hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Licháda
Licháda (; myös "Liháda", ), antiikin Kēnaion (, ), on vuori ja niemi Euboian saarella Kreikassa. Sen korkeus on 677 metriä.
Lichádan niemi muodostaa Euboian luoteiskärjen. Siellä sijaitsee Lichádan kylä ja niemen edustalla Lichádes-niminen saariryhmä. Antiikin aikana vuorella oli Zeus Kenaioksen kulttipaikka. Kreikkalaisessa mytologiassa vuori sai myöhemmän nimensä Likhaksesta, jonka Herakles heitti paikalla mereen ollessaan uhraamassa Zeukselle.
Erik Törnros
Per Erik Valter Törnros (s. 11. kesäkuuta 1993 Gävle, Ruotsi) on ruotsalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on hyökkääjä. Törnros edustaa Veikkausliigassa pelaavaa PS Kemiä.
Törnros pelasi vuosina 2010–2013 Geflessä 16 Allsvenskan-ottelua maaleitta. Kaudella 2012 hän pelasi lainalla Bragessa seitsemän Superettan-ottelua tehden kaksi maalia. Kaudeksi 2014 Törnros siirtyi pysyvästi Brageen pelaten 1. divisioonassa 16 ottelua, joissa hän teki kaksi maalia. Kaudella 2015 Törnros pelasi 1. divisioonaa Dalkurdissa tehden 24 sarjaottelussa kymmenen maalia joukkueen noustessa Superettaniin.
Kaudella 2016 Törnros ehti edustaa Dalkurdia kuudessa sarjaottelussa tekemättä maaleja, kunnes hänet elokuussa lainattiin Veikkausliigassa pelaavaan PS Kemiin.
Törnros on edustanut Ruotsia alle 17-vuotiaiden maajoukkuetasolla.
Mouríki
Mouríki (; myös "Muríki") on Áskio-vuoren massiiviin kuuluva vuori Makedoniassa Pohjois-Kreikassa. Sen korkeus on 1 703 metriä.
Mouríki sijaitsee Kozánin alueyksikössä Länsi-Makedonian alueella. Vuori on Áskiovuorten jatke, mutta geologisesti erillinen, sillä se on liuskekiveä Áskion ollessa kalkkikiveä. Vuoren korkeimmasta huipusta käytetään samaa nimeä kuin koko vuoresta. Muita korkeita huippuja ovat Pétra Márkou (Πέτρα Μάρκου, 1 655 m), Akónia (Ακόνια, 1 468 m), Kástro Zóta (Κάστρο Ζώτα, 1 413 m) ja Gkoúfa (Γκούφα, 1 285 m).
Eordaían kunnan Mouríkin kunnallisyksikkö, entinen itsenäinen kunta, on saanut nimensä vuoresta.
Antigua ja Barbuda kesäolympialaisissa 2008
Antigua ja Barbuda osallistui Pekingin olympialaisiin vuonna 2008 joukkueella, johon kuului viisi urheilijaa, jotka osallistuivat yleisurheiluun ja uintiin. Lipunkantajana avajaisissa toimi korkeushyppääjä James Grayman. Tämä oli maan kahdeksas esiintyminen olympialaisissa.
Viisitoistavuotias naisuimari Kareem Valentine oli Antigua ja Barbudan ainoa uimari Pekingin olympialaisissa jääden kuitenkin lopputilastoissa 96:ksi eli toiseksi viimeiseksi kaikista uimareista.Parhaiten Antigua ja Barbudan joukkueesta pärjäsivät Daniel Bailey, joka pääsi miesten 100 metrin juoksun neljännesvälieriin, ja Brendan Christian, joka puolestaan pääsi miesten 200 metrin juoksun välieriin , mutta siihen matka katkesi. James Grayman ja Sonia Williams puolestaan jäivät lajiensa karsintoihin.
Enkelten unelmaelämä
Enkelten unelmaelämä ("La Vie rêvée des anges") on Erick Zoncan ohjaama ranskalainen draamaelokuva vuodelta 1998. Zonca teki myös elokuvan käsikirjoituksen yhdessä Roger Bohbot’n kanssa. Pääosia, kahta parikymppistä ystävätärtä näyttelevät Élodie Bouchez ja Natacha Régnier palkittiin parhaina naisnäyttelijöinä Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 1998.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Enkelten unelmaelämän" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Työttömyyden vaivaamassa entisessä hiilikaivoskaupungissa Lillessä kaksikymmenvuotiaat Isa ja Marie yrittävät selviytyä toimeentulon ja ihmissuhteiden aallokossa. Elämänmyönteinen Isa on kätevä käsistään, muttei silti tahdo selviytyä tekstiilitehtaan saumauskoneesta vaan jää työttömäksi. Hän kokee, että kaikki kiva tapahtuu hänen ystävättärelleen, vaalealle ja temperamenttiselle Marielle.
Lasíthin ylätasanko
Lasíthin ylätasanko (, myös "Lasíthin/Lassíthin tasanko") on ylätasanko Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsee Lasíthin alueyksikön alueella saaren itäosassa noin 60 kilometriä itäkaakkoon Iraklionista.
Lasíthin ylätasanko sijaitsee Lasíthi- eli Díktivuoriston keskellä noin 850 metrin korkeudella merenpinnasta. Tasankoa ympäröivät Lasíthivuoriston huiput Seléna (1 559 m) pohjoispuolella, Katharó (1 564 m) ja Varsámi (1 545 m) itäpuolella, Díkti eli Spathí (2 148 m) eteläpuolella, sekä Aféntis (1 571 m) ja Louloudáki (1 163 m) länsipuolella. Tasanko on Kreetan laajin ylätasanko ja sen pituus itä-länsisuunnassa on noin 11 kilometriä ja leveys pohjois-eteläsuunnassa noin 6 kilometriä. Pinta-alaa tasangolla on noin 25 neliökilometriä. Korkeudesta johtuen ilmasto tasangolla on muuta Kreetaa viileämpi. Lumien sulamisvedet valuvat tasangolle ja tekevät sen maaperästä hedelmällisen joskin soisen ilman kuivatusta.
Tasanko on ollut tärkeä asuinpaikka jo esihistoriallisella ajalla, ja sieltä on tehty merkittäviä löytöjä neoliittiselta ja minolaiselta kaudelta. Varhaisimmat merkit asutuksesta ovat ajalta 6000 eaa. Tasangon lounaislaidalla sijaitsee Díktin luola, joka on eräs ehdokas Zeuksen syntymäpaikaksi kreikkalaisessa mytologiassa ja merkittävä minolainen kulttipaikka. Tasangon pohjoislaidalla sijaitsee Karfí, joka oli eräs minolaisen kulttuurin viimeisiä asutuksia. Alue kukoisti edelleen antiikin aikana ja bysanttilaisella keskiajalla. 1200-luvulla venetsialaiset ajoivat asukkaat pois tasangolta ja se autioitui 1400-luvulle saakka, kunnes aluetta tarvittiin jälleen viljelyyn ja sinne rakennettiin kuivauskanavat (12 pohjois-eteläsuunnassa ja 20 itä-länsisuunnassa) ja ojitus. Nykyisin tasanko on merkittävä viljelyalue ja muistuttaa suurta puutarhaa.
Tasangosta on saanut nimensä paitsi koko Lasíthin alueyksikkö myös tasangon alueen kattava Oropédio Lasithíoun kunta. Kunnan kuntakeskus ja alueen merkittävin asutus Tzermiádon kylä sijaitsee tasangon koillislaidalla. Muita tasangon laidan kyliä ovat muun muassa Ágios Geórgios, Avrakóntes, Kamináki, Marmakéto ja Psychró. Monet asukkaista muuttavat pois tasangolta talven ajaksi. Nykyisin alue tunnetaan muun muassa lukuisista vanhoista tuulimyllyistään.
