hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Eino Reivinen
Eino Toivo Reivinen (23. heinäkuuta 1904 Heinola – 15. kesäkuuta 1990) oli Suomen Puolustusvoimien eversti.
Reivinen kävi kadettikoulun 1925–1927 ja palveli kouluttajana Tampereen rykmentissä 1927–1928 sekä reserviupseerikoulussa 1928–1929. Komppanianpäällikkönä Polkupyöräpataljoona 3:ssa hän toimi 1930-1931. Sotakoulussa kouluttajana hän työskenteli 1932–1936. Sotakorkeakoulun hän suoritti 1936–1938 ja sai yleisesikuntaupseerin arvon juuri ennen sotaa 1939. Sodan aikana hän toimi mm. II. armeijakunnan esikunnan huoltopäällikkönä 1940–1941. Toimistopäällikkönä päämajassa sekä pääesikunnassa Reivinen oli 1941–1944 sekä 1945–1949. Tämän jälkeen hän toimi puolustusministeriössä mm. sotilasasiainosaston päällikkönä 1949–1959.
Ylennykset: reservivänrikki 1925, vänrikki 1927, luutnantti 1929, kapteeni 1934, majuri 1940, everstiluutnantti 1942, eversti 1951.
Olavi Haikala
Olavi Haikala (7. huhtikuuta 1912 Lappee – 14. kesäkuuta 1994) oli Suomen merivoimien muun muassa sodan aikana panssarilaivoilla palvellut ja useissa merenkulun ja meriupseerien luottamustehtävissä toiminut meriupseeri, sotilasarvoltan kommodori.
Haikala suoritti Merisotakoulun 1933 ja palveli koululaiva Suomen Joutsenen vahtiupseerina 1933-1936. Tämän jälkeen hänet sijoitettiin nuoremmaksi upseeriksi rannikkolaivastoon 1936-1939 ja hän kävi laivaston tykistökurssin Iso-Britanniassa 1937. Talvisodan sytyttyä Haikala toimi panssarilaiva Ilmarisen tykistöupseerina 1939-1941. Jatkosodassa hän komensi Ääänisen laivasto-osastossa laivuetta 1941-1943. Panssarilaiva Väinämöisen ensimmäisenä upseerina hän oli 1944.
Sodan jälkeen hän palveli pitkään merivoimien esikunnassa toimisto- ja osastopäällikkönä 1945-1964. Tämän jälkeen Haikala oli merivoimien esikunnan esikuntapäällikkönä 1964-1966. Laivastolippuetta hän komensi 1966-1968. Merisotakoulua hän johti 1969-1971.
Lisäksi Haikala toimi myös ase- ja laivahankintoihin liittyvänä asiantuntijana. Suomen soutuliiton toiminnanjohtajana hän toimi 1947-1954. Meriupseeriyhdistyksen puheenjohtajana hän oli 1966-1967. Hän toimi myös oikeudellisissa tehtävissä.
Ylennykset: aliluutnantti 1933, meriväenluutnantti 1935, kapteeniluutnantti 1940, komentajakapteeni 1943, komentaja 1954, kommodori 1964.
Hrazdan
Hrazdan () tai Razdan on Armenian keskiosassa, Jerevanin pohjoispuolella sijaitsevan Kotajk'in maakunnan pääkaupunki. Vuoden 2011 väestönlaskennan aikaan kaupungin asukasluku oli 41 875; vuosikymmen aiemmin asukkaita oli 52 808 (2001).
Hrazdan on Jerevanista pohjoiseen johtavan maantien varrella ja rautatien risteypaikkakunta. Sinne johtaa etelästä pääkaupungin kautta kulkeva rataosuus Masis (pääradan risteysasema)–Jerevan–Arabkir–Abovjan–Nurnus (risteysasema)–Narentsavan–Hrazdan. Jerevaniin on 52 kilometriä. Kaupungin pohjoispuolella rata jatkaa Ijevanin (84 km) kautta Azerbaidžanin luoteisosiin, mutta Hrazdanissa radalta haarautuu myös itäinen pistorata Sevanjärven pohjoispuolitse Zodiin.
Sergei A. Kitaigorodskii
Sergei A. Kitaigorodskii tai Sergei Aleksanrovitš Kitaigorodski (; 13. syyskuuta 1934 Moskova, Neuvostoliitto – 4. joulukuuta 2014 Helsinki) oli venäläissyntyinen meritieteilijä ja professori.
Hän valmistui Moskovan valtionyliopistosta (meritiede, 1956) ja sitten Neuvostoliiton tiedeakatemiasta. Filosofian tohtorin arvon hän sai tiedeakatemian Ilmastofysiikan instituutista ja luonnontieteiden (tutkimus)tohtorin arvon väiteltyään Oseanologian instituutista. Vuosina 1968–1977 hän toimi Oseanologian instituutin meri-ilmaston fysiikan laboratorion johdossa. Vuodesta 1978 hän toimi useissa eurooppalaissa ja amerikkalaisissa yliopistoissa, ja sen jälkeen hänestä tuli oseanologian professori Johns Hopkinsin yliopistoon, jossa hän toimi 1980–1992.
Kitaigorodskii avioitui Moskovan-kirjeenvaihtaja Sisko Kiurun kanssa, ja hänellä oli siten jo ennen vuotta 1980 yksityiset yhteydet Suomeen. Hänellä oli 1975–1976 puolen vuoden työ- ja oleskelulupa Suomessa, ja hän työskenteli tutkimuksen parissa ja luennoi Suomessa. Vuonna 1980 hänestä tuli Suomen Geofysiikan seuran ulkomainen kunniajäsen. Hänellä oli tiiviit yhteydet akateemikko Erik Palméniin.
Siukolanjärvi
Siukolanjärvi eli Siukkolanjärvi on Pirkanmaalla Nokialla Sarkolassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Järven pinta-ala on 4,0 hehtaaria ja sen pituus on 300 metriä ja leveys 200 metriä. Järveen laske ojia ja sen luusua sijaitsee järven luoteisrannalla, josta saa alkuunsa 70 metriä pitkä oja Lanajokeen. Järven rantaviiva on 0,93 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Järvi on rannoiltaan umpeenkasvanut ja soinen. Pohjoisrannassa on loma-asunto.
Murtoonjärvi
Murtoonjärvi on Pirkanmaalla Nokialla Sarkolassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Järven pinta-ala on 8,4 hehtaaria ja sen pituus on 550 metriä ja leveys 250 metriä. Järveen laskee kolme metsä- tai pelto-ojaa. Järven läpi virtaa Lanajoki.
Järven rantaviiva on 1,3 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Länsirannat rajautuvat peltoon, jonka maatilat sijaitsevat samalla peltoaukealla. Seututie 2991 ohittaa järven itäpuolelta.
