Ruotsalainen keittiö
Ruotsalainen keittiö käsittää joukon ruotsalaisia ruokalajeja ja ruoka- ja juomaperinteitä. Nämä ruokalajit valmistetaan ainutlaatuisen ruotsalaisen perinteen sekä perinteisten raaka-aineiden mukaan. Idea kansallisesta keittiöstä on suhteellisen nuori ja joitain perinteisiä ruokia on unohtunut ja osittain monet ennen paikallisina tai alueellisina pidetyt erikoisuudet ovat ”kansallistuneet”. Koska nämä ruokalajit yhdistetään Ruotsiin, on myös luonnollista, että niitä tarjoillaan kansainvälisissä yhteyksissä, kuten valtiovierailulla, konferensseissa tai turisteille.
Aikojen saatossa Ruotsi on ollut hyvin avoin vieraille ruokavaikutteille kaalikääryleistä ja ranskalaisesta keittiöstä sushiin ja caffè latteen. Pikaruoista pizza on ollut osa ruotsalaista kulttuuria myöhäiseltä 1960-luvulta, kebab ja falafel hieman vähemmän aikaa.
”Norlantilainen lappalainen elää ainoastaan lihalla, kalalla ja linnuilla ja tulee siksi pieneksi, laihaksi, kevyeksi, notkeaksi; sen sijaan maanviljelijä Ruotsin eteläisissä provinsseissa, Skånen lakeuksilla syö herneitä ja tattaripuuroa, sekä suurin osa hänen ravinnostaan koostuu jauhoruoista. Hänestä tulee iso, karkea, jäykkä, vahva, hidas, raskas.” -Carl von Linné
Teollistumiseen asti Ruotsissa elettiin omavaraistaloudessa, eli tuotettiin itse miltei kaikki elintarvikkeet suolaa lukuun ottamatta. Arkipäiväinen ruoka oli yksinkertaista, esimerkiksi velliä, puuroa, silliä, sianlihaa, keittoa, kaalia, herneitä, perunoita ja leipää. Ruokaa syötiin harvoin tuoreena, vaan ruoka säilöttiin syksyllä. Jos oltiin tarkkoja ja nuukia arkipäivän ruoka-aineista, oltiin sitäkin avokätisempiä juhlaruokien suhteen. Usein pidettiin nyyttikestejä kulujen tasaamiseksi.
Lihansyönti on ollut tavallista Ruotsissa varhaisesta keskiajasta asti, jolloin sika yleistyi, ja siitä tulikin menestyksekkäästi osa Ruotsin ruokakulttuuria ja kotiruokaa. 1500-luvulla tapahtui lihavallankumous ja ravintolat alkoivat tarjota sianlihaa. Kriisivuosina oli tavallista pitää kotipossua, jotta voisi itse huolehtia lihasta. Suuria määriä lihaa suolattiin säilyvyyden parantamiseksi. Siitä juontuvat esimerkiksi joulukinkun, naudanrinnan juuresmuhennoksella ja paistetun silavan perinteet. Makkaran, maksalaatikon ja veripaltun kaltaiset ruokalajit syntyivät aikana, jolloin oli pakko hyödyntää kaikki. Kana oli ainoa perinteinen lintu, jota käytettiin ruoaksi Ruotsissa. Juhlalinnut hanhi ja ankka olivat harvinaisia herkkuja, joita syötiin keväällä. Kalkkuna on suhteellisen uusi osa ruotsalaista keittiötä.
Kalan merkitys ruoka-aineena on ollut pitkään suuri osa ruotsalaista väestöä ja sen kauppamallia. 1500-luvulla karppia alettiin kasvattaa kaupallisesti ja viedä ennen kaikkea Saksaan. Kauppa kesti 1900-luvulle asti. Kalaa säilöttiin monilla eri tavoilla, muun muassa suolaamalla, kuivaamalla, hapattamalla ja tuoresuolaamalla, jossa kala suolataan omassa vedessään ja sen jälkeen haudataan maahan. Suuri osa ruoasta kuivattiin. Nykyään tätä tapaa käytetään lähes ainoastaan jouluna lipeäkalalle. Ennen jääkaappeja ja muita säilömismahdollisuuksia syötiin tuoretta kalaa ainoastaan niillä alueilla, joissa pystyttiin kalastamaan. Muutoin käytettiin suolattua tai kuivattua kalaa. Esimerkkejä ruotsalaisista kalaruoista ovat mäti, paistettu silli ja lipeäkala.