Alma Talent
Alma Talent Oy on Alma Median tytäryhtiö joka kustantaa ja julkaisee ammatti- ja talouslehtiä sekä kirjoja. Lisäksi yritys tarjoaa eri alojen ammattilaisille ja yrityksille osaamisen kehittämistä tukevia ja liiketoimintaa kasvattavia palveluja. Yritys perustettiin vuonna 2016, kun Alma Media ja Talentum yhdistyivät.Ruotsissa Alma Talentin julkaisuja ovat muun muassa Affärsvärlden, Ny Teknik ja Dagens Media.
Antonia Lottner
Antonia Lottner (s. 13. elokuuta 1996 Salzburg, Itävalta) on saksalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 175 elokuussa 2016. Lottner oli junioreiden maailmanlistalla parhaimmillaan kolmantena heinäkuussa 2012. Hän pääsi karsintojen kautta mukaan Yhdysvaltain avoimiin 2016.
Agía Triádan sarkofagi
Agía Triádan sarkofagi (myös "Hagia Triadan sarkofagi") on pronssikautinen sarkofagi eli "larnaks", joka on valmistettu LM IIIA2 -kaudella noin vuonna 1370–1320 eaa. ja löydettiin Agía Triádasta Kreetan saarelta Kreikasta vuonna 1903. Se on peräisin ajalta, jolloin Kreeta oli mykeneläisen kulttuurin vallan alla, ja se yhdistelee minolaisia ja mykeneläisiä vaikutteita sekä mahdollisesti myös egyptiläisiä vaikutteita.
Sarkofagi löydettiin ylhäisen henkilön haudasta. Se on tehty kalkkikivestä, joka on päällystetty laastilla. Sen pituus on noin 1,38 metriä, korkeus noin 0,9 metriä ja leveys noin 0,45 metriä. Sarkofagi on kauttaaltaan koristeltu värikkäällä kuvituksella, joka esittää mykeneläisen ajan Kreetan hautaustapoja tai muita uskonnollisia seremonioita, ja on merkittävä lähde niiden tuntemisen kannalta. Toisessa pitkistä sivuista kuvitus on jaettu kolmeen osaan, jotka ovat naisten kulkue, härän uhraus musiikin soidessa sekä uhritoimitusta alttarilla suorittava mies. Toinen pitkistä sivuista on jaettu kahteen osaan, ja sen kuvituksessa ovat miesten ja naisten kulkue sekä miesten kulkue, joka uhraa eläimiä ja veneen. Päätyjen kuvituksessa on kummassakin kaksi naista vaunuissa, toisella puolella vaunuja vetää hevonen ja toisella aarnikotka. Materiaaliltaan ja kuvitukseltaan sarkofagi on ainutlaatuinen tunnettujen minolaisten larnaksien joukossa.
Sarkofagin löysi Agía Triádan hautausmaan kaivauksissa Roberto Paribeni 23. kesäkuuta vuonna 1903. Sarkofagi on esillä Iraklionin arkeologisessa museossa (sali XIV).
Dendrán haarniska
Dendrán haarniska on mykeneläisaikainen, pronssikautinen pronssihaarniska, joka on löydetty haudasta Argoliin Dendrán kylästä (hauta 12) Kreikasta. Haarniska on esillä Náfplion arkeologisessa museossa.
Haarniska on ajoitettu LH II tai LH IIB -kaudelle 1400-luvun eaa. loppupuolelle. Kokonaisuuteen kuuluu rintapanssari ja selkäpanssari; hametta muistuttava alaosa, jossa on kolme levyä edessä ja kolme takana; sekä kaulasuoja ja olkasuojat. Siihen on kuulunut myös villisian torahampailla päällystetty kypärä. Haarniskan paino on noin 15 kiloa ja levyjen paksuus noin 1 millimetri. Haarniska muistuttaa Homeroksen "Iliaassa" kuvaamia asepukuja sekä lineaari-B-kirjoituksen haarniskaa tarkoittavassa logogrammissa numero 163 kuvattua haarniskaa.
Kokeellisen arkeologian tutkimuksissa haarniska on todettu varsin toimivaksi, mutta tarkoitetuksi mitä ilmeisimmin lähinnä mies miestä vastaan -taisteluihin ennemmin kuin yleiseksi suojaksi taistelukentillä.
Villisian torahammaskypärä
Villisian torahammaskypärät olivat tyypillisiä kypäriä mykeneläisessä kulttuurissa. Niissä nahkainen tms. päähine oli päällystetty villisian torahampailla.
Homeros kuvaa tällaisen kypärän "Iliaassa":
Useissa mykeneläisissä seinämaalauksissa sotilailla on juuri torahammaskypärät. Kypäriä on löydetty myös arkeologisissa kaivauksissa, useimmiten haudoista. Torahammaskypärä kuuluu osana muun muassa Dendrán haarniskaan, joka on esillä Náfplion arkeologisessa museossa.
Mithridateen hautareliefi
Mithridateen hautareliefi (myös "Attikalainen hautareliefi") on antiikin kreikkalainen hautareliefi, joka on ajoitettu noin 300-luvulle eaa. Se esittää vikuroivaa hevosta, jota afrikkalainen orjapoika yrittää rauhoitella. Reliefin nimi on peräisin siitä, että se on joskus yhdistetty liittyväksi Mithridates VI:n hautaan.
Reliefi on tehty Pentelikon-vuoren marmorista. Sen leveys on 1,91 metriä, korkeus 1.99 metriä ja paksuus 34 senttimetriä. Veistos on löydetty Ateenan rautatieaseman läheltä. Nykyisin se on esillä Kansallisessa arkeologisessa museossa (sali 27, artikkeli 4464) Ateenassa.
Soturivaasi
Soturivaasi on nimitys, jota käytetään Mykenestä löydetystä mykeneläisaikaisesta, pronssikautisesta krateerista, jonka kuvitus esittää sotilaita.
Se on ajoitettu noin vuoteen 1200 eaa. Vaasin löysi Heinrich Schliemann Mykenen kaivauksissa 1800-luvulla eräästä rakennuksesta läheltä hautakehä A:ta. Vaasia kauttaaltaan kiertävässä kuvituksessa on sotilaita, joilla on asepuvut, kypärät, kilvet ja keihäät.
Vaasi on esillä Kansallisessa arkeologisessa museossa (sali 4) Ateenassa. Se on merkittävimpiä ja tunnetuimpia esimerkkejä myöhäisen helladisen kauden keramiikasta.
Aíginan aarre
Aíginan aarre on nimitys, jota käytetään Aíginan saarelta Kreikasta löydetyistä kullasta ja puolijalokivistä tehdyistä minolaisaikaisista koruista. Nykyisin korut ajoitetaan noin vuosiin 1850–1550 eaa.
Aíginan aarre on merkittävimpiä pronssikautisia korukokoelmia. Korujen kerrotaan löytyneen minolaisesta haudasta vuonna 1891, mutta tarkka löytöhistoria on epävarma. British Museum hankki kokoelman vuonna 1892. Arthur Evans teki korulöydöstä tieteellisen julkaisun vuonna 1893. Korut ajoitettiin pitkään nuoremmiksi, ja niiden ehdotettiin aluksi olevan mykeneläisiä, foinikialaisia tai peräisin vasta antiikin ajalta.
Akanthos-pylväs
Akanthos-pylväs eli "Delfoin tanssijat" on Delfoista Apollonin temppelin läheltä löydetty antiikin kreikkalainen marmoripylväs, jonka ympärillä on kolme tanssivaa naishahmoa. Pylväs on usein ajoitettu pystetyksi vuoden 400 eaa. jälkeen ja sen on ajateltu kaatuneen maanjäristyksessä vuonna 373 eaa. Toisen teorian mukaan pylväs olisi kuitenkin ateenalaisten vuoden 375 eaa. jälkeen pystyttämä, eikä siinä ole merkkejä maanjäristysvaurioista.
