mora-Älvdalens Järnväg teki konkurssin vuonna 1906, hankki Falun-Rättvik-Mora Järnväg (FRMJ) koko yhtiön ja sulautti sen toiminnot omiinsa vuoteen 1909 mennessä. FRMJ teki yhteistötä Gävle-Dala Järnvägin (GDJ) kanssa vuoteen 1920 saakka, jolloin GDJ osti FRMJ:n. Vuodesta 1920 lähtien radalla liikennöi myös suora GDJ:n matkustajajuna Falunista Älvdaleniin. Vuonna 1948 GDJ siirtyi valtiollistamisen myötä Statens Järnvägarin omistukseen.
SJ kunnosti rataa laajasti vuonna 1982, ja ratatöiden vuoksi osuus Blyberg–Älvdalen suljettiin liikenteeltä kymmeneksi kuukaudeksi. Liikenne jatkui uudelleen kesäkuussa 1982, mutta osuus Blyberg–Älvdalen jäi liikennettä vaille vuonna 1989. Vuonna 1995 kiskot purettiin väliltä Märbäck–Älvdalen noin kolmen kilometrin matkalta.
Vuonna 1997 tavarayhtiö Woxna Express aloitti raakapuuliikenteen Märbäckin ja Borlängen välillä. Liikenne siirtyi vuonna 1999 Orsatågille ja jatkui vuoteen 2001 saakka.
Christopher Katongo
Christopher Katongo (s. 31. elokuuta 1982 Mufulira) on sambialainen jalkapalloilija ja Afrikan mestari. Hyökkääjänä pelaava Katongo edustaa Kiinan pääsarjassa Henan Constructionia. Myös Christopherin veli Felix on jalkapalloilija.
Katongo aloitti maajoukkueuransa vuonna 2003. Hän pelasi ensimmäiset arvokisansa vuoden 2006 Afrikan-mestaruuskisoissa, jossa Sambia jäi alkulohkoon. Katongo teki turnauksessa yhden maalin Etelä-Afrikkaa vastaan. Katongo teki ensimmäisen hattutemppunsa Sambian maajoukkueessa 9. syyskuuta 2007 Etelä-Afrikkaa vastaan, jonka hyvästä Sambian armeija ylensi Katongon muutamaa päivää myöhemmin alikersantista kersantiksi. Ottelu päättyi samalla Sambian 3–1 voittoon, jonka myötä Sambia eteni vuoden 2008 Afrikan-mestaruuskisoihin. Kisoissa Katongo onnistui maalinteossa kahdesti Kamerunia ja Egyptiä vastaan, mutta Sambia jäi alkulohkoon.
Katongo valittiin kolmannen kerran Sambian kisajoukkueeseen vuoden 2010 Afrikan-mestaruuskisoihin, jossa tällä kertaa Sambia eteni lohkovoittajana jatkoon, mutta hävisi lopulta Nigerialle puolivälierissä rankkareilla maalein 4–5. Katongo teki turnauksessa yhden maalin Kamerunia vastaan.
Vuoden 2012 Afrikan-mestaruuskisoissa Katongo saavutti menestystä, kun hän johdatti kapteenin roolissa Sambian ensimmäiseen Afrikan-mestaruuteen. Hänet valittiin myös turnauksen parhaaksi pelaajaksi ja jakoi kisojen maalikuninkuuden yhdessä kuuden muun pelaajan kanssa. Lisäksi Katongo valittiin kisojen tähdistökentälliseen. Kisojen myötä Katongosta tuli samalla Sambian kaikkien aikojen toiseksi eniten maaleja Afrikan-mestaruuskisoissa tehnyt pelaaja. Hänen maali määrän kisoissa nousi seitsemään osumaan, kun Sambian paras maalintekijä on Kalusha Bwalya, joka pelasi viimeiset Afrikan-mestaruuskisansa vuonna 2006.
Rohkeus toivoa
Rohkeus toivoa. Ajatuksia amerikkalaisen unelman pelastamisesta () on Barack Obaman vuonna 2006 julkaisema kirja. BTJ Kustannus julkaisi kirjan suomeksi vuonna 2009.
Kirjan mukaan Barack Obama toimi kansalaisoikeusjuristina 31-vuotiaana. Hän oli ehdokkaana Illinoisin senaattiin 35-vuotiaana. Obama valittiin Yhdysvaltain kongressin jäseneksi 1. huhtikuuta 2005 ja Yhdysvaltain presidentiksi alkaen 20. tammikuuta 2009.
Kirjaan sisältyy muun muassa energiapolitiikka, terveydenhoitojärjestelmä, koulutuspolitiikka, ulkopolitiikka, rotukysymykset, uskonto, perhe, historia ja parannusehdotuksia. Obama kuvaa omien näkemystensä lisäksi eri ryhmien näkökantoja, kuten demokraatit, konservatiivit, ammattiyhdistykset tai kansalaisliikkeet. Obaman mukaan tarvitaan uudenlaista politiikantekotapaa, koska eroista huolimatta amerikkalaisilla on yhteiset haaveet ja katkeamattomat siteet.
Energiapolitiikasta Obama kirjoittaa: "”On mahdotonta liioitella, miten pahoin öljyriippuvuutemme vaarantaa tulevaisuutemme. Yhdysvallat käyttää ulkomaiseen öljyyn 800 miljoonaa dollaria, josta suuri osa arvaamattomimpiin maihin kuten Saudi-Arabia, Nigeria ja Venezuela ja osittain myös Iran. Lisäksi tulevat fossiilisiin polttoaineisiin perustuvan taloutemme ympäristövaikutukset. Jokseenkin kaikki tutkijat valkoisen talon ulkopuolella uskovat, että ilmastonmuutos on todellinen ja huolestuttava ilmiö. Bushin hallinnon energiapolitiikassa on keskitytty tukemaan suuria öljy-yhtiöitä ja vaihtoehtoisiin energialähteisiin on investoitu vain vähän.”" Obaman mukaan öljyteollisuuden verohelpotukset tulisi lakkauttaa ja kehittää puhtaampia ja uusiutuvia energialähteitä. Obaman mukaan sääntelyllä voitaisiin vauhdittaa yksityisen sektorin energiainvestointeja. Obaman mukaan jos Amerikan markkinoilla myytävien autojen kulutusnormeja olisi tiukennettu 20 vuotta sitten, amerikkalaiset autonvalmistajat olisivat kilpailukykyisiä japanilaisten autonvalmistajien kanssa.
Bernt H. O. F. Løppenthin
Bernt Hartwig Ove Fabricius Løppenthin (13. toukokuuta 1904 Lekkende, Tanska – 19. marraskuuta 1994) oli tanskalainen lintutieteilijä ja lääkäri.
Løppenthin opiskeli sekä lääkäriksi (1929) että eläintieteilijäksi (1934). Hän työskenteli lääkärinä vuosina 1933–1938, kunnes sai pääkirjastonhoitajan viran Kööpenhaminan yliopiston kirjastosta. Tässä virassa hän työskenteli eläkkeelle jäämiseensä saakka.
Løppenthin liittyi Tanskan lintutieteelliseen yhdistykseen 1923, toimitti yhdistyksen lehteä Dansk Ornithologisk Forenings Tidsskriftiä 1931–1937, toimi sihteerinä 1941–1960, ja hallituksen jäsenenä 1931–1960. Hän liittyi American Ornithologists' Unioniin 1928 ja valittiin seuran kirjeenvaihtajajäseneksi 1959.