Perinteisesti munia käytettiin keväällä ja kesällä, koska kanat eivät munineet niin hyvin syksyllä ja talvella. Juhlareseptit, kuten munakakku ja leivonnaiset sisältävät monia munia, niin kuin myös leivonnainen gorån. Munia saatiin myös villilinnuilta, vaikkakaan ei yhtä paljon. Myös nykyään munat ovat tärkeä osa ruotsalaista ruokaa. Niitä syödään henkeä kohden noin 200 (10 kg) per vuosi. Ruotsissakin on vanha perinne syödä munia pääsiäisenä. Perinne on kotoisin ajoilta, jolloin Ruotsi oli katolinen maa eikä kansa saanut paaston aikana syödä lihaa tai munia. Nykyään ruotsalaiset syövät noin kuusi miljoonaa munaa tunnissa pääsiäisiltana. Muna on yksi ruotsalaisten halvimmista raaka-aineista, ja on sekä ravinteikas että maukas ja helppo valmistaa. Muna on pääraaka-aine monissa ruokalajeissa, jotka ovat suosittuja taloudessa, esimerkiksi pannukakuissa ja letuissa.
Ruotsin pitkät talvet ovat syynä siihen, miksei tuoreita vihanneksia saada moniin perinteisiin ruokalajeihin. Sen sijaan käytetään vihanneksia ja juureksia, jotka säilyvät pitkään tai voidaan kuivattaa tai säilöä suola- tai etikkaliemessä. Viljasta, joka pystyi elättämään kansaa pitkinä talvina, tuli aikaisin ravinnon peruskivi. Kaali ja sipuli ovat vanhimpia kasviksia, joita viljeltiin maassa, ja herneitä ja härkäpapuja on viljelty muinaisajasta lähtien. Herneistä on tehty jauhoja, kun ei ollut paljon viljaa. Kaalia säilöttiin hapankaalina ja puolukkahillo oli tärkeä C-vitamiinin lähde talvella. Nykyäänkin suosittu puolukkahillo antoi pirteyttä muuten tukevalle ruoalle. Metsämarjoja käytettiin ruoassa paljon, erityisesti puolukoita, joita käytettiin sekä perunoiden, puuron ja pannukakun kanssa.
Puolukoista tehtiin usein puolukkahilloa, enimmäkseen ilman sokeria. Puutarhoissa viljeltiin monesti omenoita. Karviaiset ja viinimarjat ovat pitkään olleet iso osa ruotsalaista keittiötä. Erilaisia juurikkaita, kuten lanttua (englanniksi swede, ruotsalainen) alettiin korvata perunalla 1700-luvulla. Perunan avulla selvittiin nälänhädästä ja kadosta, jotka vallitsivat Ruotsissa 1800-luvulla. Kiinnostus juureksiin oli suhteellisen heikkoa, kunnes tajuttiin, että niistä voi tehdä viinaa. Mausteiden käyttö on perinteisesti ollut nuukaa, koska niistä on ollut puutetta, vaikka ruotsalaisia yrttejä ja kasveja on käytetty muinaisajasta lähtien ja sen vuoksi makuun saatiin ranskalaisia vaikutteita 1600- ja 1700-luvuilla sekä ennen ja jälkeen saksalaisten ruokaperinteiden.
Raakoja hedelmiä ja vihanneksia vastustettiin pitkään, eikä Cajsa Wargin "Hjelpreda i Hushållningen för Unga Fruentimber" –kirjassa (suom. 'Kotiapua nuorille naisille') ole yhtään reseptiä, jossa vihanneksia ei keitetä. Vielä nykyäänkin on jäljellä vahva kypsentämättömien vihannesten vieroksuminen. Sienet eivät myöskään ole olleet erityisen suosittuja, vaikka niiden puolesta yritettiin puhua nälänhädän ja kadon aikana. Ruotsalaiset söivät mieluummin pettua ja jäkälää kuin sieniä pulavuosina, vaikka 1800-luvulla ponnisteltiin, jotta voitaisiin muuttaa kansan vihamielistä suhtautumista sieniin.
Säilytyssyistä jauho on ollut suosittu korvike tuoreille lihatuotteille. Eri osissa Ruotsia on käytetty erilaisia jauholajeja viljeltyjen tuotteiden mukaan. Köyhinä aikoina Ruotsissa petusta tehtiin jauhoja ja siitä tehtiin muuan muassa leipää. Ruisjauho ja vehnäjauho ovat olleet tavallisia pitkään, koska ne ovat yksiä aineista näkkileivässä.
Ruotsilla on vanhat perinteet jauhoruoissa. Kun perheiden miehet työskentelivät raskaiten, heillä oli töissä mukanaan jauhosta tehtyjä ruokia, kuten pannukakkuja ja palttua. Suosittu, usein käytetty jauho oli ohrajauho, jota on käytetty Ruotsin muinaisajoista lähtien. Ohrajauhon erityisen maun vuoksi sitä käytettiin muun muassa pannukakkuihin, leipiin ja palttuun.