Pylvään kokonaiskorkeus on ollut noin 12,2 metriä. Varsinainen pylväs, jonka korkeus on ollut noin 8,8 metriä, on ollut koristeltu akantinlehtiä esittävällä koristelulla, mistä pylväs on myös saanut nimensä. Sen päällä on ollut veistetty tripodi eli kolmijalka, jonka ympärillä on kolme tanssivaa karyatidia muistuttavaa mahdollisesti Artemiille omistettua neitoa. Erään teorian mukaan Delfoin Omfalos-kivi eli ”maailmannapa” olisi ollut sijoitettuna kokonaisuuden huipulle.
Pylvään yläosa, mukaan lukien akantinlehtikapiteeli sekä tanssivat neidot, on esillä Delfoin arkeologisessa museossa.
Amfipoliin leijona
Amfipoliin leijona on leijonaa esittävä antiikin kreikkalainen veistos antiikin Amfipoliista. Se on tehty hellenistisellä kaudella 300-luvulla eaa.
Veistoksen oletetaan olleen pystytetty Aleksanteri Suuren sotapäälliköihin kuuluneen Laomedon Mytileneläisen kunniaksi. Erään toisen teorian mukaan veistos olisi alun perin seissyt niin kutsutun Kastán haudan päällä, mutta tämä ei todennäköisesti pidä paikkansa muun muassa ajoituksen sekä veistoksen painon vuoksi. Veistos löydettiin osina Strymónas-joen varrelta ensimmäisen Balkanin sodan aikana vuonna 1912. Se entisöitiin 1930-luvulla ja on nykyisin sijoitettu tien varteen Strymónaksen etelärannalla Amfípolin kunnassa lähellä Néa Amfípolin ja Néa Kerdýlian kyliä.
Varsinaisen leijonaveistoksen korkeus on 5,3 metriä ja koko veistoksen jalusta mukaan lukien 15,84 metriä. Veistoksen ja jalustan yhteispaino on noin 1 500 tonnia.
Antikytheran efebi
Antikytheran efebi tai "Antikytheran nuorukainen" on nuorta miestä esittävä antiikin kreikkalainen pronssiveistos. Se on ajoitettu klassisen kauden lopulle vuosille 340–330 eaa. Veistos on saanut nimensä siitä, että se löydettiin niin kutsutusta Antikytheran hylystä läheltä Antikytheran saarta vuonna 1900. Veistos on sijoitettu Kansalliseen arkeologiseen museoon (sali 28) Ateenassa.
Veistos esittää nuorukaista seisomassa oikea käsi kohotettuna. Paino on vasemmalla jalalla. Nuorukaisen kädessä on ollut joku esine, joka on kadonnut. Veistoksesta puuttuvat myös silmät. Nuorukaisesta on esitetty useita eri tulkintoja. Yhden yleisen tulkinnan mukaan kyseessä olisi Perseus, joka roikottaa hiuksista Medusan päätä. Toisen myös yleisen tulkinnan mukaan veistos esittäisi Parista kädessään Eriksen omena. Nuorukainen on tulkittu myös muun muassa Apolloniksi, Hermeeksi kädessään kerykeion, Herakleeksi kädessään sauva tai leijonantalja, urheilijaksi kädessään voittopalkinto, sekä nuoren miehen hautaveistokseksi. Patsaan korkeus on 1,96 metriä.
Kuvanveistäjää ei tunneta varmuudella. Nykyisin monet tutkijat uskovat veistoksen olevan Polykleitoksen seuraajien niin kutsutun argoslais-sikyonilaisen koulukunnan tuotantoa, ja kuvanveistäjäksi arvellaan usein Kleon Sikyonilaista. Taiteilijaksi on ehdotettu myös Skopas Paroslaista sekä Eufranor Korinttilaista.
Hylyssä veistos oli osina, joista se on koottu uudelleen. Veistos kunnostettiin alun perin 1901–1902. Tulos osoittautui epätyydyttäväksi, ja siksi veistos purettiin ja koottiin uudelleen vuonna 1947.
Antikytheran filosofi
Antikytheran filosofi on filosofia esittävä antiikin kreikkalainen pronssiveistos, joka löydettiin niin kutsutusta Antikytheran hylystä läheltä Antikytheran saarta vuonna 1901. Se on ajoitettu hellenistiselle kaudelle noin vuoteen 240 eaa. Nykyisin veistos on sijoitettu Kansalliseen arkeologiseen museoon (sali 30) Ateenassa.
Veistos esittää parrakasta, pitkään himationiin pukeutunutta miestä, joka on esitetty seisomassa sauva vasemmassa kädessään ja oikea käsi ojennettuna puhujille tyypilliseen tapaan. Asusta päätellen filosofi on edustanut kyynistä koulukuntaa. Erään ehdotuksen mukaan kyseessä olisi ollut Bion Borysthenesläinen. Veistoksesta on säilynyt nykyaikaan vain osia. Merkittävimmät osat ovat pää, kädet, jalat sekä osa asusta.
Apollon Lykeios
Apollon Lykeios () oli Praksiteleen veistämä Apollon-jumalaa esittävä antiikin kreikkalainen pronssiveistos ja siitä alkunsa saanut veistostyyppi. Alkuperäinen veistos, joka on kadonnut, veistettiin myöhäisellä klassisella kaudella noin vuonna 370–360 eaa. Tyypistä on säilynyt useita myöhempiä esimerkkejä, kuten roomalaisaikaisia marmorikopioita.
Veistos esittää Apollonin alastomana nuorukaisena, joka lepuuttaa oikeaa kättään pään päällä. Jumala nojaa pylvääseen ja hänen vasemmassa kädessään on jousi. Lukianoksen mukaan alkuperäinen veistos oli sijoitettu Lykeionin gymnasioniin Ateenassa.
Apollon Omfalos
Apollon Omfalos oli Apollon-jumalaa esittävä antiikin kreikkalainen pronssiveistos ja siitä alkunsa saanut veistostyyppi. Alkuperäinen veistos oli tehty klassisella kaudella noin vuonna 460 eaa. Se on kadonnut, mutta se tunnetaan myöhempien roomalaisaikaisten marmorikopioiden perusteella.
Veistos esitti Apollonin seisovana alastomana nuorukaisena. Kirjallisten lähteiden perusteella alkuperäisen veistoksen tekijä oli Kalamis. Eräs veistoksen marmorinen kopio on Kansallisessa arkeologisessa museossa (sali 15) Ateenassa. Se on tehty 100-luvulla jaa. ja sen korkeus on 1,76 metriä. Veistos löydettiin Dionysoksen teatterin raunioista vuonna 1862 ja sai napaan ("omfalos") viittaavan nimensä siitä, että lähellä oli maailmannapaa (Omfalos) esittänyt jalusta. Jalusta ei kuitenkaan ilmeisesti liity veistokseen.
Apollon Sauroktonos
Apollon Sauroktonos (, ”Apollon Liskonsurmaaja”) oli Praksiteleen veistämä Apollon-jumalaa esittävä antiikin kreikkalainen pronssiveistos ja siitä alkunsa saanut veistostyyppi. Alkuperäinen veistos, joka on kadonnut, veistettiin myöhäisellä klassisella kaudella noin vuonna 350–340 eaa. Tyypistä on säilynyt useita myöhempiä esimerkkejä, kuten roomalaisaikaisia marmorikopioita.
Veistos esittää Apollonin alastomana nuorukaisena, joka nojaa puunrunkoon jahdaten siinä kiipeävää liskoa. Hän on juuri sieppaamaisillaan liskon vasempaan käteensä surmatakseen sen oikeassa kädessään olevalla nuolella. Plinius vanhempi mainitsee veistoksen Praksiteleen tekemäksi. Veistoksen aihe on jossain määrin arvoitus, sillä se ei perustuu suoraan kreikkalaisen mytologian kertomuksiin. Se voi kuitenkin liittyä Apollonin ominaisuuksiin puhdistajana ja pahan voittajana sekä kertomukseen Pythonin surmaamisesta.
