hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Pieni Porrasjärvi
Pieni Porrasjärvi on Pirkanmaalla Nokialla sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Pyhäjärven alueeseen. Pieni Porrasjärvi on osa Laajanojan valuma-aluetta.
Järvi on 350 metriä pitkä, 250 metriä leveä ja sen pinta-ala on 1,4 hehtaaria. Järven erottaa (Isosta) Porrasjärvestä soistunut salmimainen kaventuma, missä järvi on hyvin matala. Siitä jatkuu itään ja taipuu etelään L-kirjaimen muotoinen järvi, jolla on soistunut kaventuma taivekohdassa. Sen ainoa tulo-oja on Juottojärven laskuoja, joka laskee pohjoisrantaan. Muita ojia ei sillä ole. Vesi jatkaa etelään Porrasjärveen salmen kautta. Veden laskennallinen viipymä järvessä on vain 22 vuorokautta, koska sen tilavuus on yläpuoliseen valuma-alueeseen nähden pieni. Järven rantaviivan pituus on 700 metriä. Rannat ovat matalia paitsi korkeaa mäkeä etelärannassa. Se on autio ja sinne pääsee luonnonsuojelualueella risteileviä polkuja myöten.
Pienen Porrasjärven vedenlaatua on tutkittu vain vuonna 1991. Tutkimuksissa järven vesi oli kirkasta, vedenväri oli lievästi ruskeaa ja vesi oli vähäravinteista. Vedessä oli kohtalaisesti humusaineita ja vesi olikin hapanta. Se luokiteltiinkin karuksi metsäjärveksi. Se kuuluu Alisenjärven reittiin, joka valittiin vuonna 1991 pääkohteeksi valtion happamoituneiden vesistöjen tutkimusprojektiin. Sen puitteissa valuma-alueen yläpuoliset järvet kalkittiin happamuuden säätelemiseksi. Kalliojärveä on kalkittu vuosina 1998 ja 2003 sekä sen yläpuolella sijaitsevaa Ruokejärveä vuosina 2001, 2007 ja 2014. Kalkituksien ansiosta Pienen Porrasjärven happamuustaso kohosi normaaliksi, mutta myöhemmin se palasi alemmaksi jääden hapahkolle tasolle. Myöhemmät kalkitukset eivät enää nostaneet sen happamuustasoa normaalille tasolle. Vaikka järveä ei olla tutkittu, on päätelty sen vedenlaadun olevan melko hyvä.
Ylinenjärvi kuuluu Natura 2000 -verkostossa Nokian Kaakkurijärviin ja muodostavat siellä yhdessä itäisen Heinäjärven (osa), Porrasjärven, Pienen Porrasjärven, Juottojärven ja Kalliojärven kanssa yhteisen enklaavin. Siihen kuuluvat myös osa Pitkäjärven ympäristöstä ja kaikki Ruokejärven ympäristöt.
Kalmbergin kartastossa vuodelta 1855–1856 näkyy, miten Porrasjärvi ja Juottojärvi ovat mahdollisesti kuuluneet samaan järvialtaaseen. Vuoden 1964 peruskartassa Porrasjärveksi on merkitty nykyiset Porrasjärvi ja Pieni Porrasjärvi. Vuoden 1975 kartassa ne olivat jo eri nimiset.
Pikoliinihappo
Pikoliinihappo (CHNO) on pyridiinin johdannaisiin kuuluva aromaattinen karboksyylihappo. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä. Pikoliinihappo on nikotiini- ja isonikotiinihappojen isomeeri.
Pikoliinihappo on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen sekä etanoliin ja etikkahappoon. Sen sijaan se ei liukene dietyylieetteriin, kloroformiin tai bentseeniin. Muiden karboksyylihappojen tavoin pikoliinihappo on heikko happo ja sen pK-arvo on 5,4. Pikoliinihappo on kaksihampainen ligandi ja muodostaa kelaatteja muun muassa kromin, raudan, kuparin, sinkin, nikkelin, kadmiumin ja lyijyn kanssa.
Pikoliinihappo on yksi aminohappo tryptofaanin aineenvaihduntatuotteista. Pikoliinihappoa muodostuu osana niin kutsuttua kynureniinireittiä. 2-amino-3-karboksimukonisemialdehydistä muodostuu aminokarboksimukonaattisemialdehydidekarboksylaasientsyymin katalysoimana 2-aminomukonisemialdehydiä, joka syklisoituu pikoliinihapoksi. Pikoliinihapolla on ihmiselimistössä hivenaineiden imeytymistä avustavia vaikutuksia ja lisäksi myös neuroprotektiivisia ominaisuuksia.
Pikoliinihappoa valmistetaan hapettamalla 2-metyylipyridiiniä kaliumpermanganaatilla. Toinen tapa on 2-syanopyridiinin hydrolyysi.
Pikoliinihappoa käytetään lähtöaineena valmistettaessa muita kemikaaleja. Siitä valmistetaan muun muassa lääkeaineina käytettäviä bupivakaiinia, mepivakaiinia ja ropivakaiinia.
Peter Adolf Europaeus
Peter Adolf Europaeus (31. heinäkuuta 1753 Uusikirkko – 11. kesäkuuta 1825 Savitaipale) oli suomalainen rehtori, kirkkoherra ja kielitieteen ja kirjallisuuden harrastaja.
Europaeuksen vanhemmat olivat Viipurin läänin Uudenkirkon kirkkoherra Jakob Johan Europaeus (1721–1758) ja hänen toinen puolisonsa Beata Katarina Heintzius. Hän kävi Viipurin katedraalikoulua ja Porvoon lukiota ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1771. Europaeus vihittin papiksi Haminan hiippakunnassa 1777.
Europaeus oli Haminan tuomiorovastin apulaisena Vehkalahden suomalaisessa seurakunnassa vuodesta 1777, Viipurin katedraalikoulun kieltenopettajana vuodesta 1781, Haminan triviaalikoulun rehtorina vuodesta 1785 ja Haminan normaalikoulun opettajana vuodesta 1788. Hänestä tuli Haminan arkkidiakoni ja saksalaisen seurakunnan pappi 1790 ja hän oli samalla Haminan tuomiokirkon taloudenhoitajana ja toimi tuomiokapitulin jäsenenä jo vuodesta 1784. Savitaipaleen kirkkoherraksi Europaeus valittiin vuonna 1795 ja lääninrovasti hänestä tuli vuonna 1804.
Europaeus harrasti kielitiedettä ja kirjallisuutta. Hän oli yli 20 vuoden ajan kirjeenvaihdossa Henrik Gabriel Porthanin kanssa.
Peter Adolf Europaeus oli naimisissa 1784–1803 Eva Kristina Platanin (k. 1803) kanssa ja vuodesta 1806 Sofia Peijon (k. 1850) kanssa. Hänen poikiaan olivat Turun ja Porin lääninkanslian venäjän kielen kääntäjä Emil Europaeus (s. 1807), alikapteeni Nils Vilhelm Europaeus (1810–1858) ja kielentutkija David Emanuel Daniel Europaeus (1820–1884).
Birger Hahl
Birger Hahl (1901–1975) oli suomalainen sisustusarkkitehti. 1920-luvulla Hahl työskenteli arkkitehti Väinö Vähäkallion toimistossa kunnes vuonna 1928 perusti suunnittelutoimiston Helsinkiin. Hahl teki 20- ja 30-luvuilla Lahden Puusepäntehtaille (vuodesta 1931 Asko-Avonius) useita huonekaluja, jotka olivat suoralinjaisia ja useimmiten loimukoivusta valmistettuja. Koristeina käytetyt listaupotukset tekivät niistä monimutkaisia ja kalliita valmistaa. Hahlin huonekalut olivat muita pienempiä, puu-upotuksin ja viiluyhdistelmillä koristellut kaapit kuutiomaisia.