Palttu on perinteinen ruotsalainen kotiruoka, joka tehdään perunasta ja jauhoista. Tätä täydennettiin usein läskillä. Palttu sekoitettiin usein naudan tai poron verestä, ja niin siitä tuli veripalttua (etenkin Norlannissa) jouluna, kun oli lahdattu eläimiä. Kun sikoja lahdattiin, tehtiin palttua jopa sian maksasta. Veripaltun vastike eteläisessä Ruotsissa oli muuan muassa verivanukas, jota tehtiin verestä ja ruisjauhosta lukuisine raaka-aineineen. Verivanukastaikinaa voi laimentaa vedellä ja paistaa lättypannulla, jolloin siitä tulee verilättyjä.
Juhlissa leipä oli tärkeää ja oli olemassa paljon erilaisia muotoja eri tilaisuuksiin. Norlannissa rieska () oli tavallisinta leipää, koska ohra oli ainoa siementyyppi, joka selviytyi siellä. Muissa osissa oli välillä pulaa leivästä, ja sen sijaan syötiin kuivattua kalaa ihrassa. Leivän piti riittää pitkään, ja korkea-arvoisemmat leipoivat leipää vain kaksi kertaa vuodessa, jouluksi ja juhannukseksi. Mitä useammin leivottiin, sen köyhempiä oltiin. Hapanleipä, näkkileipä (jonka pyöreät reiät tulevat ajalta, jolloin leipä ripustettiin kattoon kuivumaan) ja ruislimput olivat kaikkein tavallisimpia leipiä, ennen kuin peruna korvasi leivän. Näkkileipä oli suosittua sen pitkän säilyvyyden vuoksi. Ylijäänyt leipä käytettiin usein juhannuksena ja ripoteltiin pelloille keväällä, jotta saataisiin hyvä sato. Yksi huonokasvuinen vuosi johti suureen katoon. Pettuleipää käytettiin paljon koko Ruotsissa 1700- ja 1800-luvuilla, ja luultavasti vieläkin aikaisemmin. Katovuosien jälkeen 1867-1869 pettuleipää ei ole leivottu.
Oli tärkeää käyttää kaikki, mitä saatiin käsiin. Oli erilaisia tapoja, joilla onnistuttiin saamaan esimerkiksi lapset syömään tiettyjä asioita, muun muassa sananparsien mukaan. Sanottiin, että homeisesta leivästä tuli vahvaksi ja tyttöjen pitäisi saada kauniimpi iho syömällä palanutta leipää. Nykyään suurin osa ruotsalaisista ostaa valmiiksi leivottua leipää kaupoista, ja on ajateltu, että Ruotsissa on huono leipäkulttuuri. Kotona leivotun leivän määrä kasvaa kuitenkin taas ja vanhat perinteet ja tottumukset ovat jälleen heränneet, osittain eri jauholajien ja sekoitusten suuren tarjonnan sekä kodinkoneiden ansiosta.
Säilykkeitä on tehty jo pitkään muun muassa vihannesten, hedelmien sekä marjojen kaltaisten raaka-aineiden talteen ottamiseksi. Erityisesti yksin asuvien oli tärkeä saada talteen raaka-aineita. Tavallisesti säilykkeitä säilöttiin sokeriin, suolaan tai hapattamalla. Nykyisin raaka-aineiden säilöntä ei ole enää välttämätöntä, vaikka monet haluavatkin säilyttää vanhan perinteen ja myös säännöstellä sokerin ja säilöntäaineiden määrää.
Sairaita ja lapsia lukuun ottamatta maitoa ei yleisesti juotu tuoreena. Sen sijaan maito kaadettiin tynnyriin ja sen annettiin kermoittua, jotta siitä voitiin kirnuta voita. Jäljelle jäänyttä maitoa juotiin tai käytettiin puuron kanssa, ja kirnuttu voi myytiin tai maksettiin verona. Puuroa ja velliä syötiin niin arkena kuin juhlienkin aikaan yhteisestä tynnyristä. Niiden kanssa tarjoiltiin muun muassa kotikaljaa, siirapinmakuista vettä tai piimää. Kaikki söivät omalla puolella tynnyriä, mistä on peräisin ruotsin kielen sanonta ”olla varpaillaan”, "att hålla sig på sin kant" (’kant’ = ’reuna, syrjä’). Ilmaus ”mennä tosi hyvin”, ("att komma upp i smöret" on peräisin samasta ruokailuajasta. Puuron keskellä saattoi olla voisilmä, jonka jokainen halusi syödä. Ensimmäisenä voin luokse ehtivät olivat onnekkaita eli ”upp i smöret”. Eri tilanteita varten oli erilaisia puuroja, kuten puuroa vastasyntyneen lapsen kunniaksi ja häissä tai muuton yhteydessä tarjottavaa puuroa. Juhlissa tarjoiltiin maitoon tai kermaan keitettyä jyväpuuroa, kun taas arkisin puuro keitettiin veteen. Puuro ja velli olivat sekä täyttäviä, helppotekoisia että halpoja.