Arlesin Afrodite
Arlesin Afrodite eli Arlesin Venus on Afroditea esittävä antiikin kreikkalainen veistos. Se on todennäköisesti roomalaisaikainen kopio Praksiteleen veistämästä alkuperäisestä Afroditeen patsaasta. Veistos on sijoitettu Louvreen Pariisissa.
Alkuperäinen Praksiteleen tekemä veistos sijaitsi Thespiaissa, ja oli osa veistosryhmää, johon kuuluivat rakkaudenjumalattaren lisäksi myös Eros ja Fryne. Se oli tehty noin vuonna 370–330 eaa. Veistos on muistuttanut monin tavoin Praksiteleen Knidoksen Afroditea, mutta Arlesin Afroditen alaruumis on vaatetettu ja kädet ovat koholla.
Louvressa oleva kopio on peräisin ensimmäisen vuosisadan eaa. lopulta. Se on saanut nimensä siitä, että se löydettiin Arlesin kaupungin roomalaisen teatterin raunioista ja oli esillä kaupungissa, kunnes se lahjoitettiin kuningas Ludvig XIV:lle Versaillesiin.
Atalanten Hermes
Atalanten Hermes (myös "Atalántin Hermes") oli Hermes-jumalaa esittänyt antiikin kreikkalainen veistos ja siitä alkunsa saanut veistostyyppi. Alkuperäisen veistoksen teki Lysippos 300-luvulla eaa. Se on kadonnut, mutta se tunnetaan myöhempien roomalalaisaikaisten kopioiden kautta.
Veistos esittää Hermeen alastomana nuorukaisena, jonka vaatteet ovat vasemmalla olalla sekä vasemmassa kädessään. Eräs veistoksen kopio on esillä Kansallisessa arkeologisessa museossa (sali 21) Ateenassa. Se on tehty 100-luvulla jaa. ja sai nimensä siitä, että löytyi Fthiotiin Atalántista.
Delfoin Antinoos
Delfoin Antinoos on Antinoosta esittävä roomalaisaikainen veistos noin vuodelta 130–138 jaa. Se löydettiin Delfoin alueen arkeologisten kaivausten yhteydessä heinäkuussa 1894. Veistos on sijoitettu Delfoin arkeologiseen museoon.
Antinoos oli keisari Hadrianuksen rakastettu. Delfoin Antinoos on yksi lukuisista tunnetuista Antinoosta esittävistä veistoksista, ja se oli pystytetty Delfoin pyhäkköalueelle Apollonin temppelin lähelle nuorukaisen kuoleman ja jumalaksi julistamisen jälkeen. Veistos on tehty paroslaisesta marmorista ja sen korkeus on 1,84 metriä. Patsas on säilynyt lähes kokonaisena. Siitä puuttuvat vain kädet kyynärpäistä alaspäin. Antinoos on kuvattu jossain määrin Apollonia muistuttavana nuorukaisena, mikä yhdistää veistoksen juuri Delfoihin. Nuorukaisen vasemmassa kädessä on mahdollisesti ollut jokin Apolloniin liitetty esine, kuten jousi tai lyyra.
Daokhoksen votiivilahja
Daokhoksen votiivilahja on antiikin kreikkalainen veistosryhmä Delfoin pyhäkköalueelta Kreikasta. Sen on veistänyt mahdollisesti Lysippos tai hänen poikansa Euthykrates myöhäisellä klassisella kaudella noin vuonna 337–332 eaa. Nykyisin veistosryhmän säilyneet osat on sijoitettu Delfoin arkeologiseen museoon.
Veistosryhmän on omistanut votiivilahjana Apollonin pyhäkköalueelle farsaloslainen Daokhos II, joka on ryhmän keskushenkilö. Kokonaisuus on koostunut yhdeksästä patsaasta, joista kahdeksan edusti kuutta sukupolvea Daokhos II:n sukua. Ne esittivät seuraavia henkilöitä: Daokhos II; poika Sisyfos II; isä Sisyfos I; isoisä Daokhos I; isoisän isä Hagias; isoisän isoisä Aknonios; sekä kaksi sukuun Hagiaan puolelta kuulunutta urheilijaa, Telemakhos ja Agelaos, jotka olivat Python kisojen voittajia. Yhdeksäntenä veistoksena ryhmässä on ollut Apollonin patsas, joka on mahdollisesti esittänyt Omfalos-kivellä istuvaa Apollonia.
Veistosten alla on ollut pitkä suorakulmainen jalusta, johon oli kirjoitettu kunkin patsaan kohdalle kyseisen henkilön nimi. Veistosryhmä oli sijoitettu Apollonin temppelin tasanteen koilliskulmaan. Kuusi Daokhoksen sukua esittäneistä patsaista on säilynyt paremmin ja kahdesta on säilynyt osia. Myös jalusta on säilynyt. Apollonin patsas on kadonnut, joskin Delfoista on löydetty istuvan Apollonin patsaan osia, jotka saattavat olla peräisin tästä kokonaisuudesta.
Diadumenos
Diadumenos (, ”Diadeeminsitoja”; myös "Diadoumenos") oli Polykleitoksen veistämä antiikin kreikkalainen veistos ja siitä alkunsa saanut veistostyyppi. Alkuperäinen veistos, joka on kadonnut, veistettiin klassisella kaudella noin vuonna 430–420 eaa. Tyypistä on säilynyt useita myöhempiä esimerkkejä, kuten roomalaisaikaisia kopioita.
Veistos esittää alastonta urheilijanuorukaista, joka sitoo nauhaa otsaansa niin, että kummatkin kädet ovat koholla pään korkeudella. Paino on etummaisella jalalla, kun taempi jalka on levossa. Nauha viittaa siihen, että kyseessä on urheilukilpailuiden voittaja.
Veistoksen kenties tunnetuin kopio on Kansallisessa arkeologisessa museossa (sali 21) Ateenassa. Se on peräisin noin vuodelta 100 eaa. ja löydettiin Deloksen saarelta veistoksesta nimensä saaneesta niin kutsutusta Diadumenoksen talosta.
Diskobolos
Diskobolos (, ”Kiekonheittäjä”) oli Myronin veistämä antiikin kreikkalainen veistos ja siitä alkunsa saanut veistostyyppi. Alkuperäinen veistos, joka on kadonnut, veistettiin klassisella kaudella noin vuonna 460–450 eaa. Tyypistä on säilynyt useita myöhempiä esimerkkejä, kuten roomalaisaikaisia kopioita.
Diskobolos esittää alastonta kiekonheittäjää heittoasennossa kumartuneena ja kiekkoa pitävä oikea käsi kohotettuna. Urheilijan pää on kääntynyt katsomaan kiekkoa. Alkuperäinen veistos oli tehty pronssista. Veistosta ihailtiin suuresti atleettisten ihanteiden ruumiillistumana, ja se oli roomalaisessa maailmassa yksi suosituimpia kopioitavia kreikkalaisia veistoksia.
Diskobolosta ei tule sekoittaa Polykleitoksen veistämään Diskoforokseen, joka kuvaa kiekkoa kantavaa urheilijaa.
Diskoforos
Diskoforos (, ”Kiekonkantaja”) oli Polykleitoksen veistämä antiikin kreikkalainen veistos ja siitä alkunsa saanut veistostyyppi. Alkuperäinen veistos, joka on kadonnut, veistettiin klassisella kaudella noin vuonna 460–450 eaa. Se on Polykleitoksen varhaisin tunnettu työ. Tyypistä on säilynyt useita myöhempiä esimerkkejä, kuten roomalaisaikaisia kopioita.