Suonojärvi
Suonojärvi on Pirkanmaalla Vesilahdella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Järven pinta-ala on 475 hehtaaria ja sen pituus on 9,7 kilometriä ja leveys 2,7 kilometriä. Järvellä on leveimmässä kohdassa suuri selkä, josta erkanee etelään ja pohjoiseen pitkät lahdet. Eteläinen lahti on oikeastaan salmi, jonka eteläpäässä on suuremmat vesialtaat Kivilahtijärvi ja Saastojärvi. Pohjoisen ja eteläisen osien välistä salmea kutsutaan Jokiseksi. Suonolassa tie ylittää järven pengerrettynä, joten järvi on siitä kohdastaan katkaistu ja vesi virtaa sillan ali kapeasta raosta. Järven muoto selitetään niin, että kallionmurrokseen on jääkauden lopussa syntynyt syvennys, joka alkaa ainakin Sarkolanahteelta ja jätkuu etelään melko suorana. Tähän painaumaan vesi on kertynyt Suonojärveksi, virrannut Lanajokena ja Sarkolanlahtena.
Saaria on 30, joista viisi on yli hehtaarin kokoisia, 20 aarin ja hehtaarin väliltä ja viisi alle aarin kokoisia. Saarten kokonaispinta-ala on 14,9 hehtaaria ja rantaviivan yhteispituus on 6,31 kilometriä. Suurimpia saaria ovat esimerkiksi Nurkinsaari, Ahdinsaari, Nokiansaari, Selkäsaaret, Koivusaari ja Mäntysaari.
Järven rantaviiva on 34,5 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Vain muutamissa kohdissa on soistuvaa rantaa. Tällaisia kohtia löytyy pohjoisrannassa luusuan läheltä, Jokisen salmesta, Järviönsuonojan suistosta, Kivilahtijärven ja Saastojärven välisestä salmesta ja Saastonperältä. Suurempia peltoja on etelässä Kivilahdessa, keskivaiheella Suonolassa ja pohjoisessa Rämsöössä. Järviönsuonoja virtaa suurimman peltoaukean läpi ja laskee ravinteensa Suonojärveen. Rannoilla sijaitsee maatiloja ja runsassti loma-asuntoja. Järven pohjoisosan kiertää seututie 301.
Suonojärven luusua sijaitsee sen pohjoispäässä, josta saa alkuunsa 10 kilometriä pitkä Lanajoki. Järveen laskee enimmäkseen suo-ojia ympäröivistä metsistä, mutta suuret ojat ovat myös järvien laskuojia. Seuraavat järvet laskevat Suonojärveen:
Suonojärven nimelle ei olla keksitty suomenkielestä selittävää etymologiaa, mutta saamenkielestä sen sijaan on ehdotettu selitys. Järven nimen alkuosa on , joka merkitsee vetistä suota. Sastamalassa ja Vesilahdella on muutakin nimistöä, joka viittaa aiempaan saamelaiskieleen.
Suonojärven vedenpintaa alennettiin 1880-luvulla. Silloin paljastui vesijättöä järven pohjoispäässä ja keskikohdassa Suoniossa. Samalla yläjuoksun Järviönsuo oli mahdollista kuivattaa viljelyyn sopivaksi.
Suonolassa sijaitseva Uittamon silta uudistettiin vuonna 2014.
Kyynäräjärvi (Vesilahti)
Kyynäräjärvi on Pirkanmaalla Vesilahdella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Järven pinta-ala on 11,5 hehtaaria ja sen pituus on 850 metriä ja leveys 200 metriä. Järveen laskee vain kaksi ojaa, josta Vahtolamminojan kautta laskevat Vahtolammi ja Rekujärvi. Toista ojaa pitkin laskee Kaakkolammi. Kyynäräjärven luusua sijaitsee järven kaakkoisrannalla, josta saa alkuunsa 100 metriä pitkä laskuoja Suonojärveen.
Järven rantaviiva on 2,0 kilometriä pitkä ja ranta on moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Rannoilla sijaitsee kaksi maatilaa ja muutama loma-asunto. Laskuojan ylittää paikallistie ja järven pohjoispuolelta sivuaa seututie 301.
Kaakkolammi (Rämsöö)
Kaakkolammi on Pirkanmaalla Vesilahdella Rämsöössä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Lampi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Lammen pinta-ala on 1,2 hehtaaria ja sen pituus on 200 metriä ja leveys 100 metriä. Lampeen laskee suo-oja, joka kerää sitä ympäröivältä suolta vedet. Lammen luusua sijaitsee järven lounaisrannalla, josta saa alkuunsa 600 metriä pitkä laskuoja, joka yhtyy Kyynäräjärveen laskevaan ojaan.
Lammen rantaviiva on 0,48 kilometriä pitkä ja järven lähialue on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa, mutta sen ranta on soistunutta metsää. Rannoilla ei ole rakennuksia eikä sinne johda tieto
Rekujärvi
Rekujärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa Ekojärvellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Järvi sijaitsee yhtenäisellä Rekujärvensuon ja Vahtolamminsuon alueella, joka on ojitettu melko vähän. Järven pinta-ala on 8,7 hehtaaria ja sen pituus on 400 metriä ja leveys 400 metriä. Järveen laskee yksi suo-oja ja sen luusua lähtee järven itärannalta, josta saa alkuunsa 1,2 kilometriä pitkä kaivettu laskuoja Vahtolammille.
Järven rantaviiva on 1,3 kilometriä pitkä ja ranta on puoliksi moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa ja puoliksi metsäistä suota. Järvelle johtaa polku, mutta rantaan ei ole rakennettu mitään.
Vahtolammi
Vahtolammi on Pirkanmaalla Vesilahden ja Sastamalan rajalla Rämsöössä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Lampi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Lampi sijaitsee yhtenäisellä Rekujärvensuon ja Vahtolamminsuon alueella, joka on ojitettu melko vähän. Lammen pinta-ala on 3,7 hehtaaria ja sen pituus on 250 metriä ja leveys 200 metriä. Lampeen laskee suo- ja pelto-ojia. Sen luusua sijaitsee lammen luoteisrannalla, josta saa alkuunsa 1,7 kilometriä pitkä laskuoja, joka yhtyy Vahtolamminojaan. Se laskee Kyynäräjärveen.
Lammen rantaviiva on 0,79 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin metsäistä suora. Rantaan ulottuvalla kalliolla on loma-asunto, jonne johtaa tie Ramsööstä.
Helmi Nuuttila
Helmi Nuuttila (os. Ojala) (24. elokuuta 1881 Sysmä – 8. helmikuuta 1967 Asikkala) oli Suomen Kulttuurirahaston ensimmäinen suurlahjoittaja, jolla on miehensä kanssa oma nimikkorahasto.
