Sosialismi
Sosialismi on aatesuunta, joka pyrkii luomaan tuotantovälineiden yhteisomistukseen perustuvan yhteiskuntajärjestyksen, tai nimitys tällaiselle järjestelmälle. Sosialismi syntyi Euroopassa teollisen vallankumouksen aikana 1800-luvulla vastareaktiona tehdastyötä tekevien ihmisten huonoon asemaan.
Sosialismin monimuotoisuuden vuoksi sille on vaikea antaa laajempaa yksiselitteistä määritelmää, josta edes kaikki sosialistiksi itseään kutsuvat henkilöt olisivat yhtä mieltä.
Historiallisesti huomattavin sosialistinen oppirakennelma on Karl Marxin esittämä. Siinä edellytetään sosialismin toteuttamiseksi tuotantovälineiden siirtämistä yhteisomistukseen sekä valtion tai yhteisön vahvaa valvontaa taloudessa. Nykyiset sosialistisiksi itseään kutsuvat liikkeet eivät kuitenkaan välttämättä enää allekirjoita yhteisomistuksen tavoitetta. Jotkut uudemmat sosialistiset liikkeet pyrkivät sosialismin ja markkinatalouden yhteensovittamiseen. Joka tapauksessa omaisuuden jaon aiheuttamalla taloudellisella tasa-arvolla tai sen puutteella on sosialistien oikeudenmukaisuuskäsityksessä keskeinen osa. Yhteisön kontrolli talouteen voi sosialistissa opeissa, suuntauksesta riippuen, toteutua valtion keskusjohtoisella sääntelyllä ("reaalisosialistiset" valtiot), paikallistason yksiköihin perustuvalla talousjärjestelmällä (esimerkiksi anarkismi ja anarkosyndikalismi) tai edustuksellisen demokratian kautta (esimerkiksi sosiaalidemokratia).
Marxilaisessa teoriassa sosialismi viittaa yhteiskuntaan, joka korvaisi kapitalismin, ja kehittyisi myöhemmin kommunismiin, kun tarve sosialistiselle rakenteelle katoaisi. Näin ollen marxilaisuudessa oli anarkismin kaltainen käsitys valtiottomasta tilasta, joka seuraisi yhteiskunnan kehittyessä riittävän pitkälle. Marx itse kutsui sosialismia kommunismin ensimmäiseksi vaiheeksi, josta kehityksen edetessä seuraa toinen vaihe, joka yleisimmin tunnetaan kommunismina. Sosialismin ja kommunismin välistä siirtymätilaa kutsuttiin Neuvostoliitossa kehittyneeksi sosialismiksi, missä sosialismin vaiheelle tyypillisistä pakoista pyrittiin luopumaan.
1900-luvulla suuressa osassa maailmaa hallitsivat marxismi-leninismiä aatteenaan pitäneet puolueet, joita nimitetään kommunistisiksi. Ensimmäisenä maailman maana sosialismiin julisti siirtyneensä vuonna 1917 Venäjä. Maassa vallinnutta järjestelmää kutsuttiin sosialistiseksi, kommunistiseksi tai reaalisosialismiksi. Itse tämä maa katsoi olevansa yhteiskunnalliselta kehitykseltään sosialistinen.
Arabisosialistit halusivat usein sosialismin uskontokielteisyyden vuoksi erottautua marxismista, mutta heidän monet keskeiset poliittiset periaatteensa olivat samoja kuin "reaalisosialistisilla" mailla ja ne olivat myös liittoutuneet Neuvostoliiton kanssa jouduttuaan luonnonvarojen kansallistamisien jälkeen ristiriitoihin siirtomaavaltojen kanssa. Britannian ja Neuvostoliiton, sittemmin Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välinen kilpailu kolmannessa maailmassa tarjosi mahdollisuuden kehitysmaiden hallituksille saada ulkomaanapua kilpakumppaneilta liittoutumalla.