Veistos esittää alastonta urheilijanuorukaista, joka pitää vasemmassa kädessään kiekonheitossa käytettävää kiekkoa. Oikea käsi on hieman koholla. Paino on vasemmalla jalalla.
Diskoforosta ei tule sekoittaa Myronin veistämään Diskobolokseen, joka kuvaa kiekon heittämistä.
Dervénin krateeri
Dervénin krateeri on antiikin aikainen pronssinen krateeri, joka on löydetty haudasta Dervénistä Kreikasta. Se on ajoitettu varhaiselle hellenistiselle kaudelle noin vuoteen 330–320 eaa. Krateeri on esillä Thessalonikin arkeologisessa museossa.
Krateeri löydettiin Dervénin haudasta numero 2. Sitä oli käytetty hautaan haudatun vainajan tuhkauurnana. Alun perin sitä käytettiin viinin ja veden sekoittamiseen. Krateeri on merkittävin Dervénin haudoista löydetty esine. Astian korkeus on noin 91 senttimetriä. Se on kullan värinen, mutta siinä ei ole kultaa; väri on saatu aikaan pronssin ja tinan sekoituksella. Krateerin uskotaan olevan makedonialaista käsityötä.
Krateeri on rikkaasti koristeltu. Koristelun pääaihe esittää Dionysoksen ja Ariadnen häitä. Hääpari istuu kivellä pantteri vierellään. Heidän ympärillään ovat mainadit, joista osa tanssii ja osa istuu. Koristelussa on myös muun muassa eläimiä ja viiniköynnöksiä.
Krateerin suulla on piirtokirjoitus ΑΣΤΙΟΥΝΕΙΟΣ ΑΝΑΞΑΓΟΡΑΙΟΙ ΕΣ ΛΑΡΙΣΑΣ ("Astiūneios Anaksagoraioi es Larisas"), joka nimeää omistajaksi Astionin, Anaksagoraan pojan, Larissasta. Ei kuitenkaan tiedetä, oliko kyseessä sama henkilö kuin hautaan haudattu vainaja.
Doryforos
Doryforos (, ”Keihäänkantaja”) oli Polykleitoksen veistämä antiikin kreikkalainen veistos. Alkuperäinen veistos, joka on kadonnut, tehtiin klassisella kaudella noin vuonna 450–440 eaa. Tyypistä on säilynyt useita myöhempiä esimerkkejä, kuten roomalaisaikaisia kopioita.
Veistos esittää alastonta urheilijanuorukaista, jonka vasemmassa kädessä on ollut keihäs. Monissa kopioissa keihäs on kadonnut. Urheilijan asento on taitavasti tasapainossa astumisen ja suorassa seisomisen välillä eli liikkeen ja levon välillä. Alkuperäinen veistos tehtiin pronssista. Polykleitos kirjoitti teokseen liittyen myös tutkielman nimeltä "Kaanon", jossa hän esitti ihmisvartalon ihannemittasuhteet. Siksi myös "Doryforos" tunnetaan joskus tällä nimellä.
Doryforos oli antiikin kuvanveistossa hyvin vaikutusvaltainen teos ja myös yksi kopioiduimpia kreikkalaisia veistoksia roomalaisessa maailmassa.
Kritioksen efebi
Kritioksen efebi tai "Kritioksen nuorukainen" on efebiä eli nuorta miestä esittävä antiikin kreikkalainen veistos. Se on veistetty varhaisella klassisella kaudella noin vuonna 480 eaa. ja sen veistäjä on todennäköisesti Kritios tai Nesiotes. Veistos sijaitsi Ateenan Akropolis-kukkulalla ja on nykyisin sijoitettu Akropolis-museoon.
Veistos esittää alastonta nuorta miestä, mahdollisesti urheiluvoittajaa. Patsas edustaa kuros-tyypin myöhempää kehitysvaihetta ja siirtymävaihetta myöhäisen arkaaisen kauden ja varhaisen klassisen kauden kuvanveiston välillä. Nuorukainen seisoo paino vasemmalla jalalla ja oikea jalka hieman eteen ojennettuna. Asento heijastuu anatomisesti oikein myös muun ruumiin asentoon, kuten selkärangan muotoon. Vartalon esitys on muutoinkin realistinen ja samoin kasvoilla niin kutsuttu arkaainen hymy on korvattu luonnollisemmalla kasvojen ilmeellä.
Veistos löytyi Akropoliin arkeologisten kaivausten yhteydessä 1800-luvulla. Torso löytyi vuonna 1865 vanhan Akropolis-museon paikan kaivauksissa ja pää vuonna 1888 museon ja Akropoliin etelämuurin väliltä. Erään tulkinnan mukaan pää ei kuitenkaan välttämättä kuulu tähän veistokseen. Veistos on säilynyt lähes kokonaisena jalkojen alaosia lukuun ottamatta. Sen korkeus on 1,17 metriä ja korkeus alun perin noin 1,24 metriä.
Moskhoforos
Moskhoforos (, ”Vasikankantaja”) on vasikkaa kantavaa miestä esittävä antiikin kreikkalainen veistos. Se on tehty arkaaisella kaudella noin vuonna 570–560 eaa. Veistos sijaitsi Ateenan Akropolis-kukkulalla ja on nykyisin sijoitettu Akropolis-museoon.
Veistos edustaa puhtaasti arkaaista tyyliä ja esittää kevyesti puettua parrakasta miestä, joka kantaa olkapäillään uhrattavaksi tuomaansa sonnivasikkaa. Piirtokirjoituksessa miehen nimeksi mainitaan Rhonbos, ja kyseessä on ilmeisesti veistoksen pystyttäjä itse. Veistoksesta puuttuvat vain sen jalat polvista alaspäin. Veistos on tehty Hymettosvuoren marmorista ja sen korkeus on restauroituna 1,65 metriä. Veistos löytyi Akropoliin arkeologisten kaivausten yhteydessä vanhan Akropolis-museon alueelta vuonna 1864.
Knossoksen seinämaalaukset
Knossoksen seinämaalaukset eli "Knossoksen freskot" on nimitys, jota käytetään Knossoksen palatsikeskuksesta Kreetan saarelta löydetyistä minolaisaikaisista seinämaalauksista.
Seinämaalaukset on maalattu niin kutsutulla uudella palatsikaudella noin ajalla 1600–1450 eaa. Freskot koristivat Knossoksen palatsin sisäseiniä. Osa maalauksista on tehty aidolla freskotekniikalla niin, että maalaus on tehty tuoreelle, kostealle laastipinnalle; osa puolestaan on maalattu kuivalle seinälle. Osa peittää kokonaisia seiniä, kun taas osa on pienempiä. Maalaukset esittävät minolaista elämää, uskonnollisia toimituksia sekä ihmisiä, eläimiä ja kasveja. Tunnetuimpiin kuuluu härkähyppyä esittävä fresko. Maalaukset muistuttavat jossain määrin egyptiläistä taidetta, mutta ovat sitä sekä muuta saman aikakauden taidetta naturalistisempia. Seinämaalaukset on maalattu pääosin punaisen, oranssin, ruskean, keltaisen ja sinisen sävyillä sekä valkoisella ja mustalla. Miehille on maalattu tummempi ja naisille vaaleampi iho, mikä oli aikakauden konventio.
Seinämaalaukset ovat nykyisin Iraklionin arkeologisessa museossa. Niiden paikalla Knossoksen arkeologisella alueella on kopiot. Monet maalauksista ovat säilyneet vain vähäisiltä osiltaan, ja niiden restauroinneissa on osana paljon tutkijoiden tulkintaa. Myös maalauksille annetut nimet ovat nykyaikaisia.
Marathonin efebi
Marathonin efebi tai "Marathonin nuorukainen" on nuorta miestä eli efebiä esittävä antiikin kreikkalainen pronssiveistos. Se on mahdollisesti Praksiteleen koulukunnan tuotantoa ja veistetty noin vuonna 340–330 eaa. Veistos on saanut nimensä siitä, että se löydettiin merestä Marathonin edustalta vuonna 1925. Veistos on sijoitettu Kansalliseen arkeologiseen museoon (sali 28) Ateenassa.
Veistos esittää alastonta poikaa, jonka oikea jalka on koukistettu, vasen käsi ojennettuna vyötärön korkeudella ja oikea käsi kohotettuna ikään kuin kaatamaan juomauhria tms. Kummassakin kädessä on ollut joku esine, mutta kumpikin on kadonnut. Muutoin veistos on säilynyt kokonaisena. Poika on usein tulkittu urheiluvoittajaksi. Toisen tulkinnan mukaan kyseessä olisi Hermes, jolloin tämän vasemmassa kädessä olisikin voinut olla esimerkiksi kerykeion. Veistoksen korkeus on noin 1,3 metriä.
Naksoslaisten sfinksi
Naksoslaisten sfinksi on sfinksiä esittävä antiikin kreikkalainen marmoriveistos Delfoin pyhäkköalueelta. Sen pystyttivät naksoslaiset ja se on veistetty arkaaisella kaudella noin vuonna 570–560 eaa. Nykyisin veistos on sijoitettu Delfoin arkeologiseen museoon.
Veistos edustaa puhdasta arkaaista tyyliä ja esittää istuvaa sfinksiä eli olentoa, jolla on naisen pää, linnun rinta ja siivet, ja muutoin leijonan vartalo. Varsinaisen veistoksen korkeus on 2,22 metriä ja se on tehty naksoslaisesta marmorista. Se oli sijoitettu noin 10–12 metriä korkean joonialaista tyyliä edustaneen pylvään päähän heti Apollonin temppelin itäpuolelle, missä se toimi Delfoin pyhäkköalueen vartijana ja samalla edusti naksoslaisten valtaa ja voimaa.
Sfinksi löydettiin Delfoin arkeologisten kaivausten yhteydessä. Ensimmäiset osat löytyivät vuonna 1861, mutta peittyivät vuoden 1870 maanjäristyksessä ja löydettiin uudelleen vuonna 1893. Veistoksen pää löydettiin tällä välillä.
Pellan kiroustaulu
Pellan kiroustaulu on Pellasta löydetty antiikin aikainen lyijytaulu, johon on kirjoitettu doorilaisella kreikalla maaginen kirous (, "katadesmos"). Se on tehty estämään rakastetun avioliitto toisten naisten kanssa. Kiroustaulu on esillä Péllan arkeologisessa museossa.
Pellan kiroustaulu on ajoitettu noin vuoteen 380–350 eaa. Se löydettiin Pellan kaivauksissa miespuolisen henkilön haudasta vuonna 1896. Lyijylevy oli asetettu vainajan oikean käden lähelle.
Kiroustaulun tekstistä voidaan päätellä, että kirouksen on kirjoittanut tai kirjoituttanut joku nainen, mahdollisesti nimeltään Fila (tai Dagina), estääkseen rakkaansa Dionysofonin avioitumisen toisen, Thetima-nimisen naisen tai ylipäätään kenenkään muun naisen kanssa. Kirous on kirjoittamisen jälkeen jätetty hautaan, ja tarkoitus on ollut, että vain kiroustaulun kaivaminen ylös maasta peruisi kirouksen ja mahdollistaisi Dionysofonin ja Thetiman avioliiton. Kirouksen esittäjä kuitenkin haluaisi mieluummin mennä itse naimisiin Dionysofonin kanssa. Kirouksen toteutumiseksi nainen vetoaa Makroniin, joka oli todennäköisesti sama kuin hautaan haudattu mies, sekä daimoneihin eli manalan ktoonisiin henkiin. Tarkoituksena lienee ollut, että vainajalla olisi parempi yhteys daimoneihin, koska voisi viedä kirouksen näille mennessään manalaan. On mahdollista, että kirouksen kirjoittanut nainen on seurannut kirouksen suorittamisessa ja muotoilussa ammattimaisen maagikon ohjeita.
Kiroustaulun tekstimuoto on doorilaista kreikkaa. Tätä on käytetty tukemaan sitä tulkintaa, että antiikin Makedonian valtakunnassa puhuttu makedonian kieli olisi ollut doorilaista kreikkaa ja sukua luoteisen Kreikan murteille.
Kreikaksi
Translitteraatio
Suomennos
Tulkitut kohdat
Pireuksen Apollon
Pireuksen Apollon on Apollon-jumalaa esittävä antiikin kreikkalainen pronssiveistos, joka on löydetty Pireuksesta. Se on veistetty arkaaisella kaudella noin vuonna 530–520 eaa. Nykyisin veistos on sijoitettu Pireuksen arkeologiseen museoon.
Veistos esittää Apollonin kuros-tyyppisenä alastomana nuorena miehenä, joka seisoo kädet ojennettuna eteenpäin. Veistoksen korkeus on noin 1,92 metriä. Se on säilynyt kokonaisena lukuun ottamatta käsissä olleita esineitä. Hahmo on tunnistettu Apolloniksi, koska käsissä olleet esineet voidaan jäänteistä tunnistaa jouseksi sekä maljaksi, joka oli mahdollisesti kultainen. Muista kuroksista ja arkaaisista veistoksista Pireuksen Apollon eroaa muun muassa niin, että siinä eteen on ojennettu oikea jalka normaalin vasemman sijasta, sen pää on hiukan käännetty sivuun ja sen hiukset on esitetty luonnollisemmin.
Pireuksen Apollon on mahdollisesti peräisin Deloksesta. Sen arvellaan olevan veistetty koillisella Peloponnesoksella. Veistos löydettiin Pireuksesta vuonna 1959 yhdessä niin kutsutun Pireuksen Athenen sekä kahden niin kutsutun Pireuksen Artemiin kanssa. Veistokset oli kätketty vuonna 86 eaa. Sullan johtaman roomalaisten hyökkäyksen yhteydessä. Pireuksen Apollon on yksi harvoja säilyneitä suurikokoisia arkaaisen ajan veistoksia.
Pireuksen Artemis
Pireuksen Artemis viittaa kahteen Artemis-jumalatarta esittävään antiikin kreikkalaiseen pronssiveistokseen, jotka on löydetty Pireuksesta. Suurempi Artemis on veistetty myöhäisellä klassisella kaudella noin vuonna 340–330 eaa. ja pienempi hellenistisellä kaudella noin vuonna 200 eaa. Nykyisin veistokset on sijoitettu Pireuksen arkeologiseen museoon.
Kumpikin veistos esittää seisovaa Artemista, jonka oikea käsi on ojennettu. Jumalatar on pukeutunut peplokseen tyypillisen khitonin sijaan. Rinnan yli kulkee poikittain metsästäjättärelle tyypilliset hihnat nuoliviiniä varten. Artemiin toisessa kädessä on ollut jousi ja toisessa juomauhriastia. Esineet ovat kadonneet. Suuremman veistoksen korkeus on noin 1,95 metriä ja pienemmän veistoksen korkeus noin 1,55 metriä.
Veistokset ovat mahdollisesti peräisin Delokselta. Ne löydettiin Pireuksesta vuonna 1959 yhdessä niin kutsutun Pireuksen Apollonin sekä Pireuksen Athenen kanssa. Veistokset oli kätketty vuonna 86 eaa. Sullan johtaman roomalaisten hyökkäyksen yhteydessä.
Pitsán taulut
Pitsán taulut () on joukko Pitsán kylän läheltä Korinthiasta Kreikasta löydettyjä antiikin aikaisia maalattuja puulevyjä. Ne on ajoitettu arkaaiselle kaudelle noin vuoteen 540 eaa. Taulut ovat varhaisimpia säilyneitä esimerkkejä kreikkalaisista puulle tehdyistä maalauksista.
