Stardust (kappale)
”Stardust” tai ”Star Dust” (suomeksi ”Tähtisumua”) on Hoagy Carmichaelin säveltämä amerikkalainen musiikkikappale. Carmichael sävelsi kappaleen vuonna 1927 instrumentaaliksi ja lisäsi siihen sanat vuotta myöhemmin. Suosioon se kuitenkin nousi vasta Mitchell Parishin vuonna 1929 kirjoittamalla uudella sanoituksella. ”Stardustista” on nauhoitettu yli 1 500 versiota, mikä tekee siitä yhden kaikkien aikojen levytetyimmistä musiikkikappaleista.
Carmichaelin mukaan innoitus kappaleen melodiaan tuli eräästä yliopistoaikojen menetetystä romanssista. Hän oli istuskelemassa vanhan yliopistonsa kampusalueella muistellen opiskeluaikojaan, ja alkoi vihellellä melodiaa katsellen tähtitaivasta. Carmichael esitti alun perin sävellystä ragtime-instrumentaalisovituksena, ja hänen vanha opiskelutoverinsa Stuart Gorrell keksi sille nimen ”Star Dust”.
Ensimmäinen nauhoitus kappaleesta tehtiin lokakuussa 1927. Carmichael värväsi indianapolisilaisen orkesterinjohtaja Emil Seidelin yhtyeineen ja ajoi myöhään yöllä Gennett-yhtiön studioon Richmondiin nauhoittamaan kappaletta. Ensimmäinen otos saatiin nauhalle kello 5 aamulla. Carmichael kutsui nauhoituksissa kappaletta ”mestariteoksekseen”, ja siitä tulikin hänen uransa menestynein sävellys.
Seuraavana keväänä Carmichael äänitti lauletun version kappaleesta Gennett-yhtiölle itse kirjoittamillaan sanoilla varustettuna. Materiaalia oli valmiina vain noin kahdeksi minuutiksi, mutta julkaistavien kappaleiden tavoitepituus oli vähintään 2:45, joten Carmichael kirjoitti paikan päällä kappaleeseen yhden lisäsäkeistön. Nauhoitusta ei kuitenkaan otettu levitykseen; yhtiön studiovalvojan kommentti oli ”Hylätty. Löytyy jo Gennettiltä. Myy huonosti.”
Carmichael kääntyi Irving Millsin levy-yhtiön Mills Musicin puoleen, ja lopulta Mitchell Parish kirjoitti kappaleeseen sittemmin tunnetuiksi tulleet sanat. Kappaleen nimi muutettiin tämän julkaisun yhteydessä muotoon ”Star Dust” alkuperäisestä ”Stardust”-nimestä. Carmichaelin sanotaan aina käyttäneen kirjoitusasua ”Stardust”, kun taas levy-yhtiöt kirjoittivat useimmiten kappaleen nimen erikseen. Hakuteoksista kappale löytyy joskus myös muodossa ”Star-dust”.
Isham Jonesin hitaasta balladiversiosta tuli suuri hitti vuonna 1930, ja se nousi Billboardin singlelistan kärkeen. Kappaleesta on lukuisia hittiversioita, muun muassa Bing Crosbyn (1931), Benny Goodmanin (1936) ja Artie Shaw'n (1940) esittämänä. Louis Armstrongin balladiversio vuodelta 1931 on yksi tärkeimmistä kappaleen varhaisista jazzsovituksista.
Yhden historiallisen version esitti Duke Ellingtonin saksofonisti Ben Webster marraskuussa 1940 konsertissa Pohjois-Dakotassa. Kesken konsertin eräs kuuntelija ehdotti ”Stardustia”. Ellingtonilla ei ollut sovitusta valmiina, mutta Webster kuitenkin soitti neljän minuutin improvisaation kappaleesta. Esitys julkaistiin vasta 1970-luvulla, mutta siitä tuli Websterin henkilökohtainen suosikkinauhoite.
Suomessa kappaleen ovat levyttäneet mm. Inga Sulin Pertti Reposen suomentamin sanoin vuonna 1976 sekä Ossi Runne trumpetilla vuonna 1957 ja Veikko Ahvenainen harmonikalla vuonna 1998.
Carmichaelin ensimmäinen äänite myi huonosti, ja Gennettin standardipalkkio (yksi sentti myytyä äänitettä kohti) kustansi säveltäjälle hädin tuskin edestakaisen matkan kotoaan Richmondiin. Kaupalliseen suosioon kappaleen nosti Isham Jonesin vuoden 1930 nauhoitus. Mills Music Trustin mukaan kappale tuotti vuosien 1958 ja 1963 välisenä aikana noin 50 000 dollaria rojalteja vuosittain. Sävellys nosti aiemmin tuntemattoman Carmichaelin yhdeksi Tin Pan Alleyn suurista nimistä.
Kappaleesta on nauhoitettu yli 1 500 versiota, mikä tekee siitä yhden kaikkien aikojen levytetyimmistä musiikkikappaleista. Singlelistoille se on yltänyt ainakin 15 eri artistin esittämänä. "Billboard"-aikakauslehti julkaisi vuonna 1955 yhdysvaltalaisille tiskijukille kyselyn suosituimmasta populaarimusiikin nauhoitteesta. ”Stardustista” oli listan top 25:ssä neljä eri versiota ja ykkössijalle ylsi Artie Shaw’n nauhoite vuodelta 1941.
Kappaleen rakenne on 32 tahdin A-B-A-C. Sävellys on kokonaan C-duurissa ja A-osan harmonia muistuttaa vuoden 1918 jazzstandardin ”After You’ve Gone” sointukulkua. Melodia pohjautuu vahvasti sointunuotteihin ja sen onkin sanottu muistuttavan enemmän jazzimprovisaatiota kuin huolellisesti rakennettuja melodiakulkuja, joita aikakauden Tin Pan Alley -säveltäjät kuten George Gershwin, Richard Rodgers ja Irving Berlin julkaisivat.