hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Mahlanlaskijat
Mahlanlaskijat on taiteilija Juho Rissasen öljyvärityö kankaalle vuodelta 1916. Kooltaan se on 100×83,5 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan kokoelmiin.
Juho Rissanen on kuuluisa tyylitellyistä kansankuvauksistaan. 1910-luvulla hänen aiheensa olivat täsmällisemmin sanottuna työ ja työläiset, joita kuvaavat työt kasvoivat lopulta suuriksi fresko- ja lasimaalaustöiksikin. "Mahlanlaskija"-öljyvärityössä on kaksi miestä alkukesällä laskemassa mahlaa koivun rungosta.
Naisen muotokuva (Elviira Ruokokoski)
Naisen muotokuva (Elviira Ruokokoski) on taiteilija Jalmari Ruokokosken viivasyövytystyö vuodelta 1913. Tämä kuva on kooltaan 24,7×16,4 cm (lehti 36,5×26,5 cm) ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan lahjoituskokoelmaan.
Jalmari Ruokokoski oli suomalaisen ekspressionismin keskeisiä edustajia, ja varsinkin hänen muotokuvataiteensa on erityisen arvostettua. Vuonna 1910 Ruokokoski vihittiin avioliittoon italialaissyntyisen Elvira Bonon kanssa. Avioliitto jäi lyhyeksi, mutta tämä viivasyövytystyö on noilta ajoilta.
Koski Kajaanissa
Koski Kajaanissa on taiteilija Tyko Sallisen öljyvärityö kankaalle vuodelta 1919. Kooltaan se on 39×45 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan kokoelmiin.
Tyko Sallinen kuvasi 1910-luvun puolivälin jälkeen ihmisiä ja maisemaa `kuin kirveellä veistäen´. Niiden rakenne ja värimaailma ovat kuitenkin harmonisia, ja mukana on lämpöä ja myötäelämistä. Koski-maalauksen hän maalasi Kajaanissa.
HMS Minotaur (1863)
HMS Minotaur oli Britannian kuninkaallisen laivaston 1860-luvulla valmistettu Minotaur-luokan panssarifregatti. Se oli pisin koskaan valmistunut yhdellä potkurilla varustettu sotalaiva.
Alus tilattiin 2. syyskuuta 1961 Thames Ironworksiltä Blackwallista nimellä "HMS Elephant" ja sen köli laskettiin 12. syyskuuta 1861 telakkanumerolla 81E. Alus laskettiin vesille 12. joulukuuta 1863 nimellä "HMS Minotaur" ja se valmistui 19. joulukuuta 1868. Aluksen valmistuminen vesillelaskun jälkeen vei lähes neljä vuotta, koska sitä käytettiin erilaisten takiloiden ja tykkien testaamiseen.
Alus otettiin palvelukseen 8. huhtikuuta 1867 ensimmäisenä päällikkönään James Graham Goodenough ja se liitettiin Kanaalin laivastoon. Aluksenpäällikkyyden vastaanotti 6. syyskuuta 1871 Robert Gibson, jolloin alus oli kontra-amiraali Geoffrey Thomas Pipps Hornbyn lippulaivana Kanaalin laivastossa. Aluksen päällikkyyden vastaanotti 6. elokuuta 1875 lordi Walter Talbot Kerr, kun se oli kontra-amiraali Frederick Beauchamp Paget Seymoyrin lippulaivana. Alus poistettiin palveluksesta 9. elokuuta 1877.
Alus palasi palvelukseen 10. marraskuuta 1877 Kanaalin laivastoon päällikkönään Harry Holdsworth Rawson. Aluksen päällikkyyden vastaanotti 10. maaliskuuta 1884 Richard Frederick Britten. Alus poistettiin 23. marraskuuta 1887 palveluksesta ja se siirrettiin Portsmouthissa reserviin. Se sijoitettiin tammikuussa 1893 Boscaweniin Portlandiin majoitusalukseksi ja edelleen koululaivaksi vuonna 1895, ja se nimettiin maaliskuussa 1904 "HMS Boscaweniksi". Alus nimettiin uudelleen 21. kesäkuuta 1906 "HMS Gangesiksi" ja edelleen 25. huhtikuuta 1908 "HMS Ganges II":ksi. Alus myytiin romutettavaksi 30. tammikuuta 1922 ja se romutettiin Swanseassa.
Perfect Strangers (kappale)
Perfect Strangers on hard rock/heavy metal yhtye Deep Purplen kappale vuodelta 1984. Se julkaistiin albumilla "Perfect Strangers" sekä singlenä vuonna 1985.
HMS Agincourt (1865)
HMS Agincourt oli Britannian kuninkaallisen laivaston 1860-luvulla valmistettu Minotaur-luokan panssarifregatti. Täystakiloitu ja valurautapanssaroitu alus valmistui 1867 ja se romutettiin 1960.
Alus tilattiin Laird, Son and Companyltä Birkenheadistä nimellä "HMS Captain". Alus kuitenkin nimettiin jo ennen vesillelaskua "HMS Agincourtiksi". Köli laskettiin 30. lokakuuta 1861 ja alus laskettiin vesille 27. maaliskuuta 1865. Alus valmistui 1. kesäkuuta 1867 ja se otettiin palvelukseen kesäkuussa 1868.
Palvelukseenoton jälkeen alus hinasi 23. kesäkuuta 1869 Noresta "HMS Northumberlandin" kanssa kelluvan telakan Madeiralle, josta "HMS Warrior" ja "HMS Black Prince" hinaisivat telakan edelleen Bermudalle. Aluksen tykkikannelle lastattiin 500 tonnia säkitettyä hiiltä normaalien hiilivarastojen lisäksi. Hinaus Madeiralle vei yksitoista päivää ja tehtävän suoritettuaan alus sijoitettiin Kanaalin laivaston varakomentajan lippulaivaksi, kunnes se siirrettiin telakalle vuonna 1873.
Alus ajoi karille 1871 Pearl Rockissa lähellä Gibraltaria johtaessaan länteen purjehtineen osaston rannan puoleista jonoa. Se ajoi karille navigointiupseerin jätettyä laskuveden huomiotta. Seuraavana jonossa ollut "Warrior" lähes törmäsi alukseen, mutta sen onnistui viime hetkellä väistää. Karilla ollutta alusta kevennettiin poistamalla aluksen tykit ja heittämällä mereen suuri osa hiilestä. Neljä päivää myöhemmin "HMS Hercules" hinasi aluksen irti karilta. Seuraavana yönä noussut myrsky olisi upottanut karilla olleen aluksen. Aluksen päällikkö ja ensimmäinen upseeri menettivät virkansa ja alus siirrettiin Devonportin telakalle korjattavaksi.
Laivaston lippulaivan "HMS Minotaurin" siirtyessä telakalle vuonna 1873 "Agincourtista" tuli Kanaalin laivaston lippulaiva amiraali Hornbyn siirrettyä lippunsa alukselle. "Minotaurin" palatessa telakalta vuonna 1875 lippulaivaksi, jolloin "Agincourt" palasi varakomentajan lippulaivaksi.
Eino Kauria
Eino Elias Kauria, sukunimi vuoteen 1930 "Fagerlund" (17. huhtikuuta 1903 Velkua – 9. helmikuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen koristetaiteilija.
Kaurian vanhemmat olivat maanviljelijä Johan Anshelm Fagerlund ja Ida Johanna Jansson. Hän kävi taideteollisen keskuskoulun 1924–1927 ja teki opintomatkat Keski-Euroopan maihin 1933 sekä Yhdysvaltoihin 1951.
Kauria erikoistui koristemaalaukseen ja puuintarsiaan. Hän teki useita seinä- ja lasimaalauksia sekä intarsiatöitä.
