Metsästyskoira
Metsästyskoira on metsästykseen käytettävä koira. Se auttaa ihmisiä saalistettavien eläinten kiinni saamisessa, jos eläin on liian nopea tai vaarallinen ihmisen napattavaksi. Metsästyskoirat joutuvat usein erittäin suureen rasitukseen, jonka myötä ne joutuvat syömään erittäin paljon. Metsästyskoirarotuja on yhteensä 30 erilaista, ja niihin luokittuu esimerkiksi egyptinmetsästyskoira, guicho ja suomenpystykorva. Metsästyskoirista useiden sanotaan olevan nuorena hyvin villejä ja vilkkaita, vaikka rotua sanottaisiin muuten rauhalliseksi.
FCI luokittelee hajuaistinsa avulla metsästävät koirat "ajaviin ja jäljestäviin koiriin" erotuksena näön avulla metsästävistä vinttikoirista. Ajavat ja jäljestävät koirat kuuluvat sen mukaan ryhmään 6, joka jaetaan edelleen alajaostoihin ajavat koirat (6.1), jäljestävät koirat (6.2) ja ajokoirien sukuiset rodut (6.3). Ajavat koirat luokitellaan edelleen suuriin (6.1.1), keskikokoisiin (6.1.2) ja pieniin (6.1.3).
Rodut voidaan edelleen jakaa alaluokkiin esimerkiksi niiden pääasiallisesti ajaman riistan tai metsästystyylin mukaan. Ensiksi mainitusta jaosta esimerkkejä ovat Euroopassa jänis- ja kettukoirat, sekä Yhdysvalloissa pesukarhukoirat eli "coonhoundit". Metsästystyyleihin perustuviin kategorioihin kuuluu Yhdysvalloissa vastaavasti mm. puuhun ajavien eli "treeing"-rotujen ryhmä, jotka tunnetaan yleisemmin cur-rotuina.
Suuri osa eurooppalaisista ajokoirista on jäniskoiria. Niihin kuuluvat mm. suomen- ja kreikanajokoira sekä beagle ja harrieri. Kaksi jälkimmäistä tunnettiinkin ennen suomeksi nimillä pieni ja suuri englanninjäniskoira.
Kettukoirat ovat alun perin kotoisin Iso-Britanniasta. FCI tunnustaa niistä englannin- ja amerikankettukoiran, minkä lisäksi niihin luetaan myös walesin-, virginian- ja dumfriesshirenkettukoira.
Bassetti-rodut ovat alun perin syntyneet mutaation seurauksena. Niille on tyypillistä pitkä, mäyräkoiramainen runko yhdistettynä mataliin raajoihin, ja niillä on usein myös erittäin pitkät korvat. FCI-luokittelussa bassetit kuuluvat pieniin ajaviin koiriin. Ns. "mäyräajokoirat" eli "dachsbracket" muistuttavat melko paljon bassetti-tyyppiä, mutta niiden kuono on hieman erilainen. Niihin luetaan nykyisin elävistä roduista dreeveri, alppien- ja westfaleninajokoira.
Pesukarhukoirat polveutuvat siirtomaa-aikaan Yhdysvaltoihin viedyistä englantilaisista, irlantilaisista ja ranskalaisista kettukoirista. Esimerkiksi mustaruskea pesukarhukoira jalostettiin virginiankettukoiran ja vihikoiran risteytyksestä. Vaikka ne ovatkin Euroopassa erittäin harvinaisia, Yhdysvalloissa ne ovat suosittuja metsästyskoiria, jotka ovat saavuttaneet merkittävän jalansijan maan kulttuurissa. Mm. Sweet Home Alabama -elokuvassa esiintyy coonhound, ja Alabamassa sijaitsee oikeasti elokuvassakin näytetty coonhoundien hautausmaa nimeltä "Key Underwood Coon Dog Memorial Graveyard". Pesukarhun lisäksi monella coonhoundilla metsästetään myös mm. puumaa samaan tapaan kuin myöhemmin mainituilla puumanmetsästykseen jalostetuilla molossikoirilla.