Løppenthin vietti Koillis-Grönlannissa kesän 1930 tutkien lintuja. 1937–1938 hän osallistui Persianlahdelle suuntautuneelle kalatieteelliselle tutkimusmatkalle. 1967 Løppenthin julkaisi teoksen "Danske Ynglefugle i fortid og nutid. Historiske og faunistiske undersøgelser over fuglenes indvandring , forekomst og livsvilkår i Danmark" (Odense, 1967).
Løppenthin nimesi tunturikihun ("Stercorarius longicaudus") alalajin "pallescens" vuonna 1932.
Tom Waitsin diskografia
Tämä on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Tom Waitsin diskografia.
Ranskan ympäriajo 2010
Vuoden 2010 Ranskan ympäriajo oli 97. Ranskan ympäriajo. Se alkoi Alankomaiden Rotterdamista aika-ajolla 3. heinäkuuta ja päättyi Pariisiin 25. heinäkuuta. Reitillä oli yhdeksän tasamaaetappia, neljä mäkietappia, kuusi vuorietappia ja kaksi henkilökohtaista aika-ajoa. Kilpailun kokonaispituus oli 3 642 kilometriä.
Alberto Contador voitti alun perin kilpailun 39 sekunnin erolla Andy Schleckiin, Denis Menšov sijoittui kolmanneksi. Contador antoi kuitenkin kilpailun aikana kiellettyä ainetta, klenbuterolia, sisältäneen dopingnäytteen, ja hänet hylättiin urheilun kansainvälisen vetoomustuomioistuimen, CAS:n helmikuussa 2012 antaman päätöksen mukaan.. Pistekilpailun voitti Alessandro Petacchi, mäkikirikilpailun Anthony Charteau, nuorten kilpailun Andy Schleck ja joukkuekilpailun Team RadioShack.
Kilpailussa oli mukana kaikkiaan 22 joukkuetta.
Kaikki suuret ympäriajot voittanut, edellisvuoden voittoa puolustanut Alberto Contador edusti Astana-tallia. Ranskan ympäriajon seitsenkertainen voittaja Lance Armstrong kilpaili RadioShack-tallissa. Mukana olivat lisäksi muun muassa Italian ympäriajon 2010 voittanut Liquigasin Ivan Basso sekä Saxo Bank -tallissa veljekset Andy ja Fränk Schleck. Mukana olivat myös maantiepyötäilyn vuoden 2009 maailmanmestari, BMC Racingin Cadel Evans, Ranskan ympäriajon 2008 voittanut Cervélo TestTeamin Carlos Sastre sekä Espanjan ja Italian ympäriajon urallaan voittanut Denis Menšov. Näiden lisäksi Ranskan ympäriajossa 2007 dopingista kiinni jäänyt ja dopingpannasta vapautunut Aleksandr Vinokurov oli jälleen mukana Astana Teamin väreissä.
Punaisella kehyksellä merkityt etapit päättyivät mäen tai vuoren päälle.
Lähde: Le Tour
Damaliscus korrigum
Damaliscus korrigum on afrikkalainen, topiantilooppien sukuun kuuluva tummanruskea antilooppilaji. Sen ja sen sukulaisten luokitus on muuttunut viime vuosina. Aiemmin sassabiantiloopilla ("Damaliscus lunatus") oli neljä alalajia, joista kolme (korrigum eli "D. k. korrigum", topi eli "D. k. topi" ja "D. k. jimela") erotettiin 2000-luvun alussa omaksi "Damaliscus korrigum"-lajikseen.
Ne olivat aiemmin yleisiä koko Afrikan savanneilla, nykyisin niitä tavataan pirstaloituneella alueella Itä- ja Etelä-Afrikassa. Niiden lukumäärä on pienentynyt sadassa vuodessa merkittävästi, koska ne joutuvat kilpailemaan laitumista karjan kanssa ja koska niitä metsästetään ruoaksi. Alalajeista korrigum on vaarantunut, topi silmälläpidettävä ja "D. k. jimela" elinvoimainen. Maailman 1 850–2 650 korrigumia elävät enimmäkseen suojelualueilla ja niiden ympäristöissä, kun taas satatuhatta topia elää enimmäkseen suojelualueiden ulkopuolella. Noin 93 000 "D. k. jimela"-yksilöstä yli 90 % elää suojelualueilla.
"Damaliscus korrigum" on väriltään hyvin tummanruskea ja sen lantioseudulla on sinisenmusta sävy. Säkäkorkeus on 100–130 cm ja paino 75–160 kg. Sillä on pitkulainen pää, ja sen selkä viettää kohti häntää.
"Damaliscus korrigum"-lajia tavataan savanneilla ja tulvaniityillä. Ne hypähtävät usein termiittikeon päälle tarkkailemaan ympäristöään. 
Alalajeista korrigumia tavattiin aiemmin Mauritaniasta ja Senegalista Tšadiin. Topeja oli aimmin Somalian eteläosissa ja Keniassa. Kenian populaatio on ennallaan, mutta Somaliasta ei ole tietoja. "D. k. jimela" eli Kenian lounaisosissa, Tansanian länsi- ja luoteisosissa ja Ugandan lounaisosassa, Ruandan koillisosassa sekä Burindin itäosan tulvaniityillä ja savanneilla. Laji on kadonnut Burundista.
Nick Lindahl
Nick Lindahl (s. 31. heinäkuuta 1988 Malmö, Ruotsi) on australialainen tennispelaaja. Hän sijoittui parhaimmillaan ATP-maailmanlistalla sijalle 229 syyskuussa 2009.
Australian avointen 2006 poikien kaksinpelissä Lindahl selviytyi loppuotteluun, jonka hän hävisi Alexandre Sidorenkolle.
Syyskuussa 2007 Bangkokissa hän pääsi karsintojen kautta uransa ensimmäisen ATP-turnaukseen. Turnauksen ensimmäisellä kierroksella hän voitti Sam Querreyn lukemin 2–6, 6–4, 6–3, mutta hävisi toisella kierroksella Wang Yeu-tzuoolle 3–6, 3–6.
Lindahl sai villin kortin Australian avoimiin 2008. Ensimmäisellä kierroksella hän hävisi Richard Gasquetille 0–6, 1–6, 6–3, 2–6. Heinäkuussa 2009 hän selviytyi Aptosin ATP-haastajaturnauksen loppuotteluun. Loppuottelun hän hävisi Chris Guccionelle.
Australian avoimiin 2010 Lindahl sai villin kortin. Ensimmäisellä kierroksella hän hävisi Jarkko Niemiselle.
Lindahl lopetti uransa vuonna 2013. Vuonna 2017 hän sai seitsemän vuoden kilpailukiellon vuonna 2013 pelatusta sopupelistä.
Lauscha
Lauscha on kaupunki Saksan Thüringenin osavaltiossa Sonnebergin piirikunnassa. Lauscha tunnetaan käsinpuhalletuista lasiesineistä, erityisesti joulukuusen koristeista.
Lauscha sijaitsee Thüringer Schiefergebirgen vuoristossa syvässä laaksossa. Lauschan rautatieasema on 611 metrin korkeudella merenpinnasta, ja korkein kaupungin alueella oleva vuorenhuippu Pappenheimer Berg kohoaa 834,5 metriin. Keskimääräinen korkeus on 625 m.