Nuuttilan vanhemmat olivat maanviljelijä Anders (Antti) Kustaa Ojala ja Selma Ojala. Naimisiin hän meni 1909 maanviljelijä, kauppias Walfrid August Nuuttilan (1877–1937) kanssa ja toimi emäntänä pariskunnan omistamalla maatilalla Asikkalan Kalkkisten kylässä. Nuuttila, joka oli käynyt vain kansakoulun, oli kauppiaspuolisonsa kanssa aktiivisesti mukana yhdistystoiminnassa. Hänen miehensä oli myös kunnanvaltuutettu ja kunnallislautakuntien jäsen aina kuolemaansa saakka. Nuuttila oli paikkakunnan Marttayhdistyksen perustajia ja sen ensimmäinen puheenjohtaja. Lapseton pariskunta oli tukenut Kalkkisten rukoushuoneen pystyttämistä, samoin kuin lahjoittanut koululle tontin ja rahaa Turun yliopistolle. Suomen Kulttuurirahaston perustamiseksi oli julistettu keräyskampanja vain kuukautta ennen Walfrid Nuuttilan kuolemaa maaliskuussa 1937, siitä oli tietoa muun muassa L. A. Puntilan kirjoittamissa sanomalehtiartikkeleissa. Nuuttila päätti lahjoittaa rahaston kannatusyhdistykselle heinäkuussa 1937 puoli miljoonaa markkaa, joka oli ensimmäinen suurlahjoitus ja esimerkiltään erittäin huomattava. Myöhemmin Nuuttila lahjoitti hiljaisuudessa vielä toisen vastaavan summan. Vaikka hän olisi halunnut pysyä kokonaan tuntemattomana, niin hän suostui pyynnöstä antamaan nimensä julki ja tuli tunnetuksi Ilmari Turjan lahjoituksesta Suomen Kuvalehteen tekemästä jutusta (vuosi 1937, numero 31: "Emäntä, joka lahjoitti puolimiljoonaa"). Nuuttila esiintyi myös lehden kansikuvassa, marttapuku päällä.
Suomen Kulttuurirahasto julkaisi Helvi Hyvärisen tekemän veistoksen Nuuttilasta vuonna 1952.
Finna
Finna on tiedonhakupalvelu, joka tarjoaa vapaan pääsyn noin sadan suomalaisen arkiston, kirjaston ja museon digitaalisiin aineistoihin ja kokoelmaluetteloihin.
Palvelu on perustettu osana opetus- ja kulttuuriministeriön Kansallinen digitaalinen kirjasto -hanketta. Palveluun on luotu Finna.fi-palvelu sekä organisaatiokohtaiset Finna-hakupalvelut. Finnasta voi etsiä tietoa kirjastojen ja arkistojen kokoelmista, katsella museoesineiden ja taideteosten kuvia sekä ladata asiakirjoja, karttoja ja kirjallisuutta. Finnassa on yli 13 miljoonaa aineistotietoa. Määrä kasvaa uusien organisaatioiden liittyessä mukaan palveluun. Tiedonhaun lisäksi mukana olevat kirjastot tarjoavat Finnassa lainan uusimis- ja varauspalvelua sekä muita toiminnallisuuksia. Niitä pääsee käyttämään, kun kirjautuu Finnaan ja omistaa kyseisen kirjaston kirjastokortin.
Finna on toteutettu VuFind-ohjelmistolla ja muilla avoimen lähdekoodin ohjelmistoilla. Finnan kehittämisestä ja ylläpidosta vastaa Kansalliskirjasto. Finnan sisällöstä vastaavat palveluun osallistuvat arkistot, kirjastot ja museot.
Finna avattiin käyttöön lokakuussa 2013.
Swiss Cottagen metroasema
Swiss Cottage on Lontoon metron asema Camdenissa, Lontoossa, Oyster-vyöhykkeellä 2.
Asema avattiin 20. marraskuuta 1939 osana Bakerloo Linen uutta Baker Streetin ja Finchley Roadin välistä tunneliosuutta. Aseman nimi on peräisin läheiseltä, vuosina 1803–1804 rakennetulta pubilta, jonka nimi oli alun perin The Swiss Tavern ja myöhemmin Swiss Cottage.
Aseman vieressä oli aluksi Metropolitan Linen samanniminen asema, ja ne toimivat yhtenä kokonaisuutena. Metropolitan Linen asema kuitenkin suljettiin 17. elokuuta 1940. Bakerloo Linen asema (kuten koko Metropolitan Linen Stanmoren-haara) liitettiin osaksi Jubilee Linea, kun se avattiin 1. toukokuuta 1979.
Swiss Cottagen metroasema (täsmennyssivu)
Swiss Cottagen metroasema voi tarkoittaa seuraavia Lontoon metron nykyisiä ja entisiä asemia:
Esko Hamilo
Esko Tapio Hamilo (s. 1. kesäkuuta 1945, Jyväskylä) on suomalainen alivaltiosihteeri. Hänestä tuli valtiotieteen kandidaatti vuonna 1971, ja hän on ollut ulkoasiainministeriön palveluksessa vuodesta 1972. Hän oli ulkoasiainministeriön toimistopäällikkö vuosina 1985–1987 ja ulkoasiainneuvos vuosina 1992–1996 ja uudestaan vuosina 2005–2007. Hän on toiminut myös suurlähettiläänä Australiassa 1996–2001 ja Ranskassa 2001–2005. Vuonna 2007 hänestä tuli valtioneuvoston kanslian alivaltiosihteeri ja elokuun alussa 2010 ulkoministeriön kauppapoliittinen alivaltiosihteeri, jossa virassa hän palveli vuoteen 2013, jolloin Hamilo jäi eläkkeelle. Hamilo on naimisissa, ja hänellä on kaksi aikuista poikaa. Hän on sotilasarvoltaan reservin luutnantti.
Armavir (kaupunki)
Armavir () on Armenian länsiosassa, maanteise 46 kilometriä Jerevanin länsipuolella sijaitseva Armavirin maakunnan pääkaupunki. Vuoden 2011 väestönlaskennan aikaan kaupungin asukasluku oli 29 319; vuosikymmen aiemmin asukkaita oli 32 034 (2001).
Jerevanista johtaa Armaviriin M5-valtatie (Jerevan–Vagharšapat–Metsamor–Armavir). Armavir on myös Armenian länsiosissa kulkevan, Georgian Tbilisistä Jerevanin eteläpuolelle Masisiin johtavan pääradan Tbilisi–Armenian raja–Ajrum–Gjumri (risteysasema)–Armavir–Masis (risteysasema) varrella.
Armenian ydinvoimalaitos (Metsamor) sijaitsee maanteitse 13 kilomatriä Armavirin itäpuolella.
Historiallinen Armavirin kaupunki, joka oli Armenian pääkaupunki Orontidin dynastian aikana (331–210 eaa.), sijaitsee 7 kilometriä nykyisen Armavirin eteläpuollella. Nykykaupunki perustettiin vuonna 1931 nimellä Sardarapat, ja uudelleennimettiin Armaviriksi vuonna 1935.
Holger Kraemer
Holger Kraemer (17. toukokuuta 1902 Turku – 23. kesäkuuta 1973 Turku) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ja tykistökomentaja.
Kraemer valmistui kadettikoulusta 1923 ja palveli kouluttajana Jääkäritykistörykmentissä sekä Kenttätykistörykmentissä 1923–1931. Hän kävi sotateknisen kurssin 1929 sekä Sotakorkeakoulun 1931. Tämän jälkeen hän toimi yleisesikuntaupseerina Uudenmaan rykmentissä 1931–1933 ja Tampereen sotilaspiirissä 1933–1939.
Talvisodan aikana Kraemer toimi 4. divisioonan operatiivisen osaston päällikkönä. Välirauhan aikana hän palveli eteläisen Uudenmaan suojeluskuntapiirissä. Jatkosodan aikana hän oli patteristonkomentajana sekä rykmenttiupseerina KTR 11:ssä sekä 21. prikaatin tykistökomentajana. Sodan jälkeen hän oli patteristonkomentajana KTR 4:ssä 1944 ja KTR 2:ssa 1947. Myöhemmin hän johti Turun sotilaspiiriä 1955–1962.