Hahlin töitä ovat muun muassa Eduskuntatalon diplomaattien huoneen loimukoivuinen sohvakalusto, Postitalon kalusteita, J.W.Suomisen-yritäjä suvun uuden asuinrakennuksen Koskilinnan kalusteet, Elannon pääkonttorin huonekalut (1928), Kajaani Oy:n toimistojen sisustustuksia 1950-luvulla sekä kalusteita huonekalutehdas Askolle, esimerkiksi (Pepita, nro 623).
Käsi- ja taideteollisuusliitto Taiton julkaiseman Käsiteollisuus-lehden tuolisuunnittelukilpailun Hahl voitti vuonna 1927. Ornamon hallituksen varajäsenenä Hahl oli vuonna 1927. Birger Hahl mainitaan myös lavastajana elokuvassa Rakkautensa uhri vuodelta 1945.
Erkki Silvo
Erkki Juhani Silvo (27. marraskuuta 1934 Kotka – 7. maaliskuuta 2014 Kotka) oli suomalainen eversti.
Silvon vanhemmat olivat Leo Silvo ja Ida Järvinen ja puoliso vuodesta 1956 Terttu Anneli Eloranta. Silvo tuli ylioppilaaksi 1954 ja suoritti Kadettikoulun 1957 ja Sotakorkeakoulun 1967. Hän toimi Karjalan prikaatin opetusupseerina 1957–1958, Kanta-aliupseerikoulun opetusupseerina, linjanjohtajana ja komppanianpäällikkönä 1959–1965, Pääesikunnan toimistoupseerina 1967–1972 ja osastopäällikkönä 1983–1985, sotilasasiamiehen apulaisena Lontoossa 1972–1975, Porin prikaatin esikuntapäällikkönä 1975–1977, puolustusministeriön toimistopäällikkönä 1977–1983, Itä-Uudenmaan sotilaspiirin päällikkönä 1985–1992 ja Uudenmaan sotilasläänin ensimmäisenä komentajana 1993–1994. Puolustusvaliokunnan sihteeri Silvo oli 1977–1983 ja Suomen Sotilasurheiluliiton varapuheenjohtaja 1985–1987 ja puheenjohtaja 1988–1991. Silvo julkaisi teokset "Puolustusvoimien kouluttajan opas" (1972) ja "Itä-Uudenmaan sotilaspiirin historia" (1992). Hänet ylennettiin vänrikiksi 1955, luutnantiksi 1958, yliluutnantiksi 1961, kapteeniksi 1964, majuriksi 1969, everstiluutnantiksi 1974 ja everstiksi 1981.
The Way Way Back
The Way Way Back on Nat Faxonin ja Jim Rashin käsikirjoittama ja ohjaama yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 2013. Siinä ujo 14-vuotias poika Duncan (Liam James) saapuu kesälomalle Cape Codin rantakaupunkiin äitinsä (Toni Collette), äidin uuden sietämättömän miesystävän (Steve Carell) ja tämän 17-vuotiaan teinityttären kanssa. Aikuisten humalaisista nöyryytyksistä ja tyttöjen kylmäkiskoisuudesta kärsivä poika pakenee kaupungin vesipuistoon, jossa hän ystävystyy omituisen johtajamiehen (Sam Rockwell) ja muun henkilökunnan kanssa ja saa töitä perheensä tietämättä.
Independent-elokuvana tehty "The Way Way Back" sai maailmanensi-iltansa Sundancen elokuvajuhlilla tammikuussa 2013, josta Fox Searchlight otti sen levitykseensä. Elokuva tuli Suomessa teatteriensi-iltaan 16. elokuuta 2013. Suomessa televisiossa se ensiesitettiin marraskuussa 2016 Yle TV2 -kanavalla.
Inhan kartano
Inhan kartano on ruukinkartano Ähtärissä Inhan kylässä. Sen on rakennuttanut Inhan tehtaat omistanut ruukinpatruuna August Keirkner, suunnitellut lääninarkkitehti K. V. Reinius ja se valmistui vuonna 1899. Rakennus on ollut Fiskarsin omistuksessa vuodesta 1917, eikä siinä ole asuttu vuosikymmeniin vakituisesti. Vuonna 2015 Fiskars myi sen yksityishenkilölle perheen asunnoksi.
Rakennus on suojeltu. Suojeluperusteluissa mainitaan, että "kartanorakennus on aikansa komeimpia ruukinkartanoita ja hyvin poikkeuksellinen esimerkki 1800-luvun lopun kansainvälisen sisustustyylien soveltamisesta Suomessa".
Vsauce
Vsauce on internet-persoona Michael Stevensin luoma YouTube-kanava. Kanavan videoaiheet koskevat yleensä tieteellisiä ja filosofisia kysymyksiä, mutta kanavalta myös löytyy teknologia-, kulttuuri-, peli- ja muun aiheisia videoita
Kerenskin–Krasnovin kapina
Kerenskin–Krasnovin kapina oli ensimmäinen Venäjän vuoden 1917 lokakuun vallankumousta vastaan tehty vastavallankumousyritys. Syrjäytetyn väliaikaisen hallituksen pääministeri Aleksandr Kerenski yritti kumota bolševikkien vallan Pietarissa kasakkakenraali Pjotr Krasnovin joukkojen avulla välittömästi vallankumouksen jälkeen 10.–14. marraskuuta 1917, mutta he epäonnistuivat.
Bolševikkien ottaessa vallan Pietarissa 7. marraskuuta (25. lokakuuta) pääministeri Kerenski oli onnistunut pakenemaan kaupungista. Hän kiirehti Pihkovaan kokoamaan itselleen uskollisia joukkoja Pietarin takaisinvaltaukseen. Kerenskin määräyksestä kenraali Krasnovin komentamat kasakkajoukot yrittivät hyökätä pääkaupunkiin etelästä. Samanaikaisesti Pietarin junkkarikoulujen upseerioppilaat nousivat bolševikkien vastaiseen kapinaan 11. marraskuuta (29. lokakuuta). Bolševikit saivat kuitenkin ajoissa täydennyksiä Kronstadtista ja muista vallankumousta tukeneista Venäjän Itämeren-laivaston varuskunnista. Vasemmistoeserriä kannattanut eversti Mihail Muravjov suostui johtamaan Pietarin puolustusta ja määräsi Kerenskiä inhonneen eversti Paul Waldenin puolustamaan kaupungin eteläpuolella olevia Pulkovon kukkuloita.
Muravjovin punakaarteista ja vallankumouksellisista matruuseista koostuneet joukot onnistuivat pysäyttämään Krasnovin etenemisen Hatsinassa. Ratkaiseva taistelu käytiin Pulkovon kukkuloilla 12. marraskuuta (30. lokakuuta). Krasnovilla oli vain 700 miestä, 12 kevyttä tykkiä ja yksi panssarivaunu, kun taas bolševikeilla oli ainakin 5 000 miestä. Bolševikki Pavel Dybenko sai puhuttua kasakat pettämään komentajansa, jolloin nämä luovuttivat Krasnovin vangiksi ja laskivat aseensa. Junkkarikoulut antautuivat. Kapina päättyi bolševikkien miehittäessä Hatsinan 14. (1.) marraskuuta. Kerenski pakeni maasta. Lyhyeksi jäänyttä kapinaa on luonnehdittu Venäjän sisällissodan alkusoitoksi. Vapaaksi päässyt Krasnov komensi myöhemmin Donin kasakoita valkoisten puolella.
Tsetska Tsatsjeva
Tsetska Tsatsjeva (s. 24. toukokuuta 1958 Dragana, Lovetšin alue) on bulgarialainen poliitikko ja nykyinen parlamentin puhemies. Tsatsjeva oli GERB-puolueen presidenttiehdokas marraskuun 2016 presidentinvaalissa. Hän sai toisella kierroksella 36,2 prosenttia äänistä, ja presidentiksi valittiin Rumen Radev 59,4 prosentin ääniosuudella.
Smendes
Hedjkeperra-setepenra Smendes oli muinaisen Egyptin 21. dynastian perustaja ja sen ensimmäinen faarao. Hänen valtakautensa on määritelty 26 vuoden pituiseksi. Hänen hautaansa tai hänestä kertovia muistomerkkejä ei ole löydetty. Smendesistä tuli faarao 1070 eaa. edellisen dynastian viimeisen faaraon Ramses XI:n kuoltua. 
