hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Vesisätkin
Vesisätkin ("Ranunculus aquatilis", syn. "Batrachium aquatile") on pienissä vesistöissä ja joissa kasvava leinikkikasvi.
Yksi- tai monivuotinen vesisätkin kasvaa 10–100 cm pitkäksi. Sen varsi on melko paksu ja väriltään vihreä. Muodosta riippuen laji on joko kelluslehdellinen tai kelluslehdetön. Korvakkeellisten kelluslehtien ruoti on 2,5–7 cm pitkä. Lehtilapa on pyöreähkö, 0,7–1,5 cm leveä, 3-halkoinen tai -osainen ja liuskainen. Lehtilavan tyvilovi on alle 120°. Lavan sivuliuskat ovat keskiliuskaa leveämpiä sekä pitkä- ja suippohampaisia. Uposlehdet ovat harittava- ja velttoliuskaisia, ja ne menevät suppuun vedestä nostettaessa. Uposlehdet ovat 2–4 cm pitkiä ja tiheään hienoliuskaisia. Veden pinnan yläpuolelle kokoavat kukkaperät ovat hedelmäasteella 1,5–7 cm pitkiä. Verho- ja terälehtiä on viisi kappaletta. Valkoiset, tyvestä keltaiset terälehdet ovat enintään 10 mm pitkiä. Heteitä on 10–25 kappaletta, emejä 15–30 kappaletta. Vesisätkin kukkii Suomessa kesä-elokuussa. Hedelmä koostuu 1,1–1,9 mm pitkistä, siipipalteettomista pähkylöistä. Pähkylät ovat karvaisia ja niissä on pieni ota. Vesisätkin on myrkyllinen kasvi muiden leinikkien tapaan.
Vesisätkimestä tunnetaan kaksi muunnosta, ojasätkin (var. "aquatilis") ja purosätkin (var. "diffusus"). Merkittävin ero muunnosten välillä on se, että ojasätkin on lähes aina kelluslehtinen, kun taas purosätkimeltä kelluslehdet puuttuvat. Lisäksi purosätkimen kukat ja kukkaperät ovat hieman ojasätkintä pienemmät. Ojasätkimellä kukan terälehdet yleensä koskettavat toisiaan ja niissä on lähes pyöreä mesikuoppa, kun taas purosätkimellä terälehdet eivät kosketa toisiaan ja mesikuoppa on sirppimäinen.
Vesisätkin voi risteytyä järvisätkimen ("R. peltatus" ssp. "peltatus") kanssa.
Vesisätkin on hyvin laajalle levinnyt laji. Muunnoksista purosätkintä tavataan lähes koko Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa lukuun ottamatta pohjoisimpia alueita ja vuoristoseutuja. Lisäksi purosätkintä tavataan Pohjois-Afrikassa sekä Etelä-Australiassa. Ojasätkin on muunnoksista huomattavasti pienemmälle alueelle levinnyt. Euroopassa sitä tavataan Ranskasta ja Keski-Italiasta Britteinsaarille, Saksaan, Pohjois-Puolaan, Baltiaan, Etelä-Suomeen ja -Ruotsiin sekä Tanskaan. Lisäksi lajia kasvaa Portugalissa ja paikoin Itä-Euroopassa. Ojasätkin on Aasiassa harvinainen, missä sitä kasvaa paikoitellen Keski-Aasiassa, Kiinassa ja Japanissa. Pohjois-Amerikassa ojasätkintä tavataan Alaskassa ja mantereen länsiosissa. Lisäksi laji on levinnyt Etelä-Amerikkaan.
Suomessa vesisätkimen levinneisyys painottuu maan luonais- ja eteläosiin. Ojasätkintä tavataan lähinnä Ahvenanmaalla ja Varsinais-Suomessa, purosätkin on levinnyt Ahvenanmaalle, Varsinais-Suomeen, Satakuntaan, Etelä-Hämeeseen ja Uudellemaalle. Ahvnanmaalla on esiintyy sekapopulaatioita, joissa muunnoksia yhdistää liukuva välimuotosarja.
Vesisätkin on makean veden laji. Sitä tavataan ojissa, puroissa, lammikoissa ja lammissa. Muunnoksista purosätkin viihtyy usein myös sellaisissa pienvesissä, jotka kuivuvat loppukesästä.
Tetranitrometaani
Tetranitrometaani eli TNM (CNO) on metaanin johdannainen, jossa vetyatomit ovat korvautuneet nitroryhmillä. Yhdistettä käytetään rakettien polttoaineena, orgaanisessa synteesissä ja biokemiallisissa tutkimuksissa.
Huoneenlämpötilassa tetranitrometaani on kellertävää nestettä, joka liukenee vain vähäisessä määrin veteen, mutta paremmin etanoliin ja dietyylieetteriin. Tetranitrometaanin nitroryhmät vetävät voimakkaasti elektroneja puoleensa, mikä tekee yhdisteestä elektrofiilisen ja se reagoi nukleofiilien kanssa. Se on myös hyvin vahva hapetin. Tetranitrometaani ei itsessään ole kovin helposti räjähtävää, mutta pelkistimien, esimerkiksi hiilivetyjen, läsnä ollessa ja korotetussa lämpötilassa se voi räjähtää.
Tetranitrometaani on mahdollisesti ihmiselle karsinogeeninen eli syöpää aiheuttava yhdiste. Se ärsyttää keuhkoja ja on myrkyllinen maksalle ja munuaisille.
Laboratorioissa tetranitrometaania valmistetaan tyypillisimmin etikkahappoanhydridin ja väkevän typpihapon välisellä reaktiolla ja tämä menetelmä oli teollisessakin käytössä Saksassa toisen maailmansodan aikaan. Halvempi tapa valmistaa yhdistettä on kuitenkin etyynin ja typpihapon välinen reaktio. Tetranitrometaania muodostuu myös sivutuotteena nitrattaessa eräitä aromaattisia yhdisteitä, kuten tolueenia valmistettaessa TNT:ä ja väkevän typpihapon ja keteenin välisen reaktion tuotteena.
Voimakkaana hapettimena tetranitrometaania käytetään avaruusrakettien polttoaineissa. Sitä voidaan lisätä myös dieseliin nostamaan setaanilukua. Tetranitrometaania käytetään nitraavana reagenssina. Se nitraa emäksisissä olosuhteissa nukleofiilisia yhdisteitä ja tietyissä yhdisteissä siitä muodostuu elektrofiilinen ja voimakkaasti nitraava nitroniumioni. Tetranitrometaani on erittäin elektrofiilinen ja luovuttaa nitroryhmänsä helposti nukleofiilien kuten ammoniakin ja muiden emästen vaikutuksesta. Näin voidaan valmistaa muun muassa trinitrometaania eli nitroformia.
Yhdiste reagoi proteiinien kanssa nitraten erityisesti tyrosiiniaminohappoja aminohappoketjussa. Nitrausta yhdisteen avulla käytetään biokemiallisessa tutkimuksessa joko estämään tai muuntamaan tutkimuksen kohteen olevan entsyymin toimintaa.
Renée Asherson
Renée Asherson (oik. Dorothy Renée Ascherson; 19. toukokuuta 1915 Lontoo – 30. lokakuuta 2014) oli englantilainen näyttelijä. Hän esiintyi teatterissa ensi kertaa vuonna 1935, ja hänellä oli urallaan rooleja muun muassa Shakespearen näytelmissä. Hän esiintyi muun muassa Old Vicissä, Liverpool Playhousessa ja Westminster Theatressa. Ensimmäisen merkittävän elokuvaesiintymisensä hän teki "Kohtalon miehissä" vuonna 1944.
