Maria Lähteenmäki
Maria Terttu Lähteenmäki (o.s. "Kustula", s. 9. kesäkuuta 1957 Sodankylä) on arktisten alueiden ja Suomen historian professori Itä-Suomen yliopistossa. Hän on myös Pohjoismaiden historian dosentti Helsingin yliopistossa.
Vuonna 2003 Lähteenmäki toimi Suomen historian ja vuonna 2007 Euroopan historian määräaikaisena professorina Helsingin yliopistossa. Vuosina 2009–2010 hän oli Suomen historian professori ja vuodesta 2010 Jutikkala-professori Itä-Suomen yliopistossa.
Lähteenmäki on tuottanut useita tieteellisiä monografioita, oppikirjoja, tietokirjoja ja kirjoittanut suuren joukon artikkeleita.
Lähteenmäki kirjoitti ylioppilaaksi Sodankylän lukiosta (1977) ja opiskeli Helsingin yliopistossa pääaineenaan Suomen historia. Lähteenmäki valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1984 ja lisensiaatiksi vuonna 1990. Tohtoriksi hän väitteli vuonna 1995 naishistoriasta ("Mahdollisuuksien aika. Työläisnaiset ja yhteiskunnan muutos 1910–30-luvun Suomessa", SKS) ja sai dosentuurin 1999. Hän työskenteli Helsingin yliopiston Historian laitoksella assistenttina, yliassistenttina ja vt. professorina 1991–2001 sekä Suomen Akatemian akatemiatutkijana 2002–2009. Lähteenmäki valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian ensimmäiseen Jutikkala-tutkijan virkaan 2008.
Tutkimuksissaan Lähteenmäki on erikoistunut ylikansallisten alueiden (Lappi, Karjala, Pohjoiskalotti, Barentsin alue, Pohjois-Eurooppa), 1800- ja 1900-lukujen yhteiskuntahistorian, naishistorian ja sodan sosiaalihistorian tutkimukseen. Tutkimuksellaan "Jänkäjääkäreitä ja parakkipiikoja. Lappilaisten sotakokemuksia 1939–45" (SKS 1999) Lähteenmäki viitoitti sodan sosiaalihistoriallisen tutkimuskentän Suomessa kuvaamalla rivisotilaita ja kotirintaman arkea. Teoksellaan Lähteenmäki sai vuonna 2000 Väinö Tannerin Säätiön tunnustuspalkinnon.
Vuonna 2005 Lähteenmäki sai presidentti Urho Kekkosen 70-vuotisjuhlasäätiön palkinnon muun muassa tutkimuksestaan "Kalotin kansaa: Rajankäynnit ja vuorovaikutus Pohjoiskalotilla 1808–1889" (SKS 2004). Tutkimus avasi pohjoisia valtiollisia rajoja ja analysoi ylirajaisia kulttuurisia, sosiaalisia ja taloudellisia suhteita ja vuorovaikutteisuutta. Teos on käännetty myös englanniksi, "The Peoples of Lapland. Boundary Demarcations and Interaction in the North Calotte from 1808 to 1889". Se on julkaistu Suomalaisen Tiedeakatemian julkaisusarjassa (2006).
Lähteenmäen monografia "Maailmojen rajalla. Kannaksen rajamaa ja poliittiset murtumat 1911–1944" (SKS 2009) käsittelee Suomen ja Venäjän/Neuvostoliiton herkkää rajaseutua Terijoen alueen historiasta käsin. Lähteenmäki on saanut aikaan laajaa keskustelua ja tunnekuohua rohkeilla tulkinnoillaan. Lapin sota-aikaa käsittelevässä tutkimuksessaan Lähteenmäki esimerkiksi sanoo näkemyksenään, että suomalainen sotilasjohto luovutti Lapin piittaamattoman kevyesti saksalaisten sotatoimialueeksi jättäen siviilit paikoilleen vaarallisille raja-alueille. Terijoki-tutkimuksensa pohjalta Lähteenmäki kirjoittaa yksipuolisen, lapsuudenmuistoihin perustuvan Karjala-muistelun johtaneen vinoutuneeseen ja yksipuoliseen kuvaan Karjalasta. Lähteenmäki on korostanut eri yhteyksissä, että Suomea on rakennettu juuri rajoilta käsin ja siksi rajaseutujen tavallisten ihmisten historian tutkimus on kansallisten historiantulkintojen kannalta tärkeää eliittien ja keskusten tutkimuksen rinnalla.
Lähteenmäen tutkimus "Väinö Voionmaa, puolue- ja geopoliitikko" (SKS 2014) pohtii Voionmaan roolia Suomen ja Neuvostoliiton 1918, 1920 ja 1940 käymissä rajanvedoissa. Voionmaan rooli näyttää olevan huomattavasti paljon merkittävämpi mm. Petsamon liittämisessä Suomeen kuin aiemmin on ymmärretty. Lähteenmäki myös kirjoittaa, että Voionmaa oli ensimmäinen, joka ymmärsi Suomen tulevaisuuden olevan pohjoisessa ja että Suomi oli de facto pohjoinen maa. Lähteenmäki myös arvioi ja esittelee Väinö Tannerin ja Voionmaan suhteiden kriisiytymistä ja Sdp:n sisäistä taistelua. Lähteenmäki arvioi työssään myös toistaiseksi vaiettua poliitikon vanhenemisen kivuliasta prosessia.