Rachilde
Marguerite Vallette-Eymery, kirjailijanimi Rachilde (11. helmikuuta 1860 – 4. huhtikuuta 1953), oli ranskalainen kirjailija.
Vallette-Eymeryn synnyinpaikka oli lähellä Périgueux'ta Dordognessa Aquitainessa Ranskassa.
Maurice Barres nimitti Rachildea "Mademoiselle Baudelaireksi", Jules Barbey d’Aurevilly hienostuneeksi pornografiksi. Hän on 1800-1900-luvun vaihteen kompleksisimpia kirjallisia hahmoja. Hänen tunnetuimmat teoksensa ovat romaanit "Monsieur Vénus" (1884) ja "La Jongleuse" (1900, uud. p. 1925) ja teos "Pourquoi je ne suis pas féministe" (1928, 'Miksi en ole feministi'), joka ei ole kaunokirjallisuutta, vaan siinä hän muun muassa maineikkaasti lausuu: ”Minä en ole ikinä luottanut naisiin, sillä ikinaisellisuus tuotti minulle pettymksen heti elämäni alussa äitini muodossa.”
Rachilde oli biseksuaali, ylimielinen ja itsenäinen, ja hänen vierailukortissaan luki: "Rachilde – oppinut mies". Stanfordin yliopiston opettajan Petra Dierkes-Thrunin mukaan hänellä oli vaille huomiota jäänyt rooli Oscar Wilden perinnön muotoutumisessa. Sitä Oscar Wildea, jonka me nykyisin tunnemme, ei olisi ilman Rachildea. Aikana, jolloin Wilde oli tuskin muuta kuin yksi iskurepliikki. Rachilde kirjoitti homoseksuaalista rakkautta puolustavia artikkeleita, arvosteluja Wilden teoksista ja tilasi käännöksiä hänen romaaneistaan ja näytelmistään. Wilden perintö olisi hyvin toisennäköinen ilman Rachildea, jonka avantgarde-salonki oli Pariisin merkittävimpiä lajissaan ja joka toimitti Euroopan vaikutusvaltaisinta kirjallisuuslehteä Mercure de France, sanoo Dierkes-Thrun.
Rachilden nuoruutta leimasivat skandaalit, häntä panettelivat niin moralistit kuin feministitkin, hänen teoksensa jäivät huomiotta tai unohdettiin hänen kuolemansa jälkeisinä vuosina. Hän tasapainoili dekadenssin ja kirjallisen modernismin välimaastossa, ja oli toisaalta kitkerän naisvihamielinen mutta uskoi syvästi omaan naisenarvoonsa.
Marguerite Eymery oli onnettomassa avioliitossa olevien vanhempiensa ainoa lapsi. Hän oli lapsesta pitäen ahkera lukija, ja ilman vanhempien valvovaa silmää kasvaneena hän pääsi perehtymään isoisänsä kirjastoon, josta suurta osaa olisi pidetty tuohon aikaan sopimattomana nuorelle tytölle. Käytettävissä oleva nuoruudentuotanto osoittaa, että hän kirjoitti ahkerasti 12-vuotiaasta alkaen, piti muistikirjaa ja julkaisi ensimmäiset kertomuksensa paikallislehdessä. Niistä kuvastuu seksuaali-identiteetin pohdinta ja olemassaolevien gender-määrittelyjen kyseenalaistaminen, aiheita, jotka aina uudestaan pulpahtavat esiin hänen aikuisiän teoksissaan. Hän ei ollut vielä 16-vuotias, kun hän ryhtyi kirjoittamaan tilattua kaunokirjallista ja asiatekstiä paikallisille lehdille nimellä "Rachilde". Hän kertoo valinneensa nimen erään ruotsalaisen miehen mukaan, jonka hän väittää olleen yhteydessä häneen yliluonnollisin kenoin, mikä oli taitava temppu, jolla hän pyrki saamaan äitinsä ajattelemaan, ettei hän ollut vastuussa kirjoittamastaan skandaalimaisesta kirjallisuudesta.
Hän lähti Pariisiin 1878 vastoin isänsä tahtoa mutta seuranaan äitinsä esiliinana. 1880-luku oli Pariisissa kirjallista kultakautta, jolloin yleinen lukutaito lisääntyi, kirjapainot kehittyivät ja Pariisia uudistettiin, ja näiden kaikkien ansiosta syntyi ilmapiiri, jossa ilmestyi runsaat 50 päivälehteä ja useita kirjallisuuslehtiä.
Sellaisen lehden, Mercure de Francen, Rachilde ja hänen miehensä Alfred Vallette perustivat ja työskentelivät siinä. Lehdessä ilmestyivät ensimmäiset ranskalaiset katsaukset ja esseet. Pariisin muuton ansiosta Rachilde saattoi ensimmäistä kertaa liittyä taiteilijaryhmään, jolla oli samanlaisia ajatuksia kuin hänellä. Hänen ensimmäinen romaaninsa "Monsieur de la Nouveauté" ilmestyi 1880, ja alkusanat siihen oli kirjoittanut Arsène Houssaye. Pian syntyi dekadenttien ja symbolistien kirjallinen piiri. Tämän piirin sisällä Rachilde piti itseään ihmissutena: mullistavana, kärsimättömänä ahdasmielisten porvarillisten asioiden suhteen ja ylenkatseellisena ”vähäjärkistä rahvasta kohtaan”, joka hänen mielestään aina vastustaa yksilöllisyyttä ("Face à la peur", 1942).
Vaikka Rachilde oli miehen kanssa naimisissa, hän ei tuntenut olevansa tyypillinen cis-sukupuolinen, heteroseksuuaalinen nainen. Rachilde käytti miesten vaatetusta, vaikka rikkoi sillä Ranskan lakia. Lisäksi hänellä oli ennen avioliittoaan ainakin yksi suhde naisen kanssa.
