hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Hisham ibn Abd al-Malik
Hisham ibn Abd al-Malik oli Umaijadien dynastian Damaskoksen kalifaatin kalifi 724–743 veljensä Jazid II:sen jälkeen. Hän oli yksi islamin parhaita hallitsijoita..
Hisham syntyi Damaskoksessa vuonna 691 kalifi Abd al-Malik ibn Marwanin ja Aisha Bint Hishamin poikana. Hänen hallintokautensa oli Umaijadien dynastian viimeinen loiston kausi, ja hän yritti pitää tasapainoa kilpailevien Quay- ja Kalbheimojen kesken. Hän myös suhtautui suvaitsevaisesti kristittyihin ja juutalaisiin.
Hishamia seurasi kalifina hänen veljenpoikansa Walid II (743-44).
Cynthia Khan
Cynthia Khan (s. 13. joulukuuta 1968, Chiayin piirikunta, Taiwan) on taiwanilainen näyttelijä, joka tunnetaan In the Line of Duty elokuvasarjan osista 3, 4 ja 5.
Jäger
Jäger, Jaeger tai Jæger on muun muassa seuraavien henkiöiden sukunimi:Jaeger-nimisiä yrityksiä ja tuotemerkkejä:
Jager
Jager on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Martimojoki
Martimojoki on noin 27 kilometriä pitkä Iijoen sivuhaara, joka lähtee Oulun Joloksesta ja laskee Iijokeen Turtisen kylässä Yli-Iin taajamasta vajaa kymmenen kilometriä linnuntietä lounaaseen. Joki laskee pääosin pohjoisluoteeseen. Joen pitkä kaakkoinen sivujoki Pikku-Martimo alkaa Martimolammesta läheltä Pudasjärven rajaa ja yhtyy Martimojokeen Sauna-Martimossa. Somerovaaran suunnasta koillisesta siihen laskee hieman alempana Röytänoja, ja laskupaikasta reilun kilometrin päässä joki laajenee ensin Kortelammeksi ja sitten Martimolammeksi. Nelisen kilometriä jokisuulta siihen laskee vielä idästä Poika-Martimo-niminen sivuhaara. Joki alittaa seututie 849:n. Joessa on paljon koskipaikkoja, mutta hyvin vähän asutusta aivan jokisuuta lukuun ottamatta.
Walid II
Walid II oli umaijadien dynastian Damaskoksen kalifaatin kalifi 743–744 setänsä Hisham ibn Abd al-Malikin jälkeen. Walid I:n poika Jazid julisti kuitenkin itsensä kalifiksi ja nosti kapinan kalifin ollessa poissa Damaskoksesta. Walid II sulkeutui linnaan Palmyrassa suhteellisen pienen joukon kanssa. Koska hänen varansa alkoivat huveta, taistelumoraalin ylläpito oli vaikeaa. Walidin linna vallattiin, hänen päänsä hakattiin irti ja lähetettiin hänen seuraajalleen ja serkulleen Jazid III:lle.
Jazid III
Jazid III oli Umaijadien dynastian Damaskoksen kalifaatin kalifi 744 serkkunsa Walid II:sen jälkeen. Vuonna 744 Jazid ratsasti Damaskokseen aasilla (ilmeisesti profeetallista elettä tavoitellen) ja Walid II:sen ollessa muualla Jazid nosti kapinan. Walid sulkeutui linnaan Palmyrassa suhteellisen pienen joukon kanssa. Koska hänen varansa alkoivat huveta, taistelumoraalin ylläpito oli vaikeaa. Walidin linna vallattiin, hänen päänsä hakattiin irti ja lähetettiin hänen seuraajalleen ja serkulleen Jazidille. Tämän jälkeen Homsin arabit nousivat kapinaan Jazidia vastaan ja marssivat Damaskokseen.
Vallankaappaustaan Jazid perusteli saamallaan suuralla, siis arabineuvoston valtuutuksella, kun taas Walid oli ottanut väkivalloin ja siten laittomasti kuninkuuden. Kalifina hän teki monia myönnytyksi islamilaisille oppineille. Hän muun muassa julisti, ettei jumalan sanan vastaisia käskyjä tarvinnut totella.
Syyskuussa 744 Jazid kuoli hallittuaan vain kuusi kuukautta. Kalifiksi tuli hänen nimittämänsä seuraaja, veljensä Ibrahim (744), jonka valtaa ei kaikkialla kuitenkaan tunnustettu ja jota vastaan dynastian viimeinen kalifi Marwan ibn Muhammad nousi kapinaan.
Ibrahim (Umaijadit)
Ibrahim oli umaijadien dynastian Damaskoksen kalifaatin kalifi vuonna 744 veljensä Jazid III:n jälkeen. Hänen valtansa tunnustettiin kuitenkin vain Etelä-Syyriassa ja Marwan I:n pojanpoika Marwan nousi kapinaan, marssi Damaskokseen ja voitettuaan Ibrahimin joukot ajoi tämän Palmyraan.
Ibrahimin seuraaja Marwan II oli dynastian viimeinen kalifi. Hän hallitsi 744–750.
Paula Häiväoja
Paula Häiväoja (s. Virtanen, 9. joulukuuta 1929 Kouvola – 12. maaliskuuta 2011 Vantaa) oli suomalainen korusuunnittelija ja muotitaiteilija.
Häiväoja valmistui Taideteollisesta oppilaitoksesta muotitaiteilijaksi vuonna 1953. Hän oli Kalevala Koru -yhtiön suunnittelija vuosina 1956–1967, joista pääsuunnittelijana vuodet 1963–1967. Vuonna 1967 Häiväoja siirtyi vapaaksi suunnittelijaksi ja avasi Helsingissä Aleksanterinkadulla Studio Paulan.
Häiväoja kuuluu modernin suomalaisen korumuotoilun uranuurtajiin. Häiväojan koruja oli kansainvälisesti esillä ensimmäisen kerran Brysselin maailmannäyttelyssä vuonna 1958 ja sen jälkeen taideteollisuusnäyttelyissä ympäri maailmaa. Hänen ultramodernit korunsa olivat näyttävästi esillä myös Gemmologisen Seuran vuonna 1962 järjestämässä laajassa koru- ja jalokivinäyttelyssä, johon tuolloisista huippumuotoilijoista osallistuivat Paula Häiväojan lisäksi muun muassa Bertel Gardberg, Olli Auvinen, Elis Kauppi, Börje Rajalin, Eero Rislakki ja Jan Salakka. Häiväojan avantgardistisessa korutaiteessa oli loisteliaan veistoksellinen muotokieli. Hän sovelsi töissään kekseliäästi erilaisia ideoita, joihin liittyi muun muassa liikkuvia osia ja heijastavia pintoja. Erilaisten hopeakoruteosten lisäksi Häiväoja suunnitteli 1960-luvulla myös monia kultaisia kaulakoruja, joissa oli geometristen muotojen leikittelyä.
Häiväoja suunnitteli myös neulevaatteita, teatteripukuja, lavastuksia ja näyttelyitä. Hän toimi jo 1950-luvulla tuntiopettajana Taideteollisessa oppilaitoksessa ja vuonna 1976 hänet nimitettiin vaatetussuunnittelun yliopettajaksi Taideteolliseen korkeakouluun, jossa hän opetti 1990-luvulle saakka.
Vuonna 2001 Häiväoja kutsuttiin Taideteollisen korkeakoulun kunniajäseneksi. Hän on myös Teollisuustaiteen Liitto Ornamon kunniajäsen. Muotitaiteilijat MTO -yhdistyksen jakama "Vuoden vaatetussuunnittelija" -palkinto myönnettiin Häiväojalle vuonna 1985.
Häiväojan puoliso oli kuvanveistäjä Heikki Häiväoja, ja pari rakennutti 1950-luvun lopulla Vantaan Ilolaan yhteisen taiteilijakodin. Kotia on aikoinaan esitelty monissa kansainvälisissä design- ja sisustuslehdissä.