Neuvostoliiton synty myös heikensi huomattavasti muun tyyppisten sosialististen liikkeiden, kuten anarkistien ja syndikalistien kannatusta ja asemaa. Selvimmin eri suuntausten välinen ero näkyi Espanjan sisällissodassa tasavaltalaisten puolella, missä he joutuivat käymään sotaa jopa keskenään. Tasavaltalaisella puolella anarkosyndikalistit hävisivät taistelunsa Neuvostoliiton tukemille kommunisteille.
Sosialismin ajatuksia voi jäljittää valistusajan ja varhaisempiinkiin ihanteisiin hyvästä tulevaisuuden yhteiskunnasta. Jo muinaisissa yhteiskunnissa omaisuuden kasautuminen harvojen käsiin synnytti arvostelua. Aristoteles kertoo miehestä, joka vaati maan jakamista tasan kansalaisten kesken sekä teollisuuden ottamista valtion huostaan. Jotkut sosialistit myös väittävät, että varhaiset yhteiskunnat, kuten keräilijä-metsästäjät, olivat sosialistisia tai korostavat niiden yhteyttä sosialismiin, koska niissä alkeelliset tuotantovälineet olivat usein ennemminkin yhteisesti kuin yksityisesti omistetut. Samoin jotkut anarkistit korostavat ajattelussaan tällaisten varhaisten, joskus suhteellisen hierarkiattomina pidettyjen yhteiskuntien mallia.
Platonin "Valtiossa" puolestaan on esitetty yhteiskunta, jossa johtavan luokan keskuudessa vallitsee yhteisomistus. Platonin yhteiskunta oli kuitenkin tarkoitettu varta vasten suuret luokkaerot sisältäväksi. Antiikin Kreikan Spartassa oli käytössä omalaatuinen ja aikalaisten kadehtima yhteiskuntajärjestelmä, niin sanottu eunomia, jota on nimitetty kommunistiseksi, eräissä tapauksissa fasistiseksi.
Myös eräissä uskonnollisissa liikkeissä on esiintynyt omaisuuden yhteisomistusta. Alkukristillisuuden on sanottu olleen lähellä anarkokommunismia. Myöhemmässä kristillisyydessä yhteisomistus on kuitenkin usein rajoittunut luostareihin.
Tuomas Akvinolainen totesi keskiajalla, että yksityisomistus on perisynnin seuraus. Lisäksi Akvinolainen katsoi, että yksityisomistus on maallisen omaisuuden taloudellisen käytön takia välttämätön. Thomas Moren 1500-luvun "Utopia" on niin ikään sosialistinen yhteiskuntamalli, missä kansalaisille pyritään luomaan hyvinvointia ja välttämätön sotiminen on ulkoistettu rahan avulla muille.
Myös eräissä uskonnollisissa liikkeissä on esiintynyt omaisuuden yhteisomistusta. Tavallisesti yhteisomistus on kuitenkin rajoittunut luostareihin (buddhalaiset, essealaiset).
Varsinaisesti sosialismi syntyi teollisen vallankumouksen mukana tuoman yhteiskunnallisen ja taloudellisen eriarvoisuuden arvosteluna.
Sosialismi käsitteenä tuli käyttöön nykymerkityksessään 1830-luvulla kuvaamaan François-Marie-Charles Fourierin, saintsimonistilaisten ja Robert Owenin kirjoituksia. Saint-Simonin mukaan tekniikan ja teollisuuden kehitys toisi mukaan asiantuntijoiden vallan, joka ei ole tasa-arvoinen, koska kaikilla ei ollut syntyjään samoja mahdollisuuksia.
Owen halusi poistaa omaisuuden ja aatelisarvojen perintöoikeuden, jotta kaikilla olisi mahdollisuus nousta asemassaan kykyjensä mukaan. Owen uskoi uusien tuotantotapojen kääntyvän koko ihmiskunnan hyväksi, jos kilpailu eliminoitaisiin.
