hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
CDIC
CDIC-luokka () on Ranskan merivoimien kahden maihinnousualuksen muodostama alusluokka. Ne on suunniteltu toimimaan yhdessä Mistral- tai Foudre-luokan alusten kanssa tai yksin lähellä rannikkoa.
D-radio
D-radio on toisen maailmansodan aikainen nimitys Suomen kenttätykistön käyttämille kenttäradioille. D-radioita alettiin valmistaa 1927. Niitä valmistettiin 1927 noin 50 kappaletta. Radion tunnus oli P-12-15. P-12-15:n tunnuksena oli myös VRGK. Niitä valmistettiin myös myöhemmin ja valmistajana oli ainakin ASA-radio.
ASA-radio valmisti 700 P-12-15 - ja P-12-15A -mallin radiota toukokuuhun 1942 mennessä.Radiota käytettiin tykistön tulenjohdon viestivälineenä. Wilho Petter Nenonen kesällä 1923 yritti hankki kokemuksia radion käytöstä tykistössä Perkjärven tykistöleiriltä. Syy kokeiluihin oli Ranskasta saatu idea. Kun V. P. Nenosesta tuli Kyösti Kallion ensimmäisen hallituksen kolmas puolustusministeri 16.8.1923–18.1.1924 ensimmäisen Bruno Jalanderin 14.11.1922–22.6.1923 ja toisen Kyösti Kallion 22.6.–16.8.1923 jälkeen, hän määräsi valmistettavaksi kaksi radioasemaa, jotka valmistuivat 1924.
Suunnittelutavoitteena kahden miehen kannettavalle radioasemalle oli 10 kilometrin kantavuus amplitudimoduloituna puhelähetyksenä. Radiot onnistuivat niin hyvin, että kantama kuitenkin saattoi olla enimmillään jopa 50–60 kilometriä.
26.5.1924 tykistön tarkastaja antoi käskyn, jonka mukaan tykistörykmentit velvoitettiin määräämään yhden upseerin ja yhden aliupseerin radiopalvelukseen. Kirjelmässä n:o 403/27.6.24 selostettiin, miksi tykistön pitäisi saada kevyitä kannettavia radioita ja esitettiin, että jokaiselle sodanajan patteristolle osoitettaisiin kaksi kevyttä radioasemaa rykmenttien ja sitä ylempien esikuntien radioasemien lisäksi.
5.1 1925 Nenonen lähetti teknisten joukkojen komentajalle käskyn, jonka mukaan radiopataljoonan piti rakentaa kokeilu- ja koulutustarkoituksiin 10 kappaletta radioasemia. Radiopataljoonan radioasemien massa oli 13 kilogrammaa. 26.6.1925 lähetti Nenonen sotaväen päällikölle, Lauri Malmbergille, radioamatööreiltä peräisin olevatn yksieletrodiputkisen sähkötyslenttätinradioaseman kytkentäkaavioin. Koska asia eteni hitaasti, rakennutti Nenonen kaksi radioasemaa yksityisin varoin Perkjärven ampumaleirillä kokeiltavaksi molekylääriasemien kanssa. Tykistön yhden miehen liikuteltavia radioasemia alettiin kutsua L.T.J. -radioiksi, liikkuvan tulenjohdon radioiksi.
Vuodesta 1927 suomalainen kenttätykistö saattoi käyttää kaikissa rauhanajan harjoituksissa kenttäpuhelinten puhelinkaapelien lisäksi myös radioaaltoja.
Mimivirus
Mimivirus on alun perin ameeboista löytynyt jättiläisvirus, joka muistuttaa bakteereita, mutta ei sisällä itsenäiseen lisääntymiseen tarvittavia soluelimiä eli ribosomeja. Se on poikkeuksellisen suuri, pyöreä ja halkaisijaltaan 750 nanometriä, kun virukseksi kookas isorokkovirus on vain 300 nanometriä ja poliovirus vain 30 nanometriä. Sillä on yli 900 geeniä ja yli miljoona emäsparia.
Suuri virus sai nimen mimivirus, koska se jäljittelee bakteereja. Yleensä virukset eivät tarvitse paljon geenejä, koska ne kaappaavat isäntäsolun geneettisen koneiston omiin tarkoituksiinsa. Jättiläisviruksessa on muista viruksista poiketen useita geenejä, joita tarvitaan kopioitumiseen. Lisäksi on geenejä, jotka osallistuvat proteiinien laskostamiseen, korjaavat dna-vaurioita sekä auttavat rakentamaan ja kuljettamaan aminohappoja. Silti ne eivät pysty lisääntymään itsenäisesti, vaan ovat aitotumallisista riippuvaisia loisia. Jättiläisviruksia on kuitenkin epäilty solujen tuman esimuodoiksi.
Mimiviruksen löytäminen liittyi Bradfordin kaupungin keuhkokuume-epidemiaan vuodelta 1992, jolloin niitä oli vesitornin ameeboissa. Jättiläisviruksia onkin löydetty ihmisistä usein keuhkokuumeiden yhteydessä, vaikka niitä pidetäänkin yleisesti ihmisille vaarattomina. Jättiläisvirukset tuottavat kollageenia, joka muistuttaa ihmisten omaa sidekudosproteiinia. Tutkijat epäilevätkin, että Nivelreumassa virukset laukaisevat hyökkäyksen ihmisen omaa sidekudosta vastaan. Testeissä mimiviruksen on todettu lisäävän hiirten riskiä sairastua reumaan. Mimiviruksen vasta-aineet ovatkin nivelreumaa sairastavilla terveitä yleisempiä. Mimivirus oli ensimmäinen löydetty ns. jättiläisvirus ja sen jälkeen on löydetty useita muita.
McLaren MP4-29
McLaren MP4-29 on brittiläisen Formula 1 -talli McLarenin käyttämä auto kaudella 2014. Autolla kilpailivat britti Jenson Button sekä tanskalainen tulokaskuljettaja Kevin Magnussen. Testikuljettajina toimi Gary Paffett, Oliver Turvey ja Stoffel Vandoorne.
Auton debyyttikisassa 2014 Australian GP:ssä tallin autot sijoittuivat kolmanneksi ja neljänneksi. Alun perin toiseksi sijoittuneen Daniel Ricciardon hylkäyksen jälkeen Magnussenin sijoitukseksi uransa avauskilpailussa tuli lopulta toinen sija, ja Button nousi palkintosijoille kolmanneksi. Kyseessä oli ainoat MP4-29-autolla ajetut palkintosijat ennen kauden kolmea viimeistä osakilpailua.
MP4-29 on toistaiseksi viimeinen Mercedes-Benzin moottoreita käyttävä McLaren-auto. Kaudella 2015 McLarenin moottorintoimittajaksi tulee F1-sarjaan kuuden vuoden tauon jälkeen palaava Honda, jonka kanssa tallilla on menestyksekäs historia 80-luvulta 90-luvun alkuun saakka.
Sparco
Sparco S.p.A on italialainen yritys, joka valmistaa moottoriurheiluvarusteita, muun muassa istuimia, ratteja, kypäriä sekä suoja-asuja. Se on perustettu vuonna 1977.
Sparcon tuotteet ovat näkyvästi esillä eri autourheiluluokissa, korkeimmilta tasoilta lähtien. F1-sarjassa yrityksen yhteistyökumppaneita kaudella 2014 ovat McLaren sekä Marussia.
The Barren Throne
The Barren Throne on islantilaisen death metal -yhtye Beneathin toinen studioalbumi. Se julkaistiin huhtikuussa 2014 levymerkillä Unique Leader Records.
Dario Benuzzi
Dario Benuzzi (s. 1946) on italialainen autourheilija.
Benuzzi on toiminut Ferrarilla katuautojen testikuljettajana 70-luvulta lähtien. Hän toimi myös 80-luvun lopulta vuoteen 1993 saakka Scuderia Ferrari -tallin F1-testikuljettajana.
Benuzzi oli vuonna yksi olympiatulen soihdunkantajista, soihdun kulkiessa läpi Maranellon matkalla kohti vuoden 2006 Torinon talviolympialaisia. Benuzzi ojensi soihdun eteenpäin toiselle Ferrarin testikuljettajalle Luca Badoerille.