Bangokan kansainvälinen lentoasema
Bangokan kansainvälinen lentoasema () on kansainvälinen lentoasema Kongon demokraattisessa tasavallassa Kisanganin kaupungissa. Lentoasemalla on yksi 3 500 metriä pitkä ja 45 metriä leveä kiitotie. Lentoasemalta on yhteydet muun muassa Gomaan ja pääkaupunki Kinshasaan.
Marwan II
Marwan II oli umaijadien dynastian viimeinen Damaskoksen kalifaatin kalifi vuosina 744–750.Asemansa Marwan saavutti nousemalla kapinaan ja voittamalla Ibrahimin joukot.
Marwan oli valtaan noustessaan 50–60-vuotias, ja hänestä oli tullut pohjoisten alueiden vaikutusvaltainen kuvernööri sekä kokenut sodanjohtaja Bysantin vastaisissa taisteluissa. Ilmeisesti hän oli harkinnut vallankaappausta jo Walid II:n murhan aikoina ja edennyt etelään suuren armeijan kanssa. Silloin hän oli kuitenkin tyytynyt Mesopotamian kuvernöörin virkaan. Marwanin valtaannousun tiellä oli Sulaiman ben Hisham, jonka yksityisarmeijan hän kohtasi Damaskoksen ja Baalbekin välisellä tiellä. Marwan voitti taistelun ja oli valmis luovuttamaan kalifin arvon Walid II:n vangituille pojille. Damaskoksen valloituksen jälkeen poikien kohtalo kävi selväksi; heidät oli surmattu ja Marwanista tuli kalifi.
Vuonna 745 Mesopotamiassa puhkesi kapina. Seuraavana vuonna bysanttilaiset tuhosivat suuren osan laivastoa ja valloittivat Kyproksen, Arabiassa puhkesi kapina ja kalifi menetti Mekan ja Medinan. Abbasidit nosti mustan kapinalipun vuonna 747, ja kalifin sotapäällikkö kärsi tappion. Vihdoin Abu al-Abbas julisti 750 itsensä kalifiksi ja Umaijadien kalifidynastian hallituskausi oli 751 ohi. Silloin abbasidipäällikkö Abu Muslim voitti Marwanin ja hävinnyt kalifi sai surmansa pakomatkalla Egyptissä. Kalifiksi noussut Abu al-Abbas aloitti heti Umaijadien suvun säälimättömän teurastuksen. Suvusta vain yhden, Hisham ibn Abd al-Malikin pojanpojan Abdarrahmanin onnistui paeta Afrikan kautta Espanjaan, minne hän perusti Cordoban emiraatin.
J. Peverell Marley
J. Peverell Marley (14. elokuuta 1901 San José, Kalifornia – 1964 Santa Barbara, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaaja. Hän aloitti Famous Players-Laskylla heti valmistuttuaan high schoolista. Marley toimi kuvaajana useissa Cecil B. DeMillen elokuvissa ja äänielokuvan tultua hän työskenteli Metro-Goldwyn-Mayerilla, 20th Century Foxilla ja Warner Brosilla. Marley oli ehdolla parhaan kuvauksen Oscarin saajaksi elokuvista "Suez" (1938) ja "Isä ja me" (1947).
Marley oli naimisissa kolme kertaa. Hänen puolisoitaan olivat näyttelijät Linda Basquette, Virginia Ruth McAdoon ja Linda Darnell. Marley on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Chlorissa
Chlorissa on vihermittareihin kuuluva perhossuku. Sen kuvasi James Francis Stephens vuonna 1831. Suvun tieteellinen nimi "Chlorissa" viittaa sekä kreikkalaisen mytologian kevään jumalattareen Khlorikseen että perhosen siipien vihreään väriin ("khloros" = vaaleanvihreä).
Sukuun luetaan kuuluvaksi ainakin seuraavat lajit: Näistä ainoastaan kanervamittaria ("C. viridata") tavataan Suomessa.
William H. Reynolds
William H. Reynolds (14. kesäkuuta 1910 Elmira, New York – 16. heinäkuuta 1997 South Pasadena, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaleikkaaja. Reynolds oli Oscar-ehdokkaana kaikkiaan seitsemän kertaa. Palkinnon parhaasta leikkauksesta hän sai elokuvista "Sound of Music" (1965) ja "Puhallus" (1973).
Ylöstempaus
Ylöstempaus (tai tempaus) on kristilliseen eskatologiaan liittyvä tapahtuma, jossa Jeesus palaa maan päälle herättämään kuolleet ja nostamaan uskovat taivaaseen. Tapahtumat mainitaan ainakin Uuden testamentin 1. tessalonikalaiskirjeessä:
Nykymuotoinen, protestanttisissa kirkoissa viljelty oppi ylöstempauksesta on varsin nuori käsite kristinuskossa. John Nelson Darbyn uskotaan esitelleen sen 1830-luvulla tessalonikalaiskirjeen perusteella. Sen juuret ovat kuitenkin Raamatun ajan alkuseurakunnassa, joka odotti innokkaasti Jeesuksen paluuta.
Ylöstempauksen ajallisesta sijoittumisesta suhteessa muihin lopun aikojen tapahtumiin, kuten suureen vaivanaikaan, Harmageddoniin, tuhatvuotiseen valtakuntaan ja tuomiopäivään on erilaisia tulkintoja. 
"Novum - Uusi testamentti selityksin" esittelee neljä tulkintavaihtoehtoa perusteluineen:
On myös esitetty, että ylöstempaus tapahtuisi vähitellen suuren vaivanajan kuluessa tai että vain osa seurakunnasta temmattaisiin ylös. Lisäksi suuri osa teologeista tulkitsee ylöstempauksen, tuhatvuotisen valtakunnan tai molemmat symbolisesti eikä kirjaimellisesti. Ylöstempauksen ajankohdasta onkin kiistelty lähinnä Raamatun arvovallan tunnustavien, enemmän tai vähemmän kirjaimellista tulkintaa kannattavien protestanttisten teologien kesken.
Teologista asiantuntemusta hyödyntävä fiktiivinen kirjasarja Viimeisten päivien vaellus kuvaa lähitulevaisuuteen sijoittuvaa ylöstempausta ja muiden Raamatun lopun ajan ennustusten toteutumista. Kirjasarjasta on tehty myös elokuvia.
J. R. R. Tolkien: Elämäkerta
J. R. R. Tolkien: Elämäkerta () on Humphrey Carpenterin vuonna 1977 julkaisema elämäkerta J. R. R. Tolkienista. Teoksen on julkaissut suomeksi Nemo vuonna 1998 ja suomentanut Vesa Sisättö. Runojen suomennokset ovat Johanna Vainikaisen.
Miesten Superpesiksen kausi 2011
Superpesiksen kausi 2011 oli Superpesiksen 22. kausi. Kausi alkoi 4. toukokuuta miesten Mestarit – Muu Suomi -ottelulla, jossa muun Suomen joukkue voitti hallitsevan Suomen mestarin Vimpelin Vedon 2–0 (5–2, 10–2). Varsinainen runkosarja alkoi 10. toukokuuta ja sen viimeiset kierrokset pelattiin miesten sarjassa 2. elokuuta. Suomen mestarit olivat selvillä 17. syyskuuta.
Miesten SM-kultaa voitti Sotkamon Jymy, jolle mestaruus oli historian 14:s. Mestaruusputki jatkui tästä alkaen katkeamattomana viisi vuotta. Jymy teki samalla historiaa ottamalla 12:nnen perättäisen SM-mitalin. Tiukassa loppuottelusarjassa kaatui edelliskauden mestari Vimpelin Veto voitoin 3–2. Pronssia voitti raahelainen Pattijoen Urheilijat.
Miesten sarjaan osallistui 11 joukkuetta. Alun perin sarja piti pelata 12 joukkueella, mutta Oulun Lippo ajautui kauden 2010 jälkeen konkurssiin ja joutui luopumaan sarjapaikastaan. Kankaanpään Maila palasi kahdeksan vuoden tauon jälkeen korkeimmalle sarjatasolle voitettuaan Ykköspesiksen edelliskaudella. Sarjasta putosi viime kauden päätteeksi Ulvilan Pesä-Veikot.