The Jasser Arafats
The Jasser Arafats on suomalainen death/thrash metal -yhtye. Se perustettiin Tampereella vuonna 2007.
Luettelo diplomaattisiin edustustoihin paenneista henkilöistä
Tämä on luettelo henkilöistä, jotka ovat paenneet diplomaattisiin edustoihin turvapaikan saamiseksi. Luettelo on kronologinen.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1934
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1934 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Torinossa 1938.
Suomen ensimmäiseen EM-joukkueeseen valittiin alun perin 23 urheilijaa, mutta heistä kuitenkin pikajuoksija Unto Salminen, pituushyppääjä Martti Tolamo ja moukarinheittäjä Gustaf Koutonen jäivät pois työesteiden vuoksi. Salmisen ja Tolamon puuttumisen myötä Suomi ei saanut kokoon viestijoukkueita, joilla olisi ollut tiedossa varmat pistesijat. Koutosen tilalle moukarinheittoon valittiin Sulo Pärni. Seiväshyppyyn ei aluksi aiottu lähettää edustajaa ollenkaan, mutta julkisen painostuksen jälkeen mukaan ilmoitettiin John Lindroth. Näin Suomen kisajoukkueen vahvuudeksi tuli 20 urheilijaa. Joukkueen johtajana toimi Suomen Urheiluliiton puheenjohtaja Urho Kekkonen.
Suomi menestyi Torinossa erinomaisesti saavuttaen 13 mitalia, joista viisi oli kultaa, neljä hopeaa ja neljä pronssia. Kaikkiaan 17 suomalaista pääsi pistesijoille, joiksi laskettiin kuuden parhaan joukkoon sijoittuminen. Piste- ja mitalitaulukossa Suomi sijoittui Saksan jälkeen toiseksi. Suomen kuudes kultamitali oli myös lähellä, sillä kuulamies Risto Kuntsi jäi hopealle samalla tuloksella voittajan kanssa.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1938
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1938 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Pariisissa ja Wienissä 1938. Miehet kilpailivat Pariisissa ja naiset Wienissä.
Suomen urheiluliitto valitsi miesten EM-joukkueen Helsingissä järjestettyjen Kalevan kisojen jälkeen. Joukkueeseen nimettiin 21 urheilijaa, mutta määrä kasvoi myöhemmin vielä yhdellä, kun seiväshyppääjä Aulis Reinikka ylsi Suomen ennätykseen 406, joka toi hänelle EM-kisaedustuksen.
Tilastojen valossa suomalaisilla oli Pariisissa hyvät mahdollisuudet menestykseen. Suurimpia suosikkeja voittajiksi olivat keihäänheittäjät Yrjö Nikkanen ja Matti Järvinen sekä kestävyysjuoksijat Ilmari Salminen ja Alf Lindblad. Lisäksi Kauko Pekuri oli Euroopan tilastokärki 5 000 metrillä, Onni Rajasaari kolmiloikassa ja Kalevi Kotkas korkeushypyssä.
Koska naisilla ei vuonna 1938 ollut omaa komiteaa Kansainvälisessä yleisurheiluliitossa, heille järjestettiin omat erilliset EM-kisat Wienissä. Kisajärjestäjät maksoivat kustakin maasta yhden urheilijan kaikki kustannukset. Suomesta kisamatkalle pääsi Irja Lipasti, joka osallistui kuulantyöntöön ja keihäänheittoon.
Suomalaisten menestys vuonna 1938 oli lähes samanlainen kuin ensimmäisissä EM-kisoissa. Viisi kultaa, kolme hopeaa ja kolme pronssia toivat jälleen mitalitaulukon toisen sijan. Pistesijoja (sijat 4-6) suomalaiset saavuttivat yhdeksän. Kaksoisvoittoon suomalaiset ylsivät keihäänheitossa ja kolmiloikassa. 10 000 metrillä suomalaiset eivät päässeet edes yrittämään kaksoisvoittoa, kun Lauri Lehtinen joutui jättämään juoksun väliin nivelreuman aiheuttaman jalkavaivan vuoksi. Voittoon juoksi helposti Ilmari Salminen. Estejuoksussakin suomalaisilta toivottiin jopa kaksoisvoittoa, mutta ruokamyrkytyksen heikentämä Alf Lindblad hyytyi kolmanneksi ja Kaarlo Tuominen jäi neljänneksi. Maratonilla kultaa saavutti 39-vuotias Väinö Muinonen, joka oli kisojen vanhin urheilija.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1946
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1946 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Oslossa 1946.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1950
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1950 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Brysselissä 1950.
Suomen Urheiluliiton ja Työväen urheiluliiton yhteistoimintavaliokunta valitsi vuoden 1950 EM-kisajoukkueen Jyväskylässä pidettyjen Kalevan kisojen jälkeen 13. elokuuta. Mukaan kelpuutettiin 19 miesurheilijaa ja yksi naisurheilija, joten urheilijoiden määrä oli täsmälleen sama kuin neljä vuotta aiemmin. Vuoden 1946 EM-edustajista mukana oli vain kaksi, keihäänheittäjä Tapio Rautavaara ja kolmiloikan mestaruutta puolustanut Valdemar Rautio. Ainoana naisedustajana kisoihin valittiin reposaarelainen Maire Österdahl.
Tilastojen perusteella suomalaisilla ei ollut toiveita erityisen suuresta mitalisaaliista. Suurimmat odotukset kohdistuivat keihäänheittoon, jossa Toivo Hyytiäinen ja Tapio Rautavaara olivat Euroopan tilaston kärkikaksikko. Muissa lajeissa Väinö Mäkelä oli 5 000 metrin tilastoissa toisena sekä Erik Blomster estejuoksussa ja Valto Olenius seiväshypyssä neljäntenä.
Vaatimattomista odotuksista huolimatta suomalaiset voittivat Brysselissä kaikkiaan yhdeksän mitalia. Mestaruutta saatiin odottaa aivan kisojen loppuhetkille asti, jolloin Toivo Hyytiäinen nousi keihäänheiton voittajaksi tuloksella 71,26. Edellisten kisojen voittoa puolustanut kolmiloikkaaja Valle Rautio oli myös lähellä mestaruutta johdettuaan pitkään kilpailua, mutta lopulta hän joutui taipumaan yli 40 sentillä Neuvostoliiton Leonid Štšerbakoville. Seiväshypystä Suomi sai hopeaa ja pronssia, kun Valto Olenius ja Jukka Piironen venyivät molemmat uuteen ennätyskorkeuteensa 425. Maire Österdahlin pituushypystä saavuttama pronssi oli kautta aikojen ensimmäinen suomalaisnaisen saavuttama EM-mitali. Yllättävimpänä suomalaismitalistina pidettiin kiekonheitossa pronssisijalle yltänyttä Olli Partasta.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1954
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1954 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Bernissä 1954.
Yleisurheilun yhteistoimintavaliokunta valitsi pääosan EM-kisajoukkueesta Turussa Kalevan kisojen jälkeen pidetyssä kokouksessa 13. elokuuta 1950. Neljä päivää myöhemmin pidetyssä toisessa kokouksessa joukkueeseen otettiin mukaan vielä neljä miesjuoksijaa ja ainoana naisurheilijana 800 metrin juoksija Inga-Lill Nyqvist. Joukkueeseen tuli valituksi yhteensä 30 urheilijaa.
Valituista urheilijoista noin kymmenellä uskottiin olevan mitalimahdollisuuksia. Suurimmat odotukset kohdistuivat maratoonareihin, estejuoksijoihin, keihäänheittäjiin ja seiväshyppääjiin. Lisäksi kolmiloikkaaja Tapio Lehto oli Euroopan tilastossa kolmannella sijalla.
