Alppimastiffi
Alppimastiffi on sukupuuttoon kuollut sveitsiläis-italialainen koirarotu, joka tunnetaan bernhardinkoiran edeltäjänä. Se oli myös yksi nykyisen mastiffin tärkeimmistä kantaroduista (mm. "Couchez"-nimisen yksilön kautta), ja lisäksi se on vaikuttanut merkittävästi muihin edellä mainitusta rodusta polveutuviin rotuihin ja läheisimpiin sukulaisrotuihin.
Alppimastiffi oli vanha rotu, joka oli kotoisin Sveitsin ja Italian Alpeilta. M.B. Wynn mainitsee kirjassaan: "Vuonna 1829 valtava vaaleanbrindle L'Ami-niminen koira, joka edusti vanhaa alppimastiffi-rotua, vietiin St. Bernardin luostarista näytteille Lontooseen ja Liverpooliin Englannin kookkaimpana koirana." William Cavendishin, Devonshiren 5. herttuan, uskotaan kasvattaneen alppimastiffeja Chatsworth House -kartanossaan. Myöhemmin nämä vuoristokoirat sekoittuivat myös alkuperäisseudullaan kokonaan muiden rotujen, kuten samasta kantamuodosta St. Bernhardin luostarissa eteenpäin jalostetun bernhardinkoiran, kanssa eikä alkuperäisen rodun edustajia enää jäänyt jäljelle.
Nimityksiä "alppimastiffi" ja "bernhardilainen" käytettiin 1800-luvun alussa yhtä aikaa kuvaamaan samaa rotua. Tämä on kuitenkin harhaanjohtavaa, sillä St. Bernhardin solan luostarissa kasvatettu muunnos poikkesi selvästi alkuperäisestä: vuonna 1830 sitä alettiin risteytettää muiden rotujen, kuten newfoundlandinkoiran ja tanskandoggin, kanssa ja se edustaa uudempaa rotua, joka tunnetaan nykyisin nimellä bernhardinkoira ensimmäisen kasvatuspaikkansa mukaan. Munkit olivat luulleet newfoundlandinkoiran runsaan, tuuhean karvapeitteen parantavan rodun soveltuvuutta kylmään ilmastoon, mutta kävikin päinvastoin: jäätä muodostui helpommin pitkään karvapeitteeseen eikä pitkäkarvaisista yksilöistä ollut pelastuskoiriksi. Munkit päättivät antaa jatkossa kantaan syntyvät pitkäkarvaiset pennut läheisissä Sveitsin laaksoissa eläneille ihmisille, ja näin pitkäkarvainen bernhardinkoira alkoi saavuttaa ensi kertaa suosiotaan pelkkänä seurakoirana. Vielä nykyisinkin lyhytkarvainen bernhardinkoira on lähempänä alkuperäistä rotutyyppiä ja sitä kautta myös alppimastiffia.
Nykyisin alppimastiffin luultavasti suorimpana ja puhtaimpana elossa olevana jälkeläisenä pidetään harvinaista Italian Alpeilta kotoisin olevaa italianalppimastiffia, josta tunnetaan sekä pienempi "cane garouf"- että kookkaampi "Patua"-muunnos. Sen esiintymisalue on hyvin pieni, mutta se kattaa suunnilleen alkuperäisen alppimastiffin entisen elinalueen.
Alppispanielia ("Canis alpinus") eli saint bernardinspanielia ("Spaniel of Saint Bernard"), joka saattoi olla myös kokonaan erillinen rotu, pidetään usein alppimastiffin pienempikokoisena muunnoksena. Joka tapauksessa se ei ollut täysin sama asia alppimastiffin kanssa, ja näiden kahden erillisen tyypin, ellei jopa rodun yhtäaikaisesta olemassaolosta samalla alueella on todisteita Bernin luonnonhistoriallisessa museossa: siellä säilytettävät kallot voidaan jakaa ainakin kahteen eri rotutyyppiin.
Nimestään huolimatta alppispanieli ei muistuttanut tyypillistä moderneja spanielirotuja, vaan oli näitä huomattavasti kookkaampi. Sen tiheä, tiivis, kihara karvapeite oli laadultaan myös selvästi erilainen kuin alppimastiffilla. Alppispanielia kuitenkin luonnehditaan suuresta koostaan huolimatta vanhoissa kuvauksissa spanieliksi, ja osa vanhoista piirroksista ajalta ennen risteytyksiä newfoundlandinkoiran kanssa kuvaa sen spanielimaiseksi ja huomattavasti kevyrakenteisemmaksi ja kapeapäisemmäksi kuin tavallisen alppimastiffin. Myös Bernin luonnonhistoriallisen museon alppispanielin kallot ovat pienempiä, pidempikuonoisia ja niiden otsapenger on vähäisempi kuin alppimastiffin kalloissa.
Alppispanielin säkäkorkeus oli n. 60 cm ja rungonpituus kuononkärjestä hännänpäähän 183 cm. Se tunnettiin älykkäänä ja sopeutuvaisena rotuna, joka kykeni pärjäämään hyvin kylmässä alppi-ilmastossa.
Alppispanielia esiintyi alun perin Sveitsin lisäksi Ranskan Savoijissa, ja sillä oli täysin eri käyttötarkoitus kuin englantilaisilla spanieleilla: augustiinimunkit käyttivät myös sitä laviinikoirana St. Bernhardin solan alueella perinteisen alppimastiffin ohella, ja viimeksi mainitun lisäksi myös sitä käytettiin tiettävästi bernhardinkoiran jalostamiseen. Itse asiassa usein bernhardinkoirana tunnettu Barry oli useiden lähteiden mukaan oikeasti alppispanieli ja sen täytettyä ruumista jopa muokattiin myöhemmin tarkoituksella muistuttamaan enemmän sen ajan tyypillistä rodunedustajaa, ja uusimmassa muokkauksessa vuonna 1923 pyrittiin jopa lisäämään enemmän senaikaisen bernhardinkoiran piirteitä.
Asiantuntijat uskoivat alppispanielin kuolleen mahdollisesti sukupuuttoon ensimmäisen kerran jo vuonna 1839, mutta tämä osoittautui pian virheelliseksi olettamukseksi. Kuitenkin hieman ennen vuotta 1847 rodusta ei ollut paikallisen kulkutautiepidemian jälkeen jäljellä kuin enää yksi yksilö. Tämän vuoksi munkeilla ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin risteyttää se muunrotuisten koirien kanssa. Nykyisin clumberinspanielin juurten uskotaan olevan ranskalaisissa koirissa, jotka polveutuivat alppispanielin ja basset houndin välisestä risteytyksestä.