Itä–Länsi-tapahtuma pelattiin 22.–24. heinäkuuta Kouvolassa. Miesten ottelun voitti Lännen joukkue kotiutuskilpailun jälkeen 2–1 (1–6, 5–2, 1–1, 3–1). Naisten ottelussa Länsi oli parempi suoraan 2–0 (5–1, 4–3). Itä–Lännen lisäksi miesten puolella pelattiin kaksi muutakin arvo-ottelua: Mestarit – Muu Suomi -ottelu avasi kauden toukokuussa Vimpelin Saarikentällä, ja Liitto–Lehdistö-ottelu pelattiin Alajärvellä 17. kesäkuuta. Kyseinen ottelu päättyi Liiton voittoon 2–0 (3–1, 8–4).
Runkosarjassa pisteitä jaetaan seuraavasti: 2–0-voitosta saa kolme pistettä ja 1–0-voitosta kaksi. Jos ottelu on kahden jakson jälkeen tasan (0–0 tai 1–1), molemmat joukkueet saavat yhden pisteen. Tällöin ottelun voittaja ja ylimääräisen (toisen) sarjapisteen saava joukkue ratkaistaan supervuorossa tai tämän jälkeen kotiutuslyöntikilpailussa.
Runkosarjassa tasapisteissä olevien joukkueiden keskinäisen paremmuuden ratkaisee kolmen pisteen eli 2–0-voittojen määrä tai niiden ollessa tasan kaikkien voittojen määrä. Jos edelleen ollaan tasatilanteessa, ratkaisee tehtyjen ja annettujen juoksujen ero, sitten keskinäisten ottelujen voitot, keskinäisten ottelujen pisteet tai lopulta keskinäisten ottelujen juoksuero.
Runkosarja pelattiin kaksinkertaisena sarjana, jonka lisäksi pelattiin maantieteellisesti muodostetut paikallislohkot seuraavasti: Joensuu–Jyväskylä–Kitee–Sotkamo, Koskenkorva–Nurmo–Pattijoki–Vimpeli, jotka pelattiin kaksinkertaisena sarjana, ja Hyvinkää–Kankaanpää–Kouvola, joka pelattiin kolminkertaisena. Yhteensä joukkueille kertyi runkosarjassa 26 ottelua.
Runkosarjan päätyttyä kahdeksan parasta joukkuetta pääsivät pudotuspeleihin. Puolivälierät pelattiin paras seitsemästä -järjestelmällä, välierät ja loppuottelut paras viidestä ja pronssiottelut paras kolmesta. Joka kierroksella runkosarjassa parhaiten sijoittunut joukkue kohtasi heikoimmin sijoittuneen.
Runkosarjassa sijoille 9–11 sijoittuneiden joukkueiden kausi päättyi runkosarjaan. Mikään joukkue ei pudonnut sarjasta; sen sijaan Ykköspesiksen voittaja nousi suoraan Superpesikseen kaudelle 2012.
Buddha-puisto
Buddha-puisto, joka tunnetaan myös nimellä Xieng Khuan, on patsaspuisto Vientianen kaupungissa Laosissa. Puistossa on yli 200 buddhalaista ja hindulaista patsasta. Puistossa on myös jumalia, ihmisiä ja eläimiä esittäviä patsaita. Puiston suurin patsas on yli 40 metriä pitkä ja se esittää makaavaa Buddhaa.
Puisto rakennettiin vuonna 1956. Puiston rakennutti Bunleua Sulilat.
Riya Sen
Riya Sen (oik. Riya Dev Varma, s. 24. tammikuuta 1981 Kalkutta, Länsi-Bengali) on intialainen näyttelijä ja malli. Hän esiintyi lapsinäyttelijänä elokuvassa "Vishkanya" vuonna 1991, ja hänen ensimmäinen elokuvansa aikuisena oli "Taj Mahal" vuonna 1999. Hänen ensimmäinen kaupallinen menestyksensä oli komedia "Style" vuonna 2001.
Seniä pidetään seksisymbolina Intiassa. Vuonna 2007 hän oli yhdeksäntenä "Femina"-lehden 50 kauneimman naisen listalla.
Riya Sen kuuluu näyttelijäsukuun; hänen isoäitinsä Suchitra Sen, äitinsä Moon Moon Sen ja sisarensa Raima Sen ovat näyttelijöitä. Hänen isänsä Bharat Dev Varma on Tripuran kuningashuoneen jäsen.
Mismatched Couples
Mismatched Couples (, "Ching fung dik sau") on vuonna 1985 ensi-iltansa saanut hongkongilainen romanttinen komedia. Elokuvan on ohjannut Yuen Woo-ping ja käsikirjoittanut Cheng Man Wa yhdessä Chui Ching Hongin kanssa. Pääosissa näyttelivät Donnie Yen, Yuen Woo-ping, Wong Wan Si, May Lo ja Anna Kamiyama.
Eddie on kungfu taitaja ja tanssija, joka ystävystyy iäkkään oopperamestarin Minin kanssa. Mini kuitenkin ihastuu Eddien vanhempaan siskoon Yingiin. Tilanteet muuttuvat vielä monimutkaisemmaksi, kun Eddien serkku Stella ihastuu tanssimestariksi pyrkivään serkkuunsa. Eddie puolestaan on kiinnostunut Annasta.
Bill Hunter (näyttelijä)
William John ”Bill” Hunter (27. helmikuuta 1940 Ballarat, Australia – 21. toukokuuta 2011 Kew, Melbourne, Australia) oli australialainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi rooleistaan elokuvissa, televisiossa ja ääninäyttelijänä. Hunter aloitti näyttelijänuransa jouduttuaan vetäytymään Australian miesten uinnin olympiajoukkueesta sairauden vuoksi.
Hunterille myönnettiin kaksi Australian elokuvainstituutin palkintoa. Niistä ensimmäinen myönnettiin roolista vuoden 1978 elokuvassa "Elämän uutiset" ja toinen roolista vuoden 1981 elokuvassa "Gallipoli". Vuonna 2001 Hunter palkittiin Australian liittovaltion satavuotisjuhlan kunniaksi lyödyllä Centenary Medalilla. Hunter kuoli syöpään 71-vuotiaana vuonna 2011.
Erik Berner
Erik Sören (”Nalle”) Berner (18. helmikuuta 1922 Helsinki – 8. toukokuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja, Berner Oy:n pitkäaikainen toimitusjohtaja.
Bernerin isoisä Sören Berner oli harjoittanut tuontikauppaa Helsingissä vuodesta 1883. Hänen poikansa Rolf B. Berner aloitti liikkeen johdossa ensimmäisen maailmansodan aikana. Yritys merkittiin 1920-luvun alussa kaupparekisteriin nimellä Sören Berner &Co. Yhtiön toiminta kasvoi ripeästi, vaikka 1930-luvun lama heikensi väliaikaisesti tulosta. Vuonna 1923 oli saatu tilat pääkonttorille Eteläranta 4:stä, jossa se toimii edelleen. Yhtiöön perustettiin erikoisosastoja kuten elintarvike- ja kemikaaliosasto. Vientikauppaa varten perustettiin oma osastonsa.
Berner teki vuoden mittaisen opintomatkan Etelä-Amerikkaan. Tämän jälkeen yhtiö avasi suorat kauppayhteydet Brasiliaan, josta yhtiö aloitti kahvintuonnin.
Vuonna 1941 yhtiöstä muodostettiin osakeyhtiö, ja Erik Berneristä tuli yhtiön hallituksen jäsen vastuualueenaan rehun tuonti. Valtion asettamien tuontirajoitusten aikana Bernerin rehuosasto toi maahan Argentiinasta leseitä, gluteenirehuja ja maissia sekä Brasiliasta öljyväkirehuja. Erik Berner sai lisäksi johdettavakseen tytäryhtiö Aroma Blend Co Oy:n, joka toi Maizena-tuotteita ja teetä.