Evolving Towards Extinction
Evolving Towards Extinction on sveitsiläisen death metal -yhtye Near Death Conditionin toinen studioalbumi. Se julkaistiin maaliskuussa 2014 levymerkillä Unique Leader Records.
Marco Greco
Marco Antonio Greco (s. 1. joulukuuta 1963 São Paulo) on brasilialainen entinen moottoriurheilija.
Greco kilpaili ratamoottoripyöräilyn MM-sarjassa vuosina 1979–1986. Vuosina 1988–1990 Greco osallistui Formula 3000 -sarjaan, mutta selviytyi kolmen kauden aikana vain kahdesti itse kilpailuun. Kaudella 1991 Greco toimi Fondmetal-tallin testikuljettajana F1-sarjassa.
Vuosina 1993–1999 Greco ajoi Pohjois-Amerikassa CART- sekä IRL-sarjoissa. IRL-kausi 1996–1997 oli Grecon uran paras kaikki sarjat huomioon ottaen, hänen sijoituttua loppupisteissä kolmanneksi. Perinteikkäässä Indy 500 -kilpailussa Grecon uran paras sijoitus oli 14. sija vuonna 1998.
Väriopuntia
Väriopuntia ("Opuntia cochenillifera") on opuntioiden sukuun kuuluva kaktuslaji.
Väriopuntia kasvaa puumaiseksi ja monihaaraiseksi, kolme tai neljä metriä korkeaksi. Varsinivelet ovat vastapuikeita, vihreitä ja jopa 25 cm pitkiä. Lehdet ovat pieniä, naskalimaisia ja varhain karisevia. Areolit eli kääpiöversot sijaitsevat etäällä toisistaan, ja niissä on villakarvaa sekä pieniä, keltaisia väkäskarvoja (glokidioita); piikit puuttuvat. Kukat ovat kapeita, ruusunpunaisia, korkeintaan 5,5 cm pitkiä. Kukkapohjuksessa vartalon ympärillä on paljon glokidioita. 5 cm pitkä hedelmä on punainen.
Väriopuntia lienee kotoisin Meksikosta, mutta on nykyään levinnyt kaikkialle maapallon lämpimiin osiin, koska sitä on viljelty väriaineen vuoksi ja se on karannut viljelyksestä.
Väriopuntiaa on viljelty väriaineen vuoksi. Sitä kerrotaan käytetyn myös lääkekasvina. Puuainesta on käytetty huonekalujen valmistukseen.
Väriaine ei oikeastaan ole kasvin itsensä tuottamaa, vaan se saadaan "Dactylopius"-kilpikirvalajeista, jotka imevät opuntioiden nesteitä. Kirva tuottaa karmiininpunaista happoa, jolla se torjuu saalistavia muurahaisia. Väriainetta on käytetty jo 2 400 vuotta sitten Perussa kankaiden värjäykseen, ja asteekkihallitsijat käyttivät sillä värjättyjä viittoja. Espanjalaiset valloittajat kohtasivat laajoja asteekkien väriopuntiaviljelmiä saavuttuaan Meksikoon, ja kuivattuja kirvoja ja väriainetta alettiin kuljettaa myös Eurooppaan. Sitä käytettiin vielä niinkin myöhään kuin Yhdysvaltain vapaussodassa brittisotilaiden ja Kanadan ratsupoliisien takkien värjäykseen. Nyttemmin karmiininpunaista väriä on alettu tuottaa synteettisesti, mutta muun muassa ruoan ja juoman värjäämiseen ja kosmetiikassa käytetään yhä viljelmiltä saatua väriainetta. Viljelyä harjoitetaan Meksikossa, Perussa, Chilessä, Kanariansaarilla ja useissa Afrikan maissa. Suurin tuottaja on Peru.
Lääkekasvikäytössä väriopuntia on Meksikossa ja Keski-Amerikassa. Sillä torjutaan sieni-infektioita.
Komisario Palmun jäljillä
Komisario Palmun jäljillä on Juha Järvelän ja Marjo Vallitun 2014 ilmestynyt Mika Waltarin romaanien ja Matti Kassilan elokuvien komisario Palmua käsittelevä teos.
Teos valittiin jaetulle ensimmäiselle sijalle Helsingin kirjamessujen 2014 tietokirjaraadissa. Risto Kormilainen toteaa kulttuurilehti Kaltioon kirjoittamassa arvostelussaan, että teos tarjoaa tuoreen näkökulman aiheeseen. Kormilaisen mukaan Järvelä ja Vallittu selvittelevät huolella niin kirjojen kuin elokuvien taustat ja henkilöhistoriat. He käyvät läpi myös Palmu-sarjan tematiikkaa eri aihealueiden kautta. Kormilainen katsoo teoksen avaavan syvällisesti Palmu-kirjojen ja -elokuvien maailmaa.
Williams FW36
Williams FW36 on brittiläisen Formula 1 -talli Williamsin käyttämä auto kaudella 2014. Autolla kilpailivat suomalainen Valtteri Bottas sekä uutena kuljettajana talliin Ferrarilta saapunut brasilialainen Felipe Massa. Testikuljettajina toimi Felipe Nasr ja Susie Wolff.
FW36:n uudistunut, moottoriurheilussa aiemmin jo legendaarikseksi muodostunut väritys on seurausta Williamsin ja Martinin välisestä sponsorisopimuksesta. Tallin viralliseksi nimeksi vaihtui myös "Williams Martini Racing".
Edelliskauden fiaskoksi muodostuneen FW35:n jälkeen FW36 oli suuri menestys, ja kilpailukykyinen etenkin nopeavauhtisilla radoilla erinomaisen moottorinsa ansiosta. Williams vaihtoi kaudelle 2014 Renault'n moottorit Mercedeksen voimanlähteisiin, joka osoittautui lähes välittömästi onnistuneeksi ratkaisuksi.
Eurocup Formula Renault 2.0 -kausi 2015
Eurocup Formula Renault 2.0 -kausi 2015 oli 25. nykyiselle Eurocup Formula Renault-sarjalle. Kausi alkoi 25. huhtikuuta Espanjan Alcañizissa ja päättyi 18. lokakuuta Espanjan Jezerissä.
Sarjan mestaruuden voitti brittiläinen Jack Aitken. Toiseksi tuli sveitsiläinen Louis Delétraz ja kolmanneksi sveitsiläinen Kevin Jörg.
R = Sarjan tulokas kaudella 2015 
G = vieraileva kuljettaja, joka ei ole oikeutettu saamaan pisteitä.
Uusi muutos kilpailukalenteriin oli starttien lukumäärä joka oli lisätty 17 starttiin. Kaudella ajettiin Aragonin, Silverstonen ja Jerezin kilpailuissa samana viikonloppuna kolme starttia.
Oreocereus
Oreocereus on eteläamerikkalainen, yhdeksänlajinen kaktuskasvisuku, johon kuuluu matalia, liereävartisia, valkoisten piikkien tiheästi peittämiä pensasmaisia kaktuksia, joiden kukat ovat vastakohtaisia. Tieteellisen nimen alkuosa tulee kreikankielen vuorta tarkoittavasta sanasta.
Suvun lajit ovat pensasmaisia, vähähaaraisia ja kaksi- tai kolmemetrisiksi kasvavia. Varret ovat liereitä, pystyjä tai kohenevia, harvoin maanmyötäisiä. Niiden harjut ovat mataloituvia areoleiden väleistä tai nystyisiä. Areoleissa on usein pitkiä valkoisia karvoja ja tiheästi piikkejä. Kukat kehittyvät lähelle varren latvaa, toisinaan erilaistuneisiin verson osiin eli kefalioihin. Kasvit kukkivat päivällä. Kukat ovat suppilon muotoisia tai putkimaisia, enemmän tai vähemmän vastakohtaisia, oranssinvärisiä, punaisia tai purppuraisia. Kukkapohjus on suora tai hieman käyristynyt, joskus sivuilta litistynyt, ja siinä on paljon karvaisia areoleja. Vartalo ja heteet ulottuvat kehätorven ulkopuolelle. Hedelmä on pallomainen tai munamainen, ontto, mehevä tai kuiva ja avautuu tyvirei'illä. Siemenet ovat leveänsoikeita ja mustia.
