Kansanmurha
Kansanmurha (oikeustieteessä joukkotuhonta) on jonkin tietyn etnisen, kielellisen, uskonnollisen tai muun ryhmän (yleensä vähemmistön) järjestelmällistä tuhoamista. Termin keksi Raphael Lemkin, ja aluksi sillä viitattiin armenialaisten kansanmurhaan ensimmäisen maailmansodan aikana sekä juutalaisten kansanmurhaan eli holokaustiin toisen maailmansodan aikana. Kansanmurhia tiedetään tapahtuneen useita ihmiskunnan historiassa antiikin ajasta lähtien.
Daniel Chirot ja Clark McCauley ovat "Miksei tapeta niitä kaikkia?" -kirjassaan eristäneet poliittisten joukkomurhien taustalta neljä yhdistävää tekijää. Ne ovat kosto, vihollisen pelko, tarve poistaa saastuttavat ”toiset” sekä tavoitteet, jotka vaativat vihollisen tuhoamista.
Kansanmurha-termin oikeudellisen määritelmän kehitti puolalais-amerikkalainen oikeustieteilijä, Yalen yliopiston oikeustieteen professori Raphael Lemkin (1900-1959). Hän otti käyttöön englannin kielen sanan "genocide" muodostamalla sen kreikan sanasta "γένος", "génos" (suom. ”syntyperä, suku, kansa”) ja latinan sanasta "caedere" (suom. ”hakata maahan, surmata, tuhota”) teoksessaan "Axis Rule in Occupied Europe" (1944). Lemkinin määritelmä kansanmurhalle perustui holokaustiin ja armenialaisten kansanmurhaan.
Lemkin esitti "genocide"-sanan käyttöön ottamista juridiseksi termiksi Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksessa 9. joulukuuta vuonna 1948. Yleiskokous äänesti siitä 12. tammikuuta vuonna 1951, ja se hyväksyttiin viralliseksi nimitykseksi kansanmurhalle (yleiskokouksen päätöslauselma 260 [III]).
Ensimmäisissä termin määrittelyissä kansanmurhaan liitettiin rikokset poliittista, uskonnollista, rotu- tai muuta ryhmää vastaan. Neuvostoliitto vastusti tätä ankarasti ja poliittinen ryhmä tiputettiin määritelmästä. Neuvostoliitto liittolaisineen pyrki toisaalta saamaan määritelmään mukaan aikomukset tuhota kansallisen, rodullisen tai uskonnollisen ryhmän kieli, uskonto tai kulttuuri, mutta Yhdysvallat liittolaisineen vastustivat tätä, koska pelkäsi joutuvansa syytetyksi rasismista ja alkuperäisväestön assimilaatiosta.
Ranskan parlamentissa on hyväksytty laki, jonka mukaan armenialaisten kansanmurha on holokaustin tavoin fakta, jonka kieltämisestä voidaan tuomita rangaistukseen. Turkki kiistää kansanmurhan tapahtumisen. Ranskan aloitteet ovat nostaneet protesteja Turkissa. Turkkilaiset poliitikot ovat puolestaan nostaneet esiin ”Algerian kansanmurhan”, johon Ranska on heidän mukaansa syyllistynyt Algerian sodan aikana.
Azerbaidžan on viime vuosina kampanjoinut muun muassa lehti-ilmoituksilla ja elokuvaesityksillä saadakseen 25.–26. helmikuuta 1992 tapahtuneen Xocalın kylän valtauksen tunnustettua kansanmurhaksi. Tunnustuksen ovat antaneet ainakin Pakistanin ja Meksikon parlamentit.
Suomen kansanmurhaa koskevat säännökset perustuvat Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen vuonna 1948 hyväksymään yleissopimukseen. Sopimus hyväksyttiin Suomessa vuonna 1959 annetulla lailla (557/59). Ensimmäiset rangaistussäännökset joukkotuhonnasta hyväksyttiin Suomen rikoslakiin 1974. Suomalaisen tuomioistuimen lisäksi myös Kansainvälinen rikostuomioistuin on asiassa toimivaltainen.
Suomen rikoslaissa kansanmurha tunnetaan käsitteellä joukkotuhonta ja rikoslain 11 luvun 6 §:ssä (21.4.1995/578) säädetään:
”Joka jonkin kansallisen, rodullisen, etnisen tai uskonnollisen ryhmän taikka niihin rinnastettavan kansanryhmän hävittämiseksi kokonaan tai osittain
on tuomittava joukkotuhonnasta vankeuteen vähintään neljäksi vuodeksi tai elinkaudeksi.
Yritys on rangaistava.”
Myös joukkotuhonnan valmistelu ja salahanke joukkotuhontaan säädetään rangaistavaksi:
”Joka 1 §:ssä mainitussa tarkoituksessa
on tuomittava joukkotuhonnan valmistelusta vankeuteen vähintään neljäksi kuukaudeksi ja enintään neljäksi vuodeksi.”
Hallituksen esityksestä laiksi ilmenee, että säännöksen tunnusmerkistön täyttyminen edellyttää, että "pitää olla olemassa todellinen ja varteen otettava sopimus tai suunnitelma" kansanmurhan tekemiseksi, "ennen kuin teko voisi tulla kansanmurhan valmisteluna rangaistavaksi". Näin ollen esimerkiksi kahden henkilön ravintolakeskustelussa tehty "sopimus" jonkin kansanryhmän hävittämisestä jäisi rangaistavuuden ulkopuolelle. Aivan epärealistiset sopimukset ja suunnitelmat jäisivät niin ikään säännöksen soveltamisalan ulkopuolelle. Säännöksen tarkoituksena on säätää rangaistavaksi sellaisten henkilöiden toiminta, jotka sopivan tilaisuuden tullen todellisuudessa voisivat ryhtyä panemaan suunnitelmaa täytäntöön sekä sellaisen vakavasti otettavan suunnitelman laatiminen, joka olisi toteutettavissa, todetaan esityksessä.
Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokokous hyväksyi vuonna 1948 yleissopimuksen kansanmurhana pidettävän rikoksen ehkäisemiseksi ja rankaisemiseksi ("Convention on the Prevention and Punishment of the Crime of Genocide").
YK:n yleiskokouksen hyväksymässä sopimuksessa asetettiin edellytykseksi sen voimaantulolle, että vähintään 25 jäsenmaata ratifioi sen, mikä tapahtukin tammikuussa 1951 jolloin sopimus siten tuli voimaan. Suomi ratifioi osaltaan sopimuksen 18. joulukuuta 1959. Yhdysvallat liittyi sopimukseen 1982 varaumin, ettei se ryhdy toimenpiteisiin kansallisen lainsäädäntönsä muuttamiseksi sopimuksen johdosta. Suomi ei ole hyväksynyt Yhdysvaltain esittämää varaumaa. Liioin sitä eivät ole hyväksyneet muut Pohjoismaat eivätkä monet muut maat, kuten Viro.
Mahdollisten kansallisten tuomioistuinten lisäksi myös Kansainvälinen rikostuomioistuin voi olla asiassa toimivaltainen.