Suomi säilytti edelleen asemansa Euroopan parhaiden yleisurheilumaiden joukossa saavuttamalla Bernistä yhdeksän mitalia. Kaksi kultaa, kolme hopeaa ja neljä pronssia takasivat mitalitilaston kuudennen sijan. Pistesijoja (sijat 4-6) suomalaisille kertyi neljä.
Kisojen avauspäivänä Veikko Karvonen juoksi maratonreitiltä ensimmäisenä maaliin, mutta lopulliset tulokset jäivät tuomarineuvoston harkintaan, koska stadionille kärjessä tullut Neuvostoliiton Ivan Filin juoksi stadionilla harhaan toimitsijoiden virheen vuoksi. Lopulta tuloksia ei kuitenkaan muutettu ja Karvonen sai kultamitalin. Filin ehti kilpailussa kolmannelle sijalle.
Toisen mestaruuden Suomelle voitti Eeles Landström, joka vuonna 1950 oli jo parantanut seiväshypyn Suomen ennätystä kolmesti. Bernissä Euroopan mestaruuteen vaadittiin tulos 440, joka oli jälleen uusi SE. Suomen ennätyksiin venyivät myös Voitto Hellstén 400 metrillä ja Ossi Mildh 400 metrin aidoissa. Hellsténin aika riitti hopeamitaliin ja Mildhin aika pronssiin. Lisäksi he olivat voittamassa 4 x 400 metrillä Suomen kautta aikojen ensimmäistä EM-viestimitalia. Etenkin Hellsténin ja Mildhin henkilökohtaisia mitaleja pidettiin yllätyksenä, kuten myös Torbjörn Lasseniuksen hopeamitalia kymmenottelussa.
Estejuoksun maailmantilaston ykköseltä, Olavi Rinteenpäältä odotettiin mestaruutta, mutta hän sai tyytyä hopeaan. Myös keihäänheitosta odotettiin enemmän, vaikka Soini Nikkinen saavuttikin pronssia. Keihäsmestaruutta puolustanut Toivo Hyytiäinen oli käsivammaisena vasta yhdeksäs. Pettymyksenä pidettiin myös jopa mitaliehdokkaaksi arvioidun Jorma Valkaman jäämistä pituushypyn loppukilpailun ulkopuolelle.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1958
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1958 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Tukholmassa 1958.
Suomen EM-joukkue nimettiin pääosiltaan Kouvolassa pidettyjen Kalevan kisojen jälkeen, mutta muutamille urheilijoille varattiin vielä mahdollisuus lisänäyttöihin. Valinnoissa ei noudatettu kovinkaan tiukkaa linjaa, koska kilpailut pidettiin naapurimaassa. Tilastotulosten perusteella vain 10-15 urheilijan joukkue olisi voinut olla riittävä, mutta lopulta kisoihin lähetettiin 29 urheilijaa.
Kovinkaan suuria mitaliodotuksia suomalaisilla ei ennen kisoja ollut. Kymmenen suomalaista mahtui kymmenen parhaan joukkoon tilastoissa, joissa oli mukana vain Tukholmaan ilmoitetut urheilijat. Korkeimmilla sijoilla olivat Eeles Landström, joka oli seiväshypyn tilastossa toisena, sekä Eero Salminen, joka oli korkeushypyssä neljäntenä. Suomen keihäsmiehistä parhaiten kesällä 1958 heittänyt Erkki Ahvenniemi ei voinut lähteä EM-kisoihin äkillisen sairastumisen vuoksi.
EM-kisat Tukholmassa 1958 todistivat Suomen yleisurheilun putoamista kansainväliseltä huipputasolta. Eeles Landström onnistui uusimaan Euroopan mestaruuden seiväshypyssä, mutta tämä kulta jäikin Suomen ainoaksi mitaliksi. Pistesijoille (sijat 4-6) pääsi kuusi suomalaista.
Suomalaisista mitalitoivoista Olavi Vuorisalo oli 1 500 metrillä viides, Carol Lindroos kiekonheitossa seitsemäs ja Eero Salminen korkeushypyssä kahdeksas. Kolmatta kertaa EM-maratonille osallistunut Veikko Karvonen oli tällä kertaa kuudes. Nämä olivat ensimmäiset EM-kisat, joissa Suomi ei saavuttanut maratonilta mitalia. Ensimmäistä kertaa ilman mitalia jäätiin myös keihäänheitossa, jossa tosin Väinö Kuisma jäi mitalisijasta vain 36 senttiä. Positiivisin suomalaisyllättäjä oli Markus Kahma, joka venyi kymmenottelussa Suomen ennätyspisteisiin 7137, mikä riitti kilpailussa neljänteen sijaan.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1962
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1962 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Belgradissa 1962.
Suomen Urheiluliiton johtokunta valitsi vuoden 1962 EM-joukkueen kahdessa erässä Lappeenrannan Kalevan kisojen jälkeen elokuun puolivälissä. Ensimmäisessä vaiheessa valittiin 25 miesurheilijaa ja kolme naista, ja lisänäyttöjen jälkeen vielä kolme miestä. Nämä olivat ensimmäiset EM-kisat, joissa lajeihin sai osallistua kolme urheilijaa samasta maasta.
Julkisuudessa ei esitetty virallisia mitalitavoitteita, mutta tilastotulosten perusteella realistisia mahdollisuuksia oli yli viiteen suomalaismitaliin. Pentti Nikula oli hypännyt seipään maailman ennätyksen 494, ja hänen lisäkseen myös Kauko Nyström ja Risto Ankio olivat seiväshypyn Euroopan tilastossa neljän parhaan joukossa. Pituushypyn Euroopan tilastossa kaksi suomalaista oli viiden parhaan joukossa, minkä lisäksi vielä viiden eri lajin edustajia mahtui tilastoissa kuuden parhaan joukkoon.
Suomalaiset saivat Belgradissa mitaleja vain seiväs- ja pituushypystä, joista saaliina oli kuitenkin yhteensä neljä mitalia. Seipäässä Pentti Nikulan, Kauko Nyströmin ja Risto Ankion kolmoisvoiton esteenä oli Tsekkoslovakian Rudolf Tomasek, joka sijoittui hopealle samalla tuloksella lievästä jalkavaivasta kärsineen Nyströmin kanssa. Pituudessa Rainer Stenius yllätti hyppäämällä hopealle ennätyksellään 785. Pentti Eskola sijoittui pronssille samalla tuloksella, kun taas Jorma Valkama jäi pituusfinaalin viimeiseksi.
Suomi oli saada viidennenkin mitalin, sillä Olavi Salonen sijoittui 800 metrillä neljänneksi samalla ajalla hopea- ja pronssimiesten kanssa. Neljännen sijan saavutti myös Jussi Rintamäki 400 metrin aidoissa. Keihäänheitossa koettiin paha pettymys, kun voittajasuosikkeihin lukeutunut Pauli Nevala ei selviytynyt aamukarsinnasta loppukilpailuun.
Keskeyttämään joutuneista suomalaisista estejuoksija Ilmari Kurkivuori kärsi vatsataudista ja kymmenottelija Seppo Suutari jäi ilman tulosta seiväshypyssä. Helteisessä säässä pahasti uupunut Niilo Sorrela oli maratonilla viimeinen maaliin asti juosseista.
Beyond the Self
Beyond the Self on ranskalaisen Fractal Gates -yhtyeen toinen pitkäsoitto. Se julkaistiin 18. helmikuuta 2013. Albumin masteroinnista ja miksauksesta vastasi Dan Swanö.
Kaikki sävellykset ja sanoitukset: Sébastien Pierre & Stéphane Peudupin, paitsi #10 Harold Faltermeyer & Mark Spiro.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1966
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1966 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Budapestissa 1966.