Rolf Berner luovutti 1958 toimitusjohtajan tehtävät vanhimmalle pojalleen Harry Bernerille, jolloin toiseksi vanhimmasta Erik Berneristä tehtiin varatoimitusjohtaja. Muutos ei käytännössä merkinnyt kuin johtamisen ajanmukaisempaa delegointia, koska Rolf Berner omisti edelleen enemmistön yhtiöstä ja istui sen hallituksen puheenjohtajana. Nuorin veljeksistä Arne Berner johti auto-osastoa, joka ajautui vaikeuksiin. Niiden vuoksi Berner Oy vetäytyi autoalalta, vaikka luopuminen pienensi liikevaihtoa.
Veljesten työnjakoa selkeytettiin 1971. Erik Bernerille tuli johdettavaksi agentuurikauppa, kasvinsuojelu- ja kotitarvesektorit sekä muutamaa vuotta aikaisemmin ostettu Karl Beus Oy, joka myi sairaalatarvikkeita. Rolf Bernerin kuoltua 1978 Harry Berneristä tuli hallituksen puheenjohtaja, Arne Berneristä varapuheenjohtaja ja Erik Berneristä toimitusjohtaja. Johdossa oli nyt kolmen veljeksen muodostama troikka, jolla oli komennossaan viisitoista myyntiosastoa, teknokemian tehdas ja muutama tytäryhtiö.
Berner Oy:n strategia pysyi ennallaan. Velan ja riskin ottoa vältettiin ja keskityttiin olemassa olevien toimialojen kehittämiseen. Rolf Bernerin kehittämää voitonjakomallia jatkettiin. Sen mukaan kymmenen prosenttia yhtiön nettotuloksesta jaettiin vuosittain työntekijöille. Hyvinä vuosina he saivat jopa parin kuukauden ylimääräisen palkan, huonoina aikoina se saattoi olla vain parin viikon tili.
Erik Bernerille myönnettiin kauppaneuvoksen arvo 1980. Vuonna 1988 hän siirtyi pois toimitusjohtajan tehtävistä ja luovutti yhtiön vetovastuun seuraavalle sukupolvelle.
Berner oli Suomen Jääpalloliiton puheenjohtaja 1972–1978 ja oli keskeinen henkilö liittoa perustettaessa. Hän oli aktiivinen toimija myös tenniksen parissa ja Tennisliitossa, jonka hallituksen jäsen hän oli 1949–1964. Suomen Tykistömuseota ylläpitävän Tykkimiehet ry:n puheenjohtaja hän oli 1982–1988.
Nylkeminen
Nylkeminen on eläimen nahan poistosta käytetty termi. Nylkemistä käytetään turkiseläinten turkin irrotukseen ja kalojen nahan poistoon. Nylkeminen suoritetaan eläimen kuoleman jälkeen.
Ihmisen nylkemistä elävältä on käytetty menneinä aikoina kidutus- ja teloitusmenetelmänä.
Heikki Kaukoranta
Ilmo Kauppi Äyrämö Heikki Samuli Kunnari Kaukoranta (s. 20. elokuuta 1942 Seinäjoki) on sarjakuvien suomentaja ja sarjakuvalehtien päätoimittaja, joka on työskennellyt vuosikymmeniä sarjakuvan parissa. Hän on muun muassa suomentanut "Tintti"-sarjakuvia, "Corto Malteseja" ja "Lucky Lukeja" yhdessä puolisonsa Soile Kaukorannan (1942–2004) kanssa.
Heikki Kaukoranta työskenteli vuosina 1964–2006, eläkkeelle jäämiseensä saakka, päätoimisesti kirjastonhoitajana Kansalliskirjastossa, jossa hän muun ohessa huolehti kirjaston sarjakuvakokoelmasta ja teki sarjakuvasta joukon ensimmäisiä suomenkielisiä tutkielmia estetiikan oppiaineeseen.
Kaukoranta on palkittu Otavan kirjasäätiön tunnustuspalkinnolla vuonna 1979 ja Kemin sarjakuvapäivillä 2009 Lempi Grand Prix’llä toiminnastaan sarjakuvan hyväksi. Sarjakuvaneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1981.
Harry Helenius
Harry Gustaf Helenius (s. 22. kesäkuuta 1946 Oulu) on suomalainen diplomaatti. Hän toimi Suomen suurlähettiläänä Ruotsissa vuosina 2011–2014, Saksassa 2008–2011 ja Venäjällä 2004–2008. Lisäksi hän on palvellut muun muassa Madridissa (1978–1981), Wienissä (1986–1988) ja pääkonsulina Pietarissa (1998–2001).
Koulutukseltaan Helenius on filosofian kandidaatti Helsingin yliopistosta. Hän tuli ulkoasiainministeriön palvelukseen vuonna 1973 ja teki ministeriössä yli 40 vuoden uran jääden eläkkeelle kesällä 2014.
Luettelo kalifeista
Tämä on luettelo kalifeista.
"Sunna- ja ahmadimuslimit tunnustavat nämä neljä hurskaiksi ja oikein johdetuiksi hallitsijoiksi.Umaijadit hallitsivat arabien valtakuntaa kalifeina. Damaskuksesta käsin vuosina 661-750. Sen jälkeen kun abbasidien hallitsijasuku oli heidät syrjäyttänyt, suku hallitsi edelleen Cordóban emiirikuntaa Espanjassa ja julistautuivat myöhemmin jälleen kalifeiksi. 
"(Córdoban kalifaatti käsitti Espanjan ja osan Marokkoa. Samaan aikaan Abbasidit hallitisivat suurinta osaa islamilaisista maista. Useimmat muslimit eivät pitäneet Córdoban hallitsijoita laillisina kalifina.")"(Ei tunnustettu Iberian niemimaan ja eräillä Pohjois-Afrikan muslimialueilla)".
"(Abbasidien valtakauden loppupuolella muslimihallitsijat alkoivat käyttää muitakin arvonimiä kuten sulttaani.) "
"(Sen jälkeen kun mongolit vuonna 1258 valloittivat Bagdadin, osa abbasideista pakeni Kairoon Siellä heidän jälkeläisensä toimivat pääasiassa seremoniallisina kalifeina Egyptiä hallinneiden mamelukkien alaisuudessa.)""Osmanien (ottomaanien) hallitsijasuku oli alkujaan maallinen valloittajasuku, joka käytti alun perin sulttaanin arvonimeä mutta omaksui pian myös joukon alistamiensa kansojen hallitsijoiden arvonimiä".
Atatürkin hallitus lakkautti kalifaatin virallisesti 3. maaliskuuta 1924.
Christine Lagarde
Christine Madeleine Odette Lagarde (o.s. "Lallouette", s. 1. tammikuuta 1956 Pariisi) on Kansainvälisen valuuttarahaston (IMF) pääjohtaja ja Ranskan entinen valtiovarainministeri.
Lagarde toimi aiemmin maatalous- ja kalastusministerinä (2005–2007) ja kauppaministerinä (2007) Dominique de Villepinin hallituksessa. Valtiovarainministeriksi hänet nimitettiin kesäkuussa 2007, jolloin hänestä tuli ensimmäinen talousasiosista vastaava naisministeri G8-maissa. Financial Timesin mukaan Lagarde oli vuonna 2009 euroalueen paras talousministeri. Kesäkuussa 2011 Lagarde nimettiin IMF:n pääjohtajaksi. Hän seurasi tehtävässä skandaalin takia eroamaan joutunutta Dominique Strauss-Kahnia. Lagarden kausi alkoi 5. heinäkuuta 2011.
Elokuussa 2011, alle kuukausi Lagarden astumisesta IMF:n johtoon, ilmoitettiin Lagardea vastaan aloitetusta väärinkäytöstutkinnasta. Se liittyi vuoden 2008 tuomioon liikemies Bernard Tapien ja Crédit Lyonnais-pankin välillä. Ranskan oikeus tutki väitteitä, joiden mukaan Tapielle maksettu 285 miljoonan euron rahaerä olisi myönnetty lainvastaisin perustein. Lagarde kiisti tehneensä mitään lainvastaista ja vältti asiasta rikossyytteet toukokuun 2013 lopussa.