Myöhemmin Asherson esiintyi esimerkiksi elokuvassa "Näkemiin, Mr. Greene" (1951), televisioelokuvassa "Riikinkukot kuriin" (1993) ja viimeisimmin elokuvassa "The Others" (2001).
Asherson syntyi Kensingtonissa, Lontoossa, juutalaisille vanhemmille, Charles Stephen Aschersonille ja Dorothy Lilian Aschersonille (o.s. Wiseman). Hän varttui Gerrards Crossissa, Sveitsissä ja Anjoussa ja opiskeli Webber Douglas Academy of Dramatic Artissa.
Aron Vergelis
Aron Alterovitš Vergelis (, 7. toukokuuta 1918 nykyisen Žitomirin alueen Ljubar – 7. huhtikuuta 1999 Moskova) oli neuvostoliittolainen jiddišinkielinen runoilija ja lehtimies.
Aron Vergelis kävi keskikoulun Birobidžanissa, jonne hänen vanhempansa olivat muuttaneet vuonna 1932. Hänen ensimmäiset teoksensa ilmestyivät vuonna 1935 ja ensimmäinen runokokoelma vuonna 1940. Samana vuonna Vergelis valmistui Leninille nimetystä Moskovan pedagogisesta instituutista. Hän osallistui toiseen maailmansotaan, toimitti jiddišinkielisiä radiolähetyksiä ja työskenteli sodan jälkeen Neuvostoliiton kirjailijaliiton juutalaisen osaston sihteerinä.
Vergelis oli yksi harvoista juutalaiskirjailijoista, joiden onnistui välttää vuosien 1948–1953 vainot. Vuonna 1955 hän liittyi NKP:n jäseneksi. Vuodesta 1961 lähtien hän työskenteli jiddišinkielisen "Sovetiš heimland" -kirjallisuuslehden päätoimittajana.
Runoilijana Vergelis kertoo lähinnä ajankohtaisista aiheista tai kuvaa juutalaisten perinteistä kulttuuria ja lähihistoriaa. Hän kirjoitti myös kirjallisuuskritiikkiä, matkakuvauksia ja näytelmiä. Romaaneissaan ja lehtikirjoituksissaan hän puolusti neuvostojärjestelmää ja hyökkäsi sionismia ja Israelia vastaan. "Sovetiš heimlandin" toimittajana hän pyrki edistämään juutalaisten historian, kulttuurin ja kirjallisuuden tuntemusta. Elämänsä loppuvaiheessa Vergelis toimitti yhdysvaltalaisten sponsorien rahoittamaa "Di jidiše gas" (”Juutalaiskatu”) -lehteä.
Kiangi
Kiangi ("Equus kiang") on suurin villiaaseista. Se on elinvoimainen laji, joka luokiteltiin aiemmin aasianvilliaasin alalajiksi. Lajia tavataan Tiibetin ylängön ja lähialueiden vuoristoniityillä ja aavikkoarojen keitailla. Se syö niittyheinää, saraa ja suokasveja.
Kiangin säkäkorkeus on noin 150 cm. Eläimen pää on muodoltaan tylppä, ja päästä harteille ulottuva harja on tuuhea ja jäykkä. Väriltään kiangi on muita Aasiassa eläviä villiaaseja tummempi. Karvoitus on selässä ja kyljillä punertavanruskeaa ja vatsapuolella valkeaa. Väriraja tummien kylkien ja vaalean vatsan välillä on jyrkkä.
Claren linna
Claren linna on Claressa Englannissa sijaitseva keskiaikainen linna, joka rakennettiin normannivalloituksen jälkeen.
Pian normannivalloituksen jälkeen Vilhelm Valloittaja lahjoitti Richard fitz Gilbertille paronikunnan, johon sisältyi maata Kentissä ja Suffolkissa. Puolustaakseen maitaan Richard rakensi linnan Kentin Tonbridgeen ja Claren Suffolkiin. Paikalla mainitaan olleen aidattu mäkilinna vuonna 1090. Nykyisin pelkät perustukset ovat jäljellä.
Linnasta on jäljellä kukkula, jonka huipulla on tornin jäänteet. Sitä on ympäröinyt vallihauta. Suuri osa sisempää muuria tuhottiin rautatien ja asemarakennuksen tieltä. Ulkomuurista on jäljellä vain itäkaari.
Salmen silta
Salmen silta on kivinen museosilta Haminassa. Ennen Vehkalahden kunnan ja Haminan kaupungin yhdistymistä vuoden 2003 alussa kuntien raja kulki sillan kohdalta. Silta ylittää Salmenvirran, joka on Kirkkojärven laskujoki. Salmen silta on kaksiaukkoinen holvisilta, joka valmistui vuonna 1904 ja otettiin museosillaksi vuonna 1982. Sen suurin aukko on 8,4 m ja hyötyleveys 6,7 m.
Kiviholvisillan edeltäjä oli puinen silta, joka paloi vuonna 1902. Uusi silta rakennettiin kivestä rakennusmestari M. Byskatan suunnitelmien pohjalta. Sitä on korjattu ainakin vuosina 1958 ja 1984. Silta on hyväkuntoinen, ja sen liikenne on vilkasta.
Salmen siltapaikan kautta kulki Suuri Rantatie ainakin 1700-luvulla.
Shandong Luneng
Shandong Luneng Taishan FC on vuonna 1988 perustettu kiinalainen jalkapalloseura Jinanin kaupungista. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa maan korkeimmalla sarjatasolla. Shandong Luneng kuuluu 1990- ja 2000-lukujen menestyneimpiin kiinalaisseuroihin.
Shandong Luneng on perustettu vuonna 1988 pitkän historian omaavan Shandong Provincialin pohjalle. Shandong Provincial oli pelannut pääsarjassa kaudesta 1973 alkaen ja sijoittunut parhaimmillaan hopealle. Uuden seuran alku ei ollut yhtä lupaava, sillä se putosi liigasta kauden 1989 päätteeksi. Taloudellisista vaikeuksista kärsinyt Shandong Luneng putosi aina 3. divisioonaan saakka, kunnes nousi kaudeksi 1994 takaisin pääsarjaan.
Shandong Luneng on menestynyt pääsarjataipaleellaan loistavasti heti debyyttikaudestaan saakka, jolloin se sijoittui viidenneksi. Seuran huonoin liigasijoitus on 12:s kaudelta 2003. Ensimmäisen liigamestaruutensa Shandong Luneng nappasi kaudella 1999 serbialaisvalmentaja Slobodan Santračin johdolla.
Leo Lehto
Leo Pietari Lehto (26. kesäkuuta 1912 Jämsänkoski – 18. lokakuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen lavastaja. Hän toimi muun muassa Kansallisteatterin päälavastajana.
Lehto aloitti lavastajan uransa jo nuoruudessaan osallistuessaan Tampereen Sosialidemokraattisen Nuorisoseuran toimintaan, jolloin hän teki lavastuksia seuran ohjelmallisiin tilaisuuksiin. Myöhemmin hän loi pitkän uran lavastajana suomalaisissa laitosteattereissa.