Erilaiset keitot olivat tavallisia, vaikkakin keitot ovat nykypäivänä jo menettäneet suosiotaan. Erilaisia suosittuja keittoja olivat muun muassa hernekeitto, nokkoskeitto, lihakeitto ja sienikeitto. Keittoihin lisättiin monia erilaisia ruoka-aineita, mutta tavallisimpia olivat nauriit, herneet ja sianliha. Hyvin usein keitot sisälsivät myös lihalientä. Keittokulttuuri on jo melkein kokonaan kadonnut, mutta torstaipäivien vahva hernekeittoperinne on säilynyt. ”Torstaikeiton” juuret ovat peräisin katoliselta keskiajalta, jolloin paastottiin perjantaisin. Siksi torstaisin oli syötävä kunnolla, ja herneet olivat hyvä lisä lihalle. Herneitä ja hernekeittoa on syöty Ruotsissa luultavasti viikinkiajasta lähtien. Perinne pysyi hengissä jopa senkin jälkeen, kun Kustaa Vaasa oli lakkauttanut katolilaisuuden.
Hernekeitto on yksinkertainen ruokalaji ja sisältää herneitä, sipulia ja runsaasti sianlihan paloja. Keitto tarjoillaan yleensä sinapin, näkkileivän ja kenties juustonkin kanssa. Jälkiruokana voidaan tarjoilla pannukakkua. Armeija tarjoilee asevelvollisille edelleenkin hernekeittoa ja pannukakkua joka torstai, ja lounasravintoloissa hernekeitto on monesti päivän ruokalajina torstaisin. Keittoja on monenlaisia: pitkään keitettyjä tai nopeasti lihaliemen ja vihannesten kanssa valmistettuja, ja niitä syödään niin arkiruokana kuin juhlissakin.
Ruotsin sana ’husmanskost’ on peräisin sanasta husman eli mäkitupalainen. Mäkitupalainen yleensä omisti talon, johon ei kuulunut viljelysmaata. Maaseudun yksinkertaista ja halpaa ruokaa kutsuttiin alun perin nimellä ”husmanskost” eli ruotsalainen kotiruoka, mutta herrasväki ja kestikievareiden palvelusväki maksoivat ruoasta kuitenkin erilaisen hinnan. Nykyisin ruotsalainen kotiruoka tarkoittaa tavallisesti matalalla sisäänostohinnalla ostettua ruokaa, joka on ravintopitoista ja perinteistä ruokaa eli toisin sanoen klassista arkiruokaa. Ruotsalaisen kotiruoan raaka-aineet ovat kotimaisia, ja tavallisia raaka-aineita ovat sianliha, karkeat viljatuotteet sekä perunat ja juurekset. Suurustaminen, pitkään kypsentäminen sekä muut aikaa ja huolellisuutta vaativat valmistustavat ovat tavanomaisia, kun taas mausteita käytetään maltillisesti. Ruotsalainen kotiruoka ja ruotsalaisia ruokia muistuttavat ruokalajit tunnetaan muissakin skandinaavisissa ja pohjoiseurooppalaisissa maissa, vaikka joissakin maissa lisukkeet voivat vaihdella. Esimerkiksi Saksassa ja sen naapurimaissa hapankaali on tavallinen lisuke, kun taas viininviljelysmaissa perinteisesti juodaan paikallisia viinejä kotiruoan kanssa.
Tore Wretman sekä muut tunnetut kokit ovat viime aikoina esitelleet nykyaikaisempia versioita klassisesta ruotsalaisesta kotiruoasta. Wretman esittelee modernia kotiruokaa kirjassa "Husmanskost – allt om mat", jossa rasvan määrää on monissa ruoissa vähennetty, sillä aikaisemmin ihmiset ovat tarvinneet rasvaa enemmän ruumiillisen työn takia. Lisäksi kirjassa on muutettu joitakin valmistustapoja, jotta ruoan valmistaminen sujuisi nopeammin, ja siinä myös esitellään, kuinka vihannesten ravintoaineita ja makua voi ottaa paremmin talteen. Muutkin maat kehittelevät perinteisistä ruoista nykyaikaisempia versioita.