Hänen ei uskota hallinneen yksin koko Egyptiä, vaan 21. dynastian aikana osaa Egyptistä hallitsi pappisdynastia. Amonia pidettiin tuolloin korkeimpana jumalana Egyptissä. Smendesin ollessa vallassa Amonin ylimmän papin virka periytyi isältä pojalle. Smendes siirsi Egyptin pääkaupungin patsaineen Niilin suulta Piramessesta Tanisiin.
Smendesin vaimon on arveltu olleen Tentamun.
Andreas Laurentii Nycopensis
Andreas Laurentii Nycopensis (luultavasti 1610-luvun loppupuolella – 15. toukokuuta 1688 Helsinki) oli suomalainen rehtori ja kirkkoherra.
Nycopensis oli kotoisin Nyköpingistä Ruotsista ja hänen äitinsä haudattiin Helsinkiin 1686. Hän pääsi ylioppilaaksi Tartossa 1635 ja Turussa 1640. Nycopensis valmistui Turun akatemiasta filosofian maisteriksi 1643 ja hän opiskeli vielä Rostockissa 1646.
Nycopensis oli Turun akatemian 2. filosofian apulaisena vuodesta 1643 sekä Turun katedraalikoulun rehtorina ja tuomiokapitulin jäsenenä vuodesta 1649. Helsingin kirkkoherraksi hänet valittiin 1661 ja hän astui virkaan 1664. Hän oli synodaaliväitöksen preeses Turun pappeinkokouksessa 1652.
Nycopensis aloitti uranuurtajana kirkonkirjojen pitämisen Viipurin hiippakunnassa. Hän julkaisi hautajaisrunon (1645), hääonnittelurunon (1646) ja kolme akateemista onnittelurunoa (1650, 1656 ja 1660).
Andreas Laurentii Nycopensis oli naimisissa Anna Klöfverskjöldin (k. 1688) kanssa. Heidän poikansa oli Turun ja Porin läänin vakinaisen ratsuväkirykmentin luutnantti Aron Nycopensis (1664-1738). Nycopensiksen veli oli Viipurin hiippakunnan piispa, valtiopäivämies Nils Nycopensis (k. 1664).
Historianfilosofia (kirja)
Historianfilosofia. Klassiset ajattelijat antiikista nykyisyyteen on Kari Väyrysen ja Jarmo Pulkkisen toimittama artikkelikokoelma historianfilosofiasta. Teoksen julkaisi Vastapaino vuonna 2015.
Intelligent Speech Analyser
Intelligent Speech Analyser™ (ISA) -puheanalyysijärjestelmä ja ISA-puheanalyysiohjelmisto on Suomessa ja Tampereella kehitetty signaaliprosessoripohjainen tietokonejärjestelmä ja myöhemmin mikroprosessoripohjainen tietokoneohjelma ihmisen puheen ja ihmisen äänen analysointiin digitaalisen signaalinkäsittelyn keinoin. ISA julkaistiin 4.12.1986, kun se toimitettiin ensimmäiselle asiakkaalle Tampereen yliopistolliseen keskussairaalaan. Siitä lähtien Intelligent Speech Analyser™:ia on käytetty tähän päivään saakka yhteensä yli sadassa väitöskirjassa, lisensiaattityössä, pro gradussa ja oppikirjassa. Yhteensä noin kuudessasadassa akateemisessa julkistuksessa yli 220 kirjoittajalta yhteensä 13 eri kielellä. Intelligent Speech Analyser™ on järjestyksessä toinen Suomessa ja Tampereella kehitetty mikroprosessoripohjainen puheanalysaattori akateemiseen käyttöön. Ensimmäinen oli SPS2-puheanalysaattori. Intelligent Speech Analyser™:in on kehittänyt DI Raimo Toivonen Tampereelta Pitchsystems Oy:ssä. Kehitystyö jatkuu edelleen.
Alla mainituissa ISA:n käyttöä ja julkaisut on lueteltu Intelligent Speech Analyser™:in kotisivulla
Julkaisuja
Opinnäytteitä
Raqqan taistelu
Raqqan taistelu viittaa seuraaviin taisteluihin:
Mihail Muravjov (puna-armeijan komentaja)
Mihail Artemjevitš Muravjov (25. syyskuuta 1880 Burdukovo, Vetlužskin alue, Nižni Novgorodin kuvernementti – 11. heinäkuuta 1918 Simbirsk) oli venäläinen sotilas ja puna-armeijan komentaja, joka johti heinäkuussa 1918 lyhyeksi jäänyttä sotilaskapinaa.
Muravjov syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän liittyi armeijaan vuonna 1898, osallistui Venäjän–Japanin sotaan 1904–1905 ja yleni vuoteen 1917 mennessä keisarillisen armeijan everstiluutnantiksi. Vasemmistososialistivallankumouksellisia kannattanut Muravjov ilmoittautui lokakuun vallankumouksen jälkeen uuden bolševikkihallinnon palvelukseen ja hänet nimitettiin välittömästi Pietarin sotilaskomentajaksi. Hän torjui marraskuussa 1917 vastavallankumouksellisen Kerenskin–Krasnovin kapinan, minkä jälkeen hän toimi sota-asiain kansankomissaari Vladimir Antonov-Ovsejenkon esikuntapäällikkönä tämän johtaessa sotaretkeä Donin alueelle kenraali Aleksei Kaledinin kasakka-armeijaa vastaan.
Tammikuussa 1918 Murajvov sai johtoonsa muutaman tuhannen miehen itsenäisen osaston, joka lähetettiin kukistamaan itsenäiseksi julistautunutta Ukrainan kansantasavaltaa ja sen keskusradaa. Hän valtasi Kiovan helmikuussa ja teloitutti siellä tuhansittain syrjäytetyn hallinnon tukijoita, minkä on sanottu olleen siihen mennessä Venäjän sisällissodan verisin tapahtuma. Muravjovin joukot joutuivat jo maaliskuun alussa perääntymään Kiovasta etenevän Saksan armeijan tieltä. Hän jatkoi ankaraa komentoaan Odessassa, kunnes joutui perääntymään sieltäkin. Maaliskuussa 1918 Muravjov siirtyi jälleen Antonov-Ovsejenkon esikuntaan Etelä-Venäjälle. Hänet pidätettiin huhtikuussa väärinkäytöksistä epäiltynä, mutta vapautettiin kesäkuun alussa.
Muravjov nimitettiin 13. kesäkuuta uuden itärintaman komentajaksi. Hänen oli tarkoitus johtaa operaatioita Keski-Venäjällä laajan alueen valloittanutta Tšekkoslovakian legioonaa ja Komutšin kansanarmeijaa vastaan. Kun vasemmistososialistivallankumouksellisten kapina puhkesi Moskovassa 6. heinäkuuta, Muravjov irtisanoutui puolueestaan ja säilytti edelleen bolševikkijohdon luottamuksen. Hän kuitenkin käynnisti oman kapinansa 10. heinäkuuta jätettyään edellisenä päivänä komentopaikkansa Kazanissa ja purjehdittuaan tuhannen miehen voimin Volgaa alas Simbirskiin. Hän julisti olevansa ”Venäjän Garibaldi”, joka kääntäisi maailmanhistorian kulun aloittamalla uudelleen sodan Neuvosto-Venäjän ja imperialistisen Saksan välillä. Tätä varten taistelu Tšekkoslovakian legioonaa vastaan oli lopetettava ja se oli kutsuttava mukaan yhteiseen hyökkäykseen saksalaisia vastaan. Muravjov pidätytti muun muassa 1. armeijan komentajan Mihail Tuhatševskin. Muravjovin toiminnan seurauksena puna-armeijan itärintama ja bolševikkien jalansija Volgan rannalla uhkasi romahtaa. Paikallisen toimeenpanevan komitean johtajana toiminut liettualainen bolševikki Juozas Vareikis onnistui kuitenkin järjestämään Muravjoville väijytyksen Simbirskissä. Muravjov ilmeisesti ammuttiin kiinnioton yhteydessä 11. heinäkuuta, jolloin hänen johtamansa kapina päättyi heti alkuunsa. Hänen kuolemaansa väitettiin jälkeenpäin myös itsemurhaksi.