Lehto on tunnustettu monipuolisena lavastajana, joka kehitti ja kokeili ennakkoluulottomasti eri lavastusmateriaaleja ja oli näissä kokeiluissaan aikaansa edellä. Hänen lavastuksensa olivat tyyliteltyjä ja viitteellisiä, minkä johdosta näyttämölle on sanottu syntyneen usein vahva epätodellisen vaikutelma. Hän käytti runsaasti hyväkseen myös valaistuksen eri keinoja ja nopeita lavastuksen vaihtoja.
Lehdon merkittäviin lavastustöihin kuuluvat muun muassa sadunomaista illuusiota luonut lavastus Shakespearen näytelmään "Myrsky" Turun Kaupunginteatterissa vuonna 1946 sekä konstruktivistinen lavastus Mika Waltarin näytelmään "Miljoonavaillinki" Suomen Kansallisteatterissa vuonna 1959. Kummankin näytelmän lavastuksesta on näyttelyaineistoa Teatterimuseon kokoelmissa.
Kun 1960-luvulla ohjaajienkin kiinnostus lavastuksen ja valonkäytön mahdollisuuksiin alkoi lisääntyä, lavastajien ja ohjaajien keskinäinen yhteistyön tuloksena näyttämöille syntyi uudenlaista ilmettä. Lehto teki uransa loppupuolella hedelmällistä yhteistyötä myös uuden polven ohjaajien kuten Kalle Holmbergin kanssa.
Lehto ja Tampereen Pyynikin kesäteatterin toiminnanjohtaja Reino Kalliolahti ideoivat kesäteatteriin pyörivän katsomon, joka otettiin käyttöön vuonna 1959 ja jota on pidetty kansainvälisestikin merkittävänä näyttämöratkaisuna.
Kari Viisterä
Kari Viisterä (1967 – 8. tammikuuta 2012) oli suomalainen raviohjastaja ja -valmentaja. Hän ajoi vuonna 1983 alkaneella urallaan yli 7 000 starttia, joissa saavutti lähes 800 voittoa. Viisterä alkoi pitää omaa valmennustallia Mikkelin raviradalla vuonna 1989. Marraskuusta 1992 kevääseen 1996 hän valmensi Saksassa, jonka jälkeen palasi takaisin Mikkeliin.
Viisterän viimeisin menestyshevonen oli jalkapallomaalivahti Jussi Jääskeläisen omistama lämminverinen Lucky Twotwo. Sillä hän voitti muun muassa Kymenlaakso-ajon Kouvolassa vuonna 2010 ja sijoittui Porin St. Legerissä toiseksi 2011.
Viisterä menehtyi sydänkohtaukseen kotonaan tammikuussa 2012 44-vuotiaana.
Carterton
Carterton on pikkukaupunki Uuden-Seelannin Pohjoissaarella. Se sijaitsee noin 80 kilometriä Wellingtonista koilliseen. Asukasluku on 4 686 ("2013"). Kaupunki on perustettu vuonna 1857 nimellä Three Mile Bush, ja sitä asuttivat Wellingtonin ja Mastertonin välisen tien rakentajat. Se nimettiin uudelleen englantilaislähtöisen poliitikon Charles Rooking Carterin mukaan, joka rakennutti sillan Waiohinejoen yli.
Carterton esittäytyy narsissikaupunkina ja siellä järjestetään vuosittain narsissijuhlia.
Cartertonissa väitetään olevan maailman ensimmäinen transseksuaalinen pormestari Georgina Meyer. Menestynyt golfinpelaaja Sir Bob Charles on syntynyt Cartertonissa.
Kaupungin luona sattui 7. tammikuuta 2012 kuumailmapallo-onnettomuus, jossa ohjaaja ja kymmenen matkustajaa sai surmansa.
Jadeiittikaali
Jadeiittikaali () on jadeiitista kaiverrettu kiinankaalia esittävä veistos. Veistokseen on kaiverrettu myös heinäsirkka ja hepokatti piileskelemään lehtien sekaan. Se kuuluu Taipein kansallisen palatsimuseon kokoelmiin.
Jadeiittikaali on pieni veistos. Sen korkeus on 18,7cm, leveys 9,1cm ja paksuus 5,07cm. Se on noin ihmiskäden kokoinen.
Lehtien poimuinen osittain läpinäkyvä ulkoasu on jaden luonnollisten värivaihteluiden ansiota. Veistos on tehty yhdestä osin valkoisesta, osin vihreästä jadeiittipalasta, jossa oli lukematon määrä epätäydellisyyksiä, kuten halkeamia ja värivaihteluita. Nämä virheet on käytetty hyödyksi veistosta tehtäessä ja ne muodostavat kaalinlehtien suonet.
Veistosta pidetään naisellisen hyvyyden vertauskuvana. Valkoisen juuren katsotaan symbolisoivan puhtautta, lehdet kuvastavat hedelmällisyyttä ja runsautta. Heinäsirkka ja hepokatti kuvastavat lapsia.
Jadeiittikaalin tekijä on tuntematon. Se oli ensimmäisen kerran näytteillä Kielletyssä kaupungissa Qing-dynastian Guangxu-keisarin vaimon keisarinna Jinin palatsissa. Hän ilmeisestikin sai veistoksen osana myötäjäisiään vuonna 1889. Qing-dynastian hajoamisen jälkeen vuonna 1911, veistos päätyi Palatsimuseon kokoelmiin Kiellettyyn kaupunkiin. Veistos säilyi toisesta maailmansodasta ja Kiinan sisällissodasta ja päätyi lopulta Taiwanin kansalliseen palatsimuseoon.
Jadeiittikaalia on sanottu kansallisen palatsimuseon kuuluisimmaksi mestariteokseksi. Lihanmuotoisen kiven, Mao gong Dingin ja jadeiittikaalin katsotaan muodostavan museon kolme arvokkainta esinettä. Museon kävijät ovat valinneet jadeiittikaalin museon merkittävimmäksi kohteeksi. Vuonna 2009 syntyi kiistaa, kun kävi ilmi, että museossa myydyt jadeiittikaalia esittävät matkamuistot oli valmistettu manner-Kiinassa Taiwanin sijasta.
Vapaudensilta (Budapest)
Vapaudensilta on Tonavan yli kulkeva silta Budapestissa Unkarissa. Silta yhdistää Pestin Fővám térin ja Budan Gellért térin aukiot.
Vapaudensilta oli Budapestin kolmas silta Ketjusillan ja Margitin sillan jälkeen. Sen on suunnitellut Unkarin rautateiden pääinsinööri János Feketeházy. Sillan rakentaminen aloitettiin vuonna 1894, ja se avattiin 4. lokakuuta 1896 osana unkarilaisten maahantulon tuhatvuotisjuhlallisuuksia. Sillan vihki keisari Frans Joosef, joka löi siihen viimeisen, hopeisen niitin ja jonka mukaan silta nimettiin Frans Joosefin sillaksi. Raitioliikenne sillalla alkoi 1898.
Perääntyvät saksalaiset räjäyttivät sillan 16. tammikuuta 1945. Silta ei kuitenkaan vaurioitunut kovin pahoin, ja vain sen keskiosa piti rakentaa uudestaan. Vapaudensilta avattiin sodan jälkeen 20. elokuuta 1946, ensimmäisenä Budapestin silloista. Samalla silta sai nykyisen nimensä.
Vapaudensilta on kolmijänteinen palkkisilta, ja sen ristikko on rakennettu art nouveau -tyyliin. Sen kummatkin pilarit on koristeltu Unkarin vaakunoilla ja turul-linnun patsailla. Sillalla on kaksi ajokaistaa ja raitiotie niiden välissä.