Lihapullat on kansainvälisesti tunnetuin ruotsalainen ruokalaji. Falunin makkara ("falukorv") on toinen vielä tyypillisempi ruotsalainen ruoka, joka viilin ja näkkileivän tavoin on ainutlaatuinen. Peruna taasen on korvannut muut juurekset ja onkin tärkein lisuke erityisesti perinteisissä ruoissa. Riisi, makaroni, spagetti sekä muut lisukkeet ovat yleistyneet vasta sodan jälkeen. Perunoita on monenlaisia, ja tavallisin on oletettavasti varhaisperuna, jota saadaan varhain kesällä. Varhaisperunaa syödään erityisesti juhannuksena kun taas muita perunoita muina vuodenaikoina.
Kantarelli on suosituin ja erinomaisena pidetty ruokasieni. Kantarellia voidaan tarjoilla lihan tai pihvin kanssa ja käyttää lisukkeena kastiketta tai sipulia. Toisaalta kantarellia voidaan syödä myös leivän päällä. Seuraavaksi suosituin sieni on tatti ("karljohanssvamp"), jonka ruotsalainen käännös on nimetty kuningas Kaarle XIV Juhanan mukaan, sillä kuningas itse käytti tattia ruokasienenä.
Juhlavammissa ruoissa käytetään riistaa ja kalaa. Hirvi on jo pitkään ollut tärkein riistaruoka Ruotsissa, mutta myös jänistä sekä teeren ja metson kaltaisia metsälintuja on syöty pitkään. Norlannissa ja saamelaisilla taas poro on aina ollut tärkeä ruoka. Hirvilihapullat, hirvipaisti sekä poronkäristys ovat tyypillisiä riistaruokia, mutta myös savustettua poronlihaa sekä metsäkaurista syödään paljon. Kalaruoissa lohta ja muita jalostettuja kaloja syödään niin tuoreena, savustettuna kuin graavattunakin. Perinteiseen seisovaan pöytään kuuluvat silli ja silakka, ja rapuja taas syödään erityisesti myöhäiskesällä.
Tavallisesti syödään kolme tai neljä ateriaa päivässä: aikaisin aamulla aamupala, puolilta päivin lounas ja myöhemmin iltapäivällä tuhti päivällinen. Monesti syödään myös välipala lounaan ja päivällisen välissä. Osana ruotsalaista hyvinvointivaltiota ruotsalaisissa kouluissa tarjotaan lämmin ateria. Monet ruotsalaiset myös juovat kahvia keskipäivällä, lounaan jälkeen sekä joskus myös päivällisen yhteydessä.
Ruotsin kielen aamupalaa vastaavaa sanaa ’frukost’ on käytetty viikinkiajoista lähtien, vaikkakin aamupalaa tuolloin kutsuttiin nimellä frokoster. Frokoster on lainasana alasaksan kielen sanasta vrokost ja tarkoittaa ’aikaista ateriaa’. Tällä nimellä ei kuitenkaan kutsuttu aikaisin aamulla syötävää ruokaa vaan ateriaa, joka syötiin ensimmäisten työtuntien jälkeen eli lounasaikaan. Kun työajat muuttuivat, myös aamupala siirtyi siihen ajankohtaan, jolloin se nykyäänkin syödään. Kuitenkin 1800-luvun loppuun asti lounasta kutsuttiin nimellä ’frukost’. Voileivät ja joskus myös näkkileipä kuuluvat ruotsalaiseen aamupalaan. Leipä voi olla limppua, vaaleaa leipää, ranskanleipää, paahtoleipää tai täysjyväleipää. Leivän päälle pannaan yleensä juustoa, makkaraa, meetvurstia ja kinkkua, maksamakkaraa, kaviaaria, heravoita, tomaattia ja kurkkua. Voileivän kanssa juodaan yleensä kahvia tai teetä. Perinteisesti aamupalan yhteydessä syödään myös viiliä, joka tarjoillaan joko sellaisenaan lautasella tai aamupalamurojen, myslin, hedelmien, sokerin ja hillon kanssa. Aamupalalla tavallisesti syödään myös kaurapuuroa tai mannapuuroa maidon, hillon, omenasoseen tai kanelin kera. Maito, mehu, tee ja kahvi ovat tavallisia aamupalajuomia. Suomen jälkeen ruotsalaiset juovat eniten kahvia maailmassa.
