Toimijaverkkoteoria
Toimijaverkkoteoria () on yhteiskuntateoriassa ja yhteiskuntatieteellisessä tutkimuksessa käytetty lähestymistapa, joka on saanut alkunsa tieteentutkimuksen piirissä. Sen avulla on pyritty tavoittamaan omaa maailmaansa rakentavat sekä inhimilliset että ei-inhimilliset toimijat eli aktantit.
Tutkimussuunnan alkuvaiheen tärkeimpiä kehittäjiä ovat tieteen ja teknologian tutkijat Michel Callon ja Bruno Latour sekä sosiologi John Law. He ovat hyödyntäneet mm. semiootikko A. J. Greimasin ja tieteenfilosofi Michel Serresin ajattelua ja käsitteitä. Toimijaverkkoteoria luetaan materiaalisen konstruktionismin sovellukseksi, siis välillisesti sosiaalisen konstruktionismin kritiikin tulokseksi.
John Law'n mukaan toimijaverkkoteorian (actor network theory, ANT) tapauksessa on pikemminkin syytä puhua joukosta kuin yhdestä lähestymistavasta. Hän sijoittaa lähestymistavan "alun" Pariisiin vuosien 1978–1982 välille, mutta korostaa samalla, että teoriassa itsessään toteutuu sen kuvailema maailman verkostomaisuus, joten yhtä alkuperää tai -pistettä ei voida määritellä. Ajatus ihmisistä ja teknisistä välineistä saman kokonaisuuden osina tunnetaan eri yhteyksistä esimerkiksi systeemiajattelun ja kertomusten abstraktia rakennetta kuvaavan aktanttimallin yhteydessä.
Bruno Latour tutki 1970-luvun puolivälissä laboratorioissa tapahtuvaa tiedonmuodostusta käytäntöjen semiotiikan näkökulmasta. Hän ei tuolloin puhunut "toimijaverkkoteoriasta", mutta käytti useita siihen myöhemmin yhdistettyjä käsitteitä, kuten "materiaalisesti heterogeeniset relaatiot", joka viittaa toimijaverkkoteorialle ominaiseen tapaan tarkastella inhimillisiä ja teknisiä toimijoita (aktantteja) samanlaisin käsittein. Termin "actor network theory" otti käyttöön Michel Callon noin vuonna 1982.
Callon totesi kirjoittaessaan tutkimusta Ranskassa 1980-luvulla suunnitellun sähköautohankkeen epäonnistumisesta, että oli löydettävä keinoja kuvata "sosiaalisesti ja materiaalisesti heterogeenisia järjestelmiä" niiden "haurauden" (fragility) ja "taipumattomuuden" (obduracy) kannalta. Sähköautohanke epäonnistui koska erilaisia järjestelmiä, nimittäin sähköyhtiön tavoitteita, autonvalmistaja Renaultin teknologioita sekä kuluttajien tarpeita ja tottumuksia ei saatu kohtaamaan.
"Verkko" (network) on toimijaverkkoteoriassa hyvin moni-ilmeinen peruskäsite. Verkko ei ole ulko- tai yläpuolelta katsottava konsensusta heijastava "kuvaus" rakenteesta. Sen sijaan verkot "luovat" kokonaisuuksia (bodies), käytäntöjä ja identiteettejä yhteisöllis-materiaalisina toimintoina. Verkko on äärimmäistä olemassaoloa: Sosiaalinen ja luonto vaikuttavat suhdeverkkoihin, joina ne myös ilmenevät. Suhdeverkkojen ulkopuolella ei ole mitään. Siten siis myöskään toimijaverkkoja hyödyntävä tutkija ei katso tutkimusaluettaan ulkopuolelta, vaan on tutkimuskohdettaan määrittävä osa sitä.
"Toimijuus" merkitsee toimijaverkkoteoriassa osallisuutta verkostoihin. Siten toimijuus on aina "yhteistoimijuutta". Yksi tai useampi verkon osa voi olla toiminnan alullepanijana, suuntaamassa sitä jotakin tavoitetta kohti, mutta tulokset vaativat useiden toimijoiden osallistumista. Toimijuus tulee erityisellä tavalla näkyväksi poikkeustilanteissa, jolloin totunnainen näkymä toiminnan sujuvuuteen ja kokonaisuuteen muuttuu. Esimerkkeinä on käytetty laitteen rikkoutumista tai ulkopuolisen, ei-toivotun tekijän tunkeutumista toiminnan totuttuun rakenteeseen.
"Käännös" (translation) tarkoittaa toimijaverkkoteoriassa eräänlaista puheoikeuden ottamista laajemman toimijoiden joukon puolesta ja niitä toimenpiteitä, joita tähän tavoitteeseen pääsemiseksi tarvitaan. Kääntämisen prosessi etenee neljän vaiheen kautta: (1) Problematisoinnin vaiheessa verkoston muodostaja määrittelee ongelmaa ja pyrkii tunnistamaan siihen liittyviä toimijoita. (2) Kiinnostuksen herättämisen vaiheen tarkoitus on saada toimijat sitoutumaan. (3) Värväämisen kuluessa ja tuloksena toimijuuden rakenne muotoutuu uudelleen, vanhoja kytkentöjä purkautuu ja uusia syntyy omaksutun uuden näkökulman mukaisesti. (4) Mobilisaatiovaiheessa värvätyt toimijat ovat verkoston muodostajan tukena ja uudenlainen toiminta on mahdollista. Käännöksessä toimijat muuntuvat uuteen muotoon. Lopulta verkostorakenne häipyy näkyvistä ja toiminta vaikuttaa ulospäin yhtenäiseltä.
Toimijaverkkoteoriaa on arvosteltu siihen hyvin keskeisesti liittyvästä heterogeenisuuden periaatteesta, jonka mukaan inhimillisiä ja muita toimijoita käsitellään lähtökohtaisesti yhdenvertaisina. Bruno Latour on vastannut kritiikkiin korostamalla, että luonnon ja kulttuurin tai inhimillisen ja ei-inhimillisen eroa ei ole yksinkertaista määrittää. Esimerkiksi hallinnon tietojärjestelmien käytössä ilmenee tilanteita, joissa päätöksiä ei vaikuta tekevän järjestelmän käyttäjä, vaan tietojärjestelmän tietosisältö ja ohjelmallinen logiikka yhdessä järjestelmän käyttäjän kanssa.
Toimijaverkkoteorian omaksumista saattaa haitata esitystapa, jossa lähestymistavan käsitteet ja tarkastelun kohde kietoutuvat hyvin läheisesti yhteen, siis soveltaen toimijaverkkoteorian periaatteita sillä tehtävään tutkimukseen. Aineiston, menetelmän ja teorian jyrkkä erottaminen toisistaan olisi vastoin ajatusta, että todellisuudella, myös toimijaverkkoteorialla sovelluksineen, on toisiinsa kytkeytyvien ja toisiaan muuntavien toimijoiden rakenne.