Nimensä mukaisesti "Oreocereus"-kaktukset ovat vuoriston kasveja ja kasvavat Andeilla yli 3000 metrin korkeudessa Etelä-Perun, Pohjois-Chilen, Etelä-Bolivian ja Pohjois-Argentiinan valtioiden alueella.
Suvun lajimäärä on (tässä) yhdeksän:
Anderson E. F. 2001: The Cactus Family. - Timber Press. Portland, Oregon. ISBN 0-88192-498-9
Ariane Ehrat
Ariane Ehrat (s. 17. helmikuuta 1961 Schaffhausen) on sveitsiläinen alppihiihdon MM-mitalisti.
Ehrat jakoi Bormion MM-kilpailuissa 1985 syöksylaskun hopean Katrin Gutensohnin kanssa. Sarajevon olympialaisissa 1984 hän oli samassa lajissa neljäs ja Schladmingin MM-kilpailuissa 1982 neljästoista.
Ehrat sijoittui maailmancupin syöksylaskukilpailuissa toiseksi Val d’Isère'ssä joulukuussa 1983 sekä kolmanneksi Sarajevossa helmikuussa 1983 ja Bad Kleinkirchheimissa tammikuussa 1985.
Oroya
"Oroya" on eteläamerikkalainen kaktuskasvisuku.
Kasvit ovat tavallisesti yksivartisia, matalakasvuisia ja mukulajuurisia. Varsi on litistyneen pallomainen tai lyhyen lieriömäinen. Varressa on paljon uurteita, ja niiden reunat muodostavat toisinaan matalia kyhmyjä. Areolit ovat pitkiä ja kapeita ja niissä on 1-6 keskipiikkiä sekä useita kampamaisesti asettuneita säteittäispiikkejä. Kukat sijaitsevat lähellä varren kärkeä ja ovat usein rengasmaisessa muodostelmassa. Kukat ovat säteittäisiä, kellomaisia tai suppilomaisia. Uloimmat kehälehdet harittavat ulospäin, sisemmät ovat pystyjä; väriltään kehä on punainen, vaaleanpunainen tai keltainen. Lyhyen pohjusmaljan ulkopinnalla on pieniä suomuja ja vähäkarvaisia areoleja. Hedelmä on vaihtelevasti pallomainen, hieman mehevä, keltainen tai punainen ja pienisuomuinen; kehälehtien jäänteet ovat tallella. Siemenet ovat kypärämäisiä ja punertavanruskeita.
Suvun molemmat lajit ("Oroya borchersii" ja "O. peruviana") kasvavat Perun Andeilla.
Anderson E. F. 2001: The Cactus Family. - Timber Press. Portland, Oregon. ISBN 0-88192-498-9
Bambuorneero
Bambuorneero ("Clibanornis dendrocolaptoides") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Bambuorneeroa tavataan Argentiinassa, Brasiliassa ja Paraguayssa. Lajia uhkaa elinympäristöjen tuhoutuminen, ja se on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
Bambuorneero elää erilaisissa metsissä 800 metrin korkeuteen asti merenpinnan tasosta.
Bofills båge
Bofills båge (”Bofillin kaari”) on suuri kaarenmuotoinen asuinkerrostalo Tukholman Södermalmilla. Se on osa Tukholman eteläisen rautatieaseman eli niin sanotun "Stockholms södran" ympärille 1980- ja 1990-luvuilla rakennettua asuinaluetta. Vuosina 1990–1992 valmistuneen uusklassistisen Bofills bågen suunnitteli kuuluisa arkkitehti Ricardo Bofill, jonka mukaan se sai kutsumanimensä. Talon omistaa asunto-osuuskunta HSB. Bofill suunnitteli myös kaaritalon viereen kolmesta kuutionmuotoisesta rakennuksesta muodostuvan kokonaisuuden, joka tunnetaan nimellä Templen.
Viiruselkäorneero
Viiruselkäorneero, aikaisemmalta nimeltään peukaloisokapyrstö ("Spartonoica maluroides") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Viiruselkäorneeroa tavataan Argentiinassa, Brasiliassa,Paraguayssa ja Uruguayssa. Lajia uhkaa elinympäristöjen tuhoutuminen, ja se on luokiteltu silmälläpidettäväksi. Viiruselkäorneero elää murto- tai makeavetisillä marskimailla, joilla on laaja-alaisia piikkiputki- ("Eryngium") ja kaislakasvustoja ("Scirpus").
Skatteskrapan
Skatteskrapan (”Veropilvenpiirtäjä”) on toimistokäytössä oleva tornitalo Tukholman Södermalmilla, osoitteessa Götgatan 76. Se on Södermalmin hallitseva maamerkki. Rakennuksessa on 26 kerrosta ja se on 86 metriä korkea. Rakennuksen nimi viittaa siihen, että siinä toimi aiemmin Tukholman pääverovirasto.
Skatteskrapanin suunnitteli arkkitehti Paul Hedqvist ja se rakennettiin vuosina 1952–1960. Rakennus muodostuu neljästä siivestä, jotka kiertävät keskustornia. Curtain wall -tyyppiset ulkoseinät ovat lasia ja alumiinia. Torniosan ohella rakennukseen kuuluu viisikerroksinen matalampi osa. Vuosina 2004–2007 rakennuskompleksia uudistettiin ja kunnostettiin, ja siihen liitettiin uudisrakennus, jossa on muun muassa opiskelija-asuntoja, toimistotilaa, ravintola ja galleria. Skatteskrapan oli alun perin 25-kerroksinen ja 81-metrinen, mutta 2000-luvun laajennuksen yhteydessä sitä korotettiin yhdellä kerroksella, johon sijoitettiin näköalaravintola.
Peukaloisorneero
Peukaloisorneero ("Phleocryptes melanops") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Peukaloisorneeroa tavataan laajalla alueella Etelä-Amerikassa. Sen levinneisyysalue ulottuu Perusta Brasilian kaakkoisosiin sekä Chilen ja Argentiinan keskiosiin. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Kate Pace
Katherine "Kate" Pace-Lindsay (o.s. Pace, s. 13. helmikuuta 1969 North Bay, Ontario) on kanadalainen alppihiihtäjä, syöksylaskun maailmanmestari. Hän on pituudeltaan 175 cm.
Pace-Lindsay voitti syöksylaskun maailmanmestaruuden Moriokassa 1993. Lillehammerin olympialaisissa 1994 hän oli syöksylaskussa viides ja supersuurpujottelussa kahdestoista. Sierra Nevadan MM-kilpailuissa 1996 hän sijoittui syöksylaskussa neljänneksi.
Pace-Lindsay sijoittui syöksylaskun maailmancupin kokonaiskilpailussa toiseksi kaudella 1993–1994 ja viidenneksi kaudella 1992–1993. Hän voitti maailmancupin syöksylaskukilpailut Kvittfjellissä maaliskuussa 1993 ja Tignes'ssä joulukuussa 1993. Lisäksi hän sijoittui samassa lajissa toiseksi Vailissa maaliskuussa 1994 sekä kolmanneksi Veysonnaz'ssa helmikuussa 1993 ja Cortina d'Ampezzossa tammikuussa 1994.
Andrew J. West
Andrew James West (s. 22. marraskuuta 1983) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Garethina sarjasta "The Walking Dead" ja Fisherinä sarjasta "Kampus Greek". Vuonna 2017 hän aloitti Olipa kerran (televisiosarja)-sarjassa.
Folksamhuset
Folksamhuset on toimistokäytössä oleva tornitalo Tukholman Södermalmin eteläosassa lähellä Götgatanin eteläpäätä ja niin sanottua Skanstullia. Se on vakuutusyhtiö Folksamin pääkonttori.