Lasimestarit Hans Greiner ja Christoff Müller perustivat lasihytin 1595, ja siitä saivat alkunsa Lauscha ja paikallinen lasinvalmistus. Lasihelmiä valmistettiin lasiputkesta lampputyönä 1700-luvulta alkaen, ja 1800-luvulla työ tehostui kun liekki saatiin palkeilla entistä kuumemmaksi. Myös puhallettuja helmiä valmistettiin. Kuusenkoristeista on ensimmäinen maininta 1860-luvulta erään kauppiaan luettelosta. Sonnenbergin alueesta tuli Saksan leikkakalujen ja samalla kuusenkoristeiden valmistuksen keskus, ja Lauschassa erikoistuttiin kuusenkoristeisiin. Puhaltajat työskentelivät kotonaan ja myivät tuotteensa tukkukauppaille, joista he joutuivat riippuvaisiksi. Osavaltion kotiteollisuusväki oli Saksan köyhintä, ja kaikki perheenjäsenet lapsia myöten osallistuivat työhön elannon hankkimiseksi. Postimyynnin yleistyessä tuotos parani, ja osuuskuntien perustamisen ansiosta saatiin myös työoloja paremmiksi.
Ensimmäisen maailmansodan aikana koristeiden tuotanto laantui, mutta jo 1923 Lauschaan perustettiin lasikoulu. Vaikka joulukoristeet saivat Saksassa aiemman koristeellisen tyylin sijasta nyt vaikutteita ajan yksinkertaisemmasta tyylistä ja 1930-luvulla jopa pintaansa hakaristikuvioita ja kansallishenkeä nostattavia vanhoja symboleita, Lauschassa pääosa tuotannosta noudatti vanhaa perinnettä. 1943 joulukoristeiden tuotanto keskeytettiin mutta jatkui heti sodan päätyttyä nyt DDR:ksi muuttuneessa valtion osassa. Tuotanto vietiin pääasiassa Neuvostoliittoon. Vähitellen tuotanto koneellistui. Puhaltajista monet siirtyivät Länsi-Saksaan Neustadtiin. Saksojen yhdistyessä Lauschan puhaltajat joutuivat jälleen hankkimaan tarvikeensa itse ja huolehtimaan markkinoinnista. Monet puhaltajat ovat ryhtyneet tekemään koristeita vanhoilla muoteilla.
Lasikoulu "Berufsfachschule Glas" perustettiin kaupunkiin uudelleen 1991, ja vuosittain kaupungissa pidetään kahtena adventtina joulumarkkinat "Kugelmarkt", jonne tulee yleisöä kymmeniätuhansia.
Autoimmuunipankreatiitti
Autoimmuunipankreatiitti (AIP) on autoimmuunisairautena ilmenevä krooninen haimatulehdus. Se voi esiintyä henkilöllä itsenäisenä mutta voi myös liittyä muihin autoimmuunisairauksiin: primaariseen biliaariseen kirroosiin, primaariseen sklerosoivaan kolangiittiin, Sjögrenin oireyhtymään tai krooniseen tulehdukselliseen suolistosairauteen. Sairautta voidaan helposti pitää virheellisesti haimasyöpänä.
5–6 % kroonisista pankreatiiteista on autoimmuunipankreatiitteja. Ensimmäistä kertaa vuonna 1995 Japanista kuvattu tauti on ilmeisesti länsimaissa selvästi alidiagnostisoitu. Tyypillinen sairastunut on yli 50-vuotias mies. Yleisiä sairauteen liittyviä oireita ovat laihtuminen, ikterus ja vatsakipu. Useimmilla sairastuneista on todettu maksan ulkoisia sappitiestriktuuroita.
Kosminen rakkaus vai suuri saatana
Kosminen rakkaus vai suuri saatana – 20 päätöstä ydinvoimasta on Risto Isomäen pamfletti, jossa hän esittää näkemyksiään ydinvoimasta. Teos on herättänyt keskustelua, ja Isomäen kirjassa esittämää ajatusmallia ovat kritisoineet muun muassa Helsingin Sanomien toimittaja Matti Huuskonen ja Stukin entinen pääjohtaja Jukka Laaksonen.
Kristinehamn–Mora-rata
Kristinehamn–Mora-rata on Ruotsin rataverkkoon kuuluvan Inlandsbanan-radan eteläinen osuus. Rataosan pituus on 220 kilometriä, se on yksiraiteinen ja sähköistämätön, eikä sillä ole kauko-ohjausta tai kulunvalvontaa.
Alun perin rataosan rakensivat kaksi yksityistä rautatieyhtiötä. Linjan vanhin osuus on Kristinehamnista Persbergiin johtava osuus, jonka rakensi Östra Värmlands Järnväg (ÖWJ). Sen rakentaminen aloitettiin 1873, ja kokonaisuudessaan se avattiin liikenteelle 1. joulukuuta 1876.
Vuonna 1887 Mora Vänerns Järnvägsaktiebolag (MVJ) haki lupaa rakentaa rautatieyhteyden ÖWJ:n pääteasemalta Persbergistä Moraan sekä sivuradan Brintbodarnesta Malungiin. Persbergin ja Moran välinen osuus avattiin liikenteelle kolmessa osassa, joista viimeinen avattiin 1. marraskuuta 1891.
Long Way to Heaven
Long Way Heaven on kanadalaisen Helixin viides albumi. Se julkaistiin vuonna 1985.
Sinulle, yö
Sinulle, yö on Teemu Kaskisen vuonna 2009 ilmestynyt romaani, jonka on kustantanut WSOY. Lähitulevaisuuteen sijoittuva, Norjan ja Suomen välisestä sodasta kertova esikoisteos oli ehdolla Helsingin Sanomain kirjallisuuspalkinnon saajaksi ja nousi palkintoraadin mukaan aivan terävimpään kärkeen heti voittajan jälkeen.
Kirjan idea Kaskiselle syntyi kertausharjoituksissa. Hän halusi kuvata, miten nykyajan tietokonesukupolvi pärjäisi ja käyttäytyisi sotaoloissa, mitä noissa oloissa tapahtuisi sinulle, minulle ja naapurille. Romaanin todellisuudessa he ovat pystyvää väkeä, mutta luonteeltaan Rokkaakin pahempia. Taustoista, maailmanpoliittisesta tilanteesta, siitä mikä sodan aiheutti, Kaskinen ei kerro, vaan tarina kulkee ruohonjuuritasolla. On arvioitu että perinteiset sotakirjat ovat jo mennyttä aikaa, ja Kaskisen teos ehkä edustaa sitä, mihin suuntaan sotakirja Suomessa on Veijo Meren hengessä menossa.
"Vallan hyväksi" Kaskisen teosta "Sinulle, yö" luonnehtii kriitikko Antti Majander. Ihmisen pimeät puolet paljastavassa teoksessa on kyse uuden Suur-Suomen luomisesta ja Suomeen koskaan kuulumattoman Ruijan valtaamisesta Suomelle. Sodan osapuoli on myös Yhdysvallat, joka käy sotaa toisella rintamalla Helsingissä, ja Suomi muuttuu kuin nyky-Kabuliksi tai Stalingradiksi. Teoksen keskushenkilö ja kertoja on alkujaan kirjaviisas maalaispoika Männistö, jolle talojen romahtaminen toisensa jälkeen tuo viihdykettä, ja hyvä ja paha katoavat.
Poikkeuksellista tässä teoksessa on suomalaiselle sotakirjalle kriitikon mukaan se, että siitä puuttuu suru kokonaan. Sotakirja se ei silti ole, ainakaan tyypillinen, ei myöskään sci-fi, vaikka tulevaisuuteen sijoittuukin. Kaskinen, kertoo mitä ihmiselle tapahtuu poikkeusoloissa ja miltä Suomi näyttää, jos Afganistan olisi Suomessa. Paha saa kuitenkin palkkansa.