Lounasta syödään Ruotsissa keskellä päivää. Ruotsin lounasta kuvaava sana ’lunch’ otettiin käyttöön 1850-luvulla, jolloin se lainattiin englannin kielestä. Aikaisemmin lounasta oli nimitetty keskipäivän ateriaksi (’middag’). Kun päivän isointa ateriaa alettiin kuitenkin syödä illalla, ruotsin sanaa ’middag’ alettiin käyttää päivällisestä, joka syödään klo 16 ja 20 välillä. Vielä aikaisemmin kuitenkin lounasta kutsuttiin sanalla ’frukost’. Viime aikoina monet lounasravintolat mainostaneet erilaisia tarjouksia, ja jotkin ravintoloista ovat auki vain lounasaikaan.
Päivällinen syödään myöhäisiltapäivällä tai aikaisin illalla, ja ruotsin kielessä tätä ateriaa kutsutaan sanalla ’middag’. Alun perin sanaa ’middag’ käytettiin päivän täyttävimmästä ateriasta, joka syötiin keskellä päivää. Teollistumisen johdosta päivän isointa ateriaa alettiin kuitenkin syödä illalla, ja tällä tavoin sanaa ’middag’ alettiinkin käyttää iltapäivällä syötävästä ateriasta. Jos illalla syödäänkin hieman kevyempi ateria, sitä kutsutaan nimellä ’kvällsmat’ eli iltapala. Myöhäistä illallista kutsutaan nimellä ’supé’, mutta jos se syödään yöllä, sitä voidaan kutsua myös nimellä ’vickning’ eli yöpala.
Aamupalan, lounaan tai illallisen välillä voidaan syödä välipala, joka on yksinkertaista ruokaa. Yleensä välipalaksi ei syödä lämmintä ateriaa vaan esimerkiksi hedelmä tai voileipä. Välipala auttaa pitämään verensokerin tasapainossa.
Ruotsin kielen kahvittelua kuvaava verbi ’fika’ on sosiaalinen hetki, joka on ruotsalaisessa kulttuurissa tyypillistä. Usein kahvinjuonnin yhteydessä syödään jokin leivonnainen, mikä on vaikuttanut siihen, että Ruotsi on yksi maailman suurimmista kahvinkuluttajamaista. Tavallisesti ruotsalaiset juovat kahvia kahvilassa tai kotona monta kertaa päivässä, ja monien ruotsalaisten mielestä kahvinjuonti on tärkeä osa sosiaalista kanssakäymistä. Sana ’fika’ on muodostunut murteellisesta kahvia kuvaavasta sanasta ’kaffi’ - fika-verbissä kirjaimet vain on käännetty kontin kielen tavoin.
Kahvi tuli Ruotsiin vuosien 1674 ja 1685 välisenä aikana, jolloin Göteborgin tullin papereista löytyy merkintä, että joku toi maahan puoli kiloa kahvia. Kaksi vuotta myöhemmin kahvi löytyi lääkkeenä Ruotsin apteekin hyllyiltä, minkä jälkeen sen suosio kasvoi vähitellen. Vuonna 1728 Tukholman kahviloista ainakin viidessätoista tarjottiin kahvia. Viranomaiset eivät kuitenkaan täysin arvostaneet sitä. Ensin kahviloiden aukioloajoissa oli säännöstelyä, ja kolmen ajanjakson aikana kahvi oli kiellettyä Ruotsissa. Toisen maailmansodan aikaan kahvia oli vaikea saada ennen kuin Ruotsi onnistui saamaan erikoisluvan tiettyjen tuotteiden maahantuonnille. Ensimmäinen maahan tuotu tuote oli kahvi. Ruotsalaiset aikuiset juovat keskimäärin 1200 kuppia tai 11 kg kahvia vuodessa, mikä tekee noin neljä kuppia päivässä.
Näin ollen Ruotsi on yksi suurimmista kahvinkuluttajamaista asukaslukuun suhteutettuna. Ainoastaan Suomi yltää suurempiin lukemiin 12,8 kg:lla vuodessa. Useimpien ruotsalaisten päivärutiineihin kuuluu yksi tai useampi kahvitauko. Tavallisesti yksi tai useampi kahvikupillinen sisältyy aterioiden jälkiruokiin ravintoloissa. Pikkuleipiä ruvettiin tarjoilemaan kahvikutsujen yhteydessä 1800-luvun puolivälissä. Pian emäntien välille syntyi eräänlaista kilpailua mahdollisimman monien leivonnaisten tarjoilussa. Kirjoittamaton etiketti edellytti ainakin seitsemää erilaista kakkua. Tunnettuja ruotsalaisia kahvimerkkejä ovat muun muassa Gevalia, Zoegas, Löfbergs lila, Classic kaffe, Signum, ICA:n kahvi ja Blå mocca. Kahvia tuodaan Ruotsiin pääasiassa Brasiliasta, kahden miljoonan tonnin verran ja seuraavaksi eniten tuodaan Vietnamista, suunnilleen miljoona tonnia.