Nils Einar Erikssonin ja Yngve Tegnérin suunnittelema tornitalo rakennettiin 1958–1959. Torniosassa on 22 kerrosta, mutta rakennukseen kuuluu myös matalampi osa, jossa on muun muassa ravintola ja konferenssitiloja. Talon ulkoseinät on verhoiltu marmorilaatoilla.
Viipurin satama
Viipurin satama () sijaitsee Viipurinlahden rannalla aivan kaupungin keskustan tuntumassa. Se toimii sekä tavara- että matkustajasatamana ja on erityisesti kesäaikaan suosittu risteilyalusten määräsatama. Rahtimääriltään Viipurin satama on huomattavasti niin ikään Viipurinlahdella toimivaa Vysotskin satamaa pienempi.
Satamatoiminta Viipurissa alkoi jo kaupungin perustamisen myötä keskiajalla. Vuonna 1856 avattu Saimaan kanava yhdisti Viipurin sataman myös Suomen sisävesistöihin. Kanavan alkuperäinen tuloväylä kulki sen kautta Linnasalmea myöten Suomenvedenpohjalle, mutta nykyinen väylä kiertää noin kolmen kilometrin päästä Linnasaaren länsipuolelta.
Ennen toista maailmansotaa satama muodostui Etelä- ja Pohjoissatamasta, lisäksi laitureita oli Linnasaaren Siikaniemessä. Eteläsatama sijaitsi nykyisellä satama-alueella ja Pohjoissatama puolestaan keskustasta Linnasaareen johtavan Turun sillan pohjoispuolella. Pietarin rataan satamia yhdisti kehärata, joka kiersi koko Viipurin taajama-alueen ympäri.
1930-luvulla satama-alueelle rakennettiin arkkitehti Erkki Huttusen suunnittelemat funkistyyliset SOK:n mylly ja viljavarasto sekä Georg Jägerroosin piirtämät työmaaruokala ja OTK:n keskusvarasto. Sataman vieressä toimi myös Viipurin konepajan telakka. Sotavuosina Viipurin satama vaurioitui pahasti, mutta korjattiin ja modernisoitiin kaupungin siirryttyä Neuvostoliiton haltuun.
Viipurin sataman rahtimäärät vuodesta 2003 lähtien.
Lawrence Gilliard Jr.
Lawrence "Larry" Gilliard, Jr. (s. 22. syyskuuta 1971) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten rooleistaan televisiosarjoista "Langalla" D'Angelo Barksdalena ja "The Walking Deadista" Bob Stookeyna.
Vulcain-luokka
Vulcain-luokka on Ranskan laivaston neljän aluksen muodostama sukeltajien emälaivaluokka. Alusten suunnittelun pohjana oli Chamois-luokka ja ne korvasivat aiemmin käytössä olleet Yhdysvalloista hankitut Adjutant-luokan miinanraivaajista muutetut alukset.
Aluksille kyetään majoittamaan viisitoista sukeltajaa. Niiden varustukseen kuuluu kaksi kumivenettä, jotka on sijoitettu savuhormien rinnalle. Alusten varustuksena on hydraulinosturi, jolla kyetään siirtämään viisi tonnia kuuteen metriin tai 3,5 tonnia kymmeneen metriin.
Aluksille on asennettu Syledis-merenkulkujärjestelmä.
Ortegocactus
Ortegocactus on kaktuskasvisuku, jossa on vain yksi laji, "O. macdougallii".
Laji on mätästävä ja varreltaan pallomainen tai lyhyelti lieriömäinen, matalakasvuinen. Varren väri on harmaanvihreä ja siinä on matalia nystyjä (podarioita) kierteisesti järjestäytyneinä. Areoleja eli kääpiöversoja ovat dimorfisia ja niiden yläosassa on villakarvaa ja piikkejä. Piikeistä yksi on pysty, musta tai vaalea ja mustakärkinen, noin puolen sentin mittainen keskipiikki; säteittäispiikkejä on seitsemän tai kahdeksan ja ne ovat vaaleita ja mustakärkisiä, suoria ja pidempiä kuin keskipiikki. Suppilomaiset ja keltaiset kukat kehittyvät kyhmyjen tyvelle, ja kasvi kukkii päiväaikaan. Kukkapohjus on vartalon ympäriltä villakarvainen ja suomuton. Hedelmä on pallomainen tai hieman pitkänomainen, punainen ja kypsänä kuiva; kehälehdet ovat siinä jäljellä. Siemenet ova miltei pyöreitä, mustia tai ruskeita.
Kasvi kasvaa Meksikossa, Oaxacan osavaltiossa pienellä alueella kalkkikallioilla.
Anderson E. F. 2001: The Cactus Family. - Timber press. Portland, Oregon. ISBN 0-88192-498-9
Berghamn (Houtskari)
Berghamn on saari ja kylä Paraisiin kuuluvassa Houtskarissa. Saaren pinta-ala on 2,6 neliökilometriä ja siellä asuu vakinaisesti viisi ihmistä. Kesäisin saaren asukasluku kymmenkertaistuu. Yhteysalus M/S Fiskö kulkee saarelle Korppoosta.
Berghamnin ympäristössä on useita saaria, jotka kuuluvat Berghamnin kylään. Suurimmat niistä ovat Röst, Luk, Roskär ja Hamnholm. Kylän asutus on keskittynyt Berghamnin eteläosaan ja Lukille joiden välissä on Fladan-niminen salmi.
Berghamnin varhaishistoriasta ei ole jäänyt merkkejä, mutta Houstkarin löydöt kertovat että alueella on liikuttu jo tuhansia vuosia. Saarella on ollut luotsi jo 1600-luvun puolessa välissä, ja siitä tuli kruunun rahoittama 1700-luvun alussa. Röstin ja Roskärin välisessä salmessa Berghamnin eteläpuolella on kulkenut laivaväylä vuodesta 1784 lähtien. Berghamin luotsiasema lakkautettiin 1970-luvulla.
Berghamnin lähellä on kaksi hylkyä. Hylyt ovat arviolta 1800-luvulta, ja museovirasto on määritellyt paremmin säilyneen hylyn kiinteäksi muinaisjäännökseksi.
Pilarikaktukset
Pilarikaktukset ("Pachycereus") on kaktuskasvisuku, jota on aiemmin pidetty pylväskaktusten alasukuna. Vaikka pilarikaktukset ovat Pohjois-Amerikan isokokoisimpia kaktuksia, ne tunnetaan huonosti. Eräiden tutkijoiden mielestä "Lophocereus" pitäisi erottaa omaksi suvukseen, mutta tutkijoiden valtaosa (International Cactaceae Systematics Group) on taipunut sille kannalle, että molemmat ovat samaa kehityslinjaa ja siis yhdistettävissä. Pilarikaktuslajeista epävarmin systemaattinen asema on lajilla "P. fulviceps", jota on viety suvusta toiseen.
Vuonna 1885 Sereno Watson kuvasi lajin "Cereus pringlei". Nathaniel Britton ja Joseph Rose sijoittivat sen ja yhdeksän muuta kaktuslajia kuvaamaansa sukuun "Pachycereus" vuonna 1909; sitä oli aiemmin pidetty pylväskaktusten alasukuna. Kreikankielinen sana pakhys tarkoittaa paksua. Nyttemmin on pilarikaktuksiin sijoitettu 12 lajia.
Pilarikaktukset ovat puumaisia ja kynttelikkömäisiä tai pensasmaisia, usein hyvin suuriksi kasvavia saavuttaen jopa 25 metrin korkeuden. Niiden varret ovat vihreät tai sinivihreät, pystyt, tukevat ja uurteiset, nystyttömät. Areolit, joihin ei kehity kukkia, ovat piikkisiä; kukkia tuottavat areolit ovat joko samanlaisia tai ovat yhteen kasvavia tai uurteiden yhdistämiä, tiheävillaisia ja piikittömiä. Areolissa on neljä kovaa, 2-10-senttistä keskipiikkiä ja vähintään 20 säteittäispiikkiä, joiden pituus vaihtelee kahdesta seitsemään senttimetriin.