1840-luvulla syntyi lukuisia muita sosialistisia liikkeitä, etenkin Ranskassa. Louis-Auguste Blanqui kehitti radikaalin sosialismin muodon, jota hän kutsui kommunismiksi. Hän uskoi kapitalismin lopulta romahtavan ja korvattavan osuustoiminnalla. Louis Blanc perusti L'Organisation du travail'in vuonna 1839, joka ajoi kansallisten työpajojen perustamista valtion myöntämällä pääomalla ja kansanvaltaisesti valitulla johdolla. Pierre-Joseph Proudhon tunnetaan anarkistisen perinteen perustajana. Englannissa syntyi kristillissosiaalinen liike Frederick Denison Mauricen ja Charles Kingsleyn johtamana.
Karl Marx ja Friedrich Engels julkaisivat vallankumousvuonna 1848 kommunistisen manifestin. Taloustutkijanakin tunnettu Marx nimitti omaa oppiaan "tieteelliseksi sosialismiksi" erotukseksi aikaisemmista "utopiasosialisteista." Marxilaisuuden tieteellisyyttä korostettiin valistuksen hengessä myös siksi, että porvarillisten ja yläluokkaisten kilpailijoiden katsottiin vetoavan järjen sijasta tunteeseen ja uskontoon.
Marx esitteli luokkataistelun ajatuksen. Vuonna 1864 Lontoossa perustettiin "International Working Men's Association", jota nimitetään ensimmäiseksi internationaaliksi. Marxismista tuli pian työväenliikkeen hallitseva aate.
Saksassa työväenliikkeen arkkitehti Ferdinand Lassalle oli samaa mieltä Marxin kanssa työväenluokan järjestäytymisen tarpeesta, mutta kannatti työväen osallistumista valtiolliseen toimintaan, mitä Marx ei voinut hyväksyä. Muodostui kysymys niin sanotusta ministerisosialismista eli siitä, miten vallankumouksellinen voi osallistua parlamentaariseen toimintaan ja päätyä jopa yhteiskuntajärjestystä tukevaksi ministeriksi.
Marxin seuraajat perustivat sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen. Marxilaiset ja lassallelaiset sosialistit yhdistyivät 1875. Sosiaalidemokratian kannatus kasvoi nopeasti. Marxin omatkin ajatukset muuttuivat, vielä 1840-luvulla hän katsoi vain vallankumouksen johtavan työväenluokan vapauttamiseen, mutta 1860-luvulla jo ehdotti mahdollisuutta sosialismiin siirtymiseksi rauhanomaisin keinoin. Tanskassa sosiaalidemokraattinen puolue perustettiin 1878, Itävallassa 1888, Ruotsissa 1889, Venäjällä 1898 ja Suomessa 1903 (Suomen Työväenpuolue oli perustettu jo vuonna 1899, mutta se muutti ohjelmansa sosialistiseksi ja nimensä Suomen Sosialidemokraattiseksi Puolueeksi vuonna 1903 Forssan puoluekokouksessa).
Vähemmän teollistuneissa maissa, etenkin Italiassa ja Espanjassa vallitsevaksi tuli anarkistinen suuntaus. Anarkismin loi poliittisena liikkeenä Mihail Bakunin. Kiisteltyään Marxin kanssa hänet erotettiin internationaalista 1872. Bakunin varoitti, että "punaisesta diktatuurista" tulee vielä pahempi kuin silloisista hallitsijoista, ja hän katsoi, että valtio pitäisi tuhota heti eikä kaapata sen valtaa. Italiassa sosialistisesta puolueesta tuli lopulta yksi voimakkaimmista marxilaisista liikkeistä.
Marxin ja Engelsin jälkeen saksalaisesta Karl Kautskysta tuli marxismin johtava teoreetikko. Eduard Bernstein haastoi sosialistit luopumaan vallankumoushaaveista ja hyväksymään jo saavutetut tavoitteet. Saksalaisen sosialismin lisäksi Vladimir Uljanov (Lenin) hahmotteli vuonna 1902 vallankumouksellisen puolueteoriansa (leninismi). Venäjän sosiaalidemokraattinen työväenpuolue hajosi Leninin seuraajiin (bolševikit) ja Juli Martovin menševikkeihin.