Toukokuussa 2014 Lagarde arvosteli rajusti pankkeja ja finanssisektoria. Hänen mukaansa ne keskittyvät liiaksi nopeisiin voittoihin luottamuksen kustannuksella. Hän oli myös huolissaan siitä, että kasvava eriarvoisuus on uhka kasvulle, demokratialle ja ihmisoikeuksille. Vuonna 2014 Lagarde oli Forbesin listalla maailman viidenneksi vaikutusvaltaisin nainen.
Koulutukseltaan Lagarde on työoikeuteen perehtynyt juristi. Hän asui aiemmin 25 vuotta Yhdysvalloissa ja toimi Chicagossa suuren asianajotoimiston Baker & McKenzien johdossa. Hän edustaa keskustaoikeistolaista konservatiivipuoluetta Union pour un Mouvement Populairea. Lagardea on luonnehdittu hyvin määrätietoiseksi ja neuvottelijana piinkovaksi. Hän on kilpaillut nuorena Ranskan taitouintijoukkueessa.
Roman William Cress
Roman William Cress (s. 2. elokuuta 1977 Kaven) on marshallinsaarelainen yleisurheilija, joka kilpailee pikajuoksussa. Hän edustaa seuratasolla yhdysvaltalaista Chizel Track Clubia.
Cress osallistui MM-kisoihin ensimmäistä kertaa Sevillassa 1999. Hän jäi tuolloin 100 metrillä alkueriin juostuaan matkan 10,70 sekunnissa. Cress juoksi saman matkan myös Pekingin olympialaisissa 2008, joissa hän oli 31-vuotiaana maansa vanhin osanottaja. Hän jäi alkueränsä viimeiseksi ja putosi.
"Lähde: IAAF"
Zamir Kabulov
Zamir Kabulov (s. 22. heinäkuuta 1954 Uzbekistan) on korkea-arvoinen venäläinen diplomaatti, joka on toiminut erityisesti Venäjän edustustossa Afganistanissa ja myös YK:n neuvonantajana Afganistanin kysymyksissä asemapaikkanaan Pakistan sekä edustanut Venäjän ulkoministeriä neuvoteltaessa Bonnin sopimusta. Vuodesta 2004 hän on jälleen ollut suurlähettiläänä Kabulissa. Hän suhtautuu kriittisesti Naton toimiin maassa.
Kabulov on neuvonut Yhdysvaltoja välttämään Venäjän virheet Afganistanissa, kannattaa sotilaallista ratkaisua ja laskee vastuun Afganistanin tilanteen ratkaisusta Yhdysvalloille: "Ongelman aiheuttaja on Yhdysvallat, joten Yhydsvalloilla on myös vastuu sen ratkaisemisesta. - - panostakaa tehokkaasti ja panostakaa nyt, mutta älkää jääkö - - liian pitkäksi aikaa, niin kuin me teimme."
Dmitri Rjabykin
Dmitri Anatoljevitš Rjabykin (, s. 24. maaliskuuta 1976 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa KHL-liigan [Jugra Hanty-Mansijsk]]ia.
Vapaaehtoinen vaihto
Vapaaehtoinen vaihto (vapaaehtoinen transaktio) tarkoittaa jonkin esineen tai asian vaihtamista toiseen suostuvaisten kesken. Vapaaehtoinen vaihto on markkinatalouden toiminnan ytimessä.
Taloustieteilijöiden mukaan vapaaehtoiset vaihdot lisäävät talouden tehokkuutta, siis myyjä, ostaja ja mahdolliset muut sopimusosapuolet saavat niistä hyötyä. Professori Arnold Klingin mukaan eräissä tapauksissa jonkin vapaaehtoisen vaihdon kieltäminen voi hyödyttää jotakuta muiden kustannuksella.
Vapaaehtoista vaihtoa verrataan usein valtion verojen, lakien ja sääntelyn määräämiin ei-vapaaehtoisin vaihtoihin.
Kiilapalsta
Kiilapalsta (ruots. "Kilskiftet") on pieni Vaasan kaupunginosa, joka kuuluu samaan yhtenäiseen alueeseen Teeriniemen, Huutoniemen ja Melaniemen kanssa ja on Ristinummen länsipuolella. Sieltä on 4,5 km Vaasan torille. Kiilapalsta on pientaloaluetta, jossa on 1960-luvulla rakennettuja omakotitaloja. Lähimmät palvelut ovat viereisellä Huutoniemellä.
Robert Burks
Robert Burks (1910 Newport Beach, Kalifornia – 1968 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaaja. Hän oli Warnerin elokuvastudioiden kuvatehosteosaston johdossa vuosina 1944–1949 ja oli erikoistunut pienoismalleihin. Burksin yhteistyö kuvaajana Alfred Hitchcockin kanssa alkoi tämän Warnerille tekemästä elokuvasta "Muukalaisia junassa" (1951). Kun Hitchcock myöhemmin siirtyi Paramountille ja Universalille, Burks siirtyi hänen mukanaan. Burks oli Oscar-ehdokkaana kaikkiaan neljä kertaa. Palkinnon parhaasta kuvauksesta hän sai elokuvasta "Varkaitten paratiisi" (1955). Burks ja hänen vaimonsa kuolivat tulipalossa vuonna 1968.
Www.liisanblogi.net
www.liisanblogi.net on Tuija Lehtisen vuonna 2006 ilmestynyt Otavan kustantama nuortenkirja, jossa kerrotaan nuoresta tytöstä Liisa Virtasesta ja hänen pitämästään blogista. Kirja sai ilmestymisvuonnaan Topelius-palkinnon.
Kirjassa Liisa perheineen aikoo muuttaa vuodeksi Ruotsiin isän saadessa siirron Uppsalaan. Liisa ei halua muuttaa, koska ei osaa ruotsia kovin hyvin, joten hän muuttaa isänsä sisarusten luokse "Big Cityyn". Liisa pitää kokemuksistaan blogia, jota lukevat ja kommentoivat muiden muassa nimimerkit Miss Nasu ja Murikka. Liisa on tunnistavinaan käyttäjänimien takaa koulututtujaan, mutta vähitellen selviää, ettei internetissä kaikki aina ole sitä miltä näyttää.
Hullu yö
Hullu yö on Kaija Kärkisen vuonna 1991 levytetty kappale. Kappale edusti Suomea vuoden 1991 Eurovision laulukilpailussa ja sijoittui saamillaan kuudella pisteellä 20. sijalle eli kolmanneksi viimeiseksi.
Kappaleen sävelsi Ile Kallio ja sanoitti Jukka Välimaa.
Purje-evät
Purje-evät ("Veliferidae") on kiiltolahnakaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajit elävät Intian valtameren ja Tyynenmeren alueilla.
Purje-evien heimoon kuuluvien lajien eoseenikaudelle ajoitettuja fossiileja on löydetty muun muassa Italiasta ja Tanskasta. Tällaisia ovat muun muassa "Veronavelifer"- ja "Palaeocentrotus"-sukuihin kuuluvat lajit. Nykyään heimossa elää kaksi lajia: purje-evä ("Velifer hypselopterus") ja piikkipurje-evä ("Metavelifer multiradiatus").
Purje-evälajit ovat kooltaan korkeintaan 40–cm pitkiä. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat korkeita ja litteitä kaloja. Selkäevä sekä peräevä ovat korkeat. Silmä on suurikokoinen. Muiden kiiltolahnakalojen tapaan purje-evät kykenevät työntämään yläleukaansa eteenpäin. Suussa ei ole hampaita. Kalojen suomut ovat pienet ja vinoneliön muotoiset. Purje-evälajien lisääntymisestä ei ole juurikaan tietoa.
Purje-eviin kuuluvia kaloja tavataan Intian valtamerestä ja Tyynenmeren länsi- ja keskiosista. Ne elävät usein lähellä rantaa noin 30–200 metrin syvyydessä. Kalojen ravintoa ovat pienet selkärangattomat eläimet.
SMS Graudenz (1913)
SMS Graudenz oli Saksan keisarikunnan laivaston Graudenz-luokan kevyt risteilijä ensimmäisessä maailmansodassa.
Alus tilattiin Kaiserliche Werft Kieliltä ja sen köli laskettiin vuonna 1912. Alus laskettiin vesille 25. lokakuuta 1913 ja se otettiin palvelukseen 10. elokuuta 1914.