Pilarikaktukset kukkivat tavallisesti öisin. Kukat ovat lyhyen putkimaisia, suppilomaisia tai kellomaisia, pieniä tai keskikokoisia. Kukan tyviosa on suomuinen, ja kukkapohjuksessa esiintyvät areolit ovat kaljuja, villakarvaisia tai sukasellisia. Hedelmä on pitkänomainen, mehevä ja kasvaa 7,5 cm:n pituiseksi. Sen pinta on tiheän villakarvan ja sukasten peittämä. Hedelmä avautuu epäsäännöllisesti, ja sen malto on punainen tai purppurainen. Myöhemmin hedelmä muuttuu kuivaksi. Siemenet ovat muodoltaan kypärämäisiä, pinnaltaan sileitä, kiiltävän mustia ja kooltaan isoja.
Pilarikaktukset ovat levinneet varsin laajalle alueelle. Ne kasvavat Yhdysvaltojen lounaisosissa, Kalifornian niemimaalla, Pohjois-Meksikossa sekä Hondurasissa ja Guatemalassa.
Pilarikaktuksia ("Pachycereus") on 12 lajia:
"Pachycereus"-suvun synonyymejä ovat "Anisocereus", "Backebergia", "Lemaireocereus", "Lophocereus", "Marginatocereus", "Mitrocereus", "Pseudomitrocereus" ja "Pterocereus".
Kenesjärvi
Kenesjärvi (saameksi "Ganešjávri") on järvi Suomen Lapissa, Utsjoen kunnassa. Tämä 64,58 hehtaarin suuruinen järvi kuuluu Tenojoen vesistöalueeseen. Sen rantaviivan pituus 8,5 kilometriä. Järvi on neutraali, rehevä, lievä humusleima.
Järvi on Kevon rotkoalueesta koilliseen, E75-tiestä itään. Ajomatkaa Utsjoelle noin 24 kilometriä.
Kenesjärvi tunnetaan Kenespahdan 150m korkeaan jyrkänteeseen talvella syntyvistä vesiputousta muistuttavista ”jääuruista”. Tämä jäämuodostuma syntyy talvella, kun ylhäältä vettä valuttavan puron vesi jäätyy jyrkänteeseen. Jää sulaa huomattavasti hitaammin kuin ympäristön lumi ja järven jää. Jäätä säilyy yleensä yli juhannuksen, mutta joskus elokuun alkuun asti.
Högalidin kirkko
Högalidin kirkko () on seurakuntakirkko Tukholman Södermalmin länsiosassa.
Kirkon on suunnitellut arkkitehti Ivar Tengbom, joka voitti sitä koskeneen suunnittelukilpailun vuonna 1911. Kirkko rakennettiin 1917–1923. Sen arkkitehtuuri sisältää viittauksia vanhaan ruotsalaiseen kirkkoarkkitehtuuriin. Kirkon itäpäädyn kaksoistornien koristeelliset kupolit muistuttavat Visbyn tuomiokirkon tornia. Kirkkosali on yksilaivainen. Tengbom suunnitteli myöhemmin vielä kirkon yhteyteen kolumbaarion, joka valmistui kahdessa vaiheessa vuosina 1938 ja 1950.
Maria Turtschaninoff
Maria Turtschaninoff [turtša'niːnof] (s. 21. helmikuuta 1977 Helsinki) on suomenruotsalainen fantasiakirjailija ja freelance-toimittaja. Hän voitti vuoden 2014 Finlandia Junior -palkinnon teoksellaan "Maresi: Punaisen luostarin kronikoita".
Turtschaninoff opiskeli ihmisekologiaa Göteborgin yliopistossa. Hän valmistui filosofian maisteriksi vuonna 2000 ja muutti takaisin Helsinkiin, jossa työskenteli toimittajana Yle Radio Vegassa. Hän on myös avustanut sanomalehti "Västra Nylandia".
Ensimmäisen teoksensa, keittokirjan "Min mat och mammas" (2006), Turtschaninoff kirjoitti yhdessä äitinsä Christine Saarukan kanssa. Hänen ensimmäinen romaaninsa "De ännu inte valda" ilmestyi vuonna 2007.
Turtschaninoffin romaanit "Arra", "Anaché" ja "Maresi" sijoittuvat samaan fantasiamaailmaan. "Arra" oli vuonna 2009 ehdolla Finlandia Junior -palkinnon saajaksi ja sai Svenska litteratursällskapet i Finlandin palkinnon vuonna 2010. Lokakuussa 2014 Turtschaninoff voitti Svenska Ylen kirjallisuuspalkinnon teoksellaan "Maresi", ja kirja voitti myös Finlandia Juniorin. Vuonna 2017 hänelle myönnettiin Svenska kulturfondenin suuri kulttuuripalkinto ja 2018 Längmanin säätiön palkinto.
Lapsena Turtschaninoff esiintyi televisiosarjassa "Harjunpää ja ahdistelija" (1985), jossa hän näytteli Timo Harjunpään tytärtä. Myös hänen isänsä Peter Turtschaninoff nähtiin pienessä sivuosassa.
Turtschaninoff asuu Karjaalla.
Puiden tarinoita: Ritari
Puiden tarinoita: Ritari on käsikirjoittaja Iiro Küttnerin kirjoittama ja sarjakuvataiteilija Ville Tietäväisen kuvittama satukirja. Sen on vuonna 2014 julkaissut Books North, ja se kuuluu sarjaan "Puiden tarinoita", jonka kussakin kirjassa puu kertoo tarinoita ihmisistä.
Küttner on sanonut kirjan tekemisestä, että ensin hän päättää, miten kirja päättyy. "Tarinat eivät olisi voineet syntyä niin, että ensin olisi mietitty, mitä lukijat haluavat." Hän ei suuntaa kirjojaan millekään kohderyhmälle: "En usko kohderyhmiin pennin vertaa." Harri Römpötti kirjoittaa arviossaan, että "Ritari" alkaa perinteisen kaavan mukaan, mutta jatko ei menekään ennalta arvattavasti. Tarina ei sijoitu tiettyyn aikaan eikä paikkaan, mutta sillä on kuitenkin kytköksiä nykyaikaan.
Södersjukhuset
Södersjukhuset (Sös) on sairaala Tukholman Södermalmilla, Ringvägenin ja Årstavikenin rannan välillä.
Sairaalakompleksi rakennettiin vuosina 1937–1944 ja se on valmistumisestaan alkaen ollut Pohjoismaiden suurin sairaala sekä Tukholman suurin rakennus. Sen suunnittelivat arkkitehdit Hjalmar Cederström ja Hermann Imhäuser. Valmistuessaan Södersjukhuset oli varsin uudenaikainen. Sairaalaa on myöhemmin useasti laajennettu. 1960-luvulla tehtyjen laajennusten jälkeen siihen on kuulunut tilat 1 600 potilaalle, sairaanhoitajakoulu sekä joukko henkilökunnan asuintaloja.
Södersjukhusetin alueella lähimpänä rantaa on vuonna 1911 perustettu Sachsin lastensairaala, jonka rakennukset on suunnitellut Ivar Tengbom.
Sylvia Eder
Sylvia Eder (s. 24. elokuuta 1965 Leogang, Salzburg) on itävaltalainen alppihiihtäjä, kolminkertainen MM-hopeamitalisti.
Eder sai nuorten MM-kilpailuissa hopeaa alppiyhdistetyssä 1982. Sarajevon olympialaisissa 1984 hän sijoittui syöksylaskussa 13:nneksi. Bormion MM-kilpailuissa 1985 hän sai hopeaa yhdistetyssä, oli kymmenes syöksylaskussa ja kahdestoista pujottelussa. Crans-Montanan MM-kilpailuissa 1987 hän saavutti jälleen hopeaa alppiyhdistetyssä sekä oli lisäksi viides supersuurpujottelussa ja kuudes syöksylaskussa. Cagaryn olympialaisissa 1988 hän oli yhdistetyssä kahdestoista.