Sosialistien rivit hajosivat ensimmäisen maailmansodan syttyessä. Lenin vaati luopumista kapitalistien imperialistisesta sodasta ja sodan muuttamista kapitalisminvastaiseksi sisällissodaksi. Saksan sosiaalidemokraatit myöhemmin spartakisteiksi järjestäytyneitä sodanvastustajia, kommunisteja, lukuun ottamatta äänestivät 1914 ensimmäisen maailmansodan puolesta. Saksan pääesikunta salli Leninin palata junalla Saksan kautta Ruotsiin ja Suomeen vallankumousta Venäjällä tekemään, mistä aiheutui lopulta Venäjän vetäytyminen ensimmäisestä maailmansodasta ja Saksalle edullinen Brest-Litovskin rauhansopimus neuvosto-Venäjän kanssa.
Muut sosialistien johtajat tukivat hallitustaan ja vallankumoushaave jäi. Leninin ja Lev Trotskin johtamat bolševikit kaappasivat vallankumouksellisen doktriininsa mukaan vallan Venäjällä 7. marraskuuta 1917. Kesään 1918 mennessä bolševikit keskittivät kaiken vallan omiin käsiinsä ja alkoivat nimittää itseään "kommunisteiksi." Työväenluokan kapinoita syttyi lukuisissa maissa, jossa itsevaltainen yläluokka oli estänyt työläisten osallistumisen päätöksentekoon. Yhdysvalloissa ja Britanniassa ei tällaista liikehdintää syntynyt.
1890-luvulla syntyi niin sanottu kristillisdemokratia, joka ei niinkään soveltanut marxilaista talousteoriaa kuin raamatullista vaatimusta köyhien auttamisesta. Vuoden 1891 ensyklikassaan "Rerum novarum" paavi Leo XIII tuomitsi rajoittamattoman kilpailun, joka jättää työntekijät turvattomiksi epäinhimillisten työnantajien armoille. Ensyklika tuomitsi sosialismin luokkataistelun ja vallankumouksen ajatukset. Vaikka kristillisdemokraattinen ja sosialistinen ajattelu lähtivät ideologisesti eri pohjalta, ne ajoivat käytännössä samoja tavoitteita. (Matti Klinge: Sosialistien ja kristillisdemokraattien yhteinen asia)
Kommunistisen liikkeen synnyn myötä sosialismi jakaantui lopullisesti kahteen leiriin. Muualla sai laajaa kannatusta reformistinen suunta, joka painotti jatkuvaa, vähittäistä uudistustyötä. Sosiaalidemokraattien perimmäinen tavoite oli edelleen tuotannontekijöiden kansallistaminen, kun ne saavuttaisivat parlamentaarisen enemmistön. Ensimmäinen sosiaalidemokraattinen hallitus perustettiin Ruotsissa 1920. Ilman ehdotonta enemmistöä sosiaalidemokratiasta tuli kapitalismin sisäinen uudistusliike. Se tyytyi parantamaan äänestäjäkuntansa elintasoa sosiaaliturvalla, eläkkeillä ja työsuojelulla. (Suomessa, katso: Forssan ohjelma 1903). Neuvostoliiton synnyn myötä muut radikaalit sosialismin muodot, kuten anarkismi ja syndikalismi, alkoivat heiketä, vaikka niillä olikin vielä keskeinen rooli joillain alueilla, kuten esimerkiksi 1930-luvun Espanjassa.
1930-luvun suuri lama johti maailmanlaajuiseen lamaan ja joukkotyöttömyyteen. Ruotsin hallitusvastuussa olevat sosiaalidemokraatit ryhtyivät järjestämään julkisia töitä. Näin työttömyyskorvausten sijasta maksettiin palkkaa työstä.
Uusi politiikka väitetysti johti niin hyviin tuloksiin, että se teorisoitiin: keynesiläinen taloustiede. Sosialistiset puolueet saivat syyn olla hallituksessa myös kapitalistisessa järjestelmässä. Liberaalidemokratioiden taloudet saivat etenevässä määrin piirteitä sosialismista ja muuttuivat sekatalouksiksi demokraattisen hyvinvointivaltion kehittyessä (USA:ssa presidentti Franklin Rooseveltin New Deal 1933).