Marrakesh-Safi
Marrakesh-Safi (, berb. ⵎⵕⵕⴰⴽⵛ ⴰⵙⴼⵉ) on yksi Marokon 12 alueesta.
Marrakesh-Safin pääkaupunki on Marrakesh. Marrakesh-Safissa oli asukkaita vuonna 2014 noin 4,5 miljoonaa.
Marrakesh-Safi muodostui syyskuussa 2015 kun Marrakesh-Tensift-El Haouzin alueeseen liittyi Doukkala-Abdan alueesta Safin ja Youssoufian maakunnat.
Marrakesh-Safi on jaettu Marrakeshin prefektuuriin eli suurkaupunkialueeseen ja seuraaviin maakuntiin:
Asko Sivula
Asko Olavi Sivula (21. elokuuta 1936 Helsinki – 27. elokuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen kenraalimajuri.
Sivulan vanhemmat olivat everstiluutnantti Reino Sivula ja Anni Kratz ja puoliso vuodesta 1964 Desirée Signe Kaarina Ahlbäck. Sivula tuli ylioppilaaksi 1956 ja suoritti upseerintutkinnon 1959 ja Sotakorkeakoulun 1969. Hän toimi Karjalan tykistörykmentin ja Reserviupseerikoulun opetusupseerina 1959–1967, Pääesikunnan esikuntaupseerina 1969-1976 ja osastopäällikkönä 1984–1990, Etelä-Suomen sotilasläänin esikunnan osastopäällikkönä 1979–1981, Jääkäripatteriston komentajana 1981–1984, kenttätykistön tarkastajana 1990–1992 ja lopuksi apulaismaavoimapäällikkönä vuodesta 1993. Hänet ylennettiin vänrikiksi 1957, luutnantiksi 1960, yliluutnantiksi 1963, kapteeniksi 1966, majuriksi 1971, everstiluutnantiksi 1976, everstiksi 19884 ja kenraalimajuriksi 1994. Hänen nimellään julkaistiin vuonna 1995 hänen johtamansa työryhmän tuottama tutkimus "Tietoyhteiskunnan maavoimat – Maavoimat 2020", jota on käytetty Suomen puolustusvoimien kehittämisessä.
Ulappa (albumi)
Ulappa on kosketinsoittaja Esa Kotilaisen albumi, joka julkaistiin 17. kesäkuuta 2015. Kotilainen on säveltänyt, esittänyt, sovittanut, äänittänyt ja miksannut levyn.
Kaikki kappaleet säveltänyt Esa Kotilainen.
Isänpäivä (täsmennyssivu)
Isänpäivä voi tarkoittaa seuraavia:
San Mauro Torinese
San Mauro Torinese on kunta Pohjois-Italiassa Torinon metropolikaupungissa Piemonten alueella. Se sijaitsee noin 10 kilometriä Torinosta koilliseen Pojoen varrella.
Kaupungin nähtävyyksiä on Pojoen ylittävä silta "Ponte Vittorio Emanuele III di San Mauro", joka tunnetaan myös nimellä "Ponte Vecchio" (vanha silta). Silta vihittiin käyttöön 8. syyskuuta 1912, ja siitä tuli yksi kaupungin symboleista. Silta on 8-aukkoinen kaarisilta, jonka pituus on 257 metriä ja leveys 8 metriä.
Kunnan alueella osittain oleva luonnonpuisto "Parco Naturale della Collina di Superga" perustettiin suojelemaan tämän mäkisen alueen luonnon monimuotoisuutta sekä maisemallisia piirteitä. Luonnonpuistossa on myös useita merkittäviä rakennuksia. Niistä hallitsevin on Torinon kunnan puolella oleva Supergan basilika. San Mauro Torinesen puolella sijaitsevat 1200-luvulta peräisin oleva linna "Castello di Sambuy" näyttävine puutarhoineen, sekä arkkitehti Alessandro Antonellin suunnittelema, vuonna 1857 rakennettu 52 metriä korkea uusgoottinen torni "Torre di Moncanino".
Torinon metropolikaupunki
Torinon metropolikaupunki () on yksi Italian metropolikaupungeista. Se sijaitsee Piemonten alueella Italian pohjoisosassa. Perustuspäivänä 1. tammikuuta 2015 Torinon metropolikaupunki korvasi Torinon maakunnan ().
Metropolikaupunki muodostuu 315 kunnasta, ja sen pääkaupunki on Torino.
Torinon metropolikaupunki on jaettu 11 vyöhykkeeseen, joista 4 on Torinon kaupungin ympäristössä sekä loput 7 ympäröivillä vuoristoalueilla.
Väliaikainen yleisvenäläinen hallitus
Väliaikainen yleisvenäläinen hallitus (, "Vremennoje Vserossijskoje pravitelstvo"; tunnettu myös nimellä "Ufan direktorio") oli Ufassa ja sen jälkeen Omskissa Siperiassa Venäjän sisällissodan aikana syyskuusta marraskuuhun 1918 toiminut Venäjän valkoisten yhteinen hallitus. Väliaikainen yleisvenäläinen hallitus oli viimeinen Venäjän sisällissodan aikaisista hallituksista, jolla oli laaja poliittinen pohja.
Päätös väliaikaisen yleisvenäläisen hallituksen perustamisesta tehtiin 23. syyskuuta 1918 Ufassa pidetyssä valtakunnankokouksessa, jonka 170 edustajaa edustivat kahta saman vuoden kesäkuussa perustettua vastavallankumouksellista hallitusta, Samarassa toiminutta sosialistivallankumouksellisten Komutš-hallitusta ja Omskissa toiminutta Siperian väliaikaista hallitusta, sekä muita pienempiä ryhmiä. Väliaikaisen yleisvenäläisen hallituksen ohjelma oli kompromissi vasemmistolaisen Komutšin ja oikeistolaisen Siperian hallituksen välillä. Se lupasi tunnustaa perustuslakia säätävän kansalliskokouksen aseman, mutta kansalliskokous voitaisiin kutsua koolle aikaisintaan tammikuussa 1919. Tätä ei lopulta koskaan tehty. Väliaikaisen hallituksen johdossa oli viiden miehen direktorio, johon valittiin sosialistivallankumouksellisten Nikolai Avksentjev ja Vladimir Zenzinov, Siperian hallituksen johtomies Pjotr Vologodski, liberaalina tunnettu kenraali Vasili Boldyrev sekä kadettipuolueen vasemmistosiipeen kuulunut Vladimir Vinogradov. Jäseniksi valittiin alun perin myös Nikolai Astrov ja Nikolai Tšaikovski, mutta he eivät toimineet lopullisessa direktoriossa.
Väliaikaisen hallituksen oli alkujaan tarkoitus asettua Jekaterinburgiin, mutta rintaman läheisyyden vuoksi se siirtyi 9. lokakuuta Ufasta kaukaisempaan Omskiin. Direktorio ei koskaan muodostunut tehokkaaksi vallankäyttäjäksi eikä sen konservatiivisena pidetty linja nauttinut useimpien sosialistivallankumouksellisten luottamusta, mikä kavensi sen tukea. Oikeisto ja Siperiassa toimineen valkoisen armeijan johto ei luottanut hallitukseen juuri sen enempää. Väliaikainen yleisvenäläinen hallitus syrjäytettiin lopulta sotilasvallankaappauksella 18. marraskuuta 1918. Edellisenä iltana Omskin kasakkajoukot vangitsivat direktorion sosialistivallankumoukselliset jäsenet Avksentjevin ja Zenzinovin. Kun Vologodski aamulla kutsui väliaikaisen hallituksen ministerit kokoon, he päättivät hylätä direktorion ja sotaministeri Aleksandr Koltšak julistettiin ”ylimmäksi hallitsijaksi”. Mantšuriasta saapunut amiraali Koltšak oli tullut hallituksen sotaministeriksi vain kahta viikkoa aiemmin. On epäselvää, oliko hän itse mukana kaappauksen suunnittelussa. Koltšak joka tapauksessa johti tämän jälkeen Venäjän valkoisten yhteistä hallitusta käytännössä sotilasdiktaattorina seuraavan vuoden ajan. Myöhemmässä neuvostoliittolaisessa historiankirjoituksessa myös ympärysvaltojen interventiojoukkojen komentajien on väitetty juonitelleen direktoriota vastaan.