Afrikaniibishaikara
Afrikaniibishaikara ("Mycteria ibis") on kattohaikaroiden heimoon kuuluva haikaralintu.
Afrikaniibishaikara on 95-105 senttimetriä pitkä ja sen siipiväli on 150-165 senttimetriä.
Linnun naama on väritykseltään punainen tai joskus osittain oranssi. Keltaisen nokan pää on muuta nokkaa tummemman oranssinkeltainen. Jalat ovat punaiset. 
Linnun höyhenpuku on pääasiassa valkoinen, siivissä, hartioilla ja selässä on vaaleanpunainen sävy. Pyrstö on musta ja siipisulat mustavalkoiset.
Afrikaniibishaikara pesii trooppisessa Afrikassa. Harhailijoita on tavattu ainakin Israelissa ja Turkissa.
Edo-Tokio-museo
Edo-Tokio-museo () on historiaa esittelevä museo Tokiossa, Japanissa. Se perustettiin 28. maaliskuuta 1993. Rakennus suunniteltiin muistuttamaan japanilaista varastorakennusta ja sen korkein kohta on 62,2 metriä. Museossa on muun muassa todellisten mittasuhteiden mukaan rakennettu kopio Nihonbashi-sillasta.
IETF-kielikoodi
IETF-kielikoodit ovat lyhennettyjä kielten nimiä. Esimerkiksi "en" on englannin, "pt-BR" Brasilian portugalin ja "nan-Hant-TW" Taiwanissa puhuttavan min nan -kielen koodi. Koodit on määritelty RFC 5646:ssa ja siinä viitatussa RFC 5645:ssa sekä RFC 4647:ssä yhdessä "IANA Language Subtag Registry"n kanssa.
Kielikoodeja käytetään useissa tietokonealan standardeissa, kuten esimerkiksi IETF:n internetprotokollissa kuten HTTP ja W3 Consortiumin standardeissa kuten HTML, XML ja PNG.
Nowy Dwór Królewski
Nowy Dwór Królewski on kylä Papowo Biskupien kunnassa, Chełmnon piirikunnassa, Kujavia-Pommerin voivodikunnassa Pohjois-Puolassa. Kylän asukasluku on 190 ja sen pinta-ala on 337 hehtaaria. Kylässä sijaitsee noin vuonna 1875 rakennettu palatsi.
Kalle Eskola
Kosti Kalervo (Kalle) Eskola (21. toukokuuta 1912 Turku – 1998) oli suomalainen taidemaalari. Hänen teoksiaan oli ensimmäisiä kertoja julkisesti esillä Viipurin taiteilijaseuran 6. vuosinäyttelyssä Viipurissa vuonna 1935.
Eskola kuului suurelta osin Otto Mäkilän ympärille syntyneeseen turkulaisten modernistien taiteilijaryhmään, joka sai nimen "Ryhmä 9". Eskola teki ryhmään myös pian liittyneen taidemaalari Kauko Lehtisen kanssa useita opintomatkoja ulkomaille, muun muassa vuonna 1949 kahden kuukauden matkan Pohjoismaihin sekä vuonna 1954 kolme kuukautta kestäneen matkan Italiaan, Sveitsiin, Ranskaan, Belgiaan ja Hollantiin. Eskola oli taiteilijana tunnettu erityisesti hyvästä värisilmästään ja muodontajustaan.
Eskolalle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1968.
Tauno Miesmaa
Tauno Olavi Miesmaa (alk. Messman; 11. maaliskuuta 1891 Helsinki – 11. elokuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Hänen töitään oli ensi kertaa julkisesti esillä vuonna 1923.
Miesmaa opiskeli Helsingin yliopiston piirustussalissa vuosina 1913–1918 sekä yksityisesti Eero Järnefeltin johdolla vuosina 1918–1923. Uransa alkuvaiheissa hän työskenteli pilapiirtäjänä mutta suuntautui myöhemmin lähes yksinomaan muotokuvien maalaukseen. Hänen teostensa kohteina oli lukuisia tunnettuja henkilöitä kuten esimerkiksi presidentit K. J. Ståhlberg ja P. E. Svinhufvud. Kaikkiaan hänen tuotantoonsa kuuluu noin 600 muotokuvaa.
Miesmaalle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1964 ja professorin arvonimi vuonna 1970.
Hentosätkin
Hentosätkin ("Ranunculus confervoides", syn. "R. trichophyllus" ssp. "eradicatus", "R. trichophyllus" ssp. "lutulentus", "Batrachium eradicatum") on makeassa vedessä ja murtovedessä kasvava leinikkikasvi.
Yksivuotinen hentosätkin kasvaa 5–30 senttimetriä pitkäksi. Sen ohut, vaaleanvihreä ja läpikuultava varsi on tyvestä pensasmaisesti haarova ja tyviosan nivelistä juurehtiva. Kasvin kaikki lehdet ovat hienoliuskaisia uposlehtiä. Ne ovat 1–3,5 cm pitkiä ja useimmiten varren nivelvälejä lyhyempiä. Lehtilapa on harittava-, veltto- ja harvaliuskainen. Kukkaperät ovat pituudeltaan tavallisesti 1–3 cm, mutta jäävät usein upoksiin jolloin kukat ovat umpipölytteisiä. Verho- ja terälehtiä on viisi kappaletta. Verholehdet ovat joskus sinikärkisiä. Valkoiset ja tyvestä keltaiset terälehdet ovat 3,5–4,5 mm, joskus jopa 7 mm pitkiä. Terälehdet eivät kosketa toisiaan ja niissä on sirppimäinen mesikuoppa. Heteitä on alle 10 kappaletta, ponnet ovat 0,5–0,7 mm pitkiä. Suomessa hentosätkin kukkii heinä-elokuussa. Hedelmä koostuu 1–1,5 mm pitkistä, siipipalteettomista pähkylöistä. Pähkylät ovat harvakarvaisia ja niissä on pieni ota. Hentosätkin on myrkyllinen kasvi, kuten muutkin leinikit.
Hentosätkin voi risteytyä järvisätkimen ("R. peltatus" ssp. "peltatus") kanssa.
Hentosätkin on pohjoinen sirkumpolaarinen laji eli se kasvaa pohjoisessa maapallon ympäri ulottuvilla vyöhykkeillä. Euroopassa sitä tavataan ainoastaan Islannissa, Norjassa, Ruotsissa, Suomessa ja Pohjois-Venäjällä sekä Kaukauksen alueella. Levinneisyysalue jatkuu Venäjällä Aasian puolelle aina Tyynelle valtamerelle saakka, ja edelleen Alaskaan, Pohjois-Kanadaan ja Grönlantiin. Laji kestää varsin arktisiakin olosuhteita, joten sitä kasvaa jopa Pohjois-Grönlannin rannikolla.
Suomessa hentosätkintä voi tavata sopivista vesistöistä koko maassa, mutta tavanomainen laji on vain Pohjanlahden rannikolla Vaasan korkeudelta pohjoiseen sekä Itä- ja Luoteis-Lapissa.
Hentosätkin kasvaa vähäsuolaisessa murtovedessä sekä neutraalivetisissä järvissä, lähteissä ja puroissa. Kasvupaikat ovat kovahkoja mineraalimaapohjia.
Jaakko Blomberg
Jaakko Pekka Blomberg (s. 26. huhtikuuta 1942 Helsinki) on suomalainen diplomaatti.