"SMS Graudenz" otettiin laivaston palvelukseen elokuussa 1914 ja se liitettiin 4. tiedustelijaryhmään torpedoveneiden johtoalukseksi. Se siirrettiin 2. tiedustelijaryhmään, jonka mukana alus osallistui Doggermatalikon taisteluun tukiessaan Hipperin komennossa olleita taisteluristeilijöitä. Huhtikuussa 1916 alus osui miinaan , mikä esti sen osallistumisen Skagerrakin taisteluun.
Alus modernisoitiin 1915, jolloin sen aseistukseksi vaihdettiin seitsemän 15 cm SKL/45 ja kaksi 8,8 cm Flak L/45 -ilmatorjuntatykkiä. Torpedoputkien lukumäärä lisättiin neljään ja mahdollistettiin 120 miinan kuljettaminen ja laskeminen. Aseituksen muututtua henkilöstön tarve kasvoi ja aluksen miehistönä olikin 21 upseeria ja 364 miestä.
Alus luovutettiin 1. kesäkuuta 1920 sotakorvauksena Italialle. Alus modernisoitiin 1921-1924 Taranton laivastontelakalla, jolloin aluksen hiilivarastot supistettiin ja öljynmäärää lisättiin. Se liitettiin 6. toukokuuta 1925 laivastoon nimettynä "Anconaksi".
Alukselle asennettiin seuraavana vuonna tilat M7-ter-meritiedustelukoneelle. Vuosina 1928-1929 aluksen etukantta pidennettiin ja keulaa kasvatettiin, jotta katapultti saatiin asennettua. Alus luokiteltiin Italiassa risteilijäksi 19. heinäkuuta 1929. Alus poistettiin palveluksesta 11. maaliskuuta 1937 ja se romutettiin seuraavana vuonna.
Raivaaja (Lahti)
Raivaaja (vuosina 1905–1907 Itä-Hämeen Raivaaja) oli Heinolassa ja Lahdessa vuosina 1905–1914 ilmestynyt sosiaalidemokraattinen sanomalehti.
"Itä-Hämeen Raivaaja" sai alkunsa Heinolassa, jossa se ilmestyi sanomalehti "Itä-Hämeen" julkaisijoiden kustantamana. Vuonna 1906 perustettiin osuuskunta, joka myöhemmin muutettiin osakeyhtiöksi. Samalla lehti siirtyi Lahteen, ja sen nimeksi tuli "Raivaaja". Laitehankintojen rasittama kustannusyhtiö teki vararikon, ja lehti lakkasi ilmestymästä tammikuussa 1914. Sen jälkeen SDP:n Lahden kunnallistoimikunta julkaisi toimittaja Akseli Kanervan johdolla huhtikuuhun saakka kahdesti viikossa ilmestynyttä "Kansanvaltaa".
Lehteä julkaistiin aluksi kerran, vuonna 1907 kahdesti, vuosina 1908–1910 kolmesti ja vuodesta 1911 lähtien kuudesti viikossa. Loppuvuosina rinnalla ilmestyi myös kolmipäiväinen painos. Levikki oli suurimmillaan 6 500 kappaletta vuonna 1908.
Lehden päätoimittajia olivat Oskar Orasmaa (1906–1907), Viljo Visa (1907–1908), Juho Raitio (1908–1909), Alpo Mattila (1909–1910), Väinö Hupli (1910–1911), Matti A. Airola (1911–1912) ja Akseli Kanerva (1912–1914).
Vuoritammi
Vuoritammi eli kaukasuksentammi ("Quercus macranthera") on kesävihanta tammilaji, joka kasvaa pääasiassa Pohjois-Iranissa, Turkissa, Armeniassa ja Azerbaidžanissa. Puu kasvaa yleensä noin 20 metrin korkuiseksi, mutta myös 30 metrin korkuisia yksilöitä voi löytää. Puu kasvaa yleensä kuivilla rinteillä 800 – 2 400 metrin korkeudessa.
Raivaaja (Kotka)
Raivaaja oli Kotkassa vuosina 1945–1959 ilmestynyt kansandemokraattinen sanomalehti.
"Raivaaja" perustettiin vuoden 1945 eduskuntavaalien jälkeen SKDL:n Kymen läänin piirilehdeksi. Se ilmestyi kolmesti viikossa noin 4 000 kappaleen painoksena. Päätoimittajina työskentelivät Viljo Kohonen (1945–1946), Paavo Heinonen (1946–1950), Jalmari Kukkola (1951–1954) ja Kaarlo Koskinen (1954–1959). Kymenlaaksoon levinneen Kansan Uutisten perustamisen jälkeen paikallisen lehden ylläpitäminen todettiin tarpeettomaksi ja se lakkautettiin vuoden 1959 lopulla.
Jonas (televisiosarja)
Jonas () on Disney Channelin televisiosarja, jonka on tuottanut Michael Curtis ja Roger Schulman. Sarjan tähtinä toimii Jonas Brothers. Ensimmäinen jakso kuvattiin syyskuussa 2008 ja näytettiin Yhdysvalloissa Disney Channelillä 2. toukokuuta 2009. Suomessa sarjaa näyttää Nelonen.
Suomen Työmies (1920–1923)
Suomen Työmies (vuonna 1921 "Suomen Työläinen") oli Helsingissä vuosina 1920–1923 ilmestynyt Suomen sosialistisen työväenpuolueen sanomalehti.
"Suomen Työmies" oli SSTP:n ensimmäinen itsenäinen lehtihanke. Se ilmestyi kuudesti viikossa. Päätoimittajina työskentelivät Arvo Tuominen (1920), Emil Tuomi (1921), Eero Meriluoto (1921), Johannes Forsman (1921 ja 1922), Viljo Kainulainen (1921), Pekka Pirskanen (1922), Voitto M. Jalava (1922) ja Ville Harinen (1922–1923).
Puolueen pää-änenkannattajana toiminut lehti lakkautettiin määräajaksi syksyllä 1921, jolloin sen tilalla ilmestyi Uudenmaan piirin äänenkannattajana esiintynyt "Suomen Työläinen". Vuoden 1922 alussa Suomen Työmiestä julkaissut Oy Työ hankki oman kirjapainon Amerikan suomalaisen sosialistijärjestön lahjoittaman ”miljoonan markan rahaston” turvin. Viranomaiset lakkauttivat lehden pysyvästi elokuussa 1923.
Talonpojan Sanomat
Talonpojan Sanomat oli Helsingissä vuosina 1926–1927 ilmestynyt viikkolehti. Lehti oli Talonpoikaiskansan puolueen äänenkannattaja.
Lehti oli lähinnä puoluetta johtaneen Matti Läheniemen luomus. Se jäi lyhytaikaiseksi ja sitä ilmestyi vain 68 numeroa, vaikka rahoitusta saatiin esimerkiksi talonpoikien liikkeeseen kontaktia hakeneelta Suomen kommunistiselta puolueelta. SKP:n jäseniä osallistui Talonpoikaiskansan puolueen toimintaan, vaikka asia pyrittiin pitämään salassa. SKP:n ei kuitenkaan voida sanoa hallinneen puoluetta, sillä monet rivijäsenet eivät tienneet yhteydestä eikä puoluejohtaja Läheniemi itse ollut kommunisti.
Lehden tukemisen taustalla oli SKP:n yritys vaikuttaa talonpoikaisväestöön ja horjuttaa Maalaisliiton kannatusta. Vastaavana toimittajana toimi karjalainen maalaisliiton veteraani Matti Läheniemi, mutta varsinainen toimittaja oli peitenimeä Antti Tammi käyttänyt Yrjö Leino. Etupäässä ilmaiseksi jaettu lehti lopetettiin vuoden 1927 eduskuntavaalien jälkeen.
Työn Valta (SKDL:n lehti)
Työn Valta oli Hämeenlinnassa ja Lahdessa vuosina 1945–1950 ilmestynyt kansandemokraattinen sanomalehti.