Sadeihmisiä
Sadeihmisiä ("The Rain People") on Francis Ford Coppolan käsikirjoittama ja ohjaama draamaelokuva vuodelta 1969. Sen pääosia esittävät Shirley Knight, James Caan ja Robert Duvall.
"Sadeihmisiä" oli ensimmäinen elokuva, jossa Coppola pääsi ohjaamaan oman käsikirjoituksensa pohjalta.
"Sadeihmisiä" on road movie, jossa raskaana oleva nuori aviovaimo Natalie (Knight) panikoi ja lähtee pakoon odotettavissa olevaa tylsää avioelämäänsä New Yorkin Long Islandilla. Ajaessaan kohti etelää hänen kyytiinsä liftaa kiltti mutta komea mies, entinen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja Killer (Caan), joka ei kerro paljon itsestään ja vaikuttaa hieman hidasälyiseltä. Mies haluaa entisen tyttöystävänsä luo Tennesseehen, mutta tytön perheen kotiin saavuttaessa tämä ei huoli häntä ja selviää, että mies on saanut aivovamman pelissä ja maksettu lähtemään joukkueestaan ja collegestaan. Natalielle selviää myös, ettei Killerillä ole omaisia hänen äitinsä kuoltua. Nebraskassa Natalie hankkii Killerille työpaikan eläinnäyttelyitä pitävältä epämääräisen tuntuiselta farmilta, jossa Killer alkaa vapauttaa eläimiä häkeistään, saa potkut ja menettää valtaosan rahoistaan. Natalie ihastuu komeaan mutta väkivaltaiseksi osoittautuvaan, asuntovaunuleirissä asuvaan moottoripyöräpoliisiin (Duvall). Kun Killer ryntää pelastamaan Natalieta, poliisin nuori tytär ampuu Killeriä. Elokuva päättyy, kun itkevä Natalie lupaa kuolevalle Killerille ottaa tämän omaan kotiinsa New Yorkiin.
Patrice Talon
Patrice Talon (s. 1. toukokuuta 1958) on beniniläinen liikemies, poliitikko ja maan nykyinen presidentti. Hän astui virkaan 6. huhtikuuta 2016. Maaliskuun 2016 presidentinvaalien ensimmäisellä kierroksella Talon sai toiseksi eniten ääniä pääministeri Lionel Zinsoun jälkeen. Toisella kierroksella Talon sai 65 prosenttia äänistä.
Talon opiskeli luonnontieteitä Dakarin yliopistossa ja jatkoi opintojaan ranskalaisessa ilmailualan huippuyliopistossa. Hän haaveili lentäjän urasta mutta ei täyttänyt lääketieteellisiä vaatimuksia. Hän on tehnyt uraa liikemiehenä puuvillateollisuuden parissa.
Talonilla oli aiemmin hyvät suhteet edellisen presidentin Yayi Bonin kanssa. Hän tuki Bonin vaalikampanjoita vuosina 2006 ja 2011. Talon pakeni Ranskaan sen jälkeen kun häntä syytettiin sekaantumisesta Bonin myrkytysyritykseen vuonna 2012. Talon sai presidentin armahduksen toukokuussa 2014 ja palasi maanpaosta lokakuussa 2015.
Eyes Wide Open (Sabrina Carpenterin albumi)
Eyes Wide Open on yhdysvaltalaisen poplaulaja Sabrina Carpenterin ensimmäinen studioalbumi, joka julkaistiin 14. huhtikuuta 2015 Hollywood Recordsin alaisuudessa.
Albumilta julkaistiin singlet "We’ll Be the Stars" ja "Eyes Wide Open" vuoden 2015 alkupuolella.
Vuonna 2016 albumin ”"Eyes Wide Open"” -kappale voitti Radio Disney Music Awardsin "Best Anthem" kategorian.
Albumi nousi Billboard 200-listalla sijalle 43. Billboard ja Soundscan ilmoitti albumin myyneen yli 12 000 kappaletta ensimmäisen viikon aikana.
Ise-washi
Ise-washi () on Japanin Mien prefektuurissa sijaitsevassa Isen kaupungissa valmistettua japaninpaperia ("washi"). Sitä valmistava tehdas "Taihō washikōgyō" on perustettu vuonna 1899. Ise-washia käytetään pääasiassa Isen pyhäköiden "ofuda"-talismaanien valmistamiseen.
SYNTE 2
SYNTE 2 oli maailman ensimmäinen mikroprosessoripohjainen sääntösynteesiin perustuva kannettava suomea puhuva formanttipuhesyntetisaattori. Se kehitettiin Tampereella VTT:n sairaalatekniikan laboratoriossa ja Tampereen teknillisen korkeakoulun elektroniikan laitoksella 1970-luvun loppupuolella. Kehitystyöhön osallistuivat silloiset yliassistentti tekniikan tohtori Matti Karjalainen, DI Unto Laine, DI Seppo Lavonen ja DI Raimo Toivonen. SYNTE 2 julkistettiin maailmanlaajuisesti huhtikuussa 1980 järjestyksessä toisessa ICASSP'80-konferenssissa esityksessä. SYNTE 2:n kehitystyössä käytettiin paljon reaaliaikaista 200 kanavaista SAICOR SAI-51B spektrianalysaattoria.
"Vammaisten kommunikaatiovälineiden kehittäminen" -tutkimushanke (VAMKOM) Tampereella VTT:n sairaalatekniikan laboratoriossa (1.5.1975–30.4.1978) oli alku suomalaiselle mikroprosessoripohjaiselle puheteknologialle. Hankkeessa kehitettiin SYNTE 2. Sen jälkeen jatkokehityshankkeissa TTKK:n elektroniikan laitoksella kehitettiin myös useita SYNTE 2:n sovelluksia.
"Sokeain tietomateriaalin automaattinen tuottaminen synteettistä puhetta käyttäen" -hankkeessa (1.1.1977–) Tampereella VTT:n sairaalatekniikan laboratoriossa, Tampereella Biotekniikan tutkimuslaitoksella (BTT) ja Tampereen teknillisen korkeakoulun (TTKK) elektroniikan laitoksella kehitettiin mikrotietokonejärjestelmää ja sen ohjelmistoa kirjapainojen valoladontanauhojen tekstin muuttamiseksi sokeain puhutuiksi lehdiksi. Tämä vuosien kehitystyö oli lähtökohta "Puhetulostin"-hankkeen onnistumiselle. Järjestelmän kehittäjänä oli tekn. yo. (myöh. DI) Raimo Toivonen.
"Puhetulostin"-hanke (PUTU) Tampereella VTT:n sairaalatekniikan laboratoriossa (1.5.1978–31.5.1979) oli VAMKOM:in jatkokehityshanke Kauppa- ja teollisuusministeriön rahoittamana. Hankkeessa paranneltiin SYNTE 2:ta ja kehitettiin "Sokeain ohjelmoijain audiovisuaalinen tietokonepääte" (kehittäjänä Raimo Toivonen).Alkuperäisiä valokuvia
Raportteja
Julkaisuja
Lehtiartikkeleita
Muita julkaisuja
SYNTE 3
SYNTE 3 formanttipuhesyntetisaattoria kehitettiin kaupallisessa hankkeessa 1980–1981 aluksi Tampereen teknillisen korkeakoulun (TTKK) elektroniikan laitoksella. Se oli jatkokehitystyötä maailman ensimmäiselle mikroprosessoripohjaiselle sääntösynteesiin perustuvalle kannettavalle suomea puhuvalle formanttipuhesyntetisaattorille SYNTE 2. SYNTE 3:a kehittivät Tampereella silloiset TTKK:n yliassistentti tekniikan tohtori Matti Karjalainen, tekniikan lisensiaatti Unto Laine ja DI Raimo Toivonen. SYNTE 3:n kehitystyössä käytettiin paljon reaaliaikaista 200 kanavaista SAICOR SAI-51B spektrianalysaattoria.