Blomberg opiskeli filosofiaa ja sosiologiaa Helsingin yliopistossa 1962–1967 ja Brandeisin yliopistossa Yhdysvalloissa 1968–1969. Hän valmistui valtiotieteen lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta 1970.
1960-luvulla Blomberg oli aktiivinen Helsingin ylioppilasmaailmassa. Hän työskenteli kesätoimittajana Suomen sosialidemokraatissa 1965, toimitussihteerinä Tilanne-aikakauslehdessä 1966, päätoimittajana Ulkopolitiikka-aikakauslehdessä 1967–1968 ja Suomen filosofisen yhdistyksen Ajatus-vuosikirjan toimittajana 1969–1973.
Blombergin ensimmäinen varsinainen työpaikka oli Suomen ylioppilaskuntien liitossa, jossa hän toimi kulttuurisihteerinä 1967–1968. Yhdysvalloista palattuaan hän toimi käytännöllisen filosofian assistenttina Helsingin yliopistossa 1969–1972 ja sen jälkeen Suomen Akatemian tutkimusassistenttina 1972–1973. Toimittuaan muutaman vuoden muun muassa korkeakouluneuvoston jäsenenä hänet nimitettiin opetusministeriön korkeakoulu- ja tiedeosaston (opintotoimiston) toimistopäälliköksi vuonna 1973.
Ura opetusministeriössä jäi lyhyeksi, kun Blomberg siirtyi vuonna 1974 ulkoasiainministeriöön, missä hän työskenteli vuoteen 2005 eläkkeelle siirtymiseensä saakka. Hän työskenteli toimistopäällikkönä ministeriön poliittisella osastolla 1974–1976, neuvottelevana virkamiehenä aseidenriisunta-asioissa 1977, Suomen YK-edustuston pysyvän edustajan sijaisena New Yorkissa 1978–1982 ja ministeriön poliittisen osaston apulaisosastopäällikkönä 1982–85. Suurlähettiläänä Blomberg oli Kanadassa 1985–1988, minkä jälkeen hän oli ministeriön poliittisen osaston osastopäällikkö 1988–1992 ja poliittinen alivaltiosihteeri 1992–2001. Uransa päätteeksi hän toimi suurlähettiläänä Virossa 2001–2005.
Eläkkeelle siirtymisen jälkeen Blomberg toimi Euroopan komission jäsenen Olli Rehnin erityisneuvonantajana Kyproksen kysymyksessä 2005–2007 ja sen jälkeen Suomen ja Viron pääministerien asettamana, Suomen ja Viron yhteistyön kehittämistä selvittävänä selvitysmiehenä (yhdessä Gunnar Okkin kanssa) 2007–2008.
Eino Räsänen
Eino Olavi Räsänen (24. syyskuuta 1902 Kuopio – 18. tammikuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä. Hänen töitään oli ensi kertaa julkisesti esillä Helsingissä vuonna 1926.
Räsänen opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa vuosina 1920–1924 ja Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1925–1927. Hän veisti mittavan määrän patsaita, muistomerkkejä ja reliefejä eri puolille Suomea. Räsäsen tunnetuimpia töitä ovat muun muassa Savon Nuijamiesten muistomerkki (1939) ja K. A. Tavaststjernan patsas (1960) Mikkelissä, "Vonkamies"-patsas Lieksassa (1958) sekä ensimmäinen Suomeen pystytetty sisällissodassa kaatuneiden punaisten muistomerkki Nokialla (1945).
Räsäselle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1960.
LP (albumi)
LP on rap-artisti Sopan "Puukko-B" -nimellä julkaisema albumi. Se julkaistiin loppuvuodesta 2011 HCR Musicin kautta. Albumin on tuottanut kokonaisuudessaan Panama Rayo.
Panttilainaaja
Panttilainaaja ("The Pawnbroker") on Sidney Lumetin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1964. Se perustuu Edward Lewis Wallantin samannimiseen romaaniin. Elokuvan pääosia esittävät muun muassa Rod Steiger, Geraldine Fitzgerald ja Brock Peters.
Elokuva kertoo keskitysleiriltä selviytyneestä juutalaismiehestä Sol Nazermanista, joka pitää panttilainaamoa New Yorkin Harlemissa. Hänen kohtaamiensa asiakkaiden ahdinkotilat saavat hänet muistamaan omia traumojaan. Elokuva oli ensimmäinen Hollywood-tuotanto, joka tutki holokaustia keskitysleiriltä selviytyneen näkökulmasta.
Elokuvan musiikin teki Quincy Jones. Hänestä tuli sen myötä ensimmäinen afroamerikkalainen elokuvasäveltäjä Hollywoodissa.
"Panttilainaaja" valittiin vuonna 1993 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. "The New York Timesin" kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Ikääntynyt ja katkeroitunut panttilainakonttorin pitäjä Sol on menettänyt Auschwitzin keskitysleirillä vaimonsa ja kaksi lastaan, mutta selviytynyt itse jatkamaan elämää. Nopein takaumin esitetään Solin vaiheita ennen sotaa ja sodan aikana Euroopassa sekä sodan jälkeen New Yorkin Harlemissa.
Tuleva perheen menettämisen 25-vuotispäivä alkaa vaivata Solin mieltä. Leskinainen (Geraldine Fitzgerald) yrittää turhaan tehdä tuttavuutta Solin kanssa ja apulainen Jesus (Jaime Sanchez) ihailee työnantajaansa, mutta Sol kärsii tunteettomasta työstään, jossa hän tekee rahaa käyttämällä ihmisten hädänalaista tilaa hyväkseen. Hän tuntee menettäneensä uskonsa kaikkeen paitsi rahaan.
Rod Steiger sai roolistaan Parhaan miespääosan Oscar-palkintoehdokkuuden.
Miia &amp; Saku
Salatut elämät: Miia & Saku on ensimmäinen "Salatut elämät" -kirja. Kirjan on kirjoittanut Katri Manninen, ja se julkaistiin vuonna 2000. Tarinan päähenkilöt ovat Miia Laitela ja Saku Salin. Kirja on kirjoitettu Miian näkökulmasta.