Pítsan tauluja on yhteensä neljä. Taulut löydettiin Saftoulíksen luolasta ("Spiliá Saftoulí") nykyisin Xylókastro-Evrostínan kuntaan kuuluvan Pitsán kylän läheltä vuonna 1934. Alue on ollut antiikin aikana Sikyonin kaupungin alaisuudessa, ja luola on toiminut nymfeille omistettuna pyhäkkönä. Taulut ovat olleet luolaan jätettyjä votiivilahjoja ja esittävät uskonnollisia menoja. Ne on maalattu temperaväreillä, pääosin sinisellä ja punaisella, valkoiselle taustalle sypressipuusta tehdyille pienille paneeleille. Paneelien paksuus on noin 0,5 senttimetriä ja kahden suurimman koko noin 30 x 15 senttimetriä.
Merkittävimmässä puupaneelissa esitetään uskonnollinen kulkue, jossa kolme naista, kolme lasta ja yksi mies lähestyvät alttaria. Ensimmäinen naisista kantaa uhriaineita korissa päänsä päällä ja kaataa kädellään juomauhria alttarille. Yksi lapsista kuljettaa uhrattavaa lammasta, kun taas toiset lapset soittavat huilua ja lyyraa. Muut henkilöt pitävät käsissään lehviä. Taulussa on arkaaisella korinttilaisella aakkostolla tehty piirtokirjoitus, jossa maalaus omistetaan nymfeille. Lisäksi kirjoitus nimeää kaksi naisista, jotka ovat Euthydika ja Eukholis, sekä maalarin, jonka nimestä on säilynyt vain loppuosa "...Korinthios" (”...Korinttilainen”). Toisessa hyvin säilyneessä paneelissa on naisia, jotka ovat mahdollisesti nymfejä.
Taulut ovat esillä Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa (artikkeli 16464).
Artemisionin jumala
Artemisionin jumala () eli "Artemisionin pronssipatsas", myös "Artemisionin Poseidon/Zeus", on miespuolista jumalaa, todennäköisesti Poseidonia tai Zeusta, esittävä antiikin kreikkalainen pronssiveistos. Se on ajoitettu klassiselle kaudelle noin vuoteen 460–450 eaa. Veistos on saanut nimensä siitä, että se löytettiin roomalaisaikaisesta hylystä Artemísion eli Artemisionin niemen edustalta. Nykyisin veistos on sijoitettu Kansalliseen arkeologiseen museoon (sali 15) Ateenaassa.
Artemisionin jumalpatsaan veistäjäksi on esitetty muun muassa Kalamista. Veistoksen toinen käsi löydettiin vuonna 1926 ja loput veistoksesta vuonna 1928. Veistosta ollaan todennäköisesti oltu kuljettamassa laivalla Kreikasta Roomaan. Veistos on yksi parhaiten säilyneitä ja siksi merkittävimpiä antiikin kreikkalaisia pronssipatsaita.
Veistos esittää alastonta, parrakasta miestä, joka seisoo vasen jalka ja käsi ojennettuna eteen ja oikea käsi ojennettuna taakse heittämään jotakin esinettä, joka on kadonnut. Myös veistoksen lasista tai puolijalokivistä tehdyt silmät puuttuvat. Veistoksen korkeus on 2,09 metriä. Veistoksen on yleensä oletettu esittävän joko Poseidonia tai Zeusta. Tästä riippuen jumalalla on ollut kädessään todennäköisesti joko kolmikärki tai salama. Joidenkin tutkijoiden mukaan voi olla mahdotonta tietää koskaan varmuudella, kummasta jumalasta on ollut kyse. On esitetty myös, että kyseessä olisi jumalan sijasta ollut keihästä heittävä urheilija.
Delfoin ajomies
Delfoin ajomies tai "Delfoin vaununajaja" () on hevosvaljakon ohjastajaa esittävä antiikin kreikkalainen pronssiveistos. Se on ajoitettu varhaiselle klassiselle kaudelle noin vuodelle 478–470 eaa. Veistos löydettiin Delfoin alueen arkeologisten kaivausten yhteydessä ja se on sijoitettu Delfoin arkeologiseen museoon.
Veistoksen jalustan piirtokirjoituksen mukaan sen pystytti Gelan tyranni Polyzalos. Veistos pystytettiin Delfoin pyhäkköalueelle kiitokseksi Apollonille Polyzaloksen voitosta Python kisojen valjakkoajoissa, ja samalla luonnollisesti kunnioittamaan itse voittoa. Toisen piirtokirjoituksen mukaan kuvanveistäjä oli Sotades. Veistoksen löysivät Delfoin kaivauksia suorittaneet ranskalaiset arkeologit vuonna 1896.
Veistos on yksi parhaiten säilyneitä ja tunnettuja antiikin kreikkalaisia pronssiveistoksia. Se edustaa varhaisen klassisen kuvanveiston niin kutsuttua ankaraa tyylikautta. Vaununajaja on kuvattu voittonsa hetkellä, kun hän ohjastaa hevosvaljakkonsa uudelleen yleisön ohi voittonsa kunniaksi. Voitosta huolimatta vaununajajan ilme on tyyni osoituksena tunteiden hallinnasta. Veistoksen lasiset silmät ovat säilyneet poikkeuksellisen hyvin. Silmäripset ja huulet on tehty kuparista ja otsanauha hopeasta. Veistoksen korkeus on noin 1,8 metriä ja se on säilynyt kolmessa osassa: torson yläosa ja pää, torson alaosa sekä oikea käsi. Ohjastajasta itsestään on kadonnut vain vasen käsi. Koko veistosryhmään on alun perin kuulunut myös neljä hevosta sekä vaunut, jotka ovat kaikki kadonneet muutamia pieniä osia lukuun ottamatta.
Delfoin arkeologisessa museossa veistokselle on varattu kokonaan oma sali, johon useimmat vieraat astuvat viimeisenä, museon kohokohtana.
Pireuksen Athene
Pireuksen Athene on Athene-jumalatarta esittävä antiikin kreikkalainen pronssiveistos, joka on löydetty Pireuksesta. Se on veistetty myöhäisellä klassisella kaudella noin vuonna 360–340 eaa. Nykyisin veistos on sijoitettu Pireuksen arkeologiseen museoon.
Veistos esittää seisovaa Athenea, joka on pukeutunut peplokseen ja jolla on kypärä päässään. Athenen Medusan päällä koristeltu aigis on vyömäinen ja kulkee poikittain rinnan päältä ennemmin Athenen tunnusmerkkinä kuin varsinaisena suojavarustuksena. Veistoksen korkeus on noin 2,35 metriä.
Pireuksen Athene on mahdollisesti peräisin Deloksesta. Sen tekijäksi on ehdotettu Eufranoria. Toisaalta jotkut tutkijat ovat arvelleet säilynyttä veistosta hellenistisen ajan kopioksi alkuperäisestä 300-luvun eaa. veistoksesta. Veistos löydettiin Pireuksesta vuonna 1959 yhdessä niin kutsutun Pireuksen Apollonin sekä kahden niin kutsutun Pireuksen Artemiin kanssa. Veistokset oli kätketty vuonna 86 eaa. Sullan johtaman roomalaisten hyökkäyksen yhteydessä. Pireuksen Athenesta tunnetaan myös yksi antiikin aikainen kopio, "Athena Mattei", joka on Louvressa.
Artemisionin ratsastaja
Artemisionin ratsastaja on antiikin kreikkalainen pronssiveistos, joka esittää hevosella ratsastavaa poikaa. Se on ajoitettu hellenistiselle kaudelle noin vuoteen 300–100 eaa. Veistos on saanut nimensä siitä, että se löydettiin roomalaisaikaisesta hylystä Artemísion eli Artemisionin niemen edustalta. Nykyisin veistos on sijoitettu Kansalliseen arkeologiseen museoon (sali 21) Ateenassa. 