SPL1-tutkimuspuhesyntetisaattori
SPL1-tutkimuspuhesyntetisaattori oli ensimmäinen mikroprosessoripohjainen akateemiseen käyttöön Suomessa Tampereella 1981–1983 kehitetty tutkimuspuhesyntetisaattori.
SPL1 perustui Euroka Oy:n kaupalliseen SYNTE 3:n ääniväyläkorttiin ja kaupalliseen VOCOM ky:n SPS2-puheanalyysilaitteiston mikroprosessorihardwareen. SPL1:ssä ei käytetty kaupallisen SYNTE 3:n ohjelmakoodia, vaan jokainen SPL1:n konekielinen ohjelmarivi oli uniikkia koodia. Tutkimuspuhesyntetisaattorin kehittäminen akateemiseen maailmaan soveltuvaksi oli tavoite jo silloisella TTKK:n yliassistentti tekniikan tohtori Matti Karjalaisella 1970-luvulla Suomen Akatemian rahoittamassa VAMKOM-tutkimushankkeessa (1.5.1975–30.4.1978) ja Kauppa- ja teollisuusministeriön rahoittamassa Puhetulostin-tutkimushankkeessa (1.5.1978–31.5.1979), mutta se toteutettiin vasta myöhemmin.
SPL1-tutkimuspuhesyntetisaattoria käytettiin vuosikymmeniä akateemisessa tutkimustyössä Helsingin yliopistossa, Tampereen yliopistossa ja Jyväskylän yliopistossa, joissa sillä tehtiin tieteellisiä julkaisuja (1985–) pro gradu (1983), sivulaudaturtyö (1984), lisensiaattitöitä (1985–) ja väitöskirja (2004). SPL1:n kehitti akateemiseen tutkimuskäyttöön DI Raimo Olavi Toivonen omassa insinööritoimistossaan Tampereella.
Opinnäytteitä SPL1:tä käyttäen
Julkaisuja SPL1:tä käyttäen
FIFA 17
FIFA 17 on EA Canadan kehittämä "FIFA" -pelisarjan jalkapalloaiheinen urheilupeli, joka julkaistiin Pohjois-Amerikassa 27. syyskuuta 2016, ja muualla maailmassa 29. syyskuuta 2016 Microsoft Windowsille, Xbox Onelle, Xbox 360:lle, PlayStation 3:lle ja PlayStation 4:lle. Pelin kansikuvassa esiintyy Marco Reus. Peli on sarjan ensimmäinen, jossa käytettiin Frostbite-pelimoottoria.
Sakari Tahvanainen
Sakari Tahvanainen (13. kesäkuuta 1936 Ukkola, Eno – 1. lokakuuta 2016 Joensuu) oli suomalainen päätoimittaja ja maakuntasihteeri. Hän oli SDP:n aktiivijäsen.
Tahvanainen oli Pohjois-Karjala-lehden päätoimittaja 1967–1985. Hänet erotettiin tehtävästä, ja vuodet 1987–1994 hän oli Pohjois-Karjalan maakuntaliiton maakuntasihteeri.
Marja-Liisa Julkunen kirjoittaa Tahvanaisesta elämäkertaa.
Isopropyyliamiini
Isopropyyliamiini (CHN) on alifaattisiin amiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä lähtöaineena sekä liuottimena. Yhdisteestä käytetään myös nimiä "2-propaaniamiini", "2-aminopropaani" ja "1-metyylietyyliamiini".
Huoneenlämpötilassa isopropyyliamiini on väritöntä nestettä ja sillä on amiineille tyypillinen ammoniakkia tai kalan hajua muistuttava haju. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen ja vesiliuos on emäksinen. Isopropyyliamiinin pK-arvo on 10,64. Yhdiste liukenee myös useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanolin ja dietyylieetteriin. Aineen reaktiot ovat tyypillisiä alifaattisille amiineille. Isopropyyliamiini ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Se voi emäksisenä yhdisteenä myös aiheuttaa syövytysvammoja.
Isopropyyliamiinia voidaan valmistaa pelkistävällä aminoinnilla ammoniakista ja asetonista. Reaktiossa muodostuva imiini pelkistetään vedyttämällä isopropyyliamiiniksi. Toinen tapa on isopropanolin ja ammoniakin välinen reaktio ja tässä reaktiossa voi muodostua myös di-isopropyyliamiinia.
Isopropyyliamiinia käytetään suuria määriä orgaanisen kemian teollisuudessa valmistettaessa muita kemikaaleja. Siitä valmistetaan muun muassa rikkaruohomyrkkyjä kuten glyfosaattia ja atratsiinia, lääkeaineita, väriaineita, hyönteismyrkkyjä, kumien vulkanoinninkiihdyttimiä sekä pinta-aktiivisia aineita. Sitä voidaan myös käyttää liuottimena, puhdistusaineissa ja vedenkäsittelyssä.
Darts of Pleasure
Darts of Pleasure on skotlantilaisen indie rock-yhtye Franz Ferdinandin kappale, joka julkaistiin singlenä 8. syyskuuta 2003. Kappale sisältyy myös yhtyeen ensimmäiselle albumille "Franz Ferdinand". ”Darts of Pleasure” oli Franz Ferdinandin debyyttisingle.
”Darts of Pleasure” debytoi Britannian singlelistan sijalla 44.
Kappale on englanninkielinen, mutta sen lopussa lauletaan myös saksaksi: "Ich heiße Superphantastisch! / Ich trinke Schampus mit Lachsfisch!"
Austin Amelio
Austin Amelio (s. 27. huhtikuuta 1988) on yhdysvaltalainen näyttelijä, jolla on ollut rooli Dwightina sarjassa "The Walking Dead".
Amelio näytteli vuonna 2016 ensi-iltansa saaneessa elokuvassa "Everybody Wants Some!!".
Street Fighter V
Street Fighter V on Capcomin ja Dimpsin tekemä tappelupeli "Street Fighter" -pelisarjaan, joka on julkaistu vuonna 2016.
Peli käyttää Unreal Engine 4:ää pelimoottorina.
Pelissä on julkaisuhetkellä mukana 16 hahmoa.
Lisähahmoja on saatavilla ladattavana sisältönä.
Pelissä on survival-, versus-, challenge- ja training-tilat.
Pelissä on vaikeuasteet helppo (easy), normaali (medium), vaikea (hard) ja helvetti (hell).
GameSpot antoi pelille arvosanan 7/10.
Shirley Knight
Shirley Knight (myös nimellä Shirley Knight Hopkins, s. 5. heinäkuuta 1936 Goessel, Kansas) on yhdysvaltalainen teatteri-, televisio- ja elokuvanäyttelijä. Hän teki 1960-luvulla muutamia elokuvarooleja, kuten naispääosan Francis Ford Coppolan elokuvassa "Sadeihmisiä" (1969) ja keskittyi sitten teatteriuraansa New Yorkin Broadwayllä. Sen lisäksi hän on tehnyt noin 150 roolia televisioelokuvissa ja -sarjoissa.
Knight on urallaan huomioitu kahdella Oscar-palkintoehdokkuudella, teatterialan Tony-palkinnolla (1976, "Kennedy’s Children") sekä kahdeksalla Emmy-palkintoehdokkuudella, joista hän on voittanut kolme. Viimeksi hän oli Emmy-palkintoehdokkaana roolistaan "Täydelliset naiset" -sarjan viidessä jaksossa 2005–2007.