Rahapulan iskiessä Rachilde kirjoitti ja julkaisi 1884 teoksen "Monsieur Venus", joka kertoo miehen asuun pukeutuvasta ylhäisönaisesta, joka ottaa rakastetukseen pennittömän kukkientekijän, mutta kääntää hitaasti ja varmasti maskuliiniset piirteensä feminiinisiksi. Tarinan päätös, jossa sekä sukupuolijako että inhimillisyyden ja ei-inhimillisyyden ero hämärtyvät, on hyvin järkyttävä ja suorastaan ennakoi nykyaikaisia keskusteluja. Teos oli aikaansa edellä feministisiin teemoihinsa nähden. Se myös heijasteli hänen omaa elämäänsä siinä suhteessa, että hän itse käytti miesten vaatetusta.
Rachilde kuului Coletten aikalalaisiin ja piti tätä julkisesti Ranskan ainoana tai toisena kahdesta (itse hän oli toinen) arvostettavana naiskirjailijana, mutta yksityiskeskusteluissa sävy oli toinen: Colette on "surkein tyyppi", jonka hän oli koskaan tuntenut. Merkittävintä ja pysyvintä oli hänen kriitikontyönsä Mercure de Francessa. Sen sijaan hänen kaunokirjallinen tuotantonsa oli menettänyt lukijansa. Hän oli menneisyyden haamu, jäänne dekadenssin aikakaudelta. Hän kirjoitti yhä dekadenssin aiheista, huumeisiin sortuneista taiteilijoista, roistoista, pettureista, mutta aika oli ajanut niiden ohi. Kirjallisuudenystävät pettyivät keskinkertaisuuteen, elämysten etsijät puolestaan otsikoiden ja sisällön väliseen ristiriitaan ja hylkäsivät hänet. Hän ihaili vilpittömästi Coletten aviomiestä Willyä, Henry Gauthier-Villarsia, jonka romaaneille oli käynyt samalla tavalla, ja kirjeenvaihdossaan he panettelivat yhdessä Colettea.
Rachilde liehui vielä seitsemänkymppisenä pariisilaisissa yökerhoissa ympärillään kauniita homoseksuaalisuojatteja. Hän taisteli yhä tabuja vastaan, jotka olivat kadonneet jo aikaa sitten. Hän oli kiihkoisänmaallinen, juutalaisvastainen misogyyni, joka vuonna 1928 julkaisemassaan pamfletin "Miksi en ole feministi" esipuheessa lausui: "Minä en ole ikinä luottanut naisiin, sillä ikinaisellisuus tuotti minulle pettymksen heti elämäni alussa äitini muodossa."
symbolistinen ja dekadenttinen taidesuuntaus olivat tyylisuuntia, jotka olivat vallalla 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa. Niiden katsotaan kuuluvan laajempaan avantgardistiseen taidesuuntaukseen. Symbolismi käyttää hahmoja, rekvisiittaa ja tapahtumia esittämään monimutkaisia ideoita eikä niinkään juonen kuljettamiseen. Symbolismi hyödyntää aistikokemuksia selittääkseenin sen, mitä ei voi ilmaista sanoin. Siihen liittyi usein muistoja, unia ja yliluonnollisia tai henkisiä tapahtumia. Se oli reaktio naturalistiselle taidesuuntaukselle, joka hallitsi eurooppalaista taidemaailma koko 1800-luvun lopun. Se lähti alkuun todellisuuden, totuuden ja normaaliuden kyseenalaistamisesta, joka naturalistisessa taiteessa oli hyvin suoraviivaista. Decadenttinen taide keskitty kaikenlaisten aistikokemusten ihannointiin. Se esitti äärimmäisen tuskan ja kurjuuden romantisoidussa valossa. Symbolismi ja dekadenssi rinnastivat vallalla olevan yhteiskunnan ja vallalla olevan ajattelun.
Rachilde ja hänen miehensä Alfred Vallette olivat hyvin vaikutusvaltaisia henkilöitä Pariisin symbolistisessa ja dekadenttisessa yhteisössä. He perustivat Mercure de Francen ja kustannusyhtiön julkaisemaan nuorten lahjakkuuksien teoksia. Rachilde järjesti tiistai-iltapäivisin miehensä kanssa tilaisuuksia, joista käytetään nimitystä salonki, joissa nuoret taiteilijat tapasivat vakiintuneita kirjailijoita. Näin käynnistyi monen merkittävän kirjailijan ura. Tunnetuimpia salongin-kävijöitä oli Oscar Wilde, jolle Rachilden kirja "Monsieur Venus" antoi herätteitä Toinen tunnettu kävijä oli näytelmäkirjailija Alfred Jarry, joka on vastuussa avantgardistisesta mestariteoksesta "Kuningas Ubu". Rachilde osallistui myös Theatre de I'Ouvren ja Theatre d'Artin perustamiseen ja kirjoitti niistä lehteensä arvioita.
Rachilde kirjoitti muutamia merkittäviä näytelmiä, jotka hän sijoitti symbolismin maailmaan. Näytelmistä tunnetuin ja tärkein oli yksinäytöksinen näytelmä "L'Araignée de Cristal" ('Kristallihämähäkki'), jonka ensiesitys oli 1892. Näytelmän henkilöt äiti ja hänen poikansa Terror Stricken keskustelevat rikkinäisestä peilistä. Näytelmä on kuuluisa siitä, miten se hyödyntää genderrooleja ja peilisymboliikkaa. Peili ei siinä pelkästään heijasta sen edessä olevaa, vaan se ympäröi hänet ja luo kaikenkattavan syvyyden.
Rachilden merkittäviä teoksia :