Kraemerin veljiä ovat everstit Bror Kraemer ja Nils Kraemer.
Ylennykset: vänrikki 1923, luutnantti 1925, kapteeni 1930, majuri 1939, everstiluutnantti 1942, eversti 1955.
Karmiinipunavarpunen
Karmiinipunavarpunen ("Agraphospiza rubescens") on peippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Karmiinipunavarpusta tavataan Nepalista Myanmarin pohjoisosiin ja Kiinan keskiosiin ulottuvalla alueella. Lajin kanta on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Eno Kalle
Kalle Juhonpoika (Johansson), kirjailijanimi Eno Kalle oli suomalainen Nurmijärvellä Lepsämän kylässä 1900-luvun alkupuolella asunut kansanrunoilija.
Eno Kalle kirjoitti lauluja ja viisuja joita julkaistiin myös painettuina vihkoina. Hän kiersi myös itse esittämässä viisujaan.
Saarijärvi (Kivijärvenmaa)
Saarijärvi on Pirkanmaalla Vesilahden ja Sastamalan rajalla Kivijärvenmaalla sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Ovaalin muotoisen järven pinta-ala on 14,5 hehtaaria ja sen pituus on 550 metriä ja leveys 400 metriä. Järveen ei laske ojia, mutta sen luusua sijaitsee järven itärannalla, josta saa alkuunsa 950 metriä pitkä laskuoja Valkijärveen.
Järven rantaviiva on 1,7 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Rantaan rajautuu maatila ja etenkin järven itärannalla on loma-asuntoja. Kuntien välinen raja kulkee järvessä olevan saaren kautta.
Eric Åkerman
Nils Eric Johan Åkerman (25. lokakuuta 1907 Porvoo – 23. marraskuuta 1978) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ja sodanaikainen panssarikomentaja.
Åkerman kävi kadettikoulun vuosina 1929-1930 ja palveli kouluttajana Uudenmaan rakuunoissa 1930-1939. Talvisodassa Åkerman toimi eskadroonanpäällikkönä Uudenmaan Rakuunarykmentissä. Jatkosodan alussa hän toimi samoissa tehtävissä. Vuosina 1942-1944 hän palveli pataljoonankomentajana Panssaridivisioonassa, myös Rynnäkkötykkipataljoonan komentajana. Sodan jälkeen hän toimi Panssaripataljoonan komentajan apulaisena 1945 ja sittemmin komentajana 1946-1947. Vuonna 1948 hän opetti Sotakorkeakoulussa taktiikkaa. Vuosina 1949-1952 hän toimi toimistoupseerina pääesikunnassa. Vuonna 1952 hänet nimitettiin sotilasasiamieheksi Tukholmaan (vuodesta 1954 lukien myös Osloon ja Kööpenhaminaan). Vuosina 1956-1958 hän komensi 4. prikaatia, sittemmin Uudenmaan Prikaati. Tämän jälkeen hän erosi vakinaisesta palveluksesta.
Sotilasuransa jälkeen Åkerman toimi liike-elämässä Oy Carbonex Ab:n toimitusjohtajana 1958-1966 sekä tämän jälkeen Oy Coly Ab:n toimitusjohtajana ja omistajana.
Valkijärvi (Suonola)
Valkijärvi on Pirkanmaalla Vesilahdella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Järven pinta-ala on 8,3 hehtaaria ja sen pituus on 500 metriä ja leveys 250 metriä. Järveen laskee yksi laskuoja Saarijärveltä ja Valkijärven luusua sijaitsee järven koillisrannalla, josta saa alkuunsa 1,5 kilometriä pitkä laskuoja Suonojärveen.
Järven rantaviiva on 1,3 kilometriä pitkä ja ranta on moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Länsirannalla on kaksi suota ja itärannalla on kuusi loma-asuntoa, joille johtaa tiet Suonolan kautta.
Pikku-Hyyhönen
Pikku-Hyyhönen eli Pikku-Hyyhynen on Pirkanmaalla Vesilahdella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Järven pinta-ala on 1,6 hehtaaria ja sen pituus on 350 metriä ja leveys 70 metriä. Järveen laskee ympäröivälle suolle kaivettuja ojia ja sen luusua sijaitsee järven itärannalla, josta saa alkuunsa 500 metriä pitkä laskuoja Iso-Hyyhöseen, joka vuorostaan laskee Suonojärveen.
Järven rantaviiva on 0,74 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin soista metsämaastoa.
Erik Ulfsson
Erik Bernhard Ulfsson (16. lokakuuta 1898 Helsinki – 27. marraskuuta 1984) oli Suomen Puolustusvoimien eversti tykistön aselajissa.
Ulfsson kävi kadettikoulun 1919–1920 ja palveli kouluttajana, patterinpäällikkönä ja talouspäällikkönä KTR 1:ssä 1920–1927. Tykistön tarkastajan adjutanttina hän työskenteli 1927–1936. Patteristoupseerina KTR 3:ssa hän oli 1936–1937. Aliupseerikoulun johtajana KTR 4:ssä hän oli 1937–1939. Talvisodan sytyttyä Ulfsson palveli Taipaleen lohkon tykistökomentajana. Välirauhan aikana 1940 hän komensi KTR 7:ä sekä toimi pääesikunnan tykistöosastossa toimistopäällikkönä 1940–1941. Jatkosodan aikana hän toimi päämajan tykistöosaston päällikkönä sekä 1. divisioonan tykistökomentajana Maaselän kannaksella. Kesällä 1942 hän komensi myös KTR 5:ä. Sodan jälkeen hän toimi jälleen pääesikunnan tykistötoimiston päällikkönä 1944–1947. Tämän jälkeen hän erosi vakinaisesta palveluksesta ja siirtyi ylitarkastajaksi vakuutusyhtiö Kalevaan 1947. Myöhemmin hän toimi Oy Telko Ab:n henkilöstöpäällikkönä 1952–1963.
Ylennykset: vänrikki 1920, luutnantti 1920, kapteeni 1925, majuri 1936, everstiluutnantti 1940, eversti 1943.
Iso-Hyyhönen
Iso-Hyyhönen eli Iso-Hyyhynen on Pirkanmaalla Vesilahdella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Järven pinta-ala on 15,1 hehtaaria ja sen pituus on 1100 metriä ja leveys 200 metriä. Järveen laskee kaksi ojaa, joista toinen on Pikku-Hyyhösen laskuoja, ja Iso-Hyyhösen luusua sijaitsee järven itärannalla, josta saa alkuunsa 900 metriä pitkä Hyyhösenoja, joka laskee Suonojärveen.
Järven rantaviiva on 2,7 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Pohjois- ja länsirannat rajautuvat metsäiseen suohon. Järvelle johtaa polku, mutta rantoja ei ole rakennettu.Järvessä on yksi saari.