Eder sijoittui Saalbachin MM-kilpailuissa 1991 supersuurpujottelussa seitsemänneksi ja suurpujottelussa 15:nneksi. Albertvillen olympialaisissa 1992 hän oli suurpujottelussa yhdeksäs. Moriokan MM-kilpailuissa 1993 hän sai hopeaa supersuurpujottelussa ja oli kolmastoista suurpujottelussa. Lillehammerin olympialaisissa 1994 hän sijoittui suurpujottelussa 14:nneksi ja supersuurpujottelussa 15:nneksi.
Eder sijoittui supersuurpujottelun maailmancupissa toiseksi kaudella 1987–1988 ja viidenneksi kausilla 1991–1992 ja 1992–1993 sekä suurpujottelun maailmancupissa viidenneksi kaudella 1990–1991. Hän voitti kaksi maailmancupin osakilpailua: syöksylaskun Bad Gasteinissa tammikuussa 1982 ja supersuurpujottelun Vailissa joulukuussa 1994. Hän sijoittui maailmancupin osakilpailuissa lisäksi kaksi kertaa toiseksi ja seitsemän kertaa kolmanneksi.
Sylvia Ederin sisar Elfi Eder on alppihiihdon olympiamitalisti.
Ecliptica – Revisited: 15th Anniversary Edition
Ecliptica – Revisited on power metal -yhtye Sonata Arctican yhdeksäs albumi. Se julkaistiin 24. lokakuuta 2014. Albumi on uudelleenäänitys Sonata Arctican debyyttialbumista nykyisellä kokoonpanolla.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 20.
Tummatilapia
Tummatilapia ("Oreochromis macrochir") on tilapioihin kuuluva kirjoahven, jota tavataan eteläisen Afrikan vesistöissä.
Tummatilapia kasvaa enintään 43 senttimetriä pitkäksi. Sitä esiintyy Sambesin yläjuoksulla, Okavango- ja Kafuejoissa, Kasain yläjuoksulla, Bangweulujärvessä ja Chambeshijoessa. Lisäksi sitä on tavattu Mosambikista Revuejoesta, joka sijaitsee niin kaukana idässä luonnolliselta levinneisyysalueelta, että se saattaa olla reliktipopulaatio. Lajia tavataan erityisesti hiljaa virtaavissa vesissä, seisovissa vesissä ja tulvatasangoilla.
Tummatilapia syö erityisesti mikroskooppista levää, kuten piilevää, ja hajoavaa orgaanista ainetta. Nuoret yksilöt saattavat syödä myös pieni selkärangattomia ja eläinplanktonia.
Tummatilapia lisääntyy kesäisin. Koiraat rakentavat pesän matalahkoon veteen, ja ne myös vartioivat sitä. Laji kutee lähellä jokien ja järvien rantoja. Naarat hautovat munia ja poikasia suussaan.
Kuulakaktukset
Kuulakaktukset ("Parodia") on pienikokoisia, enimmäkseen pallomaisia ja värikkäästi kukkivia lajeja sisältävä kaktuskasvisuku. Se on suosittu kaktusharrastajien parissa ja sen seurauksena se on jaettu satoihin lajeihin, joista monet eivät ole oikeutettuja. Myös on erotettu paljon eri sukuja, jotka tieteellisessä tutkimuksessa ovat osoittautuneet aiheettomiksi. Sellaisia ovat "Brasilicactus", "Brasiliparodia", "Eriocactus", "Notocactus" ja "Wigginsia". Tämä tietenkin aiheuttaa paljon sekaannusta harrastajille. Lajeja kuulakaktusten sukuun kertyy 66. Suvun tieteellinen nimi on annettu Paraguayn kasviston tutkijan Domingo Parodin kunniaksi.
Kuulakaktukset ovat yksivartisia tai mätästäviä ja matalakasvuisia kaktuksia, joiden varret ovat pallomaisia tai lyhyen lieriömäisiä. Uurteiden reunat ovat kyhmyisiä tai varsi on pelkästään kyhmyinen. Nuoret areolit ovat tavallisesti tiheävillaisia. Piikkejä on areolissa muutama tai paljon. Kukat syntyvät varren kärjen tuntumaan ja ovat suppilomaisia tai kellomaisia, kirkasvärisiä. Kuulakaktukset kukkivat päivällä. Kukkapohjuksessa on usein karvoja ja sukasia; sukaset rajoittuvat joissain tapauksissa pohjusmaljan yläosaan. Hedelmä on pallomainen, nuijamainen tai lieriömäinen, kuivahko, villakarvainen tai sukaspintainen. Avautumistavaltaan hedelmät ovat vaihtelevia. Mehevät hedelmät ovat vaaleanpunaisia. Siementen muoto on vaihteleva, samoin väri: punaisenruskeasta mustaan. Joidenkin lajien siemenissä on uloke, ns. karunkkeli eli strofioli. Joillakin lajeilla puolestaan siemenessä on piikkimäisiä tai karvamaisia ulokkeita.
Kuulakaktukset ovat eteläamerikkalaisia kaktuksia ja ovat levinneet enimmäkseen Andien itäpuolelle Boliviassa, Brasiliassa, Paraguayssa, Uruguayssa ja Argentiinassa.
Kuulakaktuksia tunnetaan 66 lajia. Suomenkielinen nimi on vain kolmella.
Eric Kennington
Eric Kennington (1888-1960) oli brittiläinen taidemaalari ja kuvanveistäjä. Hän oli virallinen sotataiteilija sekä ensimmäisessä maailmansodassa (1916-1919) että toisessa maailmansodassa (1940-1945). Vuonna 1920 hän matkusti Arabiaan kuvittaakseen T. E. Lawrence teoksen "Seven Pillars of Wisdom".
Kennington osallistui ensimmäiseen maailmansotaan 13. pataljoonassa, The London Regiment, lempinimeltään ‘The Kensingtons’, vuodesta 1914 kesäkuuhun 1915. Hän haavoittui ja joutui palaamaan siviiliin. Hän maalasi tovereilleen kunnianosoituksena suuren teoksen lasilevyn takapuolelle, "Kensingtons at Laventie".
Seronga
Seronga on kylä Botswanan pohjoisosissa North-West Districtin hallintoalueella. Se sijaitsee Okavangojoen varrella Okavangon suiston pohjoisreunalla. Seronga on usean sen itäpuolella olevan pienemmän kylän alueellinen keskuskylä. Serongassa oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 2 674 asukasta, ja lähikylät yhteenlaskettuna alueella asuu 3 716 ihmistä.
Serongassa on lentokenttä, johon on säännöllinen yhteys Maunin lentoasemalta. Sitä kautta kylään tulee paljon luontoturisteja.
Norrbro
Norrbro on Tukholman keskustassa sijaitseva silta, joka yhdistää Stadsholmenin saaren Norrmalmiin kulkien keskellä Norrströmiä olevan Helgeandsholmenin saaren yli. Se alkaa Tukholman kuninkaanlinnan vierestä ja kulkee Helgeandsholmenin poikki Ruotsin valtiopäivätalon itäpuolelta päättyen Kustaa Aadolfin torille.
Nykyinen Norrbro rakennettiin vuosina 1787–1807 ja sen suunnittelivat arkkitehdit Carl Fredrik Adelcrantz ja Erik Palmstedt. Sillan hiekkakivestä tehdyt holvit ovat madalletun kaaren muotoiset. Jo Jean de la Vallée ja Nicodemus Tessin nuorempi olivat suunnitelleet paikalle siltaa ja sen kumpaankin päähän rantalaituria, mutta Norrströmin pinnankorkeuden suuri vaihtelu teki tämän suunnitelman mahdottomaksi. Silta onnistuttiin lopulta rakentamaan siten, että se tehtiin rantojen tasoa korkeammalle ja sillan kumpaankin päähän rakennettiin ramppimaiset viettävät laiturit. Norrbrosta tuli 1800-luvulla suosittu kohtauspaikka. Sillan pohjoispäähän sijoitettiin vuonna 1926 pronssiset leijonapatsaat, jotka ovat kopioita egyptiläisistä veistoksista.
Norrbro on Tukholman ainoa nykypäiviin säilynyt kiviholvisilta.
