Maakäräjät
Maakäräjät (, suom. myös "maakäräjäkunta") on poliittinen toimielin, joka toimii Ruotsin lääneissä. Maakäräjillä on kunnallinen verotusoikeus ja ne vastaavat tietyistä yhteiskunnallisista tehtävistä, joista tärkein on terveydenhuolto. Maakäräjät huolehtivat myös kulttuurista, paikallisliikenteestä ja aluesuunnittelusta. Ne ovat eräänlaisia alueellisen tason toissijaisia kuntia, niin sanottuja sekundäärikuntia. Maakäräjiä johtaa suorilla kansanvaaleilla valittu maakäräjävaltuusto. Nykyään Ruotsissa on 20 maakäräjät.
Maakäräjät on olemassa kaikissa lääneissä Gotlannin lääniä lukuun ottamatta. Saarella on vain Gotlannin kunta, joka huolehtii myös niistä tehtävistä, jotka muutoin kuuluisivat maakäräjille. Vuosina 1997 ja 1998 useamman läänin fuusiossa syntyneiden Länsi-Götanmaan ja Skånen läänien maakäräjillä on laajennetut toimintavaltuudet ja niitä kutsutaan tavallisesti alueiksi (), vaikka ne ovat edelleen muodollisesti maakäräjiä. Ruotsin hallitus päättää maakäräjäjaotuksesta.
Maakäräjät ja lääninhallitukset ovat täysin eri toimijoita, joilla on eri tehtävät.
Maakäräjät tai maakuntakäräjät olivat Ruotsissa käytössä ensimmäisen kerran keskiajalla. Tuolloin maakunnan asioista päätettiin käräjillä. Käräjiä on käyty Ruotsin lisäksi myös Tanskassa ja Suomessa, joka keskiajalla oli osa Ruotsia. 1300-luvulta olevan Maunu Eerikinpojan maanlain mukaan maakäräjät tuli pitää neljä kertaa vuodessa ja niiden johtajana toimi laamanni. Myöhemmin maakäräjien merkitys pieneni. Myöhäiskeskiajalla maakäräjät kehittyivät kuninkaallisiksi ylituomioistuimiksi. Keskiaikaisten maakäräjien toiminta tuomioistuimina lakkasi, kun Tukholman hovioikeus perustettiin vuonna 1614.
Nykyaikaiset maakäräjät perustettiin vuonna 1862 annetuilla määräyksillä, jotka tulivat voimaan seuraavana vuonna. Niin jokainen lääni sai omat maakäräjät. Aluksi nimitystä "landsting" käytettiin maakäräjävaltuustosta ja itse maakäräjiä kutsuttiin nimellä "landstingskommun" eli "maakäräjäkunta". Jälkimmäinen sana on edelleen mukana Ruotsin hallitusmuodossa.
Uudistuksen toteutumisen aikoihin oli vielä toiminnassa keskiajalle juurensa ulottava Jämtlandin maakäräjät. Jämtlandin maakäräjät teki tuolloin päätöksiä budjetista ja lopettamisensa aikoihin vastasi muun muassa liikenneasioista ja sairaanhoidosta. Uusiin Jämtlandin maakäräjiin tulivat mukaan lisäksi Härjedalen ja Jämtlandin lääniin kuuluneet Hälsinglandin osat.
Ruotsin kunnallislaissa (1991:900) säädetään maakäräjien toiminnasta. Terveys- ja sairaanhoitolaissa säädetään maakäräjien ja kuntien vastuusta terveyden- ja sairaanhoidossa. Maakäräjien toiminta rahoitetaan suurimmaksi osaksi maakäräjäveroilla. Lisäksi maakäräjät saavat tuloja potilasmaksuista ja palveluiden myynnistä. Valtio avustaa toimintaa yleisillä ja suunnatuilla valtionavustuksilla. Suurin osa maakäräjien budjetista menee terveyden- ja sairaanhoitoon sekä hammashuoltoon.
Yli 25 000 asukkaan kaupungit eivät saaneet osallistua maakäräjien toimintaan, kun ne perustettiin vuonna 1864. Alusta alkaen Tukholma ja Göteborg joutuivat jättäytymään ulkopuolelle. Malmö ylitti asukaslukurajan vuonna 1871 ja myöhemmin niin tekivät myös Gävle, Norrköping ja Helsingborg. Tämä rajoitus poistettiin myöhemmin taajamien kasvaessa yhä suuremmiksi. Göteborgia ja Malmötä lukuun ottamatta kaikki kaupungit päättivät hakea hallitukselta lupaa liittyä uudelleen maakäräjiin, kun liittyminen tuli mahdolliseksi 1950- ja 1960-luvuilla.
Malmö ja Göteborg pysyivät maakäräjien ulkopuolella vuoteen 1998 asti. Tukholma oli niiden ulkopuolella vuoteen 1968 (jolloin se myös liittyi Tukholman lääniin "Överståthållarämbetetin" lakkaessa), Helsingborg vuosina 1948−1963 ja Gävle vuoteen 1953. Norrköpingin vastaava vuosiluku ei ole tiedossa. Maakäräjien ulkopuolella olleissa kunnissa vastaavia asioita hoitivat kunnan- tai kaupunginvaltuustot. Nykyään vain Gotlandin läänissä ei ole maakäräjiä; siellä on vain yksi kunta, Gotlannin kunta, joka huolehtii maakäräjien tehtävistä.