Ruotsissa juodaan erilaisia oluita usein ruokajuomina, ja siellä kuten monissa muissakin maissa yleisin oluttyyppi on vaalea lager-olut. Oluen alkoholipitoisuus vaihtelee, pääasiassa myynnissä on kevytolutta, kansanolutta ja vahvaa olutta. Tavallisia olutmerkkejä ovat Pripps, erityisesti Pripps Blå, Norrlands Guld, Spendrups ja Falcon. Sima oli aikoinaan kalliimpi juhlajuoma viikinkiaikaan ja keskiajalla, olut puolestaan oli enemmänkin rahvaan juoma. Koska vesi oli usein juomakelvotonta, juotiin keskiajalla mieluummin erilaisia alkoholipitoisia juomia, ja koska viiniä ei voitu viljellä näillä pohjoisilla alueilla, oli olut Ruotsin yleisin juoma näihin aikoihin.
Snapseja juodaan ruoan kanssa useimmissa juhlapöydissä. Absolut Vodka ja Renat Brännvin kuten muutkin viinamerkit ovat väkiviinajuomia, jotka valmistetaan perunasta tai vehnästä ja myydään maustamattomina. Niiden alkoholipitoisuus on useimmiten noin 40% paikkeilla. Ruotsissa valmistetaan ja myydään myös useita maustettuja snapsilajeja, joiden makuina ovat esimerkiksi anis, mäkikuisma, pomeranssi, korianteri, mustaselja, tilli tai koiruoholla maustettu bäsk. Snapsit nautitaan tyypillisesti jääkylminä, mutta jos mausteiden maun haluaa parhaiten pääsevän oikeuksiinsa, voidaan snapsit nauttia myös huoneenlämpöisinä. Punssi, joka on hyvin ruotsalainen juoma, voidaan juoda lämpimänä tai kylmänä. Sitä juodaan perinteisesti hernekeiton kera. Juomasta tuli 1800-luvun puolivälissä porvarien ja etenkin opiskelijoiden suosikkijuoma. Samoihin aikoihin Lundin ja Uppsalan ylioppilasosakunnat alkoivat osoittaa kiinnostusta talonpoikaiskulttuuria kohtaan, mistä johtuen punssi yhdistetään hernekeittoon. Opiskelijapiireistä on sitten levinnyt tapa juoda punssia – mieluusti lämpimänä – yhdessä hernekeiton kanssa.
Maidon, virvoitusjuomien ja tuoremehun lisäksi 1800-luvun puolivälin alusta tuli muitakin uusia alkoholittomia juomia Ruotsin raittiusliikkeen yhteydessä. Vaihtoehdoksi kuohuviinille kehitettiin Pommac ja Champis 1900-luvun alussa. Nämä kaksi virvoitusjuomaa ovat paitsi harvakseen ostettuja, silti myös erittäin suosittuja ruotsalaisten keskuudessa. Huonon myynnin takia Carlsberg aikoi lopettaa Pommacin valmistuksen vuonna 2004, mutta kansalaiset protestoivat niin laajamittaisesti, että sen valmistus päätettiin aloittaa uudelleen. Suunnilleen samaan aikaan syntyivät Julmust ja kotikalja, jotka molemmat kehitettiin alkoholittomiksi vaihtoehdoiksi oluelle.
Seisova pöytä on perinteinen ruotsalainen buffetti, joka kehitettiin porvariston viinapöydästä, joka oli suosittu 1500-luvulta siihen asti, kunnes seisova pöytä tuli suosioon 1800-luvun puolivälissä. Viinapöydän antimia nautittiin vauraammissa yhteiskuntaluokissa, ei talonpoikien keskuudessa. Seisova pöytä koostuu lämpimistä ja kylmistä ruokalajeista, jotka katetaan pöytään ja ruokavieraat kiertävät pöytää ja ottavat itse niitä ruokia, mitä haluavat. Leipää ja voita on aina tarjolla, kuten myös erilaisia sillisäilykkeitä. Lämpimien ruokien joukossa on usein munakkaita, gratiineja, makkaroita, lihapullia, aladobeja ja vanukkaita. Tarjolla on usein myös lihaleikkeleitä, savustettua lohta, ankeriasta, makrillia sekä pateita. Seisovan pöydän antimien kanssa juodaan yleensä olutta ja snapseja.