Skeppsholmsbron
Skeppsholmsbron on Tukholman keskustassa sijaitseva silta, joka johtaa Blasieholmenin niemeltä Skeppsholmenin saarelle.
Ensimmäinen silta tälle paikalle rakennettiin 1640-luvulla, jolloin Skeppsholmen otettiin Ruotsin laivaston käyttöön. Gustaf de Geerin suunnittelema nykyinen silta rakennettiin vuosina 1859–1861. Se oli Ruotsin ensimmäisiä valssatusta takoraudasta tehtyjä siltoja ja se rakennettiin tunnetulla Motalan verstaalla. Sillassa on viisi aukkoa, joista jokaisen jänneväli on runsaat 30 metriä. Sillan kaiteisiin on kuvattu kuningas Kaarle XV:n monogrammi. Vuonna 1999 sillan keskiosa korvattiin uudella rakennelmalla, jossa ajoväylä on metrin alkuperäistä leveämpi. Muu silta restauroitiin.
Vasabron
Vasabron on Tukholman keskustassa sijaitseva silta, joka yhdistää Stadsholmenin saaren Norrmalmiin Helgeandsholmenin saaren länsipuolella ylittäen Norrströmin. Sillan vierellä puolivälissä virtaa on pieni Strömsborgin saari.
Edvard von Rothsteinin suunnittelema Vasabron rakennettiin vuosina 1875–1878. Samuel Owen oli jo vuonna 1830 ehdottanut riippusillan rakentamisesta tälle paikalle ja vuosina 1847–1848 järjestetyn suunnittelukilpailun voitti puolestaan Georg Theodor Chiewitz ehdotuksellaan valurautaisesta sillasta, mutta kumpikaan suunnitelma ei toteutunut. Lopullisessa sillassa on seitsemän teräskaariaukkoa. Kaiteet ovat valurautaa ja vedenalaiset perustukset betonia.
Årstan sillat
Årstan sillat ovat kaksi vierekkäistä rautatiesiltaa, jotka kulkevat Tukholmassa Årstavikenin lahden yli Södermalmin ja Årstan välillä. Molemmat sillat ylittävät nimellä Årsta holmar tunnetun pienen saariryhmän.
Vanhempi, itäinen silta on rakennettu vuosina 1924–1929. Sen suunnitteli kansainvälisen kilpailun pohjalta arkkitehti Cyrillus Johansson ja rakentamista johtivat insinöörit Ernst Nilsson ja Salomon Kasarnowsky. Silta on tehty muistuttamaan akveduktia. Läntinen, uudempi silta rakennettiin ensimmäisen rinnalle vuosina 2000–2005, jotta Tukholman keskustan kautta kulkevaa junaliikennettä voitaisiin lisätä. Sillan suunnitteli kansainvälisen kilpailun pohjalta arkkitehtitoimisto Foster and Partners ja sen rakennutti Ove Arup A/S. Uusi silta on punaiseksi maalattua betonia ja seisoo kymmenen jykevän pilarin varassa. Sillalla kulkee ratakiskojen ohella myös kävely- ja pyörätie.
Riksbron
Riksbron on Tukholman ydinkeskustassa sijaitseva silta, joka ylittää Norrströmin pohjoisen haaran ja yhdistää Helgeandsholmenin saaren Norrmalmiin välittömästi Ruotsin valtiopäivätalon pohjoispuolella. Se toimii jatkeena Norrmalmin puoleiselle Drottninggatanille ja Helgeandsholmenin puoleiselle Riksgatanille sekä Helgeandsholmenilta edelleen Stadsholmenille johtavalle Stallbron-sillalle.
Riksbron rakennettiin vuonna 1931. Betonisen sillan suunnitteli arkkitehti Ragnar Östberg ja rakennutti insinööri K. A. Wickert. Riksbron on samansuuntainen läheisen Norrbron kanssa, mutta siinä missä Norrbro on kolmiaukkoinen holvisilta, Riksbronissa on vain yksi leveä jänne.
Victoria Borisova-Ollas
Victoria Borisova-Ollas (s. 1969 Vladivostok) on venäläis-ruotsalainen säveltäjä. Hän opiskeli Moskovan konservatoriossa muiden muassa Nikolai Korndorfin johdolla; Korndorfin muistolle Borisova-Ollas omisti myöhemmin teoksensa "The Kingdom of Silence" (2003). Borisova-Ollas täydensi opintojaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa sekä Ruotsissa, johon hän muutti vuonna 1992.
Borisova-Ollasin teoksissa on usein uskonnollinen sanoma; hänen tärkein inspiraation lähteensä on Psalmien kirja. Hänen teoksilleen valitsemansa nimet on usein otettu pyhistä kirjoituksista. Hänen musiikkiinsa ovat vaikuttaneet myös muun muassa maalaustaide sekä Vladimir Nabokovin, Salman Rushdien ja William Shakespearen kirjallisuus. Borisova-Ollas on saanut teoksillaan useita palkintoja, kuten Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian palkinnon ensimmäisestä sinfoniastaan sekä Ruotsin säveltäjäliiton Hilding Rosenberg -palkinnon. Vuonna 2011 Borisova-Ollasista tuli ensimmäinen nainen, joka voitti Christ Johnson -sävellyspalkinnon Ruotsin kuninkaalliselta musiikkiakatemialta; tämä palkinto tuli klarinettikonsertosta "Golden Dances of the Pharaohs".
Cristian Marina
Cristian Marina (s. 1965 Cluj) on romanialais-ruotsalainen säveltäjä. Hän opiskeli synnyinmaassaan sellonsoittoa, ja hän sai myös sävellysopetusta Cornel Taranulta Gheorghe Dima -musikkiakatemiassa. Vuonna 1987 hän muutti Ruotsiin, jossa hän jatkoi sävellysopintojaan Göteborgissa ja Tukholmassa. Hänen opettajiensa joukossa olivat Magnus Lindberg ja Sven-David Sandström; lisäksi hän opiskeli IRCAM:n Academie d'étéssä (Pariisi, 1995) Luca Francesconin ja Accademia Chigianassa (Siena, 1996) Franco Donatonin johdolla. Hän osallistui myös muiden muassa Brian Ferneyhoughin ja Philippe Manouryn kursseille sekä Miklos Marósin opetukseen.
Marinan teoksia on esitetty lukuisissa Euroopan maissa, Japanissa ja Hongkongissa sekä useita kertoja ISCM:n maailman musiikkipäivillä. Hänen nuottinsa julkaisee Edition Suecia, ja hänen teoksiaan on levytetty useilla levymerkeillä, joihin kuuluu Phono Suecia.
Useimmat taidemusiikin genret ovat edustettuina Marinan tuotannon joukossa. Hänen musiikkinsa esittäjiensä joukossa ovat olleet Bukarestin George Enescu -filharmonikot ja Tukholman saksofonikvartetti.
Tšekin kansallinen sinfoniaorkesteri
Tšekin kansallinen sinfoniaorkesteri () on Tšekissä toimiva sinfoniaorkesteri, jonka perusti vuonna 1993 Jan Hasenöhrl. Orkesterin "henkiseksi isäksi" on nimetty kapellimestari Zdeněk Košler. Vuonna 1996 Paul Freeman aloitti pääkapellimestarin työt, joita hän jatkoi kymmenen vuoden ajan. Vuoden 2007 alussa Libor Pešek nimitettiin hänen seuraajakseen.
Orkesteri tunnetaan monipuolisuudestaan. Sen ohjelmistoon kuuluu perinteisen taidemusiikin lisäksi nykymusiikkia, elokuvamusiikkia, jazzia ja musikaaleja. Kesäisin orkesteri järjestää Prahan Proms-festivaalin, joka houkuttelee yleisöä suurilla kansainvälisillä esiintyjillä. Orkesterin kanssa ovat toistuvasti työskennelleet muiden muassa Ennio Morricone, Lalo Schifrin, James Morrison, Pino Donnagio, Giuliano Taviani ja Steven Mercurio. Orkesteri on myös säestänyt Andrea Bocellia, Stingiä ja George Michaelia. Kiertueillaan orkesteri on päässyt esiintymään Britteinsaarille, Ranskaan, Espanjaan, Arabiemiraatteihin, Japaniin, Meksikoon, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin.