Shirley Knight varttui pienessä Mitchellin kaupungissa Kansasissa. Lapsena hän oli sisaruksineen avustajana Joshua Loganin "Rakkauden huviretkessä", jota kuvattiin heidän kotiseudullaan. Knight otti laulutunteja ja haaveili oopperalaulajan urasta, mutta opiskelikin kirjallisuutta Phillips Universityssä Oklahomassa ja Wichita State Universityssä Kansasissa sekä näyttelijäntyötä muun muassa Lee Strasbergin ja Erwin Piscatorin johdolla. Hän on The Actors Studion pitkäaikainen jäsen.
Shirley Knightin ensimmäinen Broadway-rooli oli Strasbergin ohjaama "Kolme sisarta". Muita merkittäviä teatteritöitä ovat olleet "Landscape of the Body", Tennessee Williamsin Knightille kirjoittama "A Lovely Sunday for Creve Coeur", Tony-palkinnon tuonut "Kennedy’s Children" sekä monet hänen entisen aviomiehensä John R. Hopkinsin kirjoittamat näytelmät, kuten "Losing Time, Economic Necessity" ja "Absent Forever".
Taavetti Kärnä
Taavetti Kärnä (1658 – 10. kesäkuuta 1738), lisänimeltään ”Lappajärven kuningas”, oli kotiseutunsa Lappajärven huomattavin talonpoika isonvihan vainovuosina. Hän oli talollinen, lautamies ja talon­poikais­purjehtija, joka kävi kauppaa Ähtävän­joen varrella ja ja jatkoi matkojansa merenrannikolta aina Tukholmaan saakka. Taavetin vaimo oli Dordi Simontytär Kärnä, ja hänen vanhempansa olivat isä lautamies, kirkonisäntä Tuomas Tuomaanpoika Kärnä (s. n. 1605, k. 18.2.1694) ja äiti Kaarina Kaarlentytär Råth (Ruuth).
Taavetti hallitsi Lappa­järven Kärnän saaressa sijaitsevaa taloa vuosina 1685–1723.
Lautamiehenä Taavetti Kärnä jatkoi isänsä perinteitä käräjöimisessä kotiseutunsa hyväksi. Lapuan käräjillä vuonna 1706 hän esiintyi lapualaisia vastaan väittäen, että nämä vahingoittivat tervaksien koloamisella ja metsän hävittämisellä lappajärveläisiä. Samalla hän pyysi varmoja rajoja Lapuan ja Pietarsaaren pitäjien välille. Asia oli myöhemmin lukuisia kertoja esillä eri oikeusasteissa ja ratkesi vihdoin lappajärveläisten eduksi.
Isonvihan aikana Taavetti Kärnä kärsi suuren häviön, kun vihollinen ryösti vuonna 1714 kaiken hänen irtaimen omaisuutensa, poltti tallikartanon ja metsässä tervasaunan sekä 55 tynnyriä tervaa. Kärnän talo oli pitkän aikaa vihollisen majapaikkana, jolloin asuinrakennusten katot rikottiin ja lähitienoon aidat ja heinäladot poltettiin. Isonvihan aikana Kärnän talo köyhtyi niin perinpohjaisesti, että se ei vuosikymmeniin noussut ahdingosta. Taavetti Kärnä oli kaikesta huolimatta silloisen Lappajärven seutukunnan johtomies, joka pitkän vainon aikanakin pyrki tukemaan taloudellisesti kotiseutunsa puolustajia. Ansioittensa vuoksi hän sai kansalta liikanimen ”Lappajärven kuningas”, joka on merkitty myös tuomiokirjoihin.
Isonvihan tapahtumien vuoksi ei ole ihme, että venäläisviha suvussa oli voimakas. Kun jääkäriliike kaksi vuosisataa myöhemmin alkoi, lähdettiin hakemaan Saksasta sotilaskoulutusta, jolloin matkaan lähti kuusitoista Taavetti Kärnän sukuun kuuluvaa miestä Lappajärveltä ja Vimpelistä: kapteeni Toivo Kärnä, majuri Julius Kärnä, luutnantti Kustaa Loukola, vänrikki Antti Eemeli Kärnä, aliupseeri Oskari Pajala, vääpeli Antti Emil Kannanniemi, varavääpeli Hemming Salmela, korpraali Jaakko Einari Saarenpää sekä rivimiehet Alfred Hyytinen, Eeli Harju, Matti Nykänen, Juho Erkki Hanhikangas, Eevert Storstrang, Jaakko Aho, Joeli Pokela ja Jaakko Vähäsöyrinki. Lisäksi suoraan Taavetti Kärnän jälkeläisiä olivat heimoaktivisti, taiteilijaprofessori Eero Nelimarkka ja Suomen valkoisen kaartin asemestari Niilo Hyytinen.
Sattuman soittoa
Sattuman soittoa ("The Music of Chance") on dokumentaristina paremmin tunnetun Philip Haasin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1993. Sen käsikirjoituksen laati Paul Auster yhdessä Philip ja Belinda Haasin kanssa Austerin samannimisen romaanin perusteella. Elokuva valittiin vuoden 1993 Cannesin elokuvajuhlien Un certain regard -esityssarjaan.
Elokuvassa pienten panosten peluri (James Spader) ja kuljeskeleva palomies (Mandy Patinkin) houkutellaan eristäytyneeseen kartanoon, jossa outo Laurelia ja Hardya muistuttava miljonääripari (Joel Grey ja Charles Durning) voittavat heidät uhkapelissä. Vieraat joutuvat rakentamaan kiviaitaa kartanon ympäri.
"VideoHound's Golden Movie Retriever" pitää juonta keinotekoisena ja monenlaisella symboliikalla ladattuna eikä näe sen toimivan yhtä hyvin kuin pohjana olevassa romaanissa. "Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano on samoilla linjoilla ja antaa "Sattuman soitolle" kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aristid von Grosse
Aristid von Grosse (4. tammikuuta 1905 – 21. heinäkuuta 1985) oli saksalainen radiokemisti, joka tunnetaan työstään alkuaine protaktiniumin ja sen yhdisteiden valmistamisesta. Hän oli myös varhainen uraanin fission tutkija.
Grosse suoritti opintonsa Berliinin yliopistossa vuosina 1922–1926. Työskennellessään Otto Hahnin ja Lise Meitnerin kanssa näiden laboratoriossa vuonna 1927, hän sai käsiinsä radiumin tuotantojätettä, josta hän pystyi eristämään protaktinium(V)oksidia. Myöhemmin vuonna 1934 hän valmisti ensimmäisenä metallista protaktiniumia 0,1 mg:sta tätä oksidia, ensin muuttaen oksidin protaktiniumjodidiksi ja sitten hajottaen sitä tyhjiössä sähköpurkauksen avulla.
Grosse emigroitui Yhdysvaltoihin vuonna 1930. Vuosina 1931-1940 hän toimi Chicagon yliopistossa kemian apulaisprofessorina. Sodan aikana hän kehitteli atomipommia Manhattan-projektissa. Vuosina 1948–1969 hän oli Research Institute of Temple Universityn presidentti. Hän työskenteli myöhemmin Franklin Instituten laboratoriossa Philadelphiassa ennen eläkkeelle jäämistään vuonna 1979.
Aigiale (kaupunki)
Aigiale () oli antiikin aikainen kaupunki Amorgoksen saarella Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee saaren koillisosassa lähellä Tholárian kylää sekä kaupungista nimensä perinyttä nykyistä Aigiálin kylää.
Aigiale oli yksi saaren kolmesta kaupungista Minoan ja Arkesinen ohella. Se oli joonialaisen Miletoksen siirtokunta ainakin 200-luvulla eaa. Kaupungin akropolis eli linnavuori sijaitsi kukkulalla, joka tunnetaan nykyisin nimellä Vígla.
Arkeologisella alueella on jäljellä jäänteitä lähinnä vanhemmista ja myöhäisemmistä muureista. Akropoliin lähellä on roomalaisaikaisia holvattuja hautoja, joista käytetään "tholoksesta" tulevaa nimeä "tholaria".
