Hallitseva senaatti
Hallitseva senaatti (, "Pravitelstvujuštši senat") oli Venäjän keisarikunnassa vuosina 1711–1917 toiminut keskushallinnon elin. Sillä oli useita rooleja ja sen valtaoikeudet vaihtelivat eri aikoina, mutta ennen kaikkea se oli valtakunnan hallinnon ylin porras ja korkein oikeusaste. Sen johtaja oli nimikkeeltään yliprokuraattori.
Hallitseva senaatti ei työskennellyt yhtenäisenä kollegiona, vaan se jakautui erillisiin osastoihin, jotka antoivat päätöksiä senaatin nimissä.
Hallitsevan senaatin perusti Pietari Suuri 22. helmikuuta 1711 antamallaan käskykirjeellä johtamaan Venäjän hallintoa hänen poissa ollessaan. Se koostui alkujaan kymmenestä henkilöstä, joka kuuluivat vanhaan ja uuteen aateliin. Senaatti siirtyi vuonna 1714 Moskovasta Pietariin. Alkujaan hallitsevalle senaatille oli keskitetty koko Venäjän keskushallinto ja se toimi myös ylimpänä oikeusasteena. Sen valtaoikeudet laajenivat nopeasti käsittämään lakien toimeenpanon, kaupan ja sotilasasioiden valvonnan sekä eräitä paikallishallintoon liittyneitä kysymyksiä. Hallitsevan senaatin valtaa typistettiin Katariina I:n, Pietari II:n ja Anna Ivanovnan hallitsijakausina, mutta keisarinna Elisabet palautti sen aseman ja vahvisti sitä entuudestaan. Hänen valtakaudellaan hallitseva senaatti johti lähes suvereenisti Venäjän sisäisten asioiden hallintoa ja käytti joissain tapauksissa myös lainsäädäntövaltaa. Se saattoi luoda uutta lainsäädäntöä ennakkoratkaisuilla sellaisissa oikeustapauksissa, joissa ei entuudestaan ollut selvää lakia, johon vedota. Vuonna 1744 se määräsi, ettei teloituksia saanut panna toimeen ilman sen omaa vahvistusta, ja vuosina 1751 ja 1753 se määräsi niiden toimeenpanon kokonaan keskeytettäväksi toistaiseksi.
Katariina Suuren ajoista lähtien hallitsevan senaatin tehtäviä siirrettiin vähitellen uusille elimille ja se jaettiin vuonna 1763 neljään osastoon. Aleksanteri I suunnitteli jälleen hallitsevan senaatin vallan vahvistamista osana Venäjän hallinnon uudistamista. Vuonna 1802 Venäjän ministerit määrättiin alistettaviksi hallitsevalle senaatille, mutta tätä ei juuri käytännössä toteutettu, sillä ministerien haluttiin kuitenkin pysyvän keisarin henkilökohtaisessa ohjauksessa. Aleksanteri II:n toteuttamat uudistukset vahvistivat jälleen senaattia, ja siihen perustettiin lisää tuomioistuimina toimineita osastoja. Hallitseva senaatti menetti 1800-luvun aikana vähitellen hallintoa koskeneen valtansa ja painottui lähinnä toimimaan ylimpänä oikeusistuimena sekä valvomaan laillisuutta.
Hallitseva senaatti oli ylin muutoksenhakuoikeus ja sillä oli oikeus tarkistaa alempien oikeusasteiden langettamia tuomioita. Sen tehtänä oli myös valvoa valtakunnan hallintoa, lakien toimeenpanoa, veronkantoa ja valtion finansseja. Venäjän virastot kuuluivat periaatteessa edelleen hallitsevan senaatin alaisuuteen, lukuun ottamatta ylintä hallintoa ja eräitä erikseen sen alaisuudesta erotettuja viranomaisia. Vuoden 1906 perustuslain mukaan hallitsevan senaatin tehtäviin kuului myös ”suojella ja säilyttää” lakeja sekä julkaista hallitsijan vahvistamat lait tarkistettuaan ensin niiden perustuslainmukaisuuden. Senaatin osastojen määrä vaihteli vuosikymmenten mittaan.
Kansankomissaarien neuvosto lakkautti hallitsevan senaatin pian lokakuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917 yhdellä aivan ensimmäisistä määräyksistään.