Andorran historia
Andorran historian varhaisvaiheista ei ole kovinkaan paljon tietoa, mutta vanhimmat todisteet ihmisasutuksesta ovat 12 500 vuotta vanhoja. Andorran pitkät ja lumiset talvet hidastivat ihmisten asettumista alueelle, josta eivät myöskään monet varhaisista valtakunnista olleet kiinnostuneet. Legendan mukaan Kaarle Suuri olisi antanut Andorralle itsenäisyyden jo vuonna 788 kiitollisuudestaan taistelusta maureja vastaan. Nykyinen Andorran ruhtinaskunta syntyi kuitenkin vuosina 1278 ja 1288 tehdyissä sopimuksissa. Niissä sovittiin, että Andorran ruhtinashallitsijoina toimivat vuorovuosina espanjalainen Urgellin piispa ja ranskalainen Foix’n kreivi.
Urgellin piispan asema on säilynyt samana vuosisatojen ajan, mutta Ranskan ruhtinashallitsijan titteli on siirtynyt Ranskan presidentille. Foix’n kreiviltä se siirtyi ensin Ranskan kuninkaalle, kun Foix’n kreivi Henrik IV:stä tuli 1589 kuningas. Presidentti sai ruhtinashallitsijan aseman 1870.
Andorra oli perinteisesti ollut Pyreneiden keskellä hyvin eristyksissä muusta maailmasta, mutta 1900-luvulla maa on alkanut avautumaan monilla eri tavoin: sinne on rakennettu kunnolliset tiet Espanjasta ja Ranskasta ja maahan on kehittynyt matkailutaloutta. Andorran poliittinen ilmapiiri on muuttunut samalla 1900-luvun lopulla. Pääministerin virka perustettiin 1981, ja maan uusi perustuslaki hyväksyttiin 1993, jolloin Urgellin piispan ja Ranskan presidentin asemat muuttuivat enemmän seremonialliseksi. Andorra on liittynyt myös Yhdistyneisiin kansakuntiin ja Euroopan neuvostoon sekä pyrkinyt 2000-luvulla pääsemään eron veroparatiisin maineestaan.
Vanhimmat todisteet ihmisasutuksesta Andorrassa ovat 12 500 vuotta vanhat luunsirpaleet. Pienen ihmisjoukon tiedetään asuneen neoliittisella kaudella Gran Valira -joen laaksossa lähellä Sant Julià de Lòriaa. Andorran pitkät ja lumiset talvet hidastivat ihmisen asettumista sinne. Varhaisimmat ihmisryhmät olivat todennäköisesti nomadeita, jotka olivat alueella vain vähän aikaa.
Andorran ensimmäisiä vakituisia asukkaita olivat ilmeisesti ibereihin kuuluneita andosinoja, jotka kreikkalainen historioitsija Polybios mainitsee kuvaillessaan Hannibalin matkaa halki Pyreneiden.
Andorra kuului Rooman valtakuntaan, mutta Rooma ei ollut kovinkaan kiinnostunut syrjäisestä alueesta. Rooman valtakunnan kaaduttua visigootit kulkivat alueen halki, mutta hekään eivät olleet kiinnostuneet pysyvän asutuksen perustamisesta Andorraan.
Islaminuskoiset maurit valtasivat myös Andorran vallattuaan Pyreneiden niemimaan. Alueiden yli 750 vuotta kestänyt takaisinvaltaus alkoi 732 Poitiers’n taistelusta, jossa frankit löivät al-Andalusin.
Legendojen mukaan Kaarle Suuri olisi antanut Andorralle itsenäisyyden vuonna 788 kiitollisuudestaan andorralaisten rohkeudesta vastustaa maureja. Andorrassa uskotaan, että Kaarle Suuri julkaisi 800-luvun alussa virallisen dokumentin, jossa olisi virallisesti vahvistettu Andorran itsenäisyys. Historioitsijat uskovat, että Andorran perustamissopimus on myöhempi väärennös, joka oli luotu, jottei Ranska tai Espanja liittäisi pientä valtiota omaan alueeseensa.
Andorran laaksot mainitaan ensimmäisen kerran dokumentissa vuodelta 839. Siinä vahvistettiin Andorran kuuden seurakunnan ja niiden kirkkojen ja muiden omistuksien kuuluvan espanjalaiselle Urgellin hiippakunnalle. Sopimuksen vahvisti neljä vuotta myöhemmin Kaarle Kaljupää, joka antoi Andorran laaksot Urgellin kreiville Sunifredille.
Andorran poliittinen valta säilyi Urgellin kreiveillä vuoteen 1007, jolloin Ermengol I siirsi puolet Andorrasta Urgellin piispoille. Koko Andorran piispoille luovutti Ermengo IV vuonna 1133.
Nykyinen Andorran ruhtinaskunta syntyi vuosina 1278 ja 1288 tehdyissä sopimuksissa. Ensimmäinen sopimus loi yhtenäishallinnon Urgellin piisojen ja Foix’n kreivien välille. Kumpikin Andorran ruhtinashallitsijoista saivat samat oikeudet Andorran hallintaan. Andorralaisten tuli maksaa pieni vuotuinen vero, joka suuntautui vuorovuosin Urgellin piispalle ja Foix’n kreiville. Toinen sopimus vahvisti alkuperäisen sopimuksen sisällön ja teki pieniä muutoksia ruhtinashallitsijoiden välille.