Suomen yleisurheilun taso oli 1960-luvun alun jälkeen kääntynyt selvään laskuun, mikä heijastui myös EM-kisavalintoihin. Tampereen Kalevan kisojen jälkeen valittuun EM-joukkueeseen kelpuutettiin vain 14 mies- ja kaksi naisurheilijaa. Edustusjoukkue oli pienempi kuin kertaakaan aiemmin EM-kisahistoriassa.
Kahdeksan suomalaisurheilijaa oli kymmenen parhaan joukossa Euroopan tilastoissa, joten Suomella näytti olevan mahdollisuuksia muutamaan mitaliin. Korkeimmalla tilastoissa oli pituushypyn Suomen ennätyksen 816 hypännyt Rainer Stenius, joka lähti puolustamaan edellisten EM-kisojen hopeamitaliaan. Keihäänheitossa mitalitoiveet kohdistuivat olympiavoittaja Pauli Nevalaan ja vahvassa vireessä olleeseen Jorma Kinnuseen.
Ensimmäistä kertaa EM-kisoissa loppukilpailuihin pääsi kahdeksan urheilijaa kuuden asemasta, joten epävirallisia mutta yleisesti käytettyjä pisteitä jaettiin nyt kahdeksalle parhaalle. Pistesijoja Suomelle kertyi kahdeksan, mutta ensimmäistä kertaa kisahistoriassa suomalaisurheilijat eivät saavuttaneet yhtään mitalia.
Lähimpänä mitali oli keihäänheitossa, jossa Pauli Nevala oli kolmantena aina viimeiselle kierrokselle asti, jolloin Unkarin Gergeley Kulcsar ohitti hänet 18 sentillä. Väinö Kuisma sijoittui kuudenneksi, mutta Jorma Kinnusen tekniikka oli täysin sekaisin ja tuloksena oli finaalin viimeinen sija hieman yli 70 metrin tuloksella.
Mitalissa kiinni kisan loppuhetkille asti oli myös 400 metrin aitajuoksija Jaakko Tuominen, joka kompuroi viimeiseen aitaan ja jäi viidenneksi. Heikkotasoisessa pituusfinaalissa Rainer Stenius oli toisena vielä kolmen kierroksen jälkeen, mutta loppukierroksilla kolme miestä meni ohi ja tuloksena oli viides sija. Maraton-juoksun seitsemänneksi sijoittunut Kalevi Ihaksi oli kärkikamppailussa mukana 37 kilometriin asti, mutta viimeisillä kilometreillä pronssisijakin karkasi puolentoista minuutin päähän. Kisojen ainoasta Suomen ennätyksestä vastasi estejuoksija Jouko Kuha, jonka aika 8.36,2 ei kuitenkaan riittänyt loppukilpailupaikkaan.
Kiiskilänkylä
Kiiskilänkylä on Limingassa sijaitseva haja-asutteinen kylä. Kylä sijaitsee Heinijärven kylän ja Tyrnävän Temmeksen taajaman välisen paikallistien 18601 (Kiiskilänkyläntie-Heinijärventie) varrella. Limingan kirkonkylältä on matkaa noin 16 kilometriä, Heinijärveltä noin 4 kilometriä ja Temmekseltä noin 10 kilometriä.
Kylällä sijainnut Kiiskilänjärvi kuivatettiin 1960-luvulla. Järveä kuivattiin ensimmäisen kerran jo 1800-luvulla muiden liminkalaisten järvienkuivauksien yhteydessä.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1969
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1969 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Ateenassa 1969.
Suomen Urheiluliitto valitsi EM-kisajoukkueen kahdessa kokouksessa, joista ensimmäinen pidettiin Helsingin Kalevan kisojen jälkeen 18. elokuuta. Tällöin kioihin valittiin 16 urheilijaa. Suomi-Ruotsi-maaottelun jälkeen 8. syyskuuta valittiin vielä 9 urheilijaa, joten joukkueen kokonaisvahvuudeksi tuli 25 urheilijaa. Naisia tuli valituksi kuusi, mikä oli enemmän kuin kertaakaan aiemmin Suomen EM-kisahistoriassa.
Tilastojen perusteella parasta suomalaismenestystä voitiin odottaa miesten keihäänheitosta, jonka maailman tilaston kärjessä olivat Jorma Kinnunen ja Pauli Nevala. Kesäkuussa 1969 maailmanennätyksen 92,70 metriä heittänyt Kinnunen kärsi tosin polvivammasta, joten hänen kuntonsa oli arvoitus. Keihäsmiesten lisäksi Euroopan tilastoissa kymmenen parhaan joukkoon mahtuivat seiväshyppääjät Erkki Mustakari ja Risto Ivanoff sekä pituushyppääjä Pertti Pousi.
Suomalaiset saavuttivat Ateenassa kaksi hopeaa, joista Pauli Nevalan mitali oli odotettu, mutta Reijo Vähälän menestys korkeushypyssä oli suomalaisen EM-historian yllättävimpiä. Vähälä paransi loppukilpailussa kahdesti Suomen ennätystä eikä mestaruuskaan ollut kaukana, sillä voittajan tulokseksi merkittiin sama 217 kuin Vähälällekin. EM-mitali korkeushypyssä oli Suomelle ensimmäinen 23 vuoteen ja keihäänheitossa 15 vuoteen.
Mitalistien jälkeen parhaiten suomalaisista sijoittui Matti Yrjölä, joka oli kuulantyönnössä neljäs mutta jäi mitalisijasta kuitenkin noin puoli metriä. Keihäänheitossa Esko Kuutti sijoittui seitsemänneksi, mutta polvivaivainen Jorma Kinnunen ei selvinnyt kahdeksan joukkoon. Sirkka Norrlund sivusi 100 metrin aitajuoksun välierissä SE-tulosta 14,0 ja selvisi loppukilpailuun, jossa hän sijoittui kahdeksanneksi. Myös naisten 4 × 400 metrin viestijoukkue sijoittui kahdeksanneksi juoksemalla SE:n ensin alkuerissä ja uudelleen finaalissa.
Yli 520:n tilastotuloksilla seiväshypyn loppukilpailuun lähteneet Erkki Mustakari ja Risto Ivanoff olivat vaisuja ja jäivät alle viiden metrin tuloksiin. Myöskin hyvillä tilastotuloksilla pituushyppyyn ja kolmiloikkaan osallistunut Pertti Pousi oli jalkavaivainen eikä edennyt loppukilpailuihin. Kestävyysjuoksija Juha Väätäinen puolestaan kärsi imusuonitulehduksesta eikä pystynyt kilpailemaan.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1971
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1971 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Helsingissä 1971.
Suomalaisen yleisurheilun terävin kärki alkoi 1970-luvun alussa saavuttaa kansainvälistä huippua yhä useammassa lajissa. Vuoden 1970 tilastoissa suomalaisista parhaiten menestyi keihäänheittäjä Pauli Nevala, joka oli maailmantilaston kärjessä. Nevala kuitenkin loukkasi kätensä pahasti huhtikuussa 1971 eikä pystynyt osallistumaan Helsingin EM-kisoihin.
EM-kisojen aattona 11 suomalaistulosta oli Euroopan tilastoissa kymmenen parhaan joukossa. 100 metrillä Raimo Vilén oli jaetulla neljännellä sijalla, 1 500 metrillä Pekka Vasala kolmantena ja 5 000 metrillä Lasse Virén yhdeksäntenä. Lisäksi 10 000 metrillä Juha Väätäinen oli toisena, Seppo Tuominen kuudentena ja Lasse Virén seitsemäntenä. Aitajuoksuissa Ari Salin oli 110 metrillä neljäntenä ja 400 metrillä toisena. Kiekonheitossa Pentti Kahma oli seitsemäntenä ja keihäänheitossa Hannu Siitonen kolmantena ja Jorma Kinnunen neljäntenä.