Tyypillistä ruotsalaista joulupöytää hallitsevat porsaanliharuoat kuten joulukinkku, joulumakkara (joskus ryynimakkara), aladobi, lihapullat, paistetut prinssinakit ja kastikkeeseen kastettavat ruoat (ruokaleipää kastetaan kaikkien joulupöydässä olevien ruokien valmistuksen yhteydessä saatuun liemeen). Etenkin Länsi-Ruotsin joulupöytiin sisältyy myös ruskeita papuja. Lisäksi erilaiset kalalajit ovat tavallisia, erityisesti sillisäilykkeet mutta myös silakka, ankerias, lohi sekä lipeäkala, jonka kanssa tarjoillaan tavallisesti valkokastiketta. Itä-Ruotsissa, erityisesti Roslagenin alueella, syödään usein haukea, nk. jouluhaukea, lipeäkalan sijaan. Myös joulupöydästä löytyy kaikenlaisia jälkiruokia, manteliriisi tai riisipuuro kuuluvat yleisimpiin. Joulupöydän jälkeen on tapana tarjoilla pähkinöitä, taateleita, viikunoita ja konvehteja. Erityisenä perinteenä on myös syödä jänistä (joulujänistä) joulupäivänä. Jouluruoan kanssa juodaan tavallisesti erityistä tummaa olutta, jouluolutta ja snapseja. Alkoholittomana vaihtoehtona juodaan Julmustia. Toinen tyypillinen ruotsalainen joulujuoma on glögi, maustettu viini, joka juodaan lämmitettynä.
Joulupöydän jälkeen tarjoillaan usein erilaisia joulumakeisia kuten nekkuja, piparminttumakeisia, suklaamakeisia ja marsipaania sekä erilaisia konvehteja ja tryffeleitä. Monien jouluun kuuluvat myös piparkakut, usein piparkakkutalot ja Lucia-pullat.
Pääsiäisruoka vaihtelee Ruotsin eri alueilla ja maakunnissa, mutta pääsiäismunat ovat kaikkialla keskeisiä. Lammas, lohi ja kalaruoat ovat myös tärkeitä, joulukinkun korvaa pääsiäiskinkku ja Julmust vaihdetaan vastaavaan pääsiäisjuomaan. Perinteisen seisovan pöydän ruokia (silli, näkkileipä ja viina) on yleensä myös tarjolla. Toisin kuin jouluruoka, pääsiäisruoka on ”kevyempää”, mutta sitä täydennetään usein marsipaanimakeisilla ja karkkia sisältävillä pääsiäismunilla. Munia syödään paljon pääsiäisenä, mikä johtuu siitä, että riistalinnut munivat paaston aikaan. Pitkäperjantai on perinteisesti ollut surun päivä, minkä takia sekä ruoanlaitosta että huvittelusta on pidättäydytty.
Juhannus on yksi suurimmista ruotsalaisista juhlapyhistä, ja silloin on tavallista syödä säilykesilliä uusien perunoiden, kermaviilin ja ruohosipulin kera. Jälkiruoaksi syödään mansikoita. Juhannus yhdistetään suurelta osin juuri uusiin perunoihin, joita usein tarjoillaan tillin kera. Tämän lisäksi tarjoillaan myös jonkinlaista grillattua lihaa. Monet juovat ruoan päälle useita ryyppyjä, 2-4 cl snapseja. Juhannuksena juodaan myös paljon olutta ja alkoholia kulutetaan paljon.
Rapujuhlien pääruoka koostuu kokonaisista ravuista, joita keitetään suolavedestä, oluesta, runsaalla tillillä ja muilla mausteilla maustetusta liemestä. Muita täydentäviä ruokia rapujuhlassa ovat leipä, maustettu juusto ja katkaravut sekä perinteiset seisovan pöydän antimet. Tavallisia juomia ovat viina, olut ja perinteinen ruotsalainen sokerijuoma ("sockerdricka").
Martinpäivä on ruotsalainen perinne, jota vietetään 11. marraskuuta Martinus Toursilaisen muistoksi. Aiemmin juhlaa vietettiin koko Ruotsissa, mutta nykyisin se on enimmäkseen Skånen alueen juhla. Juhlaa vietetään myös osassa Saksaa. Martinpäivänä syödään hanhea hernekeiton kera alkuruoaksi. Jälkiruoaksi tarjoillaan usein skånelaista omenatorttua. Ne ruokalajit, joita juhlassa syödään nykyisin, otti käyttöön Piperska Muren –malminkartanon kapakanpitäjä vuonna 1850. Tätä ennen alkuruoaksi tarjoiltiin lipeäkalaa ja jälkiruoaksi riisipuuroa.