Kaskisen esikoisesta puhuttiin jo etukäteen, ja myös kritiikeissä sen kirjalliset ansiot todettiin erinomaisiksi. Kieli on hätkähdyttävän tarkkaa ja toisinaan jopa runollista. Kaskinen tunnustaa päähenkilönsä kautta kirjallisen esikuvansa Olavi Paavolaisen, ja samaa hirtehisyyttä teoksessa onkin.
Viktoriankaijanen
Viktoriankaijanen, aikaisemmalta nimeltään fischerinruusupapukaija ("Agapornis fischeri") on värikäs pieni kaijalaji, jota elää luonnonvaraisena Afrikassa. Sitä pidetään myös häkkilintuna.
Viktoriankaijasella on vihreä selkä, keltainen rintaja punainen pää. Silmän ympärillä on valkoinen rengas, nokka on kirkkaanpunainen ja jalat harmaat. Lintu kasvaa 15 senttiä pitkäksi. Koiras ja naaras ovat saman näköisiä.
Viktoriankaijanen on kotoisin Tansanian pohjoisosista. Sitä on tavattu myös Keniasta, Ruandasta ja Burundista, mutta ilmeisesti siellä on ollut kyse häkkikarkulaisista. Laji oli yleinen 1970-luvulle asti, mutta pyydystys häkkilinnuiksi on saanut kannan pienenemään. Suuria parvia tavataan enää Ndutun lähistöllä ja Serengetin kansallispuistosta. Viktoriankaijasen elinympäristöä ovat kuivien alueiden metsänreunat ja pensastot.
Viktoriankaijaset syövät siemeniä. Ne käyvät lammikoilla ja muilla vesipaikoilla juomassa.
Viktoriankaijaset pesivät tammi-huhtikuussa ja kesä-heinäkuussa. Yhdessä pesueessa on 3-8 munaa. Niitä haudotaan 23 päivää ja poikaset viipyvät pesässä 38 päivää.
Prefekti (romaani)
Prefekti () on Alastair Reynoldsin vuonna 2007 ilmestynyt tieteisromaani.
Kirjan päähenkilö Tom Dreyfus toimii turvallisuuspoliisina (prefektinä) Sotisovalle. Timanttivyö on noin kymmenentuhannen asuinympäristön joukko joka kiertää Yellowstone -nimistä planeettaa. Timanttivyön asuinympäristöt ovat täysin itsenäisiä lainsäädäntönsä osalta – osassa näistä esimerkiksi harjoitetaan vapaaehtoista orjuutta ja tyranniaa. Ainoana ehtona on että asukkaat saavat osallistua Timanttivyön yhteisiin äänestyksiin. Sotisovan periaatteellisena tehtävänä on vain valvoa tämän demokratian toteutumista, mutta useat prefekteistä, kuten Dreyfus, näkevät tämän tehtävän hieman laajemmassa merkityksessä ja puuttuvat demokratiaa uhkaaviin voimiin hieman hanakammin. Dreyfus tutkii äänestysvilppiä sekä erään asuinympäristön tuhoa mikä johdattelee hänet vallankaappausyrityksen jäljille. Vallankaappausyrityksen takana on tekoäly nimeltä Aurora sekä eräs turvallisuuspoliisin luotettu prefekti nimeltään Gaffney.
"Tähtivaeltajan" Toni Jerrman kirjoitti, että "Prefektiä" sietää lähestyä viihteellisenä dekkarina, sillä romaania ei voi pitää mitenkään älyllisesti tai kirjallisesti palkitsevana.
Amerikanvirolaiset
Amerikanvirolaiset ovat Yhdysvaltoihin muuttaneita virolaisia ja heidän jälkeläisiään. Vuoden 2000 väestönlaskennassa Yhdysvalloissa asui 25 034 virolaistaustaista henkilöä.
Ensimmäiset virolaiset siirtolaiset Yhdysvalloissa saattoivat saapua jo Uuteen Ruotsiin 1600-luvulla. Siirtokunnassa tiedetään asuneen Virossa syntyneitä siirtolaisia, mutta kyse saattaa olla myös vironruotsalaisista. Virolaisten siirtolaisten määrää Yhdysvaltojen itsenäistyttyä on hankala arvioida, sillä Yhdysvalloissa maahantulijat rekisteröitiin vain tulomaan mukaan. Ensimmäiset varmasti virolaiset asutukset ilmestyivät vuonna 1822 Etelä-Dakotaan. Myöhemmin virolaisasutuksia tuli myös Wisconsiniin (vuonna 1900) ja Montanaan (vuonna 1905). Vuonna 1890 Yhdysvalloissa oli arviolta 5 100 virolaista.
Virolainen pastori Hans Rebane perusti ensimmäisen virolaisen organisaation, luterilaisen seurakunnan, Fort Pierren lähettyville Etelä-Dakotan osavaltioon vuonna 1897. Hän osallistui myös ensimmäisen virolaisen koulun ja rahvamajan perustamiseen. Ensimmäinen vironkielinen lehti Yhdysvalloissa oli "Ameerika Eesti Postimees", joka ilmestyi vuosina 1897–1911. Vuonna 1905 Virossa alkaneiden levottomuuksien johdosta käynnistyi muuttoaalto Yhdysvaltoihin, joka kohdistui lähinnä kasvaviin kaupunkeihin. Vuonna 1910 amerikanvirolaisia oli arviolta 44 900. Virolaisten maahanmuutto hiljeni vasta Viron itsenäistyttyä ja rauhoituttua 1920-luvulla. Toinen muuttoaalto käynnistyi kuitenkin pian Neuvostoliiton miehitettyä Viron vuonna 1939. Yhdysvaltoihin saapui Virosta arviolta 15 000 pakolaista.
Amerikanvirolaisten määrä on vähentynyt huomattavasti huippuvuosistaan. Kun amerikanvirolaisia oli vuonna 2000 väestönlaskennan mukaan 25 034, oli heitä vielä vuonna 1990 26 762. Suurin osa amerikanvirolaisista on ensimmäisen tai toisen polven maahanmuuttajia. Amerikanvirolaiset sulautuivat amerikkalaiseen väestöön melko nopeasti toisen maailmansodan jälkeen. Yhdysvalloissa toimii useita erilaisia virolaisia yhdistyksiä, järjestöjä, kirkkoja ja kouluja. Virolaisia kouluja on yhteensä 14, ja niissä opetetaan viron kieltä ja historiaa.
Iván Pillud
Iván Alexis Pillud (s. 24. huhtikuuta 1986 Capitán Bermúdez, Argentiina) on argentiinalainen jalkapalloilija. Hän edustaa tällä hetkellä argentiinalaista Racing Clubia. Hän on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja.
Pillud aloitti uransa vuonna 2005 Argentiinan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelanneesta Tiro Federalista. Kauden 2008–2009 hän pelasi lainalla Newell's Old Boysissa. Kesällä 2009 Pillud siirtyi Espanyoliin.
Quiet, Please
Quiet, Please oli yhdysvaltalainen kauhukuunnelmasarja, jonka loi, käsikirjoitti ja ohjasi Wyllis Cooper, joka aikaisemmin oli luonut muun muassa kuunnelmasarjan "Lights Out". Sarjan ensimmäinen jakso lähetettiin Mutual Broadcasting Systemin radioverkossa 8. heinäkuuta 1947. Mutualilta sarja siirtyi syyskuussa 1948 ABC:lle, joka esitti sitä heinäkuuhun 1949 saakka. Sarjan isäntänä ja jaksojen pääosien esittäjänä oli Ernest Chappel.
Siljansforsin seisake
Siljansforsin seisake (, ) on lakkautettu rautatien seisake rataosalla eli Inlandsbanan-radan eteläosalla.
Liikennepaikalla on lyhyt puinen seisakelaituri sekä seisakeopastin. Seisakkeen läheisyydessä on myös ratavartijan tupa.
Karsta
Karsta on J. Pekka Mäkelän neljäs tieteisromaani. Se ilmestyi vuonna 2009.
"Tähtivaeltaja"-lehden Toni Jerrmanin mukaan kirjan lähtökohdat ovat erinomaiset ja se toimii hyvin kuvittaessaan tapahtumia. Muuten kirjailija korostaa yhteiskuntakriittisiä näkemyksiä liiankin saarnaavasti. Alussa juoni kulkee liikaa paikallaan ja muutamat ilmaan heitetyt oletukset jäävät irrallisiksi. Viimeistelemättömyys vaivaa myös tekstiä, johon on jäänyt liikaa toistoa ja outoja termejä. Muuten teos on parasta suomalaista avaruus-scifiä "Nimbus ja tähdet" -kirjan jälkeen.
"Warkauden lehden" arvostelijan mukaan kirja on vanhanaikainen tieteistarina hyvässä ja pahassa mielessä. Tarina on ajoittain kömpelö ja kieli on paikoin kuin huonoa käännöstä englannista.
Erkko Lyytinen
Erkko Lyytinen (s. 1973 Riihimäki) on suomalainen dokumenttielokuvien tekijä.
Lyytinen on ohjannut dokumenttielokuvat "Rajaseudun poikamiehet" (2003), "Kainuun tähti" (2004) ja "Puhdistus" (2007). "Kainuun tähti", jossa seurataan vuolijokelaisten vetoomustyötä lakkautusuhan alla olleen Otanmäen vaunutehtaan säilymisen puolesta, palkittiin Talent-Taube-palkinnolla Leipzigin dokumentti- ja animaatioelokuvafestivaaleilla (DOK Leipzig), Regards Neufs -sarjassa Visions du Réel -festivaalilla, joka järjestetään Sveitsin Nyonissa, ja parhaan dokumenttielokuvan Telviksellä. Lyytinen on ohjannut myös televisiodokumentteja ja -sarjoja, muun muassa sarjat "Kansakunnan käännekohta" ja "Epäkorrektia Tuomas Enbuske", joista jälkimmäinen voitti Kultainen TV -palkinnon vuonna 2009.
Lyytinen on myös tuottanut Yleisradion Mannerheim-elokuvan "Suomen Marsalkka". "Suomen Marsalkka" sai kansainvälisen ensi-iltansa Rakkautta & Anarkiaa -festivaaleilla 28. syyskuuta 2012. Keniassa kuvatun elokuvan teosta tehtiin kuusiosainen televisiosarja "Operaatio Mannerheim", joka esitettiin Yle Teema -kanavalla syys-lokakuussa 2012. Lyytinen on sarjan keskushenkilö.
Lyytinen on koulutukseltaan taiteen maisteri, joksi hän valmistui vuonna 2004 Taideteollisesta korkeakoulusta. Hän toimi vuosina 2008–2011 DocPoint – Helsingin dokumenttielokuvafestivaalin taiteellisena johtajana. Vuonna 2010 Lyytinen aloitti tuottajana Yleisradio Oy:ssä. Hänen vastuullaan ovat Yleisradion pitkät dokumentit. Lyytinen toimii tuottajana Dokumenttiprojektissa. Lisäksi hän on tuottanut televisiosarjat "Soramonttuprinsessat" ja "Sohvasurffaajat".
Alan Davies
Alan Davies (s. 6. maaliskuuta 1966 Chingford, Iso-Britannia) on brittiläinen stand up -koomikko ja näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa televisiosarjoissa "Jonathan Creek – illuusioiden mestari", "Many Splintered Thing" ja "Bob and Rose". Stephen Fryn juontaman "QI"-televisiovisailun vakiojäsenenä hän on ollut sarjan alusta 2003 saakka.
Antipodienviherkaija
Antipodienviherkaija ("Cyanoramphus unicolor") on Antipodisaarilla elävä uhanalainen kaijalaji.
Linnun pituus on 30 cm ja sen höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta kellanvihertävä. Uloimpien käsisulkien ulkohöyty on sinivioletti ja pyrstösulkien reunat keltaiset. Nokka on harmaa, iiris oranssi ja koivet ruskehtavan harmaat. Laji liikkuu yksittäin, pareittain tai enintään viiden yksilön parvissa. Se ei juurikaan pelkää ihmisiä, ja rauhallinen ihminen voi tarkkailla sitä muutaman metrin päästä.
Antipodinviherkaijat ovat asumattomien Antipodisaarten kotoperäinen laji, jonka kannan koko on 2 000–3 000 yksilöä. Saarille levinneet hiiret, rotat ja muut jyrsijät saattavat lisätä kilpailua ruoasta.
Laji asuu etenkin kookasta "Poa litorosa" -ruohokasvia kasvavilla alueilla rannikon tuntumassa.
Antipodinviherkaijan lisääntymiskausi päättyy helmikuussa. Pesä sijaitsee kuitupitoisessa turpeessa olevassa onkalossa, johon naaras munii kahdesta viiteen munaa.
Ruokavalio koostuu "Poa litorosan" lehdistä ja tähkistä, siemenistä ja marjoista, joskus myös pingviinien tai muiden lintujen raadoista ja lintujen munista.
Uudenseelanninviherkaija
Uudenseelanninviherkaija ("Cyanoramphus novaezelandiae") on oseanialainen kaijalaji.
Linnun pituus on 27 cm ja paino 50–113 grammaa. Sen höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta kellanvihertävä. Otsa, päälaki, juova silmän takana ja laikut yläperän molemmin puolin ovat punaiset. Uloimpien käsisulkien ulkohöyty on sinivioletti. Nokka on harmaa, iiris punainen ja koivet ruskehtavan harmaat. Laji liikkuu yksittäin, pareittain tai enintään viiden yksilön parvissa. Se ei juurikaan pelkää ihmistä ja on kesy.
Uudenseelanninviherkaijat elävät Uudessa-Seelannissa, Norfolkinsaarella, Antipodisaarilla ja Uudessa-Kaledoniassa. Kannan koko on 16 500–35 300 sukukypsää yksilöä. Ennen eurooppalaisten tuloa laji asui kaikkialla Uudessa-Seelannissa, mutta sitten kanta romahti metsästyksen ja vieraiden tulokaspetojen takia, ja nykyisin sitä tavataan pääsaarilla vain laajimmilla metsäalueilla. Pienillä saarilla kanta on pysynyt elinvoimaisempana.
Lajista tunnetaan kuusi eri saariryhmille kehittynyttä alalajia: "saisseti", "cookii", "cyanurus", "novaezelandiae", "chathamensis" ja "hochstetteri". Anders Sparrman kuvaili lajin holotyypin Eteläsaaren Dusky Soundista.
Laji elää monenlaisilla habitaateilla. Pääsaarilla sitä tavataan metsissä, pikkusaarilla pensaikoissa ja ruohostomailla. Puuttomalla Macquariensaarella elänyt ja sittemmin sieltä hävinnyt alalaji "erythrotis" asui rantaviivan tuntumassa ruohomättäiköissä.
Lisääntymiskausi on tavallisesti loka-joulukuussa. Pesä sijaitsee puun tai kallion kolossa, maassa olevassa onkalossa tai mättäässä. Naaras munii viidestä yhdeksään munaa, joita se hautoo noin 20 päivää. Molemmat puolisot ruokkivat poikasia, jotka jättävät pesän viisi- tai kuusiviikkoisina.
Ruokavalio koostuu siemenistä, marjoista, hedelmistä, pähkinöistä, kukista, lehdistä ja ruohojen versoista.
Kruunuviherkaija
Kruunuviherkaija ("Cyanoramphus auriceps") on oseanialainen kaija.
Linnun pituus on 23 cm ja sen höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta kellanvihertävä. Uloimpien käsisulkien ulkohöyty on sinivioletti, otsa on keltainen ja nokan yläpuolella sekä yläperän molemmin puolin olevat täplät ovat punaiset. Nokka on harmaa, iiris oranssinpunainen ja koivet ruskehtavan harmaat. Nuoren linnun iiris on vaaleanruskea. Laji liikkuu yksittäin, pareittain tai enintään viiden yksilön parvissa. Se ei juurikaan pelkää ihmisiä ja rauhallinen ihminen voi tarkkailla sitä muutaman metrin päästä.
Kruunuviherkaijat elävät Uudessa-Seelannissa ja Aucklandsaarella sekä joillakin pienemmillä saarilla. Sen kannan koko on noin 5 000 yksilöä. Ennen eurooppalaisten tuloa laji eli kaikkialla pääsaarilla, mutta sitten kanta romahti metsästyksen, tulokaspetojen ja metsien hakkuiden seurauksena. Nykyisin kanta on paikoin elpymässä.
Heinrich Kuhl kuvaili lajin holotyypin Eteläsaarelta.
Laji elää metsissä ja pensaikoissa. Se liikkuu usein uudenseelanninviherkaijojen seurassa.
Pesintää voi tapahtua läpi vuoden, mutta muninta tapahtuu pääasiassa loka-joulukuussa. Pesä on puun tai kallion kolossa tai mättäässä, johon naaras munii viidestä yhdeksään munaa, joita se hautoo noin 20 päivää. Poikaset jättävät pesän viisi- tai kuusiviikkoisina.
Ruokavalio koostuu siemenistä, hedelmistä, marjoista ja kasvien osista.
Taaperniemi
Taaperniemi (v:een 1948 ja v:sta 1948 Глубо́кое, "Glubokoje") on kylä Muolaanjärven lounaisrannalla Kyyrölän kunnassa Leningradin alueella Venäjällä. Taaperniemi kuuluu Suomen Neuvostoliitolle luovuttamiin alueisiin ja se oli Suomelle kuuluessaan osa Muolaan kuntaa.
Taaperniemi sijaitsi Suomelle kuuluessaan Muolaan kunnan länsiosassa Muolaanjärven rannalla noin 12 kilometriä Muolaan kirkonkylästä Kirkkorannasta länteen. Taaperniemen naapurikyliä olivat etelässä Perkjärvi ja Keskikylään kuuluva Norkkola, idässä Muolaanjärven toisella puolella Oinala ja Vihola sekä lännessä valtion omistama Pällilän kruununpuisto. Taaperniemeen kuului myös erillinen metsäpalsta varsinaisen kylän itäpuolella, joiden välissä oli Viholan ja Keskikylään kuuluvien Pyykkölän, Orolan ja Jääskelän kylien metsäpalstat.
Varsinaisen kylän itäpuolella oli Metsäkyläksi kutsuttu kulmakunta ja Metsäkylän itäpuolella vielä Suurniemen taloryhmä, joka virallisesti kuului Viholan kylään. Taaperniemen pinta-ala oli vuonna 1936 yhteensä 12,58 neliökilometriä, josta oli peltoa 253 hehtaaria, niittyä 11 hehtaaria ja metsää 989 hehtaaria. Taaperniemestä johti kylätie etelään Keskikylään ja pikkutie pohjoiseen Metsäkylän ja Suurniemen kulmakuntien kautta Ylä-Hotokan kylään. Kylän pellot olivat keskittyneet Muolaanjärven rannalle.
Taaperniemen koulupiiri perustettiin vuonna 1913 ja se aloitti toimintansa samana vuonna vuokratiloissa. Vuodesta 1926 koulu toimi supistettuna kansakouluna. Oma koulurakennus valmistui vuonna 1923 ja se tuhoutui talvisodassa.
Taaperniemen alueen väestö evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylän asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäivät taas Neuvostoliiton puolelle.
Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen, jossa Taaperniemen asukkaat asutettiin Humppilaan.
Tahitinviherkaija
Tahitinviherkaija ("Cyanoramphus zealandicus") oli Tahitilla elänyt, sukupuuttoon kuollut kaija.
Linnun pituus oli 25 cm ja sen höyhenpuku oli pääosin vihreä. Uloimpien käsisulkien ulkohöyty oli sinivioletti, otsa musta, päälaki vaaleankeltainen ja nokan yläpuolella sekä yläperän molemmilla puolilla olevat laikut olivat oranssit. Nokka oli harmaa ja koivet ruskehtavan harmaat.
Tahitinviherkaijat elivät Tahitilla ja Seurasaarilla. Kapteeni James Cookin toisella matkalla 1773 kerätyt kome näytettä olivat ensimmäiset lajista ja niistä kaksi on sijoitettu Liverpooliin ja yksi Tringin luonnonhistorialliseen museoon. Neljännen näytteen keräsi Amadis 1842 ja se on Perpignanissa. Viides näyte Pariisissa ja sen keräsi luutnantti de Marolles 1844. Lajin häviämisen syyt ovat tuntemattomat, mutta mahdollisesti metsien hävittäminen ja tulokaspetojen saalistus olivat pääsyitä.
Raiateanviherkaija
Raiateanviherkaija ("Cyanoramphus ulietanus") oli Seurasaarilla elänyt, sukupuuttoon kuollut kaija.
Linnun pituus oli 25 cm ja sen höyhenpuku oli pääosin ruskea. Pää oli mustanruskea, yläperä ja pyrstön yläpeitinhöyhenet olivat punaruskeat ja linnun alapuoli oli oliivinkeltainen. Nokka oli harmaa ja koivet ruskehtavan harmaat.
Raiatenviherkaijat elivät Raiatealla Seurasaarilla. Kapteeni James Cookin kolmannella matkalla 1777 (tai toisella matkalla 1773) kerätyt kaksi näytettä ovat ainoat lajista. Niitä säilytetään Tringin luonnonhistoriallisessa museossa Englannissa ja Wienin luonnonhistoriallisessa museossa. Lajin häviämisen syyt ovat tuntemattomat, mutta mahdollisesti metsien hävittäminen ja tulokaspetojen saalistus olivat pääsyitä.
Vihola (Muolaa)
Vihola (v:sta 1948 ) on kylä Muolaanjärven itärannalla Kyyrölän kunnassa Leningradin alueella Venäjällä. Vihola kuuluu Suomen Neuvostoliitolle luovuttamiin alueisiin ja se oli Suomelle kuuluessaan osa Muolaan kuntaa.
Vihola sijaitsi Suomelle kuuluessaan Muolaan kunnan keskiosassa Muolaanjärven itärannalla noin 10 kilometriä Muolaan kirkonkylästä Kirkkorannasta länteen. Viholan naapurikyliä olivat pohjoisessa Oinala, idässä Kyyrölä ja Parkkila, etelässä Lavola sekä lännessä Muolaanjärven toisella puolella Taaperniemi ja Keskikylään kuuluneet Norkkola, Jääskelä, Pyykkölä ja Orola. Viholaan kuului myös erillinen metsäpalsta, joka käsitti osan Muolaanjärven länsirannikosta sekä Muolaanjärven pohjoisosassa olevat saaret: Suursaari, Petäjäsaari ja Ruma Koirasaari. Tämän erillispalstan ranta-alueella sijaitsi Suurniemen kulmakunta, joka kuitenkin luettiin yleensä läheisen Taaperniemen kylän osaksi.
Viholan pinta-ala oli vuonna 1936 yhteensä 11,95 neliökilometriä, josta oli peltoa 245 hehtaaria, niittyä seitsemän hehtaaria ja metsää 928 hehtaaria. Viholan kautta kulki Muolaanjärven itärantaa kulkeva kylätie Lavolasta Kangaspeltoon. Kylän pellot olivat keskittyneet Muolaanjärven rannalle ja siihen laskevan Ruotsiojan varsille. Ennen ensimmäistä maailmansotaa Viholan kylän elämään toi väriä ja lisäansioita noin 30 huvilaa käsittänyt huvila-asutuskeskus. Suomen itsenäistymisen jälkeen huvilat kuitenkin tyhjenivät.
Viholan koulupiiri perustettiin vuonna 1936 jakamalla Muolajärven koulupiiri kahtia Viholan ja Keskikylän piireihin. Viholan koulupiiriin kuului Viholan lisäksi Oinolan ja Tervolan kylät. Kun koulupiirin jakamisen yhteydessä Muolajärven koulu jäi Keskikylän piirin alueelle, valmistui Viholan piirille uusi koulu vuonna 1937.
Viholan erotti Kyyrölästä ja Suuresta Pietarintiestä Muolajärven itäpuolella laaja suoalue, jonka takia kylään oli vain pelkkä polku ja talvisin rekiura. Asia korjaantui vuonna 1830, jolloin rakennettiin tie kruununvouti Nils Hertzinin johdolla suoalueen läpi Kyyrölään.
Viholan alueen väestö evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylän asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäivät taas Neuvostoliiton puolelle.
Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen ja Etelä-Pirkanmaalle, jossa Viholan asukkaat asutettiin Kylmäkoskelle.
Juhana Perkki
Väinö Kaarlo Juhana Perkki (vuoteen 1934 Berg; 25. lokakuuta 1915 Hiitola – 14. helmikuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen majuri, kustannusjohtaja ja kirjallisuuden suomentaja. Hän suomensi muun muassa "Tenavat"-sarjakuvaa.
Perkin vanhemmat olivat lääketieteen lisensiaatti Väinö Kalle Pekka Perkki ja Ida Anna Maria Augusta Gunmmerus. Perkki pääsi ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta 1934 ja kävi sitten Merisotakoulun merikadettikurssin 1936–1939.
Talvisodan aikana hän oli Laatokalla sijainneen Rautaveräjän linnakkeen päällikkönä ja sodan loppuvaiheissa hän johti Mantsin saaren puolustusta komppanianpäällikkönä. Välirauhan aikana Perkki oli erään maalinnakkeen päällikkönä ja hän suoritti kenttätykistön kapteenikurssin 1941. Jatkosodan alussa Perkki toimi patteriston päällikkönä Kannaksella, Itä-Karjalassa ja viimeksi Syvärillä. Kesällä 1944 Perkki toimi Kenttätykistörykmentti 2:ssa patteristoupseerina ja patteriston komentajana osallistuen Laatokan Karjalassa käytyihin taisteluihin.
Sodan päätyttyä Perkki toimi 1944–1947 Turun Rannikkotykistörykmentissä Utön linnakkeen päällikkönä ja viimeksi hän oli toimistopäällikkönä Merivoimien esikunnassa. Hän erosi puolustusvoimain palveluksesta 1948 ja opiskeltuaan Svenska Handelshögskolanissa valmistui diplomiekonomiksi 1949. Perkki oli sitten vuodesta 1949 Helsingin Sanomia kustantavan Sanoma Osakeyhtiön palveluksessa ensin konttoripäällikkönä ja sitten kustannusjohtajana aina eläkkeelle jäämiseensä saakka 1977.
Perkki on kirjoittanut pakinoita sekä suomentanut kaunokirjallisuutta ja dekkareita. Tunnetuin Perkin suomentamista teoksista on William Goldingin romaani "Kärpästen herra". Hän on myös suomentanut Charles M. Schulzin Tenavat-sarjakuvaa sekä Masi-sarjakuvaa.
Jarmila Wolfe
Jarmila Wolfe (o.s. Gajdošová, s. 26. huhtikuuta 1987 Bratislava, Slovakia) on australialainen ammattilaisuransa päättänyt tennispelaaja.
Ranskan avoimissa 2010 Wolfe pääsi neljännelle kierrokselle asti voitettuaan Chan Yung-janin, Kimiko Date Krummin ja Anastasia Rodionovan. Neljännen kierroksen ottelunsa hän hävisi Jaroslava Švedovalle. Wimbledonissa hän voitti toisella kierroksella Melanie Oudinin ja kolmannella Angelique Kerberin, kunnes hävisi neljännellä kierroksella Venus Williamsille luvuin 6–4, 7–6(5). Yhdysvaltain avoimissa hän hävisi avauskierroksella Marija Šarapovalle luvuin 6–4, 3–6, 1–6. Yhdysvaltain avointen jälkeen hän pelasi Guangzhou International Women's Openissa, jossa hän oli ykköseksi sijoitettu. Turnauksen väierässä hän voitti Edina Gallovitsin, ja pääsi ensimmäistä kertaa WTA-turnauksen finaaliin. Finaalissa hän voitti Alla Kudrjavtsevan suoraan kahdessa erässä, ja otti uransa ensimmäisen WTA-turnausvoiton.
Toisen turnausvoittonsa Wolfe otti tammikuussa 2011, kun hän voitti Moorilla Hobart International -turnauksen finaalissa Bethanie Mattek-Sandsin. Seuraavalla viikolla Australian avoimissa hän hävisi avauskierroksella Yanina Wickmayerille kolmieräisen ottelun. Ranskan avoimissa Wolfe pääsi kolmannelle kierrokselle, jossa hän hävisi Andrea Petkovicille. Wimbledonissa hän hävisi kolmannella kierroksella maailmanlistan ykköselle, Caroline Wozniackille. Yhdysvaltain avoimissa Wolfe hävisi toisella kierroksella Vania Kingille.
Tammikuussa 2017 Wolfe ilmoitti lopettavansa ammattilaisuransa.
Wolfe oli naimisissa tennispelaaja Samuel Grothin kanssa vuodesta 2009 huhtikuuhun 2011, jolloin hän käytti sukunimenään myös Grothia. Heidän erottua hän otti takaisin entisen sukunimensä. Marraskuussa 2015 hän meni naimisiin Adam Wolfen kanssa.
Ruskovatsapääsky
Ruskovatsapääsky ("Orochelidon murina") on Etelä-Amerikassa Andeilla tavattava pääskyihin kuuluva varpuslintu.
Kooltaan ruskovatsapääsky on noin 13,5 cm. Selästään ja päästään ruskovatsapääsky on väritykseltään tumma ja metallinkiiltoisen sinertävän vihreä. Siivet ja pyrstö ovat harmaammat. Pitkähkö pyrstö on selkeästi haarapäinen. Koko vatsa on väriltään harmahtavan ruskea. Ruskovatsapääsky muistuttaa ulkonäöltään andienkalliopääskyä ("Haplochelidon andecola"), mutta on rakenteeltaan sitä hoikempi ja andienkalliopääskyn vatsassa on myös valkoista.
Ruskovatsapääskyä tavataan Etelä-Amerikasta Andeilta Venezuelasta, Kolumbiasta, Ecuadorista, Perusta ja Bolivian luoteisosista. Lajin elinympäristöä ovat avoimet ja puoliavoimet maastot. Tällaisia ovat rinteiden pensaikot ja heinikot. Linnun elinympäristöt sijaitsevat usein 2 500–4 000 metrin korkeudella merenpinnasta.
Ruskovatsapääsky on sulavaliikkeinen ja nopea lentäjä. Linnut lentävät usein pienissä löyhissä parvissa. Ruskovatsapääskyt pesivät pieninä kolonioina kallionkoloissa ja toisinaan myös talojen räystäiden alla.
Vilma Luoma-aho
Vilma Luoma-aho (s. 21. huhtikuuta 1977) on Jyväskylän yliopiston Kauppakorkeakoulun viestinnän johtamisen professori. Aiemmin hän toimi yhteisöviestinnän professorina humanistisessa tiedekunnassa. Koulutukseltaan Luoma-aho on filosofian tohtori. Hän väitteli tohtoriksi vuonna 2005 Jyväskylän yliopistosta aiheena "Faith-holders as Social Capital of Finnish Public Organisations". Luoma-aho on tehnyt post-doc tutkimusta Etelä-Kalifornian yliopistossa Annenberg School for Communicationissa vuonna 2006 sekä toiminut vierailevana tutkijana Stanfordin yliopiston Innovaatiojournalismin tutkimuskeskuksessa vuosina 2008-2009. Viestinnän ammattilaiset valitsi Luoma-ahon vuoden 2014 viestinnän ammattilaiseksi. Luoma-aho vastaa Euroopan viestintäammattilaisia kartoittavan European Communication Monitor -tutkimuksen Suomen aineistonkeruusta.
Luoma-aho on julkaissut useita artikkeleita ja muita teoksia sidosryhmäsuhteiden, aineettomien pääomien ja maineenhallinnan teemoista. Hän toimi Valtioneuvoston Kanslian Viestinnän arviointiryhmässä 2016, ja vuoden 2016 lopusta saakka Luoma-aho on toiminut ProCom Ry:n puheenjohtajana. Vuosina 2009-2010 hän koordinoi Jyväskylän yliopistossa Tekesin rahoittamaa poikkitieteellistä AVI-projektia ("Added Value of Intangibles for organizational Innovation"). Vuosina 2011-2014 hän johti HS-Säätiön rahoittamaa WEM-tutkimushanketta (What is Expected of the Media in a Reputation Society), ja vuosina 2015-2016 hän johti Viestintätieteiden laitoksella HS-säätiön rahoittamaa TAO-projektia natiivi­mainonnan ja sponsoroidun sisällön läpinäkyvyydestä. Hän johtaa Jyväskylän Kauppakorkeakoulussa sisältömarkkinoinnin logiikkaa avaavaa TEKES-rahoitteista Black Box -tutkimushanketta sekä työstää kahta julkisen sektorin viestintään ja aineettomiin pääomiin keskittyvää oppikirjaa Wiley-kirjankustantajalle Yhdysvaltojen markkinoille.
Kaarlo Tiililä
Kaarlo Tiililä (27. joulukuuta 1864 Pälkäne – 12. elokuuta 1936) oli suomalainen kouluneuvos ja oppikoulun rehtori. Hän julkaisi myös runoja nimimerkillä "Keiniä".
Kaarlo Tiililän äiti oli Pälkäneen Onkkaalan kylässä sijainneen Tiililän talon leskiemäntä Maijastina Leonardintytär ja isä venäläinen tai ukrainalainen kasakkaupseeri joka oli ollut majoitettuna Tiililän taloon venäläisen sotaväen oleskellessa Pälkäneellä. Hän pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan normaalilyseosta 1886 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1891. Tiililä toimi Helsingin suomalaisen yhteiskoulun opettajana 1892–1897, Porvoon suomalaisen yhteiskoulun johtajana 1897–1899 ja Tampereen suomalaisen yhteiskoulun rehtorina 1899–1934. Vuonna 1895 perustettu Tampereen suomalainen yhteiskoulu sai Tiililän rehtorikauden alussa 1901 uuden arkkitehti E. A. Kranckin suunnitteleman koulurakennuksen.
Tiililä oli Tampereen kaupunginvaltuuston ja kirkkovaltuuston jäsen sekä kuului muun muassa Aamulehden johtokuntaan. Hän oli myös jäsenenä vuoden 1933 kirkolliskokouksessa. Tiililä sai kouluneuvoksen arvon 1935.
Tiililä kirjoitti runojen ohella artikkeleita Aamulehteen, Valvojaan ja Uuteen Suomettareen. Hän piti myös vuosien 1893–1936 välillä tarkkaa päiväkirjaa jokaiselle vuoden päivälle.
Kaarlo Tiililä oli naimisissa vuodesta 1898 Anna Matilda Alanderin kanssa. Heillä oli kaksi poikaa, varatuomari Kimmo Tiililä ja Helsingin yliopiston dogmatiikan professori Osmo Tiililä. Paul Tiililä on Kaarlo Tiililän lapsenlapsi.
Mariia Posa
Mariia Posa (s. 21. helmikuuta 1988 Hyvinkää) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja.
Posa aloitti SM-sarjauransa kasvattajaseurassaan Itä-Helsingin Kiekossa 2005. Kaudella 2008–2009 hän edusti Espoon Bluesia voittaen Suomen-mestaruuden. Kausilla 2009–2012 hän on pelasi Minnesota-Duluthin yliopiston joukkueessa. Hän voitti yliopistomestaruuden ensimmäisellä kaudellaan. Hän pelasi Bluesissa kaudet 2012–2014 voittaen molemmilla kausilla Suomen-mestaruuden. Kaudella 2014–2015 hän pelasi vain kolme pudotuspeliottelua Bluesin voittaessa mestaruuden.
Posa pelasi aikuisten arvokisoissa ensimmäisen kerran Hämeenlinnan MM-kilpailuissa 2009 kuuluen Suomen pronssijoukkueeseen. Hän kuului Suomen pronssijoukkueeseen myös Vancouverin olympialaisissa 2010. Hän oli 13.1.2010 mennessä pelannut 45 A-maaottelua, ja tehnyt yhden maalin.
Myös Mariia Posan kaksoissisar Christine Posa on kuulunut maajoukkuerinkiin. Hän edustaa seuratasolla Espoon Bluesia.
Karmiininpunaisen kuninkaan hovi
Karmiininpunaisen kuninkaan hovi oli vuosina 2010-2011 lähetetty ohjelma YLE Radio 1:ssä. Ohjelma kertoi progressiivisen rockin historiasta, tärkeimmistä artisteista ja albumeista, mutta mukana oli säännöllisesti myös harvinaisempaa ohjelmistoa. Ohjelma lähetettiin lauantaisin kello 22:20–23:05 ja sen juontajana toimi säveltäjä Osmo Tapio Räihälä. Ohjelman nimi tuli King Crimson -yhtyeen progressiivisen rockin klassikkokappaleesta "The Court of the Crimson King" (1969), joka myös soi ohjelman tunnusmusiikkina.