Veistoksen tekijää ei tunneta. Viimeaikaisissa tutkimuksissa työ ajoitetaan yleisimmin noin vuosille 150–140 eaa. Se on todennäköisesti ollut omistettu jollekin merkittävälle pyhäkölle. Erään teorian mukaan veistos olisi osa Mummiuksen sotasaalista Korintista vuodelta 146 eaa. ja ollut Attalos II:n omistuksessa matkalla Pergamoniin. Veistoksen ensimmäiset osat löydettiin merenpohjasta vuonna 1928 ja loput vuonna 1937. Tämän jälkeen teos on kunnostettu.
Veistos esittää täyttä vauhtia laukkaavalla kilpahevosella ratsastavaa hyvin nuorta afrikkalaista poikaa. Pojalla on yllään lyhyt khiton ja sandaalit. Toisessa kädessään hänellä ovat suitset ja toisessa piiska. Kokonaisuus on kuvattu hyvin elävästi ja realistisesti. Koko veistoksen korkeus on noin 2,1 metriä ja pituus noin 2,9 metriä. Ratsastajapojan korkeus on noin 0,84 metriä. Tutkijoiden mukaan on mahdollista, että poika on veistetty eri aikaan kuin hevonen. Teos on säilynyt nykyaikaan lähes kokonaisena, ja se on yksi parhaiten säilyneistä ja samalla merkittävimmistä antiikin kreikkalaisista pronssiveistoksista.
Frasikleia-kore
Frasikleia-kore on Frasikleia-nimistä neitoa esittävä antiikin kreikkalainen kore-veistos. Se on veistetty arkaaisella kaudella noin vuonna 550–540 eaa. Nykyisin veistos on sijoitettu Kansalliseen arkeologiseen museoon (sali 11) Ateenassa.
Kore on nuoren Frasikleian hautaveistos ja esittää oletettavasti neitoa itseään puettuna täysipituiseen hihalliseen khitoniin sekä kukkaseppeleeseen. Neidon vasemmassa kädessä on lootuksen kukan nuppu. Veistos on tehty paroslaisesta marmorista ja se on ollut alun perin maalattu, mutta värit ovat haalistuneet lähes kokonaan. Khiton on ollut maalattu punaiseksi. Varsinaisen veistoksen korkeus on 1,79 metriä ja korkeus jalustalla 2,12 metriä. Jalustassa on piirtokirjoitus, joka kertoo neidon kuolleen nuorena ennen kuin sai astua avioon:
Lisäksi piirtokirjoitus mainitsee veistoksen tekijän, Aristion Paroslaisen. Kore on löydetty Attikasta antiikin aikaisen Myrrhinuksen demoksen alueelta 1970-luvulla yhdessä samantyylisen kuros-patsaan kanssa. Piirtokirjoitus löytyi jo vuonna 1729, ja osattiin yhdistää veistokseen heti sen löytymisen jälkeen. Veistos on yksi parhaiten säilyneitä ja tunnetuimpia kore-veistoksia.
Paionioksen Nike
Paionioksen Nike on Paionioksen veistämä voitonjumalatar Nikeä esittävä antiikin kreikkalainen veistos. Se on tehty klassisella kaudella noin vuonna 425–420 eaa. Veistos sijaitsi Olympian pyhäkköalueella ja on nykyisin sijoitettu Olympian arkeologiseen museoon.
Veistoksen jalustassa olevan piirtokirjoituksen mukaan se on tehty juhlistamaan messenialaisten ja naupaktoslaisten voittoa sodassa. Kyseessä on joko voitto spartalaisista Olpain taistelussa tai Pyloksen ja Sfakterian vapauttaminen spartalaisten vallasta, mitkä kummatkin tapahtuivat ateenalaisten avustuksella 426–425 eaa. Pausaniaan mukaan piirtokirjoituksessa ei kuitenkaan mainita voiton kohdetta siksi, että messenialaiset pelkäsivät spartalaisia eivätkä halunneet kehuskella voittaneensa nämä.
Veistos esittää siivekästä voitonjumalatarta, jonka peplos liehuu tuulessa. Teos on kuitenkin pahoin vaurioitunut, ja muun muassa sen kasvot, kaula, siivet ja osa käsistä puuttuvat. Veistos on tehty paroslaisesta marmorista ja sen korkeus on noin 1,98 metriä. Se on alun perin ollut sijoitettu Olympian suuren Zeuksen temppelin kaakkoiskulman edustalle noin 6 metriä korkean kolmikulmaisen pylvään päähään. Veistos löytyi saksalaisten suorittamissa Olympian arkeologisissa kaivauksissa 1875–1876. Se on entistetty useasta osasta.
Knidoksen Afrodite
Knidoksen Afrodite oli Praksiteleen noin vuonna 360–330 eaa. veistämä antiikin kreikkalainen Afroditea esittänyt veistos. Se oli sijoitettu Afroditeen temppeliin Knidoksessa. Veistos ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta se tunnetaan siitä tehtyjen kopioiden kautta.
Veistos esittää rakkaudenjumalattaren juuri riisuuntuneena ja astumassa kylpyyn. Jumalatar peittää häpynsä oikealla kädellään. Vaate on hänen vasemmassa kädessään (tai joissakin kopioissa ripustettuna vasemmalle puolelle esimerkiksi suurikokoisen ruukun päälle). Plinius vanhemman mukaan Praksiteles teki samaan aikaan kaksi Afrodite-veistosta, joista puettu myytiin Kosille ja riisuttu Knidokseen. Knidoksen Afroditesta tuli kuuluisampi. Veistos on ensimmäisiä, jossa jumalatar tai kunniallinen nainen yleensä esitetään täysin alastomana, mikä oli aiemmin ollut tyypillistä miehiä esittäville veistoksille, kuten kuros-patsaille. Praksiteleen kerrotaan käyttäneen mallinaan Fryne-nimistä hetairaa. Alkuperäinen veistos oli tehty marmorista.
Knidoksen Afroditea ylistettiin antiikin kirjallisuudessa usein, ja siitä tehtiin useita kopioita erityisesti roomalaisella ajalla. Kyseistä Afrodite-tyyppiä kutsutaan nimellä "Venus pudica", ”siveellinen Venus”. Parhaiten säilynyt kopio on Vatikaanin museossa. Tyyppiä edustavat myös muun muassa Venus de' Medici ja Capitoliumin Venus. Nykyisinkin Knidoksen Afrodite on Praksiteleen veistoksista tunnetuin ja ehkä jopa koko antiikin Kreikan tunnetuin veistos Milon Venuksen ohella.
Praksiteleen Hermes
Praksiteleen Hermes eli "Dionysos-lasta kantava Hermes" on Praksiteleen veistämä antiikin kreikkalainen veistos, joka esittää nimensä mukaisesti Hermestä ja Dionysos-lasta. Se on veistetty klassisen kauden lopulla noin vuonna 340 eaa. Veistos sijaitsi Olympian pyhäkköalueella Heran temppelissä ja on nykyisin sijoitettu Olympian arkeologiseen museoon.
Veistos esittää Hermestä, joka pitää toisessa kädessään vielä vauvaikäistä Dionysosta ja toisessa kädessään viinirypäleterttua, jota kohti lapsi kurottaa. Kohtaus liittyy kreikkalaisen mytologian kertomukseen, jossa Zeus antoi vastasyntyneen Dionysoksen Hermeelle vietäväksi vuorinymfien hoiviin turvaan Heran vihalta.
Pausanias kertoo nähneensä veistoksen Heran temppelissä noin vuonna 174 jaa. Veistos löytyi saksalaisten suorittamissa Olympian arkeologisissa kaivauksissa vuonna 1877.