Suomen EM-joukkueeseen valittiin Oulussa järjestettyjen Kalevan kisojen jälkeen 44 urheilijaa, ja joukkuetta täydennettiin vielä viikkoa myöhemmin neljällä urheilijalla. Valituista urheilijoista 10 oli naisia. Tilastojen perusteella suomalaisilta odotettiin kahdesta neljään mitalia.
Helsingin EM-kisat muistetaan suomalaisittain parhaiten Juha Väätäisen 5 000 ja 10 000 metrin mestaruuksista. Molempien kilpailuiden voittoajat olivat Suomen ennätyksiä. Muita mitaleja suomalaiset eivät saavuttaneet, mutta pistesijoja (sijat 4-8) kertyi yhteensä peräti 15, mikä osoitti merkittävää edistystä 1960-luvun EM-kisoihin verrattuna.
Neljännen sijan saavuttivat keihäänheittäjä Hannu Siitonen ja 400 metrin juoksija Markku Kukkoaho, joka oli vielä loppusuoralla kilpailun toisella sijalla. Myös Ari Salin oli mitalisijalla 400 metrin aidoissa vielä loppusuoran puolivälissä, mutta hyytyi lopulta viidenneksi. Suomalaisten pistesijoista suurimpina yllätyksinä pidettiin Mauri Myllymäen ja Reijo Toivosen viidettä ja kuudetta sijaa pituushypyssä. Kumpikin hyppäsi oman ennätyksensä 785. Kierähdystyyliä käyttäneen Asko Pesosen sijoittumista korkeushypyn viidenneksi pidettiin myös iloisena yllätyksenä.
Suomalaisilla oli myös epäonnea. Raimo Vilén loukkasi jalkansa 100 metrin alkuerässä eikä pystynyt juoksemaan välieriä. Keihäänheitossa Jorma Kinnunen jäi tekniikkaongelmaisena alle 81 metrin tulokseen. Kymmenottelun keskeyttänyt Markku Juhola kärsi kantapäävammasta, ja korkeushypyssä vuoden 1969 kisojen hopeamitalisti Reijo Vähälä ei jalkavaivaisena selviytynyt loppukilpailuun. Miesten 4 × 400 metrin viestijoukkue tuhri loppukilpailumahdollisuutensa huonoihin vaihtoihin ja ankkurina juossut Kukkoaho paiskasi pettyneenä viestikapulan menemään, minkä vuoksi Suomen juoksu hylättiin. Pekka Päivärinta puolestaan kaatui estejuoksun loppukilpailussa ensimmäisellä vesiesteellä ja jäi viimeiseksi.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1986
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1986 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Stuttgartissa 1986.
Suomen Urheiluliitto valitsi kolmessa valintakokouksessaan Stuttgartin EM-joukkueeseen 18 mies- ja 13 naisurheilijaa. Näiden lisäksi valittiin vielä naisten pikaviestijoukkueen kotiin jääväksi varaedustajaksi Sari Raumala. Joukkueen tavoitteeksi asetettiin 2–3 mitalin ja 4–6 pistesijan saavuttaminen. Euroopan tilastojen valossa parhaat mitalimahdollisuudet olivat keihäänheittäjä Tiina Lillakilla, dopingrangaistuksen jälkeen radoille palanneella Martti Vainiolla, ensimmäisissä arvokisoissaan kilpailleella Seppo Rädyllä ja moninkertaisella arvokisamitalistilla Arto Bryggarella. Menestystä toivottiin myös kävelyn Euroopan mestaruutta puolustaneelta Reima Saloselta.
Suomi jäi Stuttgartissa kolmannen kerran yleisurheilun EM-kisahistoriassa ilman kultamitalia. Ainoasta mitalista vastasi ensimmäisenä suomalaisena kolmannen kerran peräkkäin EM-mitalin saavuttanut pika-aituri Arto Bryggare. Neuvostoliiton voittamissa mitali- ja pistetilastoissa Suomen yksi hopea ja seitsemän pistesijaa toivat 15. ja 12. sijat.
Naisten keihäänheitossa Tiina Lillak sijoittui toisissa EM-kisoissa peräkkäin neljänneksi. Miesten keihäässä saman sijoituksen saavutti Jyrki Blom, jota pidettiin etukäteen keihäänheiton heikoimpana suomalaisedustajana. Käsivaivainen Seppo Räty karsiutui loppukilpailusta. Blomin lisäksi yllättäjiä olivat maratonilla neljänneksi juossut Sinikka Keskitalo ja seiväshypyssä viidenneksi sijoittunut Kimmo Kuusela. Pistesijoille sijoittuivat vielä 50 kilometrillä viidenneksi kävellyt Reima Salonen ja kolmansissa EM-kisoissaan kilpaillut Martti Vainio, joka oli 5 000 metrillä kuudes ja 10 000 metrillä seitsemäs.
Suomalaiset moukarimiehet esiintyivät Stuttgartissa vaisusti. Olympiavoittaja Juha Tiainen jäi kauas loppukilpailupaikasta eikä Harri Huhtalakaan päässyt pistesijalle. Terävimmillään ei ollut myöskään Ari Suhonen, joka jäi viimeiseksi niin 800 metrin välierässään kuin 1 500 metrin alkuerässäänkin. Tommy Ekblom voitti kevyen oloisesti 3 000 metrin estejuoksun alkueränsä mutta hyytyi loppukilpailussa kymmenenneksi.
Lauri Kangasniemi
Lauri Kangasniemi (s. 1990 Pirkkala) on suomalainen poliitikko. Hän on toiminut KD Nuorten puheenjohtajana vuonna 2013.
Kangasniemi opiskelee kansainvälistä politiikkaa Tampereen yliopistossa.
Kangasniemi on ollut harjoittelijana Sari Essayahin toimistossa Brysselissä.
Betzy Akersloot-Berg
Betzy Rezora Akersloot-Berg (1850 Aurskog, Akershus, Norja – 1922 Vlieland, Alankomaat) oli norjalainen taidemaalari, joka asui yli 30 vuotta pienellä Vlielandin saarella, Hollannissa.
Vuosien 1881 ja 1883 välillä Akersloot-Berg opiskeli maalausta Münchenissä, missä Otto Sinding toimi hänen opettajanaan. Lisäksi vuonna 1890 hän jatkoi opiskelua myös Pariisissa taidemaalari Pierre Puvis de Chavannesin opetuksessa. Kun nuoruutensa Pohjois-Norjassa viettänyt Akersloot-Berg oli muuttanut muualle kotiseuduiltaan, hän palasi sinne usein maalatakseen mieliteemaansa eli paikallista rannikkomaisemaa. Taiteilijalla oli säästä riippumatta tapana maalata ulkona.
Craig Schira
Craig Jonathan Schira (s. 21. huhtikuuta 1988 Spiritwood, Saskatchewan, Kanada) on kanadalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelasi kaudella 2016–2017 Ruotsin SHL-liigan Luleå HF:ssä. Elite Prospects -sivuston Ulf Anderssonin mukaan hän on monipuolinen puolustaja, joka luistelee ja laukoo hyvin sekä on käyttökelpoinen ylivoimalla. Schira laukoo oikealta.