Andorralainen arkkitehtuuri eli kukoistuskauttaan keskiajalla. Monia romaanista tyyliä edustaneita kirkkoja rakennettiin. Ulkoasultaan yksinkertaiset kirkot saivat innoitusta Lombardian kirkoista. Kirkkorakennusten lisäksi monia romaanisia siltoja on edelleen pystyssä Andorrassa.
Andorran parlamentin edeltäjä maaneuvosto perustettiin 1419. Se sai alkunsa, kun joidenkin johtavien sukujen edustajat vaativat ruhtinashallitsijoilta demokraattisesti valittua elintä, jossa edustajat voisivat edustaa kansaa päivänpoliittisissa asioissa. Sekä Urgellin piispa Francesc de Tovia että Foix’n kreivi Jean I hyväksyivät ehdotuksen ja olivat näin perustamassa yhtä Euroopan vanhimmista parlamenteistaa.
Urgellin piispan asema on säilynyt vuosisatoja, mutta kun Foix’n kreivistä Henrikistä tuli 1589 Ranskan kuningas Henrik IV, Ranskan kuninkaasta tuli Andorran uusi ruhtinashallitsija Urgellin piispan rinnalle. Ranskan vallankumouksen jälkeen 1793 ranskalaisen ruhtinashallitsijan titteli ei siirtynyt kellekään. Napoleon otti 1806 Andorran ruhtinashallitsijan aseman itselleen, ja vuonna 1870 asema siirtyi Ranskan presidentille.
Alkujaan äänystyksiin sai osallistua vain johtavien sukujen miespuoliset perheenpäät, mutta demokratisoituminen eteni uudestaan 1866, kun äänestysoikeus annettiin kaikille yli 25-vuotiaille perheenpäille.
Andorra alkoi teollistua 1800-luvun puolivälissä, kun maassa avattiin rautakaivoksia ja pieniä rautasulattamoita. Rautateollisuus jäi kuitenkin kehittymättömäksi, sillä maan rautamalmi oli heikkotasoista ja liikenneyhteydet olivat haasteelliset.
Andorra oli perinteisesti ollut Pyreneiden keskellä hyvin eristyksissä muusta maailmasta. Valtio alkoi kuitenkin 1900-luvulla avautua paremmin myös muulle maailmalle. Espanjasta avattiin tie Andorraan vuonna 1913 ja Rankasta 1935. Ranska ja Espanja olivat myös perustamassa Andorran postilaitosta. Maan ensimmäinen laskettelukeskus avattiin 1934 ja Encampin vesivoimala 1935.
Venäläissyntyinen seikkaiija Boris Skossyreff pyrki vuonna 1933 Andorran johtoon julistettuaan itsensä Andorran kuninkaaksi Boris I:ksi. Hän sai hankkeelleen jonkin verran paikallista tukea, mutta Urgellin piispa lähetti Andorraan joukkoja, jotka häätivät Skossyreffin maasta. Tapahtumien seurauksena myös parlamentti hajotettiin ja ranskalaiset sotilaat tulivat turvaamaan hetkellisesti maata. Toisen maailmansodan aikana Andorra pysyi neutraalina, mutta maa oli merkittävä salakuljetusreitti Vichyn Ranskasta Espanjaan.
Kaikki yli 25-vuotiaat miehet saivat Andorrassa äänioikeuden 1933 ja naiset 1970. Hallitsijaruhtinaat uudistivat muutenkin poliittista ilmapiiriä 1900-luvun lopulla. Lainsäädäntävalta ja toimeenpanovalta päätettiin erottaa 1981, jolloin perustettiin myös pääministerin virka. Andorran parlamentti kokoontui ensimmäisen kerran tammikuussa 1982, ja pääministerinä aloitti Òscar Ribas Reig. Reig joutui eroamaan huhtikuussa 1984, kun hänen yrityksensä tuoda maahan tuloverotus epäonnistui.
Perustuslakia alettiin muotoilla vuonna 1990, ja kolmeneljäsosaa andorralaisista hyväksyivät perustuslain kansanäänestyksessä 1993. Uusi perustuslaki säilytti edelleen valtionpäämiehen aseman Urgellin piispalla ja Ranskan presidentillä, mutta heidän rooleistaan tuli pitkälti seremoniallisia. Samalla muun muassa ammattiliitot ja poliittiset puolueet laillistettiin.
Andorra liittyi 1993 Yhdistyneisiin kansakuntiin ja 1994 Euroopan neuvostoon.
Andorra on 2000-luvulla pyrkinyt pääsemään eroon veroparatiisin maineestaan. Maassa löysennettiin maaliskuussa 2009 pankkisalaisuutta, jotta muut valtiot pystyisivät etsimään veropakolaisia ja rahanpesijöitä. Veropakolaisuutta pyrittiin hillitsemään lisää kesäkuussa 2013, jolloin Andorrassa otettiin käyttöön tuloverotus.