Coonhound-rotuihin luokitellaan mustaruskea pesukarhukoira ("Black & Tan Coonhound"), punainen pesukarhukoira ("Redbone Coonhound"), sininen pesukarhukoira ("Bluetick Coonhound"), englanninpesukarhukoira ("American English Coonhound"), walkerinpesukarhukoira ("Treeing Walker Coonhound") ja plottinajokoira ("Plott Hound"). Suomen kennelliitto on nimennyt ainoan FCI:n tunnustaman coonhound-rodun, mustaruskean pesukarhukoiran, pelkäksi pesukarhukoiraksi. Tämä saattaa aiheuttaa sekaannusta, mikäli FCI päättää tulevaisuudessa tunnustaa muutkin coonhound-rodut. Lisäksi Suomen Kennelliitto on kansallisella tasolla tunnustanut muista pesukarhukoirista plottinajokoiran ja sinisenpesukarhukoiran, joista jälkimmäisellä ei ole vielä virallista suomenkielistä nimeä, vaan se tunnetaan meilläkin bluetick coonhoundina.
Curit perustuvat alun perin useiden amerikkalaisten metsästyskoirarotujen välisistä risteytyksistä syntyneisiin sekarotuisiin ja rotutyypiltään erittäin epäyhtenäisiin linjoihin. Vielä nykyisinkin saman ulkonäkö vaihtelee saman rodun yksilöiden sisällä melkoisesti, koska kyse on yksinomaan käyttöominaisuuksien perusteella jalostetuista sukulinjoista. Blackmouth curilla ja catahoulanleopardikoiralla metsästetään mm. puumaa, kun taas muita cur-rotuja käytetään toisenlaisen riistan metsästykseen. Yleisesti ottaen voidaan kuitenkin sanoa curin säkäkorkeuden vaihtelevan välillä 45–70 cm ja painon olevan vähintään 14 kg.
Cur-rotuihin luetaan yleensä seuraavat rodut ja linjat, vaikka eri alalinjoja onkin huomattavasti enemmän:
Vinttikoirat metsästävät näköaistinsa avulla, mistä johtuukin niiden englanninkielinen nimitys "sighthound". Sana vinttikoira juontaakin juurensa käännösvirheestä, sillä saksankielinen sana "windhund" tarkoittaa "tuulikoiraa" ja tulee koiran kyvystä juosta ns. "tuulen nopeudella". FCI lukee vinttikoirat ryhmään 10 ja luokittelee ne karvanlaadun perusteella pitkä- ja hapsukarvaisten (10.1), karkeakarvaisten (10.2) sekä lyhytkarvaisten (10.3) alaryhmiin. Vinttikoirat ovat alun perin kotoisin Lähi-idästä ja kuuluvat yksiin kaikkein vanhimmista koiratyypeistä.
Välimeren jäniskoirat ovat vinttikoirista poiketen tyypillisesti pystykorvaisia, mutta kuitenkin rakenteltaan vinttikoiria muistuttavia jäniksen ja villikaniinin metsästykseen jalostettuja alkukantaisia koiria. Ne metsästävät tyypillisesti sekä näön, kuulon että hajuaistin avulla. FCI lukee ne ryhmän 5 alajaostoihin alkukantaiset koirat (5.6) ja alkukantaiset metsästyskoirat (5.7) muutaman muun rodun kanssa. Tähän rotutyyppiin lukeutuvat podencot ja podengot, cirneco dell'etna, faaraokoira sekä kreetankoira.