SKDL:n Etelä-Hämeen piirin äänenkannattajana toiminut "Työn Valta" ilmestyi aluksi Hämeenlinnassa, kunnes kesällä 1947 Lahteen perustettiin oma kirjapaino. Samalla aluksi kerran, vuonna 1946 kahdesti ja sittemmin kolmesti viikossa ilmestynyt lehti muutettiin kuusipäiväiseksi. Taloudellisten vaikeuksien takia se supistui jo seuraavana vuonna viisipäiväiseksi ja vuonna 1949 jälleen kolmipäiväiseksi. Noin 5 000 kappaleen painoksena levinnyt lehti lopetettiin vuoden 1950 lopussa. Sen päätoimittajina työskentelivät Harald Toivola (1945–1946), Rudolf Parviainen (1946), Juho Mäkelä (1946–1947), Sulo Kivinen (1947–1949) ja Kauko Järvinen (1949–1950).
Vapaa Savo
Vapaa Savo oli Mikkelissä vuosina 1947–1948 ilmestynyt kansandemokraattinen sanomalehti.
SKDL:n Mikkelin piirijärjestön julkaisema "Vapaa Savo" perustettiin syksyllä 1947, kun kuopiolainen "Kansan Sana" ei kyennyt tyydyttävästi palvelemaan alueen lukijoita. Kolme kertaa viikossa ilmestynyttä lehteä painettiin kotkalaisen "Raivaajan" kirjapainossa. "Raivaajan" kymenlaaksolaista aineistoa sisältänyt "Vapaa Savo" osoittautui kuitenkin pettymykseksi, ja se lopetettiin jo elokuussa 1948. Lehden päätoimittajina työskentelivät Onni Karppinen (1947) ja Juho Kemppainen (1947–1948).
Maamiehen Sanomat
Maamiehen Sanomat oli SKDL:n vuosina 1947–1950 julkaisema maaseudun asioihin keskittynyt sanomalehti.
Helsingissä kerran viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajana työskenteli Erkki Kumpulainen. Sen julkaiseminen lopetettiin taloudellisten vaikeuksien takia.
Vapaus (Mikkeli)
Vapaus oli Mikkelissä vuosina 1906–1963 ilmestynyt SDP:n sanomalehti. Myöhemmin Mikkelissä ilmestyi myös "Viikko-Vapaus" -niminen lehti.
Aloite sosiaalidemokraattisen maakuntalehden perustamisesta tehtiin suurlakon jälkitunnelmissa huhtikuussa 1906. Saman vuoden syksyllä perustettiin osuuskunta, joka ryhtyi julkaisemaan uutta lehteä vuoden 1907 alusta lähtien. Alkuvaiheen talousvaikeudet helpottivat 1910-luvulla, kunnes sisällissota katkaisi positiivisen kehityksen. Uudelleen "Vapaus" pääsi ilmestymään vasta heinäkuussa 1919.
1920- ja 1930-luvuilla "Vapaus" jäi maakuntalehtien kilpailussa yhä selvemmin alakynteen. Sitä julkaissut osuuskunta teki vararikon vuonna 1933. Lehden toimintaa onnistuttiin kuitenkin jatkamaan, ja vuoden 1935 alussa se siirrettiin uudelle osakeyhtiölle. 1950-luvulla lehti sortui taloudellisiin vaikeuksiin. Vuonna 1963 se yhdistettiin Viipurista Lappeenrantaan siirtyneeseen "Kansan Työhön", joka alkoi ilmestyä nimellä "Saimaan Sanomat".
Aluksi kolmesti ja vuodesta 1945 lähtien kuudesti viikossa ilmestyneen lehden levikki kohosi 1950-luvulla noin 9 000 kappaleeseen. Päätoimittajina työskentelivät Antero Ahde (1907–1908), Albin Valjakka (vastaava toimittaja, 1907–1908), Oskari Orasmaa (1908–1910), Kalle Hakala (1911–1921 ja 1940–1944), Viktor Paavilainen (1921–1940), K. F. Haapasalo (1944–1951), Eino Kantanen (1951–1955), Alpo Tiitinen (1955–1962) ja Aaro Airas (1962–1963).
"Vapaus" perustettiin uudelleen sosiaalidemokraattisena viikkolehtenä vuonna 1977. Vuoteen 2011 saakka ilmestyneen lehden nimenä oli myöhemmin "Viikko-Vapaus".
Elefantin matka
Elefantin matka ("A viagem do elefante") on José Saramagon kirjoittama teos, joka ilmestyi alkujaan portugalin kielellä 2008. Teoksen on suomentanut Sanna Pernu, ja suomennoksen on vuonna 2011 julkaissut Tammi.
"Elefantin matka" on vuonna 2010 kuolleen portugalilaisen Nobel-kirjailijan José Saramangon toiseksi viimeinen romaani. Sen jälkeen ilmestyi vielä "Caim", jota ei ole toistaiseksi suomennettu.
"Elefantin matka" perustuu tositapahtumiin 1500-luvulta. Portugalin kuningas Juhana III haluaa antaa Intiasta tuottamansa norsun kihlajaislahjaksi vaimonsa serkulle, Itävallan arkkiherttua Maksimilianille. Lian peittämät norsu Salomo suitaan ensin kuntoon, sen intialainen hoitaja Subhro puetaan edustaviin asuihin, ja heidät lähetetään seurueen saattelemana matkaan kohti Wieniä. Tästä matkasta kirja kertoo. Matkan varrella norsu saa osakseen huomiota, pääasiassa ihmetystä, ihastusta ja auttamisen halua, mutta ihmiset myös pelkäävät sitä taikauskoisesti. Norsun intialaisen hoitajan Subhron kautta Saramago kuvaa matkan vaiheita, ja tämän välityksellä kirjailija saa irvailla katolista kirkkoa, kuninkaallisten oikkuja ja politiikan kiemuroita.
Hauska tarina kuljettaa matkalaisia monen mutkan kautta. Tositarinan päälle Saramago lisää omiaan, on kertojana aktiivisesti läsnä hauskuttamassa lukijaa karnevalistisin keinoin. Myös Saramagon kieli on tuttuun tyyliin omintakeista, lauseet ovat pitkiä, näennäisen koukeroisia mutta silti helppolukuisia, erisnimet kirjoitettu pienellä, ja virtuoosimainen kirjoitussääntöjä rikkova tarina etenee yhtä hitaasti kuin matkanteko. Joskin joku kriitikko pienikirjaimisesta tyylistä hiukan ärtyykin.
Kirjaa on kritiikeissä luonnehdittu niin veijariromaaniksi, road movieksi kuin viihdyttäväksi lukuromaaniksikin.
Saramagoa ensimmäisen kerran suomentava Sanna Pernu saa kriitikoilta kiitokset taidosta pysyä mukana alkuteoksen kielen ja tyylin ilmeisen vanhastavien koukeroiden synnyttämässä pyörityksessä.
The Last Waltz
The Last Waltz on The Band -yhtyeen yhdysvaltalaisena kiitospäivänä, 25. marraskuuta 1976, Winterland Ballroomissa San Franciscossa pitämän rockkonsertin taltioinut dokumenttielokuva. Itse esiintyminen kantoi nimeä "The Last Waltz". Nimitys "viimeinen valssi" viittaa konsertin ennakkomaineeseen The Bandin kiertueuran loppuna .
Konsertissa The Bandin kanssa soitti useita vierailevia tähtiä kuten Paul Butterfield, Eric Clapton, Neil Diamond, Bob Dylan, Emmylou Harris, Ronnie Hawkins, Dr. John, Joni Mitchell, Van Morrison, Ringo Starr, Muddy Waters, Ronnie Wood, Bobby Charles ja Neil Young.Ilta-Sanomien Timo Malmin mukaan kuvaajat ovat tallentaneet dokumentin rauhallisella, kikkailemattomalla tavalla. Myös haastattelut on toteutettu harkiten ja osana kokonaisuutta. "The Last Waltz" henkii Malmin mukaan rockin 1960-luvun ja 1970-luvun alun huippukautta. "Scorsesen seitsentuntisesta konsertista kokoama dokumentti on kuin rockin erään aikakauden elokuvallinen joutsenlaulu.", hän kirjoittaa.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "The Last Waltzin" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Why Don’t You Do Right?