Tšekin kansallinen sinfoniaorkesteri on esiintynyt black metal -yhtye Dimmu Borgirin kanssa Wacken Open Air -festivaalilla. Orkesteri myös soittaa Ulf Lundellin levyllä "På andra sidan drömmarna".
Sinfoniaorkesteri on julkaissut useita kultalevyjä. Sille on myönnetty muun muassa Gustav Mahler -palkinto Mahlerin teosten tulkinnoista.
Chicago Sinfonietta
Chicago Sinfonietta on Chicagossa vuonna 1987 perustettu keskikokoinen orkesteri (sinfonietta). Sen ensimmäinen kapellimestari oli Paul Freeman, jonka johdolla orkesteri alkoi esittää harvoin esitettyä afroamerikkalaisten säveltäjien musiikkia. Tämän tuloksena syntyi muun muassa kolmiosainen levysarja "African Heritage Series". Orkesteri hyödynsi myös epätavallisia soittimia, kuten säkkipilliä, steel pania ja sitaria. Se teki kokeiluja myös sellaisten tyylilajien kuin ghazalin ja hip hopin parissa. Sinfonietta pääsi pian tekemään Euroopan-kiertueita.
Yo-Yo Ma teki ensimmäisen ammattimaisen esiintymisensä Chicago Sinfoniettan kanssa. Vuonna 2011 Freeman lopetti työnsä orkesterin johdossa, ja samana vuonna Yo-Yo Ma piti konsertin Freemanin kunniaksi; hänen kanssaan esiintyivät Anthony McGill ja Jeremy Jordan. Freemanin seuraajaksi valittiin Mei-Ann Chen.
Suur-Merijoen lentokenttä
Suur-Merijoen lentokenttä (myöh. Seleznjovon lentokenttä, , myös Viipurin lentokenttä) on vuonna 1929 Viipurin maalaiskuntaan perustettu lentokenttä. Se toimi suomalaisena sotilaslentokenttänä talvisodan loppuun saakka ja myöhemmin Neuvostoliiton aikana lentomekaanikkojen koulutuskenttänä, kunnes toiminta 1990-luvun alussa lakkautettiin. Suur-Merijokea käytettiin 1930-luvun lopulla myös siviili-ilmailuun, kun se toimi Viipurin lentokenttänä. Nykyään alue kuuluu Seleznjovon eli Tienhaaran kuntaan.
Lentotoiminta Suur-Merijoen kartanon maille perustetulla kentällä alkoi maaliskuussa 1930, jolloin paikalle saapuivat ensimmäiset de Havilland D.H.60 Moth -koneet. Varuskunnan upseerikerho sijoitettiin kartanon päärakennukseen ja sitä kutsuttiin jopa Euroopan hienoimmaksi. Vuoden 1933 organisaatiouudistuksessa Suur-Merijoen kenttä sai nimen Lentoasema 5 (LA5) ja kentällä toiminut hävittäjälaivue nimen Lentolaivue 12. Helmikuussa 1934 aloitti toimintansa Lentolaivue 26, joka siirrettiin vuoden 1938 organisaatiouudistuksen yhteydessä Uttiin. Vastaavasti Suur-Merijoelle perustettiin 1. tammikuuta 1938 Lentorykmentti 1, johon kuuluivat Lentolaivue 26:n tilalle saapunut Lentolaivue 10 sekä vastaperustettu Lentolaivue 14. Ilmavoimien rauhanajan kokoonpano hajotettiin lokakuussa 1939, jonka jälkeen talvisodan ajaksi Suur-Merijärvelle jäi vain Lentolaivue 12. Jatkosodan liikekannallepanon yhteydessä 17. kesäkuuta 1941 Lentorykmentti 1 lakkautettiin ja se aloitti toimintansa uudelleen toukokuussa 1942 Aunuksen Karjalassa.
Sodan jälkeen Suur-Merijoen lentokenttä oli tyhjillään ilmeisesti vuoteen 1952 saakka, jolloin Neuvostoliitto perusti sinne teknikkoupseereja ja lentomekaanikkoja kouluttaneen tukikohdan. Toiminta loppui 1990-luvun alussa Neuvostoliiton hajoamisen myötä. Nykyään kentällä on runsaasti sinne hylättyä kalustoa, kuten Mi-8 -helikoptereita.
Aero Oy (nyk. Finnair) aloitti Suomen ensimmäisen sisäisen lentoreitin 1. toukokuuta 1937 Helsingistä Viipuriin. De Havilland D.H.89 Dragon Rapide -koneilla lennettiin Malmin lentoaseman ja Suur-Merijoen välistä tunnin kestänyttä reittiä, jota vuonna 1938 jatkettiin Viipuriin tultaessa vielä Imatralle. Päivittäin oli kaksi lentovuoroa. Kesällä 1939 lennot oli järjestetty niin, että Viipurin ja Tampereen väliä oli Helsingin kautta mahdollista matkustaa edestakaisin saman päivän aikana. Koska Suur-Merijoki oli Ilmavoimien kenttä, suunniteltiin Viipurissa oman rakentamista kaupungin itäpuolelle, mutta sotavuosien johdosta hanke ei milloinkaan totetutunut. Helsingin ja Viipurin väliset lennot jatkuivat aina talvisodan aattoon lokakuuhun 1939 asti.
Tremellales
Tremellales on hyytelösienten luokkaan kuuluva lahko. Siihen kuuluville lajeille on yhteistä meduusamainen rakenne. Lahkoon kuuluvia heimoja ovat Carcinomycetaceae, Cuniculitremataceae, Phragmagmoxenidiaceae, Rhynchogastremataceae, Sirobasidiaceae, Tetragoniomycetaceae ja Tremellaceae.
Patrik Bartošák
Patrik Bartosak (s. 29. maaliskuuta 1993 Kopřivnice, Tšekki) on tšekkiläinen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa NHL-seura Los Angeles Kingsin organisaatiossa. Kings varasi hänet viidennellä kierroksella vuonna .
Bartosak pelasi kaudesta 2011–2012 eteenpäin WHL-joukkue Red Deer Rebelsissä. Kaudella 2012–2013 hän voitti WHL:n parhaalle maalivahdille annettavan Del Wilson Trophyn ja hänet nimettiin vuoden 2013 WHL:n tähdistöön. Hän voitti myös CHL:n vuoden maalivahdin tittelin kaudella 2012–2013.
Bartosak on entisen NHL-pelaaja Radek Bonkin veljenpoika.
Chris Summers
Chris Summers (s. 5. helmikuuta 1988) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka siirtyi keväällä 2015 NHL-seura New York Rangersin organisaatioon. Hän edusti sitä ennen Phoenix Coyotesia, vaikka hän on pelannut urallaan lähinnä AHL-farmiseurassa.
Summers varattiin Phoenix Coyotesiin 29. sijalla .
Ensimmäisen seniorivuotensa 2009–2010 jälkeen Summers allekirjoitti kahden vuoden tulokassopimuksen Coyotesin kanssa 31. maaliskuuta 2010. Kaudella 2013–2014 Summers teki ensimmäisen maalinsa NHL:ssä 15. maaliskuuta 2014 Calgary Flamesia vastaan.
Coyotesissa Summers pelasi viiden kauden ajan, mutta pääosin hän pelasi AHL:ssa San Antonio Rampagessa ja Portland Piratesissa. Coyotesissa hänelle kertyi 64 ottelua. Rangers hankki Summersin maaliskuussa 2015. Vaihtokaupassa Rangersiin siirtyivät Summersin lisäksi Keith Yandle ja neljännen kierroksen varausvuoro . Coyotes sai John Mooren, Anthony Duclairin ja kaksi varausoikeutta.
Summers teki kesällä 2016 jatkosopimuksen Rangersin kanssa. Hän pelasi kauden 2014–2015 lopulla ja kauden 2015–2016 aikana yhteensä kuusi ottelua Rangersissa. Farmiseura Hartford Wolf Packissa pelejä kertyi 87.