Lintukoiria käytetään nimensä mukaisesti pääasiassa lintujen metsästykseen. Monissa FCI:n ulkopuolisissa maissa lintukoirille on yksi yhteinen roturyhmä, kuten esimerkiksi "gundog" tai "sporting group". FCI on kuitenkin jakanut lintukoirat kahteen eri luokkaan: ryhmään 7 eli kanakoirat ja ryhmään 8 eli noutajat, ylösajavat koirat (käytännössä spanielit) ja vesikoirat. Kanakoirien ryhmä jaetaan kahtia mannermaisiin (7.1) ja brittiläis-irlantilaisiin (7.2) kanakoiriin. Ensiksi mainitut luokitellaan joko seisoja- (7.1.1), spanieli- (7.1.2) tai griffon-tyyppisiin (7.1.3) rotuihin.
Terrierit ovat alun perin toimineet luolakoirina ja muunlaisen pienriistan metsästyksessä. FCI sijoittaa terrierirodut ryhmään 3 ja jakaa ne isoihin ja keskikokoisiin (3.1), pieniin (3.2), bull-tyyppisiin (3.3) ja kääpiöterriereihin (3.4). Näistä bullterrierit ja kääpiöterrierit ovat ulkoisesti melko kaukana tyypillisestä terrieristä, ensiksi mainitut muistuttavat fenotyypiltään enemmän molossikoiria ja jälkimmäiset sylikoiria. Varsinaiset perusterrierit voidaan jakaa luolaterriereihin ja rottakoiriin, minkä lisäksi Yhdysvalloissa tunnetaan huomattavasti terrieriä - erityisesti jackrussellinterrieriä - muistuttava pienikokoinen metsästyskoiratyyppi eli feistit.
Rottakoirat tunnetaan englanninkielisissä maissa nimellä "ratter" ja espanjankielisissä nimellä "rater" (katalaaniksi ja mallorquiniksi "rotan metsästäjä") tai "ratonero" (espanjaksi "hiiren metsästäjä"). Niitä on käytetty nimensä mukaisesti rottien, hiirten ja muiden tuholaisten hävittämiseen talleissa, varastorakennuksissa ja viinikellareissa. Ne ovat lähes aina sileäkarvaisia snautseri- ja griffonirotuja lukuun ottamatta.
Seuraavat rodut luokitellaan rottakoiriin:
Rottaterrierit
Kääpiökoirat
Snautserit ja pinserit
Feisteillä metsästetään pienriistaa, erityisesti oravia. Ne voidaan luokitella kahteen kategoriaan: "mountain feist" ja "treeing feist". Treeing feistien säkäkorkeus vaihtelee tavallisesti välillä 25–55 cm ja paino välillä 5–16 kg.
Mountain feist
Treeing feist
Metsästyspystykorvat ovat pääasiassa hirvi- ja karhukoiria, mutta esimerkiksi laikat ovat erittäin monipuolisia, ja niitä käytetäänkin kaikenlaisen suurriistan metsästykseen.
Hirvikoiriin luokitellaan yleensä keskikokoiset pohjoismaiset metsästyskoirat, eli jämtlanninpystykorva, harmaa- ja mustanorjanhirvikoira, valkoinen ruotsinhirvikoira, hälleforsinkoira, hedenkoira ja karjalankarhukoira. Myös laika-rodut eli itäsiperian-, länsisiperian-, venäläis-eurooppalainen, jakutian-, tšukotkan- ja kamtšatkanlaika ovat ennen kaikkea hirvi- ja karhukoiria, mutta toisinaan ne luetaan omaksi alaryhmäkseen erotuksena pohjoismaisista hirvikoirista. Lisäksi mm. akitaa käytettiin alun perin karhun ja kauriin metsästykseen, ja keskikokoisia japanilaisia pystykorvia käytetään kotimaassaan edelleen mm. villisian metsästykseen. Myös korealaiset pystykorvat, kuten koreanjindonkoira on jalostettu kotimaassaan vastaavaan käyttötarkoitukseen vartioinnin lisäksi.