Vaikka marxismi-leninismin ulkopuoliset radikaalit sosialismin muodot olivat poliittiselta kannatukseltaan toisen maailmansodan jälkeen syrjässä, monet vasemmistolaisittan asennoituneet mutta marxismia vastustaneet intellektuellit, kuten vaikkapa Albert Einstein, Erich Fromm ja Bertrand Russell kannattivat toisen maailmansodan jälkeen demokraattista sosialismia. He sanoivat, että kapitalistinen talousjärjestelmä on haitallinen hyvinvoinnin, maailmanrauhan ja demokratian kannalta.
Sosiaalidemokraatit unohtivat vallankumoustavoitteet, osallistuivat hallituksiin oikeiston kanssa ja luopuivat marxilaisesta retoriikasta. (Saksassa Frankfurtin julistus 1951). Kommunististen puolueiden hallitsemissa maissa siirryttiin kansallistettuun valtiojohtoiseen talouteen ja ajauduttiin totalitaariseen tai diktatoriseen yhteiskuntaan.
Reaalisosialismin pelättiin lännessä vielä 1960-luvulla pystyvän ohittamaan länsimaat talouskehityksessä. 1970-luvun aikana alettiin nähdä, että reaalisosialismi ei pysty kilpailemaan taloudellisesti länsimaiden kanssa: tekninen ja taloudellinen kehitys jäi jälkeen, ja pula niin kulutus- kuin investointihyödykkeistä muodostui krooniseksi. Tämä on nähty usein osoituksena valtiojohtoisen suunnitelmatalouden heikkoudesta. Toisaalta parhaiten menestyneissäkin reaalisosialistisissa tehtiin myös selviä suuren mittakaavan virheitä talouden hoidossa. Esimerkiksi Neuvostoliitossa varustelubudjetti oli valtavan suuri, ja ongelma paheni Afganistanin sodan myötä. Samoin ehkä parhaiten menestynyt reaalissosialistinen talous, Itä-Saksa, rajoitti suuresti ulkomaankauppaansa länsimaiden kanssa pääasiassa poliittisista syistä. Unkarilainen ekonomisti János Kornai on argumentoinut, etteivät taloudelliset ongelmat johtuneet yksittäisistä suunnitteluvirheistä, vaan suunnitelmatalouden systemaattisista ominaisuuksista.
Viimeistään reaalisosialismin lopulta romahtaessa 1990-luvulle tultaessa, monet katsoivat sosialismin (sanan vahvassa merkityksessä) olevan lyöty ja kapitalismin voittaneen. Joukko nykyisiä valtioita julistautuu kuitenkin edelleen sosialistiseksi. Kommunistisen yksipuoluejärjestelmän hallitsemia valtiososialistisia maita ovat Kiina, Pohjois-Korea ja Kuuba sekä vielä jossain määrin Vietnam ja Laos. Pohjois-Afrikassa sijaitseva Libya edustaa "islamilaista sosialismia". Kaikissa näissä maissa on siirrytty talousjärjestelmässä kohti markkinataloutta, joskin esimerkiksi nopeasti kasvanutta Kiinaa pidetään 2000-luvun alussa yhä "hybriditaloutena", koska valtionyritysten panos tuotannosta oli yli 50 prosenttia, eivätkä muut maat ole tunnustaneet Kiinaa virallisesti markkinataloudeksi. Venezuela on presidenttinsä Hugo Chávezin mukaan siirtymässä demokraattiseen sosialismiin.
Saharan eteläpuolisessa Afrikassa monet maat olivat pitkään sosialistisia, mutta viime vuosikymmeninä moni niistä on ainakin osin luopunut siitä. Vastaavan kohtalon on kokenut hyvin laajalle levinnyt arabisosialismi, jonka mallimaina pidettiin sosialistisen Baath-puolueen hallitsemia (Saddam Husseinin) Irakia ja Syyriaa.
Sosialismi sanana elää useiden nykyistä poliittista elämää johtavien maltillisten puolueiden nimessä, ja monet tällaisten puolueiden kannattajat väittävät sosialismin tarkoittavankin itse asiassa sosiaalidemokratiaa. Monet sosialisteiksi (ja varsinkin sosiaalidemokraattisiksi) itseään nimittävät puolueet ja johtajat ovat vallassa varsinkin Euroopassa, mutta eivät aktiivisesti pyri siirtämään maitaan sosialistiseen järjestelmään.