WHL-joukkue Regina Pats varasi Schiran 111. pelaajana . Hän pelasi siellä kaksi ottelua kaudella 2003–2004. Kausi 2004–2005 oli Schiralle kuitenkin tulokaskausi ja se toi hänelle 60 runkosarjaottelussa tehot 1+7=8. Kesken viidennen WHL-kautensa 2007–2008 Schira siirtyi vain kahden ottelun jälkeen Patsista Vancouver Giantsin riveihin. Viimeisellä WHL-kaudellaan 2008–2009 hän teki liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 16+43=59, joilla Schira sijoittui WHL:n puolustajien pistepörssissä viidenneksi. Hän oli myös Giantsin eniten maaleja tehnyt puolustaja Jonathon Blumin kanssa.
Schiraa ei koskaan , vaan hän teki vapaana agenttina kolmivuotisen tulokassopimuksen Ottawa Senatorsin kanssa maaliskuussa 2009. Schira oli myös aiemmin käynyt try-outilla Los Angeles Kingsissä syksyllä 2006. Hän pelasi Senatorsissa kaikki kolme sopimuskauttaan kokonaan farmijoukkue Binghamton Senatorsissa, AHL:ssä. Schiran yhden kauden piste-ennätys syntyi hänen tulokaskaudellaan 2009–2010, jolloin hän teki 68 runkosarjaottelussa tehot 8+13=21. Seuraavan kauden 2010–2011 päätteeksi Schira voitti Calder Cupin.
Kaudeksi 2012–2013 Schira siirtyi Eurooppaan ja Norjan GET-liigassa pelaavaan Frisk Askeriin. Hän oli pelipaikastaan huolimatta tehoilla 17+18=35 joukkueen paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Luke Salazarin jälkeen. Schira voitti myös koko GET-liigan puolustajien maalipörssin ja sijoittui puolustajien pistepörssissä kolmanneksi. Hänet valittiin kauden päätteeksi GET-liigan tähdistökentälliseen. Kaudeksi 2013–2014 Schira siirtyi 1+1-vuotisella sopimuksella SM-liigajoukkue Hämeenlinnan Pallokerhon riveihin. Hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 9+16=25, joilla Schira sijoittui SM-liigan puolustajien pistepörssissä yhdeksänneksi. Hänen keskimääräinen peliaikansa (24.33) oli myös liigan suurin. Schiran kausi päättyi kuitenkin runkosarjan lopulla loukkaantumiseen. Huhtikuussa 2014 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen HPK:n kanssa.
Kaudelle 2014–2015 Schira nimettiin HPK:n varakapteeniksi. Hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 5+23=28, joilla Schira jakoi SM-liigan puolustajien pistepörssin yhdeksännen sijan SaiPan Sam Lofquistin kanssa. Kaudeksi 2015–2016 hän siirtyi kaksivuotisella sopimuksella SHL-joukkue Luleå HF:ään. Schira oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 4+12=16. Kaudella 2016–2017 hän oli kuudella osumallaan Luulajan eniten maaleja tehnyt puolustaja Ilari Melartin kanssa.
Schira pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2006. Hän edusti myös Canada Westernin joukkuetta World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2005, jolloin Schira voitti kultaa.
Teuvo-Pentti Pakkala
Teuvo-Pentti Pakkala (29. syyskuuta 1920 Oulu – 13. tammikuuta 2010 Oulu) oli suomalainen taidegraafikko.
Teuvo-Pentti Pakkalan vanhemmat olivat kirjastoneuvos Samuli Pakkala ja Maija Hallman ja puoliso vuodesta 1947 koristetaiteilija Helvi Maria Askari. Ylioppilaaksi Pakkala tuli Oulun lyseosta. Hän kävi Taideteollisuuskeskuskoulun 1938 ja opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa1945–1947. Vapaa taiteilija Pakkala oli vuodesta 1947. Pakkala kuvasi pohjoissuomalaisia näkymiä ja asetelmia. Ensimmäisen näyttelynsä hän piti 1948, myöhemmin hänen töitään oli esillä lukuisissa näyttelyissä kotimaassa ja ulkomailla. Pakkala työskenteli useita vuosia Hailuodossa ja on suunnitellut Hailuodon vaakunan. Hänet tunnettiin myös kuvittajana ja puukkosuunnittelijana. Pakkala sai Oulun läänin taidepalkinnon 1978. Vuonna 2007 hän lahjoitti mittavan osan tuotannostaan Kokkolan kaupungille.
Bardi (suku)
Bardi oli firenzeläinen kauppahuone ja suku ("Compagnia dei Bardi"). Bardit aloittivat kauppiaina jo 1100-luvulla, ja pankkiireiksi he ryhtyivät viimeistään 1200-luvun puolivälissä. Bardit olivat tällöin erityisesti paavien luottopankkiireita. Pankkiirit olivat havainneet, että oli tuottoisaa lainata rahaa köyhille ruhtinaille käyttäen vakuutena kaupallisia privilegioita eli etuoikeuksia, kuten monopoleja. Vuonna 1340 suku tuki Firenzessä epäonnistunutta kapinayritystä, jonka takia monet suvun jäsenet karkotettiin kaupungista. Suvun linna rakennettiin tällöin Parmaan. Kauppahuone teki konkurssin vuonna 1344 rahoitettuaan satavuotista sotaa käynyttä Englannin hallitsijaa Edvard III:tta lähes puolen miljoonan floriinin summalla.
Peruzzi (suku)
Peruzzi oli firenzeläinen kauppahuone ja suku ("Compagnia dei Peruzzi"). He olivat vaatimaton kauppiassuku, mutta rikastuivat 1300-luvulla tekstiilien myynnillä Europan suurkaupunkeihin. Tämän jälkeen he laajensivat toimintaa pankkialalle ja olivat erityisesti johanniittain ritarikunnan luottopankkiireita. Firenzeläiset pankkiirit havaitsivat, että oli tuottoisaa lainata rahaa köyhille ruhtinaille käyttäen vakuutena kaupallisia privilegioita eli etuoikeuksia, kuten monopoleja. Kauppahuone teki konkurssin vuonna 1345 rahoitettuaan satavuotista sotaa käynyttä Englannin hallitsijaa Edvard III:tta lähes miljoonan floriinin summalla. Suku jatkoi kuitenkin pankkitoimintaa edelleen, ja yksi sukuhaara toimii yrittäjinä Yhdysvalloissa.
Myötäpurje
Myötäpurje eli pakopurje on jokseenkin kapea nelikulmainen purje. Raakapurjealuksissa se nostettiin myötätuulella joko keulamaston tai isonmaston raakojen jatkoksi kiinnitettyihin puomeihin. Purjeen tarkoitus on saada aluksen nopeus nousemaan suurentamalla purjepinta-alaa.
Kaarlo Österbladh
Kaarlo Edvard Österbladh (27. lokakuuta 1878 Lumijoki – 31. joulukuuta 1943 Turku) oli suomalainen arkistonhoitaja ja historiantutkija, joka perehtyi erityisesti kirkkohistoriaan.
Österbladhin vanhemmat olivat kirkkoherra Johan Österbladh ja Maria Magdalena Schroderus. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1903 ja suoritti teologian erotutkinnon 1907, toimien valtionarkiston virkamiehenä 1907-1908 ja 1909-1910, Kirkollisviraston leski- ja orpokassan kamreerina 1911-1919, Turun tuomiokapitulin notaarina 1914-1920, Turun suomalaisen yliopistoseuran ja sitten Turun yliopiston rahastonhoitajana 1919-1932 ja viimeksi mainitusta vuodesta ajoittain myös pankkimiehenä. Östebladh harrasti 1700-luvun kirkkohistorian tutkimusta ja julkaisi jo 1911 "Turun tuomiokapitulin luettelon". 1929 hän tuli filosofian lisensiaatiksi (tohtoriksi), väitöskirjan aiheenaan "Johan Browallius". Seuraavana vuonna hänet valittiin Turun maakunta-arkiston vt. hoitajaksi ja 1932 vakinaiseksi. Österbladh toimi Turun yliopiston historian dosenttina 1932-1940. Arkistotutkimustensa perusteella hän julkaisi tutkimuksen "Pappissääty Suomen valtiopäivillä 1809-1906" (1939-1942) sekä lähdekokoelman "K.F. Mennanderin lähettämiä ja saamia kirjeitä I-III" (1939-1942). Helsingin yliopisto myönsi Österbladhille kunniatohtorin arvon 1942.