Termi haukkuva lintukoira viittaa pieniin pystykorviin, käytännössä lähinnä suomen- ja pohjanpystykorvaan. Nämä koirat hakevat ensiksi metsässä lintua, yleisimmin teertä ja metsoa, haju- ja kuuloaistinsa avulla, linnun löytäessään ajavat sen ylös puuhun ja jäävät puun juurelle haukkumaan lintua jolloin metsästäjä alkaa varovaisesti lähestyä haukkua. Kun metsästäjä on tarpeeksi lähellä haukkua ja huomaa linnun oksalla, ampuu hän linnun ja näin koira on hoitanut tehtävänsä kunnialla.
Myös molossityyppisiä koiria on käytetty varsinkin muinaisina aikoina metsästyskoirina. Ne ovat toimineet suurriistan metsästäjinä, joista esimerkkinä erilaiset villisikakoirat ja kissaeläinten metsästykseen käytetyt koirat.
Entisaikojen villisikakoirista moni kuului maailman korkeimpiin koskaan eläneisiin rotuihin. Niistä kenties historian tunnetuin esimerkki oli 110 cm korkea "boarhound" eli saksanvillisikakoira. Tämän rodun uskotaan olleen mm. tanskandoggin kantarotu. Lisäksi siitä tunnettiin peräti 121 cm korkea kreikkalainen muunnos nimeltä sulioottikoira, joka oli useiden nykyisten mastiffien esi-isä. Nykyisin elossa oleviin villisian metsästykseen käytettäviin molosseihin kuuluvat mm. dogo argentino ja kreikanvillisikakoira.
Leijonakoirista tunnetuin on rhodesiankoira, jota voidaan FCI:n virallisesta luokittelusta (ryhmä 6) huolimatta pitää alkuperänsä vuoksi osittain molossityyppisenä ja osittain alkukantaisena metsästyskoirana. Sitä kutsuttiinkin aiemmin nimellä afrikanleijonakoira, vaikka leijonan lisäksi sillä onkin metsästetty myös mm. gepardia ja leopardia.
Aiemmin leijonakoiria oli kuitenkin useita, ja jo tuhansia vuosia sitten elänyttä muinaista assyrianmastiffia käytettiin tähän tehtävään. Lisäksi Rooman valtakunnan aikaan nykyisen mastiffin edeltäjät joutuivat tappelemaan leijonia vastaan areenalla. Vielä 1800-luvulla Englannissa käytettiin alkuperäisen tyyppistä englanninbulldoggia ja staffordshirenbullterrieriä niin kutsuttuun "leijonanpuremiseen" eli käytännössä samanlaisiin leijonan ja koiran välisiin taisteluihin kuin muinaisessa Roomassa.
Puumakoiriksi voidaan lukea eri rotuja cureista coonhoundeihin, mutta varsinaisista molossikoirista tunnetuin tähän tarkoitukseen jalostettu rotu on dogo argentino, jota on käytetty myös villisian metsästykseen. Lisäksi jo mainituista puumanmetsästykseen käytettävistä cur-roduista blackmouth cur muistuttaa rotutyypiltään ja ulkonäöltään huomattavasti enemmän molossia kuin ajokoiraa.
Yhdysvalloissa tunnettiin 1800-luvulla Aaron Hallin kehittämä "pennsylvanialainen pantterikoira", jota nimestään huolimatta käytettiin puuman metsästykseen. Nimi selittyy sillä, että puhekielessä puumaa kutsuttiin sanalla "panther". Rodun taustalla oli tiettävästi alkuperäistä englanninbulldoggia, vihikoiraa, newfoundlandinkoiraa ja mastiffia. Näiden koirien sanotaan olleen niin kookkaita, että silloinen Pennsylvanian riistavaltuutettu C.K. Sober pystyi ratsastamaan niiden selässä. Rotu kuoli sukupuuttoon pian Hallin vuonna 1892 sattuneen kuoleman jälkeen.