Kirja kertoo pääpiirteisesti sarjan alkuaikojen tapahtumista, hieman kuitenkin televisiosarjan juonesta poiketen. Kirja alkaa hieman ennen sarjan alkua tapahtuneista ajoista. Runoja kirjoitteleva hiljaisemman puoleinen Miia järkyttyy, kun kuulee, että Tyyne Puustinen on kuollut. Miian suuri ihastus Saku ja isoveli Kalle käyvät tutkimassa kuolleen Tyyne Puustisen asuntoa, minkä takia Saku joutuu myöhemmin vaikeuksiin poliisin kanssa. Koulussa Miian opettaja kehottaa Miiaa osallistumaan Suomen runoseuran vuosittain nuorille järjestämään runokilpailuun, mutta Miia epäröi. Sakun suhteen Miia rohkaistuu Sakun avauduttua murheistaan kellarissa ja Miia pussaa Sakua poskelle, mistä Saku hämmästyy ja välit viilenevät. Myöhemmin myös Saku alkaa osoittaa kiinnostuksen merkkejä Miiaa kohtaan ja jonkin ajan päästä pyytää tätä mukaansa Puustisen hautajaisiin. Hautajaisissa mukana olleet Puustisen murhaa tutkineet poliisit, huomaavat Miian takissa olevan arvokkaan rintakorun. Miia on saanut sen Sakulta, mutta Saku onkin varastanut sen Puustisen asunnosta. Saku ja Miia joutuvat poliisikuulusteluihin, joiden seurauksena Saku jää pariksi päiväksi putkaan. Miia käy tapaamassa Sakua vankilassa ja tapaamisen aikana Saku paljastaa haluavansa suudella Miiaa, muttei voi, koska se on kiellettyä siellä. Saman päivän iltana Miian isä Ismo lyö Miiaa kasvoihin ärsyynnyttyään siitä, että Miia oli tapaamassa Sakua. Ismo ei pidä Sakusta. Myöhemmin Miia saa Suomen runoseuralta kirjeen, jossa kerrotaan, että kaksi hänen runoaan ovat päässeet finaaliin. Miia kummastelee asiaa, sillä ei ole itse lähettänyt runojaan mihinkään. Miia on alkanut menettää toivonsa Sakua kohtaan, koska tämän tunteista kukaan ei ota selvää. Parikymppinen naapurin Jenni antaa Miialle vinkkejä, miten toimia. Miia päättää pyytää Sakua, Kallea ja Sakun pikkusiskoa Siljaa kanssaan uimaan, mutta ainoa ehdotuksesta kiinnostunut on Silja. He lähtevät uimahalliin, mutta Miia on kyllästymäisillään, kunnes paikalle saapuvat myös Saku ja Kalle, Sakun toiveesta. Myöhemmin uimahallissa Saku paljastaa Miialle vieneensä Miian runot postiin ja kehuu runoja. Hetken päästä he suutelevat pitkään ja ovat onnellisia.
The Waterman Movie
The Waterman Movie on tuleva flash-animaatioelokuva. Elokuvan äänirooleja tulevat esittämään Leslie Nielsen, Bryan Waterman, Chris Barnhill, Jen Barnhill, Katie Dorr, Devin Farmer ja Barrett Wimer. Elokuvan ohjaa Bryan Waterman. Elokuva suunniteltiin alun perin julkaistavan vuonna 2007. Myöhemmin julkaisuajankohtaa muutettiin vuodelle 2008. Elokuva koki alussa taloudellisia ongelmia kunnes vuonna 2011 Bryan Waterman ilmoitti, että elokuvan kuvauksia jatketaan ja että elokuvan suunniteltu julkaisuajankohta on joulukuussa 2012. Elokuva jäi Nielsenin viimeiseksi.
Mitä kaikkea oletkaan aina halunnut tietää seksistä, mutta et ole rohjennut kysyä
Mitä kaikkea oletkaan aina halunnut tietää seksistä, mutta et ole rohjennut kysyä ("Everything You Always Wanted to Know About Sex* (*But Were Afraid to Ask)") on Woody Allenin ohjaama komediaelokuva, joka julkaistiin vuonna 1972. Elokuva perustuu löyhästi David Reubenin tietokirjaan "Kaikki mitä olet aina halunnut tietää seksistä – mutta et ole koskaan uskaltanut kysyä". Elokuva menestyi taloudellisesti hyvin – elokuva tuotti pelkästään Yhdysvalloissa 18 miljoonaa dollaria. Elokuvan budjetti oli kaksi miljoonaa dollaria."Video-oppaassa" vuodelta 1994 "Mitä kaikkea oletkaan aina halunnut tietää seksistä, mutta et ole rohjennut kysyä" saa kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Synnin jäljet
Synnin jäljet on suomalainen elokuva vuodelta 1946. Sen ohjasi Hannu Leminen. Elokuva on sukupuolitaudin ympärille kiertyvä opettavainen tragedia, jonka keskeiset henkilöt ovat kaksi sairaanhoitajaopiskelijaa (Eeva-Kaarina Volanen ja Rauha Rentola). ja toisen aviomies, kapakkalaulaja Ragnar (Tapio Rautavaara).
Enderbury
Enderbury on Tyynellämerellä sijaitseva pieni, Phoenixsaariin kuuluva asumaton atolli, joka on 1,6 kilometriä leveä ja 4,8 kilometriä pitkä. Vuosina 1939–1979 se muodosti naapurinsa Kantonin (myös nimellä "Abariringa") kanssa Kanton ja Enderbury -saarten yhteishallintoalueen. Sen jälkeen se siirtyi Kiribatin tasavallan hallintaan.
Saari on maastoltaan tasainen ja paljas, korkeus merenpinnasta vaihtelee neljästä seitsemään metriin. Kasvillisuus koostuu matalista pensaista ja muutamista palmupuuryhmistä. Linnusto on runsas, kuten myös rottakanta. Saarella on ollut aiemmin villiintyneitä kotikissoja, jotka aiheuttivat huomattavaa tuhoa alkuperäiseläimistölle, mutta sittemmin kanta on hävitetty.
Enderbury löydettiin vuonna 1823. Löydön teki valaanpyyntialus "Transitin" kapteeni James J. Coffin, joka nimesi saaren Lontoon valaanpyyntiyhtiön omistajan Samuel Enderbyn mukaan. Nimi Enderbury perustuu kirjoitusvirheeseen. Kiinnostus saareen heräsi vuonna 1860 sen guanoesiintymien johdosta.
Simpukanvartija
Simpukanvartija ("Pinnotheres pisum") on Atlantin itäreunalta ja Välimereltä kotoisin oleva pikkuriikkinen taskurapu, joka kuuluu "Pinnotheres"-sukuun ja simpukkarapujen heimoon. Nimensä mukaisesti se elää suuren osan elämästään simpukan kuoren sisällä ja saa kaiken ravintonsa isäntäeliön suodattamasta vedestä.
Simpukanvartija on suurin piirtein herneen kokoinen, mistä tulee sen englanninkielinen nimi "pea crab" eli ’hernetaskurapu’. Tyypillisesti naaras on huomattavasti suurempi kuin uros: naaraan läpimitta on keskimäärin 10–14 millimetriä, kun uroksen läpimitta on vain 6–8 millimetriä. Naaraan selkäkilpi on pyöreä tai kulmikas, pehmeä ja niin läpikuultava, että kellertävät sisäelimet ja punaiset sukurauhaset erottuvat selvästi sen alta. Uroksen selkäkilpi on puolestaan kovempi, pyöreä ja kellertävänharmaa, ja siinä on ruskeita läikkiä ja etuosassa selvä ulkonema.
Sakset ovat keskenään samankokoiset ja sileäpintaiset, ja niiden varressa on harjaksia. Kävelyraajojen kärjet ovat lyhyet ja käyrät. Uroksen kävelyraajat ovat jykevämmät kuin naaraalla ja niissä on pitkiä harjaksia.
Simpukanvartija on kotoisin Välimereltä ja Atlantin valtameren itärannikolta, missä sen levinneisyysalue ulottuu Luoteis-Euroopasta Länsi-Afrikkaan.
Simpukanvartijaa tavataan vuorovesivyöhykkeeltä noin 150 metrin syvyyteen asti. Se elää suuren osan elämästään simpukoiden, etenkin sinisimpukoiden, vaippaontelossa, missä se on turvassa saalistajiltaan. Sen haitallisuudesta isäntäeliölleen ei tiedetä juuri mitään.
Lisääntymiskauden alkaessa uros jättää simpukankuoren löytääkseen merestä naaraan, jonka kanssa paritella. Sitä suojelee saalistajilta selkäkilpi, joka on kalkkipitoisempi kuin naaraalla. Hedelmöityksen jälkeen naaras kantaa mätimunia kesä–elokuun ajan, kunnes niistä kuoriutuu poikasia. Poikaset kehittyvät toukista täysikasvuisiksi taskuravuiksi elo–lokakuussa.