Österbladhin puoliso vuodesta 1912 oli Ellen Emerentia Ahlström.
Burmanmelaharakka
Burmanmelaharakka ("Crypsirina cucullata") on varisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Burmanmelaharakoita tavataan kotoperäisenä Myanmarissa, Iravadi- ja Sittang-jokivarsien tasangoilla. Laji oli aiemmin yleinen, mutta se on vähentynyt elinympäristöjen tuhoutumisen takia ja on luokiteltu silmälläpidettäväksi. Sopivissa säilyneissä elinympäristöissä laji on kuitenkin pysynyt paikallisesti yleisenä.
Burmanmelaharakat elävät dipterokarpuskasvimetsissä, kuivilla pensaikkoalueilla ja maatalousmaiden reunoilla alangoilla alle 1000 metrin korkeudessa.
KVL
Lyhennettä KVL käytetään yleisesti Kouvolan kaupungista. Se voi tarkoittaa myös seuraavia:
Rudy Vallée
Hubert Prior ”Rudy” Vallée (28. heinäkuuta 1901 – 3. heinäkuuta 1986) oli yhdysvaltalainen muusikko ja näyttelijä.
Hubert Prior Vallée syntyi Island Pondissa, Vermontin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Hän opiskeli 1920-luvulla Mainen yliopistossa ja myöhemmin Yalen yliopistossa, ja soitti opiskeluaikanaan saksofonia eri yhtyeissä. Hän valmistui Yalesta vuonna 1927. Seuraavana vuonna hän perusti yhtyeen nimeltä The Connecticut Yankees. Valléen pehmeä lauluääni soveltui hyvin radioon ja hän alkoi nopeasti saada mainetta laulajana.
Vuonna 1929 Vallée esiintyi elokuvassa "The Vagabond Lover", jonka nimikappaleesta tuli suosittu radiosingle. Samana vuonna hän aloitti "The Fleischmann Hour" -radio-ohjelman juontajana. Ohjelmaa lähetettiin yli kymmenen vuoden ajan ja sen tunnuskappaleena toimi Valléen laulama ”My Time Is Your Time”. Muihin Valléen menestyneisiin nauhoituksiin kuuluivat ”Marie”, ”Honey”, ”Weary River” (kaikki 1929), ”As Time Goes By” (1931) ja ”Brother, Can You Spare a Dime?
1930-luvulta lähtien Vallée johti omaa musiikkikustantamoaan Vallee Publicationsia. Myöhemmin hän työskenteli Ruval Music -yhtiön johdossa.
Vallée näytteli 1930-luvulta lähtien lukuisissa elokuvamusikaaleissa. Hän esitti usein rakkaustarinan päähenkilöä, mutta esiintyi 1940-luvulta lähtien myös koomisissa rooleissa. Toisen maailmansodan aikana hän johti Yhdysvaltain rannikkovartiosto orkesteria. 1960-luvulla hän esiintyi Frank Loesserin Broadway-näytelmässä "How to Succeed in Business Without Really Trying" ja myöhemmin näytelmän elokuvaversiossa (suom. "Miten menestyä liike-elämässä yrittämättä liikaa", 1967).
Näyttelijän uraansa Vallée jatkoi 1970-luvun puoliväliin asti, ja muusikkona hän jatkoi esiintymistä kuolemaansa asti. Hän kuoli Kaliforniassa heinäkuussa 1986.
Erik af Palén
Erik Johan af Palén (Paleen) (15. toukokuuta 1716 Strängnäs–6. syyskuuta 1788 Tukholma) oli suomalainen virkamies ja lainsuomentaja, joka aateloitiin.
Palénin vanhemmat olivat kihlakunnantuomari Abraham Palén ja Katarina Tigerstedt. Hän opiskeli Turussa ja tuli hovioikeuden auskultantiksi 1737. Vuodesta 1738 hän toimi virkamiehenä Tukholman oikeusrevisiossa, vuodesta 1757 protokollasihteerinä ja talonpoikaissäädyn sihteerinä kolmilla valtiopäivillä 1755–1770, jolloin hänet asetettiin myös manufaktuurikonttorin ja valtionvelkakonttorin valtuutetuksi. Palén kannatti voimakkaasti hattu-puoluetta. Hän tarkasti appensa, lääninsihteeri Samuel Forseenin tekemän vuoden 1734 lain suomennoksen 1751-1756, joskin luovutti sen julkaisuoikeuden hovioikeudenaktuaari G. G. Saloniukselle. Tarkkaa tietoa ei ole, mikä on hänen osuutensa suomennoksessa "Ruotzin waldacunnan laki", joka ilmestyi 1759. Pohjois-Suomen laamannina Palén toimi 1766-1783. Hänet aateloitiin 1770.
Palénin puoliso vuodesta 1744 oli Anna Johanna Forséen (k. 1784).
Italian kristillisdemokraattinen puolue
Italian kristillisdemokraattinen puolue (, DC) oli keskustaoikeistolainen Italian johtava puolue kylmän sodan ajan. Länsiliittoutuneet tukivat sitä voimakkaasti kilpailevaa kommunistipuoluetta vastaan. Puolue oli hallitusvastuussa yhtämittaisesti puoli vuosisataa.
Kristillisdemokraatteja edelsi vuosina 1919–1926 toiminut Italian kansanpuolue.
Puolueen perustaja Alcide De Gasperi oli nuoruudessaan aktiivinen fasismin vastustaja, ja joutui vankeuteen vuonna 1926 julkaistuaan hallitusta arvostellutta lehteä. Kristillisdemokraattisen puolueen perustaminen tuli mahdolliseksi vuoden 1943 lopussa Mussolinin kukistuttua. Jo joulukuussa 1945 De Gasperi nousi maan pääministeriksi ja puoli vuotta myöhemmin Italiasta tuli tasavalta (lopullisesti vuoden 1948 alusta uuden perustuslain myötä). De Gasperi toimi pääministerinä vuoteen 1953.
Puolueen aatteellinen perusta oli roomalaiskatolisuus, sosiaalinen kehitys sekä taloudellinen liberalismi ja vapaa kilpailu.
Myöhempiä Italian kristillisdemokraattisia johtomiehiä olivat Amintore Fanfani, Aldo Moro ja Giulio Andreotti sekä kylmän sodan jälkeisten vuosien Romano Prodi. Puolue yhdistettiin 1990-luvulla moniin korruptioskandaaleihin, esimerkiksi Andreotti oli syytteessä mafiayhteyksistä. Samanlaisia syytteitä esitettiin tosin jo 1960-luvulla. Erityisesti 1990-luvun niin sanottu Tangentopoli-skandaali ("lahjuskaupunki") oli puolueen maineelle tuhoisa. Puoli vuosisataa hallituksessa istunut puolue hajosi osiin ja sen kanssa hallitusyhteistyötä tehnyt sosialistipuolue ("Partito Socialista Italiano") luhistui kokonaan. Italian “ensimmäisen tasavallan” aika oli päättynyt. Sen paikan ottivat uudet keskusta-oikeiston puolueet Forza Italia ja Alleanza Nazionale.
