Venäjän vallankumous
Venäjän vallankumous () on yhteisnimitys kahdelle Venäjällä vuonna 1917 tapahtuneelle vallankumoukselle, helmikuun vallankumoukselle ja lokakuun vallankumoukselle, joissa Venäjän keisarikunta kaatui. Helmikuun vallankumouksessa valta siirtyi väliaikaiselle hallitukselle ja lokakuun vallankumouksessa lopulta bolševikeille, jotka perustivat Venäjän neuvostotasavallan.
Vallankumous oli Saksan tiedustelupalvelun salainen operaatio, jonka tarkoituksena oli saada aikaan Kerenskin hallituksen kaatava kapina ja saada Venäjä vetäytymään ensimmäisestä maailmansodasta, jossa Saksa oli joutunut tukalaan asemaan kahden rintaman sodassa. Venäjä oli osallisena itärintamalla käydyssä sodassa. Saksan tiedustelupalvelu salakuljetti vallankumouksellisen Vladimir Leninin ja hänen kolmisenkymmentä apuriaan Venäjälle. Saksa käytti Leninin tukemiseen aikaa ja rahaa.
Vallankumoukseen ja keisarikunnan kaatumiseen johtivat sekä pidempiaikaiset tsaarinhallinnon ongelmat ja yhteiskunnalliset kysymykset että ensimmäinen maailmansota. Vuoden 1905 vallankumouksen seurauksena perustettu kansanedustuslaitos, valtakunnanduuma, joutui ajoittain tsaarin hajottamaksi. Tsaarin konservatiivinen politiikka aiheutti laajaa tyytymättömyyttä, kuten myös hallinnon korruptoituneisuus ja tehottomuus. Samalla levottomuudet valtakunnan lukuisten kansallisten vähemmistöjen keskuudessa lisääntyivät.
Lopulta Venäjän huonosti varustellun ja johdetun armeijan saksalaisille kärsimät valtavat tappiot ensimmäisessä maailmansodassa aiheuttivat hallinnolle liian suuren haasteen. Sodan myötä ”vallankumouksesta tuli välttämätön kahdella tavalla: se osoitti, että Venäjä ei enää pärjännyt sotilaallisesti Keski- ja Länsi-Euroopan valtioille, ja se lamaannutti talouden.”
Helmikuun lopussa 1917 Petrogradissa (nykyinen Pietari) puhkesi mellakoita. Niihin liittyivät myös kaupungin sotilaat. Tsaarilla ei enää ollut armeijan tukea, ja hän joutui luopumaan kruunusta 2. maaliskuuta (juliaanisen kalenterin mukaan). Duuma perusti maahan väliaikaisen hallituksen.
Väliaikainen hallitus yritti pitää Venäjän mukana ensimmäisessä maailmansodassa. Sen kilpailijaksi nousi tehtaista ja armeijasta koottu Petrogradin neuvosto, jolla oli pian enemmän valtaa. 1. maaliskuuta neuvosto antoi armeijalle käskyn totella vain neuvostoa. Samankaltaisia neuvostoja muodostettiin muihin suuriin kaupunkeihin ja armeijaan. Monet neuvostojen jäsenistä kannattivat Venäjän välitöntä vetäytymistä sodasta, ja radikaalien sosialistien vaikutusvalta niissä kasvoi.
Väliaikainen hallitus järjestäytyi uudelleen neljä kertaa ennen lokakuuta, mutta se ei kyennyt vastaamaan tehokkaasti maata piinaaviin ongelmiin. Heinäkuussa hallituksen johtoon nousi sosialisti Aleksandr Kerenski. Hänen sosialistivallankumouksellinen puolueensa kuitenkin hajosi, kun sen vasen siipi irtautui puolueesta. Syyskuuhun mennessä bolševikit ja muut vasemmistolaiset vallankumoukselliset olivat ohittaneet menševikit ja sosialistivallankumouksellisen puolueen. Heitä kannattivat etenkin sotilaat ja kaupunkien nälkäiset työläiset. Kerenski ei kyennyt pysäyttämään maan luisumista taloudelliseen ja sotilaalliseen kaaokseen.
24.–25. lokakuuta bolševikit suorittivat vallankaappauksen, joka oli lähes veretön. He ottivat haltuunsa hallinnon rakennukset ja lennätinasemat. Kerenski joutui pakenemaan maasta, ja bolševikit perustivat maahan uuden hallituksen.
Vallankumouksen jälkeen vuonna 1918–1920 käytiin sisällissota, jossa bolševikkien muodostama puna-armeija taisteli useita venäläisiä ja ulkomaisia armeijoita vastaan. Sisällissota päättyi bolševikkien voittoon syksyllä 1920.