Hannu Särkiö
Hannu Johannes Särkiö (s. 30. huhtikuuta 1937 Padasjoki) on suomalainen sotilas, kenraalimajuri evp.
Särkiön vanhemmat olivat maanviljelijä Uuno Johannes Särkiö ja emäntä Anja Anna Seppälä. Hänen puolisonsa vuodesta 1961 on farmaseutti Leena Päivikki Lappi-Seppälä. Kenttäpiispa Pekka Särkiö on heidän poikansa. Särkiö tuli ylioppilaaksi 1956 ja suoritti Kadettikoulun 1959 ja Sotakorkeakoulun 1969. Valtiotieteen maisteriksi hän valmistui 1971 Turun yliopistosta ja opiskeli lisäksi Teknillisessä korkeakoulussa ja Zürichin yliopistossa 1973.
Särkiö toimi Uudenmaan jääkäripataljoonan opetusupseerina ja komppanianpäällikkönä 1959–1960, Kadettikoulun opetusupseerina 1960–1966, Pääesikunnan toimistoupseerina 1967–1968 ja toimistoesiupseerina 1971–1972, Lounais-Suomen sotilasläänin esikunnan toimistoupseerina ja -päällikkönä 1969–1971, Sotatieteenlaitoksen strategian toimiston toimistoesiupseerina 1972–1976, Lapin jääkäripataljoonan komentajana 1976–1980, Jääkäriprikaatin vs. komentajana 1976–1980, maanpuolustuskurssien johtajana 1980–1982, Taistelukoulussa 1982–1986, Pohjois-Suomen sotilasläänin esikuntapäällikkönä 1986–1989, päämajamestarina 1989–1991, Sisä-Suomen sotilasläänin komentajana 1991–1992 ja Turun ja Porin sotilasläänissä vuodesta 1993. Särkiö oli Puolustuslaitoskomitean pääsihteeri 1973–1976 ja toimi useissa maanpuolustusjärjestöissä. Hän voitti Puolustusvoimien mestaruuden kesäpartiokilpailuissa vuonna 1958. Särkiö ylennettiin kenraalimajuriksi 1989, eläkkeelle hän jäi vuonna 1997.
Särkiö on julkaissut sekä artikkeleita ja kirjan kappaleita että useita omia teoksia erityisesti maanpuolustuksesta sekä puolustus- ja kansainvälisestä politiikasta, mutta myös muistelmia, elämäkerran ja historiateoksia:
Nemean arkeologinen museo
Nemean arkeologinen museo () on arkeologinen museo Nemean arkeologisen alueen yhteydessä Archaía Neméan kylässä Neméan kunnassa Kreikassa. Se esittelee alueelta löydettyä pääosin antiikin aikaista esineistöä.
Museo on rakennettu osana Kalifornian yliopiston (Berkeley) vuodesta 1973 suorittamia Nemean alueen arkeologisia kaivauksia. Sen lahjoitti Rudolph A. Peterson. Rakennus toimi alun perin kaivausprojektin tutkimus- ja opetustilana. Se luovutettiin Kreikan valtiolle museoksi 28. toukokuuta 1984 ja avattiin samalla yleisölle. Museorakennus sijaitsee heti Nemean pyhäkköalueen ja Zeuksen temppelin eteläpuolella.
Museon kokoelmiin kuuluu löytöjä paitsi Nemean Zeuksen pyhäkköalueelta ja urheilupaikoilta, myös muista arkeologisista kohteista sen lähialueilta, kuten Fleiuksesta, Agía Eirínin asutuksesta sekä Aidónian mykeneläisaikaiselta hautausmaalta. Löydökset ajoittuvat varhaiselta neoliittiselta kaudelta bysanttilaiselle kaudelle saakka.
Kokoelmiin kuuluu muun muassa votiivipatsaita ja muita -esineitä, rakennusten koristeosia, esihistoriallisen ajan keramiikkaa, työkaluja ja aseita, sekä piirtokirjoituksia, rahoja, koruja, kulttiesineitä ja Nemean kisojen urheilukilpailuihin liittyviä esineitä. Merkittävimpiin museoesineisiin kuuluvat muun muassa Nemean vierastalosta eli "ksenonista" löydetty patsaan jalusta, jossa on arkaaisella bustrofedon-kirjoituksella tehty piirtokirjoitus, jossa lukee: ”Aristes omisti minut Zeukselle, kuningas Kronoksen pojalle, koska voitti pankrationin Nemean kisoissa neljästi, Feidonin poika Kleonaista” (noin 550 eaa.); pronssinen Zeukselle omistettu hydria 500-luvulta eaa.; marmorinen korinttilainen kapiteeli Zeuksen temppelin sisäosista; sekä pronssinen hellenistisen ajan pienoispatsas, joka esittää oletettavasti paikallista heerosta Ofeltesta. Kokoelmissa on myös vanhoja piirroksia ja valokuvia pyhäkköalueesta.
Nemean stadion
Nemean stadion oli antiikin aikainen stadion Nemean pyhäkköalueella Kreikassa. Sitä käytettiin paikalla järjestetyissä Nemean kisoissa. Stadionin arkeologinen kohde sijaitsee Neméan kunnassa lähellä nykyistä Archaía Neméan kylää.
Nemean stadion rakennettiin klassisen kauden ja hellenistisen kauden taitteessa noin vuonna 330 eaa. Sitä käytettiin Nemean kisoissa, jotka olivat yhdet panhelleenisistä kisoista. Rakentamisajankohta sijoittuu aikaan, jolloin kisat palasivat Nemeaan oltuaan välillä Argoksessa. Stadionia käytettin ainakin vuoteen 271 eaa. saakka, jolloin kisat palasivat jälleen Argokseen, sekä joitakin yksittäisiä kertoja tämänkin jälkeen. Roomalaisella ajalla ja keskiajalla stadionin aluetta käytettiin pääasiassa laiduntamiseen ja maanviljelyyn.
Stadionin alueen arkeologiset kaivaukset tehtiin vuosina 1974–1981. Ne suoritti American School of Classical Studies at Athens eli Yhdysvaltain arkeologinen koulu Ateenassa Stephen Millerin johdolla.
Stadion sijaitsee Nemean Zeuksen pyhäkköalueen kaakkoispuolella noin 500 metriä kaakkoon Zeuksen temppelistä. Stadion oli rakennettu suurin piirtein pohjois-eteläsuunnassa. Eteläpää on kaivettu rinteeseen ja pohjoispää puolestaan sijoitettu keinotekoiselle tasanteelle.
Stadionin juoksuradan pituus eli stadionmitta oli 600 jalkaa eli 178 metriä. Stadionin pohjoispäätä ei ole kaivettu kokonaan esille, joten nykyisin stadionin kentästä on näkyvissä noin 125 x 30 metrin kokoinen alue. Juoksuradassa oli etäisyysmerkit aina 100 jalan välein. Stadionin lähtöviiva oli tehty kivestä. Lähtöpaikalla oli lähetyslaitteisto ("hyspleks"), jolla varmistettiin, että kaikki juoksijat pääsivät lähtemään kilpaan yhtä aikaa. Se koostui puisista paaluista, jotka poikkituki sitoi toisiinsa. Se pystyttiin laskemaan alas köysitaljalla lähtömerkin hetkellä.
Stadionin katsomoon mahtui noin 30 000–40 000 henkeä. Katsomossa oli ainoastaan joitakin kiinteitä istuinrivejä lähtöviivan lähellä. Muutoin yleisö istui suoraan maassa rinteeseen tehdyillä tasanteilla. Juoksurataa kiersi vesikanava, josta sai juomavettä.
Stadioniin kuului sen länsipuolella sijainnut urheilijoiden riisuutumis- ja pukeutumistila ("apodyterion"), jossa oli peristyyli- eli pylväspiha. Sieltä johti noin 36 metriä pitkä ja 2,5 metriä korkea holvattu käytävä ("kryptē eisodos") suoraan portille, josta kilpailijat astuivat stadionille. Tunnelissa on lukuisia graffiteja, joissa esiintyy urheilijoiden nimiä.