Kristillisdemokraattinen puolue lakkautettiin tammikuussa 1994 ja sen seuraajaksi perustettiin uusi Italian kansanpuolue, joka jäi vaaleissa pienpuolueeksi, mutta osallistui maan hallitukseen vuosina 1996–2001. Se sulautui vuonna 2002 osaksi Democrazia è Libertà – La Margherita -nimistä keskustapuoluetta, joka vuonna 2007 liittyi Demokraattiseen puolueeseen.
Walter Palme
Walter Armas Palme (2. maaliskuuta 1907 Helsinki – 21. marraskuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen oikeusoppinut. Hän oli Helsingin yliopiston julkisoikeuden professori (ruotsinkielinen) 1948–1963 ja sen jälkeen oikeusneuvos.
Agnes Monica
Agnes Monica (koko nimi Agnes Monica Muljoto; s. 1. heinäkuuta 1986 Jakarta) on indonesialainen laulaja ja näyttelijä.
Arne Palmén
Arne Johannes Palmén (3. tammikuuta 1885 Helsinki – 12. kesäkuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, Salpausselän lasten tuberkuloosiparantolan (nykyään Nastolan Aurinkolinna) ylilääkäri 1925-1945, Helsingin yliopiston kirurgian ylimääräinen professori 1937–1952 ja Helsingin Diakonissalaitoksen sairaalan kirurgisen osaston ylilääkäri 1945–1955.
Palménin äiti oli Ida Amalia Arppe ja isä historiantutkija, poliitikko ja valtioneuvos Ernst Gustaf Palmén. Hänen isoisänsä oli laki- ja virkamies Johan Philip Palmén ja veljenpoikansa eläintieteilijä Ernst Palmén. Palménin puoliso vuodesta 1928 oli sairaanhoitaja Helmi Annikki Haahti, perheeseen syntyi kolme lasta. Ylioppilaaksi Palmén tuli Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta 1903, lääketieteen lisensiaatiksi hän valmistui 1911 ja väitteli tohtoriksi 1914. Palmén oli Suomen lääkäriliiton puheenjohtaja 1933–1943.
Palmén julkaisi lääketieteellisten kirjojen lisäksi tutkimuksia esimerkiksi sotakirurgian, luu- ja niveltuberkuloosin, selkäydinkasvainten, vakuutuslääketieteen ja hengenvaarallisuuskäsitteen alalta. Palmén muistetaan lääketieteen "suomalaistajana" sekä ammattikunnan käytännöllisten ongelmien ja etenkin eettisten kysymysten arvostettuna pohdiskelijana.
Marit Korkman
Marit Elisabet Korkman s. Witick (8. kesäkuuta 1947 Kokkola – 18. huhtikuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen lastenneuropsykologi ja maailmanlaajuisesti käytetyn neuropsykologisen testimenetelmän NEPSYn luoja.
Korkman oli kansainvälisesti merkittävimpiä lastenneuropsykologeja, ja hänen elämäntyönsä NEPSY on ensimmäinen Yhdysvalloissa standardisoitu lastenneuropsykologinen testimenetelmä. NEPSYä on sittemmin julkaistu useissa eri maissa ja siitä on tehty toinen painos, NEPSY II. NEPSY on Suomessakin käytetyimpiä psykologisia testimenetelmiä.
Korkman toimi uransa aikana sekä kliinisenä lastenneuropsykologina Lastenlinnan sairaalassa Helsingissä että tutkijana. Hän toimi sekä Åbo Akademin että Helsingin yliopiston psykologian laitoksella kliinisen neuropsykologian professorina. Hänen tutkimuskohteitaan olivat muun muassa lasten epilepsiat, tarkkaavaisuushäiriöt ja Aspergerin oireyhtymä, sekä erittäin pienipainoisina syntyneiden lasten kehitys.
Korkman valittiin Suomen vuoden psykologiksi vuonna 1995, ja vuonna 2012 hän sai sekä Suomen Psykologiliiton kultaisen ansiomerkin että INS:n (International Neuropsychological Society) Distinguished Career Award.
Marit Korkman oli taiteilijaperheestä ja itsekin lahjakas muusikko. Hän oli naimisissa Sixten Korkmanin kanssa, ja parilla oli kolme lasta. Oikeuspsykologian tohtori Julia Korkman on yksi heistä. Marit Korkman kuoli melanoomaan keväällä 2012.
Lajja
Lajja (suomeksi ”Häpeä”) on vuonna 2001 ilmestynyt, Rajkumar Santoshin ohjaama intialainen hindinkielinen draamaelokuva, joka kertoo intialaisnaisten ahdingosta. Pääosia näyttelevät Bollywoodin kärkinimet: Manisha Koirala, Rekha, Madhuri Dixit, Mahima Chaudhry, Jackie Shroff, Anil Kapoor, Ajay Devgan ja Samir Soni. Urmila Matondkar ja Sonali Bendre esiintyvät tanssinumeroissa.
Elokuva ei menestynyt kaupallisesti Intiassa, mutta oli suositumpi ulkomailla.
Guaviare (departementti)
Guaviare on yksi Kolumbian 32 departementista. Sen pääkaupunki on San José del Guaviare, pinta-ala 42 327 km² ja asukasluku vuonna 2011 oli 104 800.
Guaviare sijaitsee Amazonian pohjoisosassa. Siellä asuu monia intiaaniheimoja, ja sen alueella on kymmenen luonnonsuojelualuetta. Alueen tärkein joki on nimeltään Guaviare.
Bolívar (departementti)
Bolívar on yksi Kolumbian 32 departementista. Sen pääkaupunki on Cartagena, pinta-ala 25 978 km² ja asukasluku vuonna 2011 oli noin kaksi miljoonaa.
Bolívar sijaitsee maan pohjoisosassa Karibianmeren rannikolla. Ennen espanjalaisten tuloa aluetta asuttivat karibit ja taironat. Suurin osa departementista on alavaa, mutta sen eteläosassa on korkeita vuoria.
Annette (albumi)
Annette on Annette Funicellon omaa nimeä kantava Walt Disneyn Buena Vista Recordsin julkaisema debyyttialbumi, alun perin julkaistu vuonna 1959. LP:n luettelonumero on BV-3301.
A-Puoli
B-Puoli
Walter Walsh
Walter Rudolph Nicholas Walsh (4. toukokuuta 1907 Union City, New Jersey – 29. huhtikuuta 2014 Arlington, Virginia) oli yhdysvaltalainen ampuja. Hän valmistui Rutgers Law Schoolista ja liittyi vuonna 1934 FBI:n palvelukseen. Toisen maailmansodan aikana hän palveli Yhdysvaltain merijalkaväessä.
Walsh kilpaili muun muassa vuoden 1948 kesäolympialaisissa Lontoossa, jossa hän sijoittui miesten 50 metrin vapaapistoolissa 12:nneksi. Ammunnan maailmanmestaruuskilpailuissa 1952 Walsh voitti 25 metrin isopistoolissa kultaa joukkueen jäsenenä ja sai myös hopeamitalin yksilökilpailussa.
Kangas (Kullaa)
Kangas on Ulvilaan liitetyn entisen Kullaan kunnan kylä.
Kullaan postilaitos aloitti toimintansa vuonna 1892. Kirkkoherra Raineella oli posti kolme vuotta, minkä jälkeen se siirtyi kanttori Koski-Tuurille. Vuonna 1965 posti siirtyi kunnantalolle ja se sai uudet tilat 1980-luvulla.
Kullaan kirkon läheisyydessä on esinemuseo, jossa on kivikautinen esinekokoelma perinteistä maanviljelyskalustoa sekä käsityöammattilaisten työkaluja. Museon arkistossa on myös 1700-luvun asiakirjoja, valokuvia ja haastatteluja.