Myös hyvinvointivaltioita pidetään usein sosialistisina, niin niiden vastustajien kuin kannattajienkin retoriikassa. Paavo Lipponen on sanonut sosialidemokraattisen sosialismin toteutuneen tämän päivän Suomessa.
Sosialismi elää myös erilaisten radikaalien poliittisten liikkeiden aatteissa. Usein nykyiset marxilaiset sosialistiliikkeet kritisoivat voimakkaasti 1900-luvun "reaalisosialistisia" valtioita esimerkiksi demokratian puutteesta. Samoin radikaalien liikkeiden piirissä elää yhä "libertaris-sosialistinen" anarkismiin ja sen sukuisiin aatteisiin liittyvä sosialismin traditio, joka on saanut myös uusia muotoja, kuten ekoanarkismi, joskaan tällaiset liikkeet eivät usein korosta olevansa juuri sosialistisia, vaikka niiden päämääränä onkin suuren mittakaavan yksityisomistuksen lakkauttaminen. Radikaalien sosialistien kesken siis on edelleen leimaavaa jako valtiososialisteihin sekä anarkismin tapaisiin valtiota pienempiin yksiköihin perustuvaa sosialismia ajaviin liikkeisiin. Yhdysvaltojen vasemmistolaisessa keskustelussa radikaaleilla libertaris-sosialisteilla, kuten Noam Chomskyllä ja hänen ystävällään Michael Albertilla on hyvin merkittävä asema, ja heidän tekstejään luetaan laajalti ympäri maailmaa. Albert on myös kehittänyt talousjärjestelmää nimeltä osallisuustalous, joka voidaan mainita esimerkkinä nykyaikaisesta sosialismin hahmotelmasta.
Nykyajan sosialistisissa liikkeissä suhtaudutaan eri tavalla reaalisosialistimaiden ongelmiin. Useimmat sosialistit pitävät nykyään demokratiaa välttämättömänä sosialismin toimimiselle. Monet sanovat, että toimiva suunnitelmatalous olisi vaatinut demokraattisen ja avoimen yhteiskunnan. Esimerkiksi reaalisosialistimaissa ei pyritty rakentamaan kuluttajien ja tuottajien välille tarvittavia hintamekanismia korvaavia tiedonvälitysmekanismeja, jotka monet suunnitelmatalouden nykyisistä kannattajista pitävät välttämättöminä kyseisen talousmallin toimimiselle.
Kehityskritiikkiä viljelevät tahot, kuten vaikka ekoanarkistit, taas yleensä näkevät reaalisosialismin yhtenä keskeisenä virheenä sen, että siinä yleensä pyrittiin tavoittelemaan länsimaiden elintasoa. Monet väittävät, että sosialistinen talous voi toimia hyvin, jos aineellisen elintason vaatimus lasketaan alemmas.
Sosialismin pääsuuntauksia ovat olleet muun muassa:Sosialismin muunnelmia: (Heikki Paloheimo, johdatus politiikan tutkimukseen Tampereen yliopisto, syksy 2006 mukaan )
Erään näkemyksen mukaan sosialismi jakautuu olennaisesti vain kahteen pääsuuntaan:
Joidenkin sosialismin kriitikoiden mukaan myös kansallissosialismi eli natsismi juurtaa oppinsa myös sosialismin teorioista ja se olisi täten yksi sosialismin muodoista. Muut sosialistit ovat järjestelmällisesti kieltäneet minkäänlaisen aateveljeyden olemassaolon. Samoin Hitler itse, väitti että muut sosialistit olivat varastaneet käsitteen hänen edustamastaan traditiosta, ja vainosi vasemmistolaisia sosialisteja.
Paloheimon mukaan sosialismin keskeiset arvot ja mittapuut ovat:
Sosialismin muunnelmia:Sosialismin keskeisiä arvoja ja normeja: