Kulttuurinen lainaaminen
Kulttuurinen lainaaminen tarkoittaa toisen kulttuurin elementtien käyttämistä.
Kulttuurinen omiminen ja kulttuurinen appropriaatio ovat paheksuvia nimityksiä kulttuuriselle lainaamiselle.
Kulttuurinen lainaaminen yhdistettynä aineettomiin oikeuksiin voi olla alkuperäiskansan sortamista, esimerkiksi austalialaisen "Department of the Environment, Sport, and Territories":n julkaisu katsoo länsimaisten aineettomien oikeuksien lainsäädännön mahdollistavan vähemmistön perinteiden, identiteetin ja älyllisen omaisuuden riistämistä. Joskus käytetään termiä "kulttuurinen väärinkäyttö".
Rap-musiikin lisäksi esimerkeiksi ilmiöitä joiden kulttuuriset juuret ovat länsimaisille epäselvät ovat mm. tatuoinnit ja rastat.
Myös jooga on nähty ongelmallisena: joogasaleilla toistetut mantrat ovat sanskritinkielisiä rukouksia ja usein esillä olevat patsaat esittävät hindulaisia jumalia. Intiassa on hanke "alkuperäisen intialaisen joogan" suojaamiseksi ulkomaiselta omimiselta: losangelesilainen joogaliikkeen omistaja oli yrittänyt hankkia tekijänoikeudet tarjoamiinsa joogapalveluihin. Aiemmin Mississippin yliopisto oli yrittänyt patentoida perinteistä intialaista maustetta. 
Toisesta näkökulmasta kulttuurillinen lainaaminen voidaan nähdä väistämättömänä asiana ja yleisenä keinona edistää moninaisuutta ja ilmaisunvapautta. Tällöin voidaan erotella originaalisen kulttuurin plagioiminen ulkopuolisten aidoksi kulttuuriperinnöksi, eksoottisten stereotyyppien luominen tai muu tahallinen vääristäminen hyväntahtoisemmasta lainaamisesta tai arvostamisesta. Kannattajat siis näkevät kulttuurisen lainaamisen myönteisenä asiana ja termiä "omiminen" ("appropriaatio") arvostellaan harhaanjohtavaksi, varkauteen viittaavaksi, vaikka kulttuuria ei yleensä pidetä loppuvana resurssina.
Yleensä tunnustetaan, että samat ideat voivat syntyä toisistaan riippumatta eri puolilla maailmaa, esimerkiksi keltit, viikingit, spartalaiset yms. tekivät hiuksiinsa rastoja Euroopassa ja masait ja monet muut heimot vastaavasti Afrikassa. Samoin runonlaulantaa on harrastettu eri puolilla maailmaa. Kulttuurien kohdatessa on voinut syntyä myös uutta valtavirtakulttuuria, esimerkiksi Yhdysvaltain tummaihoisen väestön muotoilema blues- ja jazzmusiikki pohjautuu valkoihoisten soittimiin perustuvaan kansanmusiikkiin.
Venäläissyntyinen kirjailija Cathy Young (Jekaterina Jung) hämmästelee, ovatko kulttuurista riistoa myös Picasson ja Matissen työt, joita afrikkalainen taide inspiroi, tai Puccinin itämaiset oopperat "Madame Butterfly" ja "Turandot". Hän kertoo pitäneensä Catherynne Valenten satukirjan venäläissatuvaikutteista ja hämmästelevänsä niiden syyttämistä kulttuuriseksi omimiseksi. Hänestä näyttää, että "kulttuuripoliisit" hyökkäävät pienimmänkin asian kimppuun.
Suomalais-jemeninjuutalainen Koko Hubara syytti Laura Lindstedtin "Oneiron"-kirjaa kulttuurisesta omimisesta: "yksi kulttuurinen ryhmä, yleensä länsimainen ja valkoinen, ottaa haltuun jonkun toisen ryhmän tapoja, käsityksiä ja tuotteita – ja pönkittää niillä omaa valta-asemaansa ja myös taloudellista etumatkaansa ilman, että joutuu koskaan kärsimään asiaan liitetystä sorrosta."
Hubara myös syytti valkoista kulttuurieliittiä siitä, että he puolustavat Linstedtin kannanottoja rasismia vastaan mutteivät rodullistettua naista, joka arvostelee tämän kirjaa, vaan arvostelivat tätä.
Taiteilijat Outi Pieski ja Marja Helander näkivät ongelmia Jenni Hiltusen videoteoksessa Grind, jonka Kiasma hankki kokoelmiinsa vuonna 2012. Teoksessa naisesiintyjät twerkkaavat saamenpuvuissa, jotka ovat saamelaistaiteilijoiden mukaan teoksessa vain eksotiikkaa luomassa, ja näin hyväksikäyttävät kulttuurisesti alkuperäiskansoja.
Syyskuussa 2017 Nyt-liitteessä arvosteltiin sitä että Miss Helsinki -kauneuskilpailuissa kilpailijat olivat poseeranneet Pohjois-Amerikan alkuperäisasukkaiden kulttuureista tutut sulkapäähineet päässä.
Lisäksi lehdessä arvosteltiin Postin uutta mainoskampanjaa jossa valkoinen nainen käy kuuntelemassa maanosien viisaiden neuvoja. Mainosta arvosteltiin kolonialismista, eksotisoinnista ja kulttuurisesta omimisesta.
Tampereen yliopiston sosiaaliantropologian professorin Laura Huttusen mukaan kulttuurinen appropriaation käsite ei ole tieteellinen, ja se on "ristiriitainen ja monin tavoin huono". Hänen mukaansa käsite lähtee väärästä oletuksesta, jonka mukaan maailmassa olisi selvärajaisia kulttuureita, joilla jokaisella on oma ikiaikainen sisältönsä ilman lainaamista, muuntelua ja yhdistelyä.