Arvīds Reķis
Arvīds Reķis (s. 1. tammikuuta 1979 Jūrmala, Latvian SNT, Neuvostoliitto) on latvialainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa Saksan DEL-liigassa pelaavaa Augsburger Pantheria. Hän on edustanut Latviaa useissa arvokisoissa, esimerkiksi vuoden 2014 Olympialaisissa, Sotšissa.
Maajoukkue:
Toivo Sarparanta
Toivo Valdemar Sarparanta (vuoteen 1936 Söderman, 22. helmikuuta 1893 Turku – 19. kesäkuuta 1961 Hämeenlinna) oli Suomen Puolustusvoimien eversti tykistön aselajissa.
Sarparanta oli valmistunut insinööriksi Tampereen teknisestä opistosta 1916. Vuoden 1918 tapahtumien myötä hän jäi sotilasuralle KTR 1:een nuoremmaksi upseeriksi 1918–1920, patterin päälliköksi 1920–1924 ja patteriston komentajaksi 1925–1929. Hän kävi komentajakurssin Sotakorkeakoulussa 1930. Hän siirtyi patteriston komentajaksi Jääkäritykistörykmenttiin 1929–1934 ja palasi taas patteriston komentajaksi KTR 1:een 1934–1937. Jyväskylän sotilaspiirin päällikkönä hän oli 1937–1939. Vuosina 1931–1933 Sarparanta oli Hämeenlinnan kaupunginvaltuuston jäsen.
Talvisodan sytyttyä Sarparanta komensi KTR 7:ää, myöhemmin KTR 10:ä. IV. armeijakunnan tykistökomentajana hän toimi 1940–1941. Jatkosodassa hän toimi VII. armeijakunnan tykistökomentajana 1941–1943 ja Aunuksen ryhmän tykistökomentajana 1943–1944. Vuonna 1944 hän oli III. armeijakunnan tykistökomentaja. Sodan jälkeen hän komensi KTR 4:ää 1944–1946. Etelä-Hämeen sotilasläänin komentajana Sarparanta oli 1946–1951 ja Hämeen sotilasläänin komentajana 1951–1952.
Pauliina Isomäki
Pauliina Isomäki (s. 1964 Vehmaa) on suomalainen säveltäjä. Hän opiskeli musiikkia Yhdysvalloissa Valdosta State Collegessa Georgiassa ja Catawba Collegessa Pohjois-Carolinassa sekä musiikkitiedettä Åbo Akademissa, josta valmistui maisteriksi 1992. Isomäki on säveltänyt erityisesti vokaalimusiikkia, mm. kolme oopperaa. Tyylillisesti Isomäkeä voi kuvailla melodikoksi, joka yhdistää luontevasti tonaalista harmoniaa moderniin ilmaisuun.
"Unissa kaikki oli selkeämpää" (libretto Emma Puikkonen)
"Tahdon!" (libretto Emma Puikkonen)
"Pieni seksiooppera" (libretto Anne Lehikoinen)
"Den väntande själen" (mezzosopraano ja piano/kamariorkesteri, teksti Edith Södergran)
Arpi (sopraano, klarinetti, sello, harppu, teksti Niina Repo)
"Magnificat" (naiskuoro)
"Kanteletar-lauluja" (naiskuorolle, mieskuorolle, sekakuorolle)
"Sähkömiehen kalajutut" (sarja lastenlauluja, tekstit mm. Kirsi Kunnas)
"Pilvet kuin…" (soolohuilulle ja orkesterille)
"In Her Dreams" (orkesterille)
"Källskärin Hermes" (2 trumpetille, käyrätorvelle, pasuunalle ja pianolle)
"Mielialoja" (sopraanosaksofonille ja pianolle)
"Valkea tyrsky" (vc solo)
Music Finlandin säveltäjäsivut: http://composers.musicfinland.fi/musicfinland/fimic.nsf/COMAA/4E1F718736B77D41C2257481003BEA3D?opendocument
Kivijärvi (Ekojärvi)
Kivijärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva järvi, paikan kartta joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Järven pinta-ala on 47,0 hehtaaria ja sen pituus on 2,5 kilometriä ja leveys 300 metriä. Järveen laskee muutama pelto-oja ja ojiteuilta soilta metsäojat. Sen luusua sijaitsee Mustalahdessa järven lounaisrannalla, josta saa alkuunsa kaksi kilometriä pitkä Kivijärvenoja, joka laskee Lampijärveen. Se laske vuorostaan Suonojärveen.
Järven rantaviiva on 6,1 kilometriä pitkä ja ranan ympäristö on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Ranta on umpeenkasvanutta ja paikoin avosuota. Muutamien peltojen keskellä sijaitsee kolme maatilaa, jotka myödostavat Kivijärvenmaan kylän. Rannoille on rakennettu myös loma-asuntoja, joille kulkee tiet maantieltä 12847.
Kivijärven vedenpintaa laskettiin ensimmäisen kerran 1860-luvulla. Toisen kerran järveä laskettiin 1900-luvun alussa, jolloin pinta aleni metrin verran.
Löyttyjärvi (Vesilahti)
Löyttyjärvi on Pirkanmaalla Vesilahdella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Järven pinta-ala on 3,9 hehtaaria ja sen pituus on 350 metriä ja leveys 150 metriä. Järveen laskee kolme metsäojaa ja sen luusua sijaitsee järven etelärannalla, josta saa alkuunsa 1,8 kilometriä pitkä laskuoja Kivijärvenojaan, joka laskee Lampijärveen. Tämä laskee vuorostaan Suonojärveen.
Järven rantaviiva on 0,85 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Läheiseltä maatalolta erkanee metsätie, joka ohittaa järven rantaa myöten. Rannalla on yksi loma-asunto. Sastamalan rajlle on 200 metriä.
Lars Ehrnrooth
Lars Carl Albert Ehrnrooth (3. kesäkuuta 1897 Valkeala – 4. syyskuuta 1980 Kirkkonummi) oli Suomen Puolustusvoimien everstiluutnantti ja herastuomari.
Ehrnroothin vanhemmat olivat professori Ernst Hjalmar Ehrnrooth ja Karin Selin. Lars Ehrnroothin veljiä olivat kenraalit Adolf Ehrnrooth ja Gustaf Ehrnrooth.
Lars Ehrnrooth valmistui ylioppilaaksi 1915 ja kävi oikeustieteellisiä opintoja. Vuoden 1918 sodassa hän toimi ryhmän- ja joukkueenjohtajana. Vuosina 1919–1933 hän palveli Uudenmaan rakuunarykmentissä sekä Ratsuväkiprikaatissa. Hän kävi Sotakorkeakoulun 1927–1929. Vuosina 1933–1937 hän palveli sotilasasiamiehenä Tukholmassa. Ratsastuskoulun päällikkönä hän oli 1937–1939. Talvisodan aikana hän komensi Polkupyöräpataljoona 8:aa. Jatkosodan aikana hän toimi pataljoonankomentajana, Ratsuväkiprikaatin esikunnassa sekä jalkaväen koulutuskeskus 17:n komentajana. Sodan jälkeen hän omisti ja piti Tyriksen kartanoa Kirkkonummella.
Ylennykset: reservivänrikki 1918, vänrikki 1918, luutnantti 1920, ratsumestari 1926, majuri 1930, everstiluutnantti 1940.
Ehrnrooth kilpaili kenttäratsastuksessa. Hän osallistui Pariisin olympialaisiin 1924, lopputuloksenaan keskeytys.
Lampijärvi (Vesilahti)
Lampijärvi on Pirkanmaalla Vesilahdella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Järven pinta-ala on 12,9 hehtaaria ja sen pituus on 550 metriä ja leveys 350 metriä. Järveen laskee kaksi suo-ojaa ja sen luusua sijaitsee järven kaakkoisrannalla, josta saa alkuunsa 1,9 kilometriä pitkä laskuoja Suonojärveen.
Järven rantaviiva on 1,8 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Lounaisosassa on suota. Lähellä on kaksi tilaa, mutta ei loma-asuntoja. Järven läheltä kulkee tie.
Gustaf Palmgren
Carl-Gustaf Palmgren (15. toukokuuta 1904 Helsinki – 2. heinäkuuta 1978 Helsinki) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ratsuväen aselajissa.
Palmgren kävi kadettikoulun 1922–1924 ja palveli kouluttajana, adjutanttina ja eskadroonanpäällikkönä Uudenmaan rakuunarykmentissä 1924–1933. Tämän jälkeen hän palveli esikuntaupseerina ja esikuntapäällikkönä Ratsuväkiprikaatissa 1933–1941. Sotakorkeakoulun hän kävi 1935–1937. Sodan aikana hän toimi mm. Ryhmä Oinosen ja Ratsuväkiprikaatin esikuntapäällikkönä. Sodan jälkeen hän oli sotilasasiamiehenä Tukholmassa 1945–1948. Pataljoonankomentajana hän palveli 1948–1954 JR 4:ssä ja sittemmin 4. prikaatissa. Kyseisen prikaatin komentajaksi hänet nimitettiin vuosiksi 1954–1956 (myöhemmin Uudenmaan prikaati. Vuosina 1956–1961 hän johti Oulun sotilaspiiriä ja 1961–1964 Pohjois-Suomen sotilaslääniä.
Ylennykset: kornetti 1924, luutnantti 1926, ratsumestari 1931, majuri 1939, everstiluutnantti 1941, eversti 1954.
Vabis
Vabis oli ruotsalainen henkilö- ja kuorma-autojen valmistaja, joka perustettiin vuonna 1891 nimellä "Vagnfabriks Aktiebolaget i Södertälje" (suom. Södertäljen Vaunutehdas Oy) Södertäljessä tuottamaan rautatievaunuja.
Ensimmäinen Vabiksen valmistama ja Gustaf Eriksonin suunnittelema nelipaikkainen henkilöauto esiteltiin vuonna 1897. Aikansa monien muiden autojen tapaan siinä oli yksisylinterinen kerosiinimoottori ja keppiohjaus. Auto ei ollut myyntimenestys.
Vabis fuusioitui vuonna 1911 Scanian ("Maskinfabriks AB Scania") kanssa ja syntyi "AB Scania-Vabis".
Mustajärvi (Vesilahti)
Mustajärvi on Pirkanmaalla Vesilahdella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Järven pinta-ala on 4,5 hehtaaria ja sen pituus on 450 metriä ja leveys 150 metriä. Järveen laskee kolme suo-ojaa ja sen luusua sijaitsee järven pohjoisxxrannalla, josta saa alkuunsa 7,5 kilometriä pitkä Järviönsuonoja, joka laskee Suonojärveen.
Järven rantaviiva on 1,0 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Osa rannasta on metsäistä suota. Rannalle on rakennettu kolme loma-asuntoa, joille kulkee tiet Punkalaitumelta ja Vesilahdelta.
Ruokojärvi (Vesilahti)
Ruokojärvi on Pirkanmaalla Vesilahdella Krääkkiössä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Järven pinta-ala on 11,7 hehtaaria ja sen pituus on 600 metriä ja leveys 300 metriä. Järveen laskee yksi tulo-oja, joka on Ison Oravajärven laskuoja. Sen luusua sijaitsee järven luoteisrannalla, josta saa alkuunsa kilometrin pituinen laskuoja Järviönsuonojaan. Se laskee lopulta Suonojärveen.
Järven rantaviiva on 1,5 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa, mutta rantaan rajoittuu myös suota ja peltoa. Järveen liitty kaksi tilaa ja muutama loma-asunto. Krääkkiön läpi kulkeva tie ohittaa järven läheltä. Eteläosassa on uimaranta.
Iso Oravajärvi
Iso Oravajärvi on Pirkanmaalla Vesilahdella Krääkkiössä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Järven pinta-ala on 22,7 hehtaaria ja sen pituus on 1,8 kilometriä ja leveys 150 metriä. Järveen laskee muutama suo- ja pelto-oja ja sen luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta saa alkuunsa 600 metriä pitkä laskuoja Ruokojärveen.
Järven rantaviiva on 4,2 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa.
Pai Mārire
Pai Mārire, toiselta nimeltään Hauhau, oli 1800-luvun loppupuoliskolla maorien keskuudessa vaikuttanut uskonnollinen liike, joka yhdisti maorien perinteistä uskontoa ja kristinuskoa. Sitä voidaan pitää ensimmäisenä itsenäisenä maorien kristillisenä liikkeenä. Liikkeen perusti Te Ua Haumēne, ja sen nimi Pai Mārire viittaa hänen oppeihinsa hyvyydestä ja rauhasta. Eurooppalaisten ja maorien väliset maakiistat saivat liikkeen muodostumaan lopulta sotilaalliseksi vastarinnaksi, ja etenkin eurooppalaisten siirtolaisten keskuudessa se nähtiin puhtaasti eurooppalaisten vastaisena liikkeenä. Vuoden 2006 väestönlaskennan mukaan liikkeellä oli vielä 609 kannattajaa.
Te Ua Haumēne tutustui kristittyihin lähetyssaarnaajiin ollessaan erään maoriheimon vankina 1820-luvulla. Häneen vaikutti etenkin uusi Testamentti ja Ilmestyskirja. 1860-luvulla hän otti osaa maorien ja siirtolaisten väliseen niin sanottuun Taranakin sotaan, joka oli puhjennut kiistoista maan myymisestä siirtolaisille. Vuonna 1862 hän sai näyn enkeli Gabrielilta, joka ohjeisti häntä johtamaan israeliitit (tässä yhteydessään maorit) ottamaan takaisin Kanaaninmaan eli Uuden-Seelannin.
Pai Māriren kannattajat kulkivat ympäri Pohjoissaarta, ja he joutuivat pian väkivaltaisiin yhteenottoihin muiden maorien ja siirtolaisten kanssa. Osa maorien iweistä eli heimoista vastusti sen nousua, sillä se nähtiin panmaorilaisena liikkeenä, joka näin uhkasi heimojen omaa itsenäistä valtaa. Huhtikuussa 1864 Pai Māriren kannattajat väijyttivät brittien sotilasjoukon ja tappoivat näistä seitsemän. Pai Māriren kannattajien ja muiden maorien välillä käytiin toukokuussa 1864 Whanganuissa Moutoa Islandin taistelu, jossa heitä vastustaneet maorit voittivat. Paikalle pystytettiin sittemmin Uuden-Seelannin ensimmäinen sotamuistomerkki. Tappiosta huolimatta Pai Mārire sai lisää kannattajia, ja tätä vauhdittivat etenkin siirtomaahallinnon suorittamat maan haltuunotot.
2. maaliskuuta 1865 Te Ua Haumēnen oppilaana aikanaan olleen Kereopa Te Raun johtama maorijoukko surmasi saksalaissyntyisen lähetyssaarnaaja Carl Völknerin. Völknerin pää irrotettiin, ja Kereopa vieläpä söi tämän silmät. Rangaistuksena maoreille siirtomaahallinto takavarikoi 58 000 hehtaaria näiden maita. Keropa vangittiin syyskuussa 1871, tuomittiin kuolemaan ja hirtettiin 5. tammikuuta 1872.
Capo d’Orlando
Capo d'Orlando on kunta Sisiliassa Etelä-Italiassa Messinan metropolikaupungissa. Se sijaitsee meren rannalla noin 90 kilometriä maakunnan pääkaupungista Messinasta länteen.
Kunnan nähtävyyksiä ovat kaupungin suojaksi rakennettu linna Castello Bastione. Villa Piccolo on säätiön omistuksessa oleva huvila, jossa on museo ja kirjasto. Terme di Bagnoli on vanha roomalainen kylpylä, josta on jäljellä rauniot.
Kaupungin koripallojoukkue Orlandina Basket pelaa Italian ylimmällä tasolla Serie A:ssa. Se pelaa kotiottelunsa 3 600-paikkaisessa PalaFantozzin urheiluhallissa.
Viljo Turunen
Viljo Mauri Benjamin Turunen (10. tammikuuta 1900 Kotka – 19. marraskuuta 1976 Helsinki) oli Suomen Puolustusvoimien eversti viestiaselajissa.
Vuonna 1918 ylioppilaaksi valmistunut Turunen palveli Viipurin suojeluskuntapiirissä adjutanttina ja viestikouluttajana. Hän kävi sotateknisen kurssin 1933–1934 sekä Sotakorkeakoulun 1939 siten, että suoritti sen loppuun vuonna 1946. Talvisodassa Turunen toimi Ryhmä Talvelan viesti- ja pioneerikomentajana Tolvajärven taisteluissa. V.Armeijakunnan viestikomentajana hän toimi 1940–1941. Jatkosodassa hän oli III Armeijakunnan ja Pohjois-Suomen ryhmän viestikomentajana 1941–1944. Sodan jälkeen hän toimi Pääesikunnan viestiosaston päällikkönä 1947–1954. Hän oli Viestirykmentin komentajana 1954–1959.
Ylennykset: reservinvänrikki 1920, reservinluutnantti 1925, luutnantti 1928, kapteeni 1929, majuri 1940, everstiluutnantti 1941, eversti 1948.
Castlevania: Rondo of Blood
Castlevania: Rondo of Blood (Japanissa Akumajo Dracula X: Chi no Rondo) on Konamin kehittämä Castlevania -pelisarjaan kuuluva videopeli PC Engine -laitteelle. Peli tunnetaan loistavista grafiikoista ja CD-pohjaisesta musiikki- ja äänimaailmasta, ja peli on muutenkin yleisesti tunnustettu yhdeksi sarjan parhaista peleistä.
Peli sijoittuu vuoden 1792 Transilvaniaan. On kulunut suunnilleen sata vuotta, kun edellinen vampyyritappajien sukuun, Belmont-klaaniin kuulunut jäsen onnistui tuhoamaan kreivi Draculan. Tämä oli Simon Belmont, josta tuli myöhemmin palvottu sankari. Transilvanian kansa on kauan sitten unohtanut ne kauhut, joista heidän esivanhempansa joutuivat kärsimään ennen kuin Belmont teki asialle jotain, minkä myötä heikkomielisille oli suotu mahdollisuus palauttaa kreivi ihmisten keskuuteen. Koko toimitusta johti Draculaa palvonnut pappi nimeltään Shaft.
Uudelleen herättyään Dracula suunnittelee kostavansa hänet tuhonneen Belmontin jälkeläisille, ja eräänä päivänä hän lähettää kätyrinsä Richter Belmontin kotikaupunkiin kidnappaamaan kylän asukkaita ja Richterin suurimman rakkauden, Anneten. Richter tekee sen johdosta päätöksen kuten esi-isänsä ennen häntä: hän tarttuu esi-isiensä maagiseen ruoskaan, "Vampyyrintappajaan", ja lähtee kohti Draculan pahamainesta linnaa, Castlevaniaa.
Peliä ei ole koskaan alkuperäisellä PC Engine -julkaisulla tuotu Japanin ulkopuolelle, mutta 2000-luvulla se tehtiin ladattavaksi Wii Virtual Consolelle. Lisäksi peli tehtiin uudelleen PlayStation Portable -laitteelle "" -nimellä vuonna 2007, jossa pelin pystyi pelaamaan joku alkuperäisin grafiikoin tai vastaavasti PSP-käännöstä varten paranneltuin grafiikoin. Ennen mitään näistä edellä mainituista ainoa länsimainen sovitus pelistä nähtiin SNES -konsolilla vuonna 1995 nimellä "", josta on alustan tehojen vuoksi jouduttu karsimaan paljon asioita.
Al Plastino
Alfred John Plastino (15. joulukuuta 1921 New York, New York, Yhdysvallat – 25. marraskuuta 2013 Patchogue, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija, joka piirsi useiden vuosikymmenien ajan DC Comicsin supersankareita, kuten Batmaniä ja Teräsmiestä. Hän loi Terästytön ja Avaruussankarien legioonan.
Al Plastino syntyi Manhattanilla vuonna 1921 ja varttui Bronxissa. Hän oli vasta kuusivuotias, kun hänen äitinsä kuoli. Hänen isänsä valmisti ja myi hattuja. Plastino värvättiin toisen maailmansodan aikana veljensä kanssa armeijaan. Suurimman osan armeija-ajastaan hän piirsi sotajulisteita ja teki kuvituksia armeijan lehtiin.
Plastino teki vuosina 1944–1948 sarjakuvaa "Hap Hopper, Washington Correspondent", jonka tekijänä hän seurasi Jack Sparlingia. Sodan jälkeen hän työskenteli newyorkilaisella studiolla, jossa hän teki piirroksia armeijan harjoitusoppaisiin. Siellä Plastino kuuli, että DC Comics etsi Teräsmiehen piirtäjää. DC Comicsilla hänestä tuli Wayne Boringin ohella 1950-luvun merkittävimpiä Teräsmiehen piirtäjistä. Hän työskenteli Superman-sarjakuvalehden parissa vuoteen 1968. Hän piirsi DC Comicsille myös useisiin Teräsmiehen spin-off -lehtiin, kuten Superman’s Girl Friend, Lois Lane ja Superboy. Terästyttö-hahmon Plastino loi vuonna 1959 yhdessä Otto Binderin kanssa.
Plastino piirsi 1966–1972 päivittäistä Batman-strippiä, ja vuonna 1970 hän jatkoi Henning Dahl Mikkelsenin "Ferd'nand"-strippiä, jota hän teki eläköitymiseensä vuoteen 1989 saakka. Plastino piirsi 1982–1983 myös "Miina ja Kusti" -strippiä Ernie Bushmillerin kuoleman jälkeen.
Lambertin oikeakulmainen kartioprojektio
Lambertin oikeakulmainen kartio­projektio () on karttaprojektio, jota käytetään varsinkin lento­suunnistus­kartoissa sekä monissa kansallisissa ja alueellisissa kartoitus­järjestelmissä. Se on yksi Johann Heinrich Lambertin vuonna 1772 teoksessaan "Anmerkungen und Zusätze der Land- und Himmelscharten" esittämistä seitsemästä karttaprojektiosta.
Käsitteellisesti projektio voidaan ajatella muodostettavan ympäröimällä maapallo sitä sivuavalla kartiolla, jolle tietty osa maan pinnasta kuvataan konformisesti. Sen jälkeen kartio avataan. Kartan perus­mitta­kaava määräytyy sen leveys­piirin mukaan, jonka kohdalla kartio sivusi pallo­pintaa, ja sitä sanotaan projektion "referenssi­leveys­piiriksi" tai "standardi­leveys­piiriksi".
Projektiosta on olemassa myös muunnos, jossa standardi­leveys­piirejä on kaksi. Niiden välisellä vyöhykkeellä kartan mitta­kaava on pienempi ja tämän vyöhykkeen ulkopuolella suurempi kuin standardi­leveys­piireillä. Tällä tavoin poikkeamat perus­mitta­kaavasta voidaan minimoida sillä alueella, joka kartassa ensi­sijaisesti on tarkoitus näyttää ja joka suurelta osin on kahden standardi­leveys­piirin välissä. Toisin kuin muista kartio­projektioista, Lambertin oikea­pintaisesta kartio­projektiosta ei ole sellaista muunnosta, joka aidosti perustuisi pallo­pintaa leikkaavaan kartio­pintaan, koska siinä tapauksessa kartan mitta­kaava ei olisi sama molemmilla standardi­leveys­piireillä.
Lentäjien käyttämät lento­suunnistus­kartat perustuvat yleensä Lambertin oikea­kulmaiseen kartio­projektioon, koska siinä maanpinnan isoympyrät, jotka ovat lyhimpiä mahdollisia lento­reittejä kahden annetun paikka­kunnan välillä, näkyvät likimain suorina viivoina.
Maanpinnan piste, jonka maan­tieteellinen pituus on formula_1 ja leveys formula_2, kuvautuu Lambertin oikea­kulmaisessa kartio­projektiossa tason pisteeseen, jonka karteesiset koordinaatit ("x, y") saadaan seuraavilla kaavoilla, kun formula_3 ja formula_4 ovat standardileveyspiirit, formula_5 ja formula_6
sen paikan leveys- ja pituus­aste, joka kuvautuu koordinaatiston origoon
missä
Jos standardileveyspiirejä on valittu vain yksi eli formula_13, "n":n arvoa ei voi laskea edellä esitetyllä tavalla, koska sen lausekkeessa sekä osoittaja että nimittäjä ovat tällöin nollia. Sen sijaan on käytettävä arvoa
Li’l Folks
Li’l Folks oli yhdysvaltalaisen Charles M. Schulzin vuosina 1947–1950 piirtämä yksiruutuisista vitseistä koostunut sarjakuva, jota pidetään Schulzin päätyön "Tenavien" ("Peanuts") edeltäjänä. "Li’l Folks" ei ollut koskaan laajemmassa levityksessä, vaan ilmestyi pelkästään Saint Paulissa "St. Paul Pioneer Press" -lehdessä.
Sarja ilmestyi aluksi muutaman kerran kesäkuussa 1947 "Minneapolis Star Tribunessa" nimellä "Sparky’s Li’l Folks". Koska lehden julkaisija ei halunnut antaa sarjalle vakituista paikkaa, Schulz tarjosi sitä kilpailevalle "St. Paul Pioneer Pressille", jossa sarja ilmestyi viikoittain 22. kesäkuuta 1947 alkaen. "Li’l Folks" oli sijoitettu lehdessä naistenosaston täytteeksi, ei siis varsinaiselle sarjakuvasivulle. Jokainen "Li’l Folksin" numero sisälsi yleensä neljä erillistä yhden kuvan vitsiä, joissa oli puhekuplien sijasta kuvien alle sijoitettu teksti. Sarjan hahmot olivat kaikki lapsia. Monet "Tenavien" varhaiset hahmot ja teemat saivat alkunsa "Li’l Folksissa". Sarjassa esiintyi muun muassa Charlie Brown -niminen hahmo, Ressun varhaista ulkonäköä muistuttanut koira, Kieloa ja Pavea ulkoisesti muistuttaneet lapset sekä vitsejä, joissa yhdistyi lasten musiikkiharrastus ja Ludwig van Beethoven. Monet "Li’l Folksin" vitsit olivat visuaalisia vitsejä lasten yrityksistä käyttää heille liian suuria esineitä. Siinä oli kuitenkin läsnä myös "Tenavissa" keskeiseksi kohonnut teema, lapset käsittelemässä aikuisten maailmaan kuuluvia tunteita ja kokemuksia.
"Li’l Folks" ei ilmestymisensä aikana herättänyt laajempaa huomiota. Vaikka Saint Paulin muut sarjakuvapiirtäjät seurasivat sitä mielenkiinnolla, Schulz ei harmikseen saanut siitä minkäänlaista lukijapalautetta. Vuonna 1948 Newspaper Enterprise Association -sarjakuvasyndikaatti tarjoutui ottamaan "Li’l Folksin" levitykseensä sunnuntaisarjana, mutta vetäytyi sopimuksesta ennen kuin yhtään strippiä oli julkaistu. Kun "Saint Paul Pioneer Pressin" toimitus kavensi syksyllä 1949 "Li’l Folksille" varatun tilan kolmen palstan leveydestä kahteen ja päätoimittaja kieltäytyi palauttamasta sitä ennalleen tai korottamasta Schulzin palkkaa, Schulz päätti lopettaa sarjan tekemisen. Viimeinen strippi ilmestyi 22. tammikuuta 1950. Myöhemmin samana keväänä Schulz sai myytyä United Features -syndikaatille sarjakuvaidean, joka kehitettiin "Li’l Folksin" pohjalta, ja josta tuli "Tenavat". Tarkoituksena oli alun perin säilyttää aiemman sarjan nimi muodossa "Li’l Folk", mutta sen havaittiin muistuttavan liikaa erään toisen syndikoidun sarjan nimeä, jolloin United Features valitsi tilalle nimen "Peanuts".
"Li’l Folks" ilmestyi kaikkiaan 135 kertaa. Kaikki piirrokset on julkaistu uudelleen vuonna 2004 Charles M. Schulz -museon kustantamassa kirjassa "Charles M. Schulz: Li’l Beginnings". Myös keväällä 2016 julkaistu "The Complete Peanuts" -sarjan 25. osa sisältää kaikki "Li’l Folks" -stripit. Kumpaakaan kokoelmaa ei ole suomennettu.