”Why Don’t You Do Right?” on Joe McCoyn säveltämä ja sanoittama blueskappale. McCoy kirjoitti laulun Lil Greenille, joka nauhoitti sen 23. huhtikuuta 1941 Big Bill Broonzyn säestämänä.
Peggy Lee nauhoitti kappaleen Benny Goodmanin yhtyeen kanssa vuonna 1942. Leen versio kuullaan saman vuoden elokuvassa "Tähtien kanttiini" ja toi nuorelle laulajalle ensimmäisen kerran huomiota kansallisella tasolla. Lee nauhoitti kappaleen uudelleen vuonna 1947 aviomiehensä, Goodmanin entisen kitaristin Dave Barbourin kanssa. Kappaleen ovat nauhoittaneet myös muun muassa Amos Milburn ja Johnny Otis.
7,92×57 mm Mauser
7,92×57 mm Mauser on Saksan valtakunnan vuonna 1905 käyttöön ottama kiväärin patruuna, joka palveli maata molemmissa maailmansodissa. 7.92×57mm Mauser oli aikanansa yksi maailman suosituimmista armeijoiden käyttämistä patruunoista. 2000-luvulla se on yhä suosittu urheilu- ja metsästyspatruuna, jota on valmistettu Euroopassa ja Yhdysvalloissa.
Saimaan Sanomat
Saimaan Sanomat (vuosina 1904–1918 Työ, 1919–1963 Kansan Työ) oli etupäässä Viipurissa ja Lappeenrannassa vuosina 1904–1985 ilmestynyt sosiaalidemokraattinen sanomalehti.
"Työ" oli Viipurin ensimmäinen työväenlehti. Aluksi sitä julkaisi vanhasuomalaisen "Viipuri"-lehden toimittaja Anton Huotari. Vuoden 1905 alussa hän luovutti sen Viipurin Työväen Sanomalehti- ja Kirjapaino-Osuuskunnalle. Taloudellisten vaikeuksien takia lehden ilmestyminen keskeytyi, mutta alkoi uudelleen suurlakon jälkeen. Vuodesta 1907 lähtien "Työstä" kehittyi koko Viipurin lääniin leviävä lehti, jonka linjaksi muodostui kautskylainen marxilaisuus. Sijaintinsa vuoksi se seurasi tiiviisti myös Venäjän asioita, mikä johti useisiin painokanteisiin ja toimittajien karkottamisiin.
Sisällissodan jälkeen lehden nimeksi otettiin "Kansan Työ". Työväenliikkeen jakautuessa se menetti osan lukijoistaan, mutta sai uusia Lappeenrannan seudulta, jossa ilmestynyt "Kansan Ääni" oli lakannut sisällissodan aikana. 1920-luvun alussa "Kansan Työstä" tuli sosiaalidemokraattisen puolueen vasemmistoryhmän päälehti. Se sai useita painokanteita, joista yksi johti vuonna 1921 lehden lakkauttamiseen kahden kuukauden ajaksi. Tänä aikana se ilmestyi nimillä "Uusi Kansan Työ" ja "Karjalan Kansan Työ". 1930-luvulla päätoimittaja Eero Wuoren aikana lehti sopeutui uuteen poliittiseen tilanteeseen. Taloudellisesti se oli yksi SDP:n vahvimmista lehdistä.
Talvisodan aikana "Kansan Työ" siirtyi ensin Imatralle ja sitten Mikkeliin. Lehden julkaisuosuuskunta muutettiin vuonna 1940 Kustannus Oy Kansan Työksi. Talvella 1942 se palasi takaisin Viipuriin, mutta siirtyi sodan lopulla jälleen Mikkeliin "Vapaus"-lehden tiloihin. Vuoden 1944 lopulla sen vakituiseksi kotipaikaksi tuli Lappeenranta, joka kuului vanhastaan lehden levikkialueeseen.
Supistuneen levikkialueen, taantuneiden teknisten mahdollisuuksien ja sosiaalidemokraattien puolueriidan takia "Kansan Työ" ei kyennyt kilpailemaan maakuntansa ykköslehdeksi nousseen "Etelä-Saimaan" kanssa. 1950-luvulla lehden levikki ei kasvanut juuri lainkaan ja sen julkaisuyhtiö velkaantui. Syksyllä 1963 "Kansan Työhön" yhdistettiin Mikkelissä ilmestynyt "Vapaus". "Saimaan Sanomien" nimellä toimintaansa jatkanut lehti sai myös Mikkelin piirilehden tehtävät, mutta käytännössä sen alueeksi muodostui Lappeenrannan–Imatran seutu. "Saimaan Sanomien" merkitys väheni ilmestymistiheyden harventuessa, ja lopullisen iskun sille antoi taloudellisesti ylivoimaiseksi osoittautunut uuden painokoneen hankkiminen. Lehden julkaiseminen lopetettiin tammikuussa 1985.
Aluksi kerran viikossa julkaistu lehti alkoi vuonna 1906 ilmestyä kolmesti ja vuodesta 1907 lähtien kuudesti viikossa. Toisen maailmansodan aikana ilmestymistiheys vaihteli kolmesta kuuteen. Vuonna 1946 lehdestä tuli jälleen kuusipäiväinen. Vuonna 1970 viikoittaisten numeroiden määrä väheni viiteen ja vuonna 1972 kolmeen. Alkuaikoina päälehden rinnalla ilmestyi myös kaksipäiväinen ja myöhemmin kolmipäiväinen painos.
Lehden levikki nousi vuonna 1907 yli 10 000:en ja oli suurimmillaan vuonna 1917 21 000 kappaletta. Toisen maailmansodan jälkeen se pysytteli melko tasaisesti noin 5 000 kappaleen tasolla.
Työ (1927–1930)
Työ oli Viipurissa vuosina 1927–1930 ilmestynyt kommunistinen sanomalehti.
Etelä-Karjalan kommunistien maakuntalehtenä ilmestyneen "Työn" sisältö oli paljolti sama kuin tamperelaisessa "Työväen Lehdessä" ja suuntauksen päälehdessä "Työväenjärjestöjen Tiedonantajassa". Jälkimmäisen ollessa lakkautettuna se muutettiin päälehteä muistuttavaksi ja jaettiin sen tilaajille. Virallisina julkaisijoina toimivat yksityishenkilöt, joiden takana oli helsinkiläinen Oy Työ. Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajina työskentelivät Huvi Luotonen (1927), Martti Koivisto (1927) ja Aleksanteri Huhtala (1928–1930). Viranomaiset lakkauttivat "Työn" kesäkuussa 1930 yhdessä muiden äärivasemmiston lehtien kanssa.
Työ (1921)
Työ oli Viipurissa vuonna 1921 ilmestynyt Suomen sosialistisen työväenpuolueen sanomalehti.
Lehti ilmestyi säännöllisesti vain neljän viikon ajan lokakuussa 1921. Sen päätoimittajina työskentelivät Viljo Nokireki (näytenumero), Matti Peräkylä ja S. Kutvonen. Kuudesti viikossa ilmestynyt "Työ" jäljitteli ulkoasultaan samannimistä vanhan työväenliikkeen lehteä. Lehtihanke osoittautui taloudellisesti täysin epäonnistuneeksi.
Emiliano Armenteros
Emiliano Daniel Armenteros Volante (s. 18. tammikuuta 1986 Monte Grande, Argentiina) on argentiinalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Osasunaa ja on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Armenteros siirtyi kotimaastaan espanjalaisseura Sevillaan vuonna 2007. Hän pelasi kauden 2007–2008 seuran reservijoukkueessa Sevilla Atléticossa. Kauden 2009–2010 hän pelasi lainasopimuksella Xerezissä.
15. heinäkuuta 2010 Armenteros siirtyi jälleen lainalle, tällä kertaa madridilaisseura Rayo Vallecanoon. Hän palasi kesällä 2011 Sevillaan, mutta vähäisen peliajan johdosta hän siirtyi tammikuussa 2012 loppukauden kestävällä lainasopimuksella Rayo Vallecanoon.