D
D (d) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten neljäs kirjain. Kirjaimen nimi on suomen kielessä "dee" ja äännearvo .
Kreikkalaisessa kirjaimistossa latinalaista D-kirjainta vastaa delta (Δ, δ), kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan Д (д).
D-kirjain on kehittynyt kreikan kirjaimesta delta (Δ). Sen taustalla on foinikialaisen kirjaimiston kolmionmuotoinen kirjain dalet.
D ei ole alkujaan kuulunut suomen kielen äännerakenteeseen. Nykyisessä suomen yleiskielessä "d" esiintyy omakielisissä sanoissa sanan sisällä, lainasanoissa myös sanan alussa. Useimmista suomen murteista "d" puuttuu. Toisaalta niissä hyvin harvoissa suomen murteissa, joissa d esiintyy, se voi, toisin kuin yleiskielessä, esiintyä myös geminaattana ("dd").
Tavallisimmin d esiintyy t:tä vastaavana heikkona asteena astevaihtelun yhteydessä (esimerkiksi: "äiti - äidin", "sade - sateen", "kaataa - kaadan", "lähteä - lähden"). Lisäksi se esiintyy joidenkin verbien infinitiivien päätteissä (esimerkiksi "tehdä", "viedä", "tuoda") sekä nominien monikon genetiivin päätteessä (esimerkiksi "maiden, meidän, teidän"). On myös sanoja, joissa se esiintyy kaikissa taivutusmuodoissa ("odottaa", "sydän", "vadelma").
Monissa uudehkoissa lainasanoissa "d" esiintyy sanan alussakin, esimerkiksi "demokratia", "dosentti". Vanhemmissa lainasanoissa se on säännöllisesti korvattu "t":llä, esimerkiksi "tanssi" (dans). Sama koskee sanaa "tohtori" (doctor). Vaikka tohtori ja dosentti onkin johdettu samasta latinan sanasta, ne alkavat suomessa kielihistoriallisista syistä eri kirjaimella.
D-kirjain ääntyy suomen yleiskielessä, samoin kuin monessa muussakin kielessä, soinnillisena alveolaarisena klusiilina, jonka kansainvälinen foneettinen merkki on . Olennaisin ero "d"- ja "t"-äänteiden välillä on soinnillisuudessa: "d" on vahvasti koko ajan soinnillinen, mutta "t" on soinniton tai suomessa aivan lyhyen matkaa alussa ja lopussa soinnillinen. Suomen nykyisen yleiskielen "d" (samoin kuin ruotsin "d") eroaa kuitenkin t:stä myös siten, että sitä äännettäessä kielenkärki on hieman kauempana hampaista kuin "t":tä äännettäessä.
Nykyisessä puhekielessä yleiskielen "d" ääntyy usealla eri tavalla. Se ääntyy usein "d":nä, mutta se voi myös kadota ("lähden" > "lähen") tai muuttua "j":ksi ("meidän" > "meijän"). Itä- ja Pohjois-Suomessa "d":tä käytetään vähemmän kuin Länsi- ja Etelä-Suomessa. Myös "r" voi ääntyä "d":n sijasta, mutta tämä on alueellisesti leimaavaa. Murteista tunnetaan myös muita tapauksia (mm. "l"). Näistä lähemmin seuraavassa kappaleessa.
Aikoinaan suomen kielessä on nykyisen "d"-äänteen paikalla "t":n astevaihteluparina ollut soinnillinen spiranttiäänne "ð". Se oli samanlainen soinnillinen äänne, joka englannin kielessä kirjoitetaan "th" (esimerkiksi sanoissa "the" ja "this"). Tämä äänne esiintyi laajalti ainakin Länsi-Suomessa vielä Mikael Agricolan aikana 1500-luvulla. Agricola merkitsi "ð"-äänteen yleensä "d" tai "dh" (esimerkiksi "meiden" tai "meidhen" 'meidän'). Vuoden 1642 Raamatussa kirjoitustavaksi vakiinnutettiin "d".
D-kirjainta käytettiin vanhassa kirjasuomessa merkitsemään "ð":n lisäksi myös muita äänteitä. D-kirjain saattoi merkitä "t"-äännettä joko yksinään tai mm. yhdistelmissä "ld", "nd", "dh", "dt" ("waldacunda" 'valtakunta'). Yhdistelmä "dz" puolestaan merkitsi kaksoiskonttia, soinnitonta spiranttiäännettä "θθ". Myöhemmin näistä kirjoitustavoista luovuttiin.
Sittemmin "ð"-äänne hävisi useimmista suomen murteista. Itämurteissa se on tavallisesti kadonnut eikä korvautunut millään. Useimmissa länsimurteissa se on muuttunut "r":ksi tai "l":ksi. 1900-luvulla "r"-äänne työnsi hämäläismurteissa "l"-äännettä tieltään yleiskielen "d":n vastineena. Muutamilla harvoilla paikkakunnilla ruotsinkielisten alueiden läheisyydessä soinnillinen dentaalispirantti muuttui ruotsin kielen vaikutuksesta "d":ksi. Vain pienellä alueella Satakunnassa alkuperäinen "ð" esiintyi paikoitellen vielä 1900-luvulla.
Kun "ð"-äänne alkoi käydä suomalaisille täysin vieraaksi, alkoi jo 1700-luvulla yleistyä tapa lausua d-kirjain kirjoitettua tekstiä luettaessa nykyisellä tavalla, samoin kuin ruotsissa. Sen ääntämys ja kirjoitustapakin tuli kuitenkin 1800-luvulla murteiden taistelun aikana yleiseksi kiistanaiheeksi, ja useat itäsuomalaiset kirjailijat ehdottivat sen poistamista kokonaan. Lopulta d kuitenkin päätettiin säilyttää. Yleiskielessä se oli lausuttava "d". Kun äänne kuitenkin oli useimmille suomalaisille vieras, jouduttiin sen ääntämistä vielä pitkään 1900-luvulla kansakouluissa erityisesti harjoittelemaan. Kun kaikki eivät sitä kuitenkaan oppineet, jotkut korvasivat "d":n sitä muistuttavalla "t":llä ("kahdeksan" > "kahteksan"), mikä kuulijan korvaan usein kuulosti todella alkeelliselta, kun taas d:n jättäminen itäsuomalaiseen tapaan pois korvaamatta millään (kaheksan) kuulosti vain hieman huolimattomalta. Esimerkiksi SMP:n "kansanetustaja" Eino Poutiainen joutui d:n t:nä ääntämisen vaikutuksesta yleisen pilanteon kohteeksi 1970-luvulla. Uuno Turhapuro -elokuvissa Uuno Turhapuro ääntää d:n t:nä.
Nykyisin, osittain radion ja television vaikutuksesta, useimmat lapset oppivat "d":n jo kauan ennen kouluikää eikä se enää tuota vaikeuksia. Kuitenkin sen poisjättäminen itämurteiden tapaan on nykyisessäkin puhekielessä yleistä varsinkin eräissä tavallisimmissa sanoissa ("lähetään" = lähdetään, "kaheksan" = kahdeksan).
Useimmissa eurooppalaisissa kielissä d-kirjaimella on äännearvo "d".D:tä käytetään myös Franz Schubertin teosten "opusnumerona" (esimerkiksi Keskeneräinen sinfonia D. 759); luettelon on kirjoittanut Otto Erich Deutsch.