Simpukanvartija käyttää ravinnokseen planktonia, jota on tarttunut simpukan kidusliuskoihin sen suodattamasta vedestä.
Simpukanvartijaa pidetään haitallisena eliönä alueilla, joilla simpukoita pyydetään myytäviksi.
Kuudes käsky
Kuudes käsky on Orvo Saarikiven ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1947. Jatkosodan aikaan sijoittuva melodraama kertoo maanviljelijästä, joka rakastuu naapurin emäntään.
Elokuvan nimi viittaa Raamatun kuudenteen käskyyn, joka elokuvan tekoaikaan käytössä olleessa kirkkoraamatun käännöksessä kuului ”älä tee huorin”, nykyisin ”älä tee aviorikosta”.
Elokuva jäi Toini Havun ainoaksi käsikirjoitustyöksi. Ohjaaja Saarikivi piti tulosta epäonnistuneena ja viittasi yhtenä syynä tuottajan valitsemaan nimeen. Havun alkuperäisnimi käsikirjoituksessa oli "Sovitus", työnimenä oli "Elämä voittaa". Tapio Rautavaaran haastattelussa esittämän näkemyksen mukaan aihe olisi ollut ajankohtainen 30 vuotta aikaisemmin.
Heikosti menestynyttä elokuvaa moitittiin turhasta dramaattisuudesta. Raoul af Hällström ("Uusi Suomi") teki vioista luetteloa: ”hitaus ja jäykkyys, liikapateettisuus, teeskennelty tuijottaminen ja liian brutaalien tehokeinojen käyttö”. Juha Nevalainen ("Ilta-Sanomat") kiitti kuitenkin, että yksi suomalaisen elokuvan helmasynti elokuvasta onneksi puuttuu: sikahumala, on selvitty ”jopa kerrassaan ilman viinan voimaa”.
Näyttelijätyöstä Siiri Angerkosken tulkinta sai kiitosta Olavi Vesterdahlilta ("Aamulehti"). Naispääosan esittäjässä Ghedi Lönnbergissä Hällström näki ”maalaisen tervettä ja uhkeata kauneutta” ja kiitti muutenkin tämän roolisuoritusta uskottavaksi.
Televisiokriitikko Arto Pajukallio luonnehtii elokuvaa kankeaksi.
A Man Called Adam
A Man Called Adam on vuonna 1966 kuvattu musikaalinen draamaelokuva. Elokuvan pääosia esittävät Sammy Davis Jr., Ossie Davis, Cicely Tyson, Louis Armstrong, Frank Sinatra Jr., Peter Lawford, Mel Tormé ja Ted Beniades. Morgan Freeman tekee elokuvassa pienen cameoroolin. Elokuvan on ohjannut Leo Penn. Elokuva oli Lola Falanan ensimmäinen.
Ei huomispäivää
Ingen morgondag ("Ingen morgondag") on ruotsalainen elokuva vuodelta 1957. Se perustuu Mika Waltarin vuonna 1944 ilmestyneeseen pienoisromaaniin "Ei koskaan huomispäivää". Ruotsalaisten arvostelijoiden mukaan Waltarin dialogi on heikkoa mutta henkilökuvat vahvoja, ja Mattsonin valokuvauksellinen lähestyminen laadukas.
Line Marsa
Annetta Giovanna Maillard, taiteilijanimeltään Line Marsa (4. elokuuta 1895 Livorno, Italia – 6. helmikuuta 1945 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen laulaja, joka tunnetaan parhaiten laulaja Édith Piafin äitinä.
Hän työskenteli sirkuksessa ratsutyttönä, nuorallatanssijana ja kabareelaulajana.
Hänen vanhempansa olivat Eugène Maillard ja Emma Saïd Bin Mohammed, jotka molemmat olivat sirkustaiteilijoita.
Line Marsa kuoli 49 vuoden ikäisenä.
Sininen uni
Sininen uni ("Joka ilta kun lamppu sammuu") on Nukkumatista kertova lastenlaulu, jonka Tapio Rautavaara on säveltänyt P. Mustapään (Martti Haavio) runoon ”Laulu Nukkumatista”. Rautavaaran levytys siitä ilmestyi vuonna 1952 Triola-levymerkillä, ja sen sovituksen on tehnyt George de Godzinsky.
Myöhemmin kappaleen ovat levyttäneet mm. Katri Helena, Vesa-Matti Loiri ja Amanda Löfman.
(137108) 1999 AN10
(137108) 1999 AN on Maata lähelle tuleva Apollo-asteroidi. LINEAR löysi sen 13. tammikuuta 1999. 7. elokuuta 2027 asteroidi ohittaa Maan enintään 388 960 kilometrin etäisyydeltä. Asteroidin kirkkaudeksi arvioidaan 7,3 ja se olisi nähtävissä kiikareilla.
1999 AN:n rata on tarkkaan kartoitettu. Sen löysivät Andreas Doppler ja Arno Gnädig valokuvista, joita on otettu vuodesta 1955. Sitä on voitu havannoida niistä 166 kertaa vuosien 1955 ja 2006 välillä.
Tutkijoiden Andrea Milanin, Steven R. Chesleyn ja Giovanni B. Valsecchin mukaan on olemassa mahdollisuus (yksi kymmenestä miljoonasta), että asteroidi törmää Maahan vuonna 2039.
Presentor
Presentor (Oy CDQ Solutions Ltd) on suomalainen yritysesittelyaineistojen suunnitteluun ja toteuttamiseen erikoistunut yritys.
Yritys lähti aikanaan vuonna 1997 kehittämään digitaalista moniraitamiksausohjelmistoa näkövammaisille, mutta siirtyi jo alkuvuosinaan tuotantoliiketoimintaan kehittäen multimediaohjelmia sekä 3D-animaatioita muun muassa Euroopan avaruusjärjestö ESAlle.
Yritys onkin käytännössä koko elinikänsä tutkinut, suunnitellut ja toteuttanut tehokkaampia tapoja esitellä yksinkertaisessa ja kompaktissa muodossa monimutkaisia tuotteita ja ratkaisukokonaisuuksia.
Huoli suomalaisyrityksien heikkokuntoisista esitysmateriaaleista, heikentäen kilpailukykyä koventuvilla markkinoilla, on johtanut erilaisten tuote- ja palvelutuotteiden kehittämiseen: 
Yrityksen tekemiä esityksiä hyödyntävät muun muassa Lindström, Marioff, Saarioinen, Lamor, MetroTaifun, Mapvision, Suomen Akatemia, Tamro ja Helsingin Energia.
Tiedekeskus Heurekassa on useita Presentorin toteuttamia kohteita nähtävillä.
San Franciscon niemimaa
San Franciscon niemimaa () on San Franciscon lahden ympäristössä oleva niemimaa, joka erottaa San Franciscon lahden Tyynestämerestä. Sen pohjoiskärjessä ovat San Franciscon kaupunki ja piirikunta. Niemimaan tyvessä etelässä on Santa Claran piirikuntaa, muun muassa Palo Alton, Los Altosin, ja Mountain View'n kaupungit. Suurin osa niemimaata eli San Franciscon ja Santa Claran piirikuntien välinen osa kuuluu San Mateon piirikuntaan. Siinä sijaitsevat Athertonin, Belmontin, Brisbanen, Burlingamen, Colman, Daly Cityn, East Palo Alton, El Granadan, Foster Cityn, Hillsborough La Hondan, Menlo Parkin, Millbraen, Montaran, Pacifican, Pescaderon, Portola Valleyn, Redwood Cityn, San Brunon, San Carlosin, San Gregorion, San Mateon, South San Franciscon ja Woodsiden kaupungit.
Vaikka sana niemimaa tarkoittaa maantieteellisenä käsitteenä koko San Franciscon niemimaata, paikallisessa kielenkäytössä San Franciscon kaupunkia ei lueta mukaan "niemimaahan".
Francesco Minerva
Francesco Minerva (31. tammikuuta 1904 – 23. elokuuta 2004) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 16. huhtikuuta 1927 ja nimitettiin Nardòn hiippakunnan piispaksi 16. syyskuuta 1948. Piispaksi vihkiminen seurasi 31. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Ferdinando Bernardi.
Minerva nimitettiin Leccen piispaksi 17. joulukuuta 1950; kun Lecce korotettiin arkkihiippakunnaksi, Minerva nimitettiin sen arkkipiispaksi 20. lokakuuta 1980. Hän jäi eläkkeelle 27. tammikuuta 1981. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen ja kuoli satavuotiaana.
Sapa
Sapa ("Abramis sapa") on lahnan sukuinen särkikalalaji. Se elää alkuperäisenä Mustaanmereen laskevissa joissa kuten Tonavan, Donin ja Dneprin vesistöissä sekä Kaspianmereen laskevan Volgan ja Araljärven vesitöalueilla. Se esiintyy siirrettynä Laatokkaan laskevassaa Olhavanjoessa ja myös Itämereen laskevan Veikselin vesistössä, jonne se on levinnyt kanavien kautta. Suomessa sitä ei ole tavattu.
Sapa on pienikokoinen pohjakala, joka syö lähinnä äyriäisiä ja simpukoita pohjasta. Sillä on taipumusta vaeltaa.
Sapa on syöntikelpoinen, mutta vähäarvoinen.
Domenico Caliandro
Domenico Caliandro (s. 5. syyskuuta 1947 Ceglie Messapica) on italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin diakoniksi 31. lokakuuta 1970 ja papiksi 18. maaliskuuta 1971. Hänet nimitettiin Ugento-Santa Maria di Leucan hiippakunnan piispaksi 23. huhtikuuta 1993, ja piispaksi vihkiminen seurasi 28. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Armando Franco, jota avustivat Andrea Mariano Magrassi ja Cosmo Francesco Ruppi.
Caliandro nimitettiin 13. toukokuuta ja asetettiin 3. heinäkuuta 2000 Nardò-Gallipolin hiippakunnan piispaksi. 20. lokakuuta 2012 hänet siirrettiin Brindisi-Ostunin arkkipiispaksi.
Ráckeve
Ráckeve on kaupunki Unkarissa, Pestin läänissä. Siellä oli 9 952 asukasta vuonna 2010.
Ráckeve sijaitsee alle 50 kilometriä Budapestistä etelään lähellä Csepelsaaren eteläkärkeä, Tonavan rannalla. Kunnan pinta-ala on 64,09 neliökilometriä, ja siitä varsinainen kaupunkialue käsittää 9,68 neliökilometriä.
Ráckeve nimi kertoo kaupungin serbihistoriasta, sillä sanalla "raci" viitattiin serbeihin. Turkkilaisia paenneet serbit asettuivat kaupunkiin 1400-luvulla. He rakensivat kaupunkiin Serbian ortodoksisen kirkon, joka on Unkarin vanhin. Eugen Savoijilainen osti Ráckeven 1600-luvulla. Hän onnistui kukistamaan turkkilaiset Zentan taistelussa 1697. Tämän jälkeen Eugen rakennutti kaupunkiin palatsin, jonka suunnitteli Johann Lukas von Hildebrandt. Se on Unkarin vanhin barokkipalatsi.
Ensimmäisessä maailmansodassa romanialaisjoukot valtasivat hetkellisesti kaupungin, ja neuvostojoukot miehittivät kaupunkia toisessa maailmansodassa. Kaupunki kehittyi 1960- ja 1970-luvuilla, jolloin kaupungissa tehtiin huomattavia korjaus- ja rakennustöitä. Kaupunginoikeudet Ráckeve sai 1989.
Kaupungin keskustassa on Serbian ortodoksinen kirkko, joka rakennettiin alkujaan 1487. Sitä kuitenkin laajennettiin seuraavalla vuosisadalla kahdella renessanssityylisellä sivukappelilla, ja vuonna 1758 sen yhteyteen rakennettiin kellotorni. Kirkon katossa ja seinissä on serbitaiteilijan tekemiä freskoja, jotka maalattiin 1765–1771. Ne esittävät kohtauksia Vanhasta ja Uudesta testamentista sekä pyhimyksiä. Eugen Savoijilaisen rakennuttama palatsi sijaitsee Tonavan rannalla. Se on nykyään 30-huoneinen hotelli nimeltä Savoyai Kástely Hotel. Se muutettiin hotelliksi ja konferenssikeskuksessa vuoden 1982 korjaustöissä. Palatsin lähellä on Árpád-museo, jossa on monia Tonavaan liittyviä näyttelyitä.
Raúl Rodríguez
Raúl Rodríguez Navarro (s. 22. syyskuuta 1987 Vilassar de Mar, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa yhdysvaltalaista Houston Dynamoa ja on pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Rodríguez aloitti ammattilaisuransa vuonna 2007 Gramenetista, joka pelasi Segunda División B:ssä. Kesäkuussa 2010 hän teki sopimuksen Espanyolin kanssa ja siirtyi pelaamaan seuran reservijoukkueeseen.
Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa maan pääsarjassa Primera Divisiónissa 27. marraskuuta 2010 Atlético Madridia vastaan. Ensimmäisen kautensa aikana Rodríguez pelasi yhteensä 10 ottelua, joista kahdeksassa hän aloitti avauskokoonpanossa.
Ferdinando Bernardi
Ferdinando Bernardi (10. heinäkuuta 1874 – 18. marraskuuta 1961) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 29. kesäkuuta 1900 ja nimitettiin Andrian hiippakunnan piispaksi 11. huhtikuuta 1931. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Angelo Bartolomasi. Virkaan asettaminen seurasi 28. syyskuuta.
21. tammikuuta 1935 Bernardi sai nimityksen Taranton arkkipiispaksi, jona hän toimi kuolemaansa saakka.
Giuseppe Torti
Giuseppe Torti (1. helmikuuta 1928 – 14. maaliskuuta 2005) oli sveitsiläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 7. kesäkuuta 1952 ja nimitettiin Luganon piispaksi 9. kesäkuuta 1995. Piispaksi vihkiminen seurasi 10. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Gilberto Agustoni, jota avusti Karl-Josef Rauber.
Torti jäi eläkkeelle 18. joulukuuta 2003.
ATG
Aktiebolaget Trav och Galopp (lyh. ATG) on vuonna 1974 perustettu ruotsalainen rahapeliyhtiö. Yhtiön omistavat Ruotsin raviurheilun keskusliitto Svensk Travsport (STC) ja laukkaurheiluliitto Svensk Galopp (SG). Sen tehtävänä on järjestää ja markkinoida erilaisia totopelejä Ruotsin ravi- ja laukkakilpailuissa. ATG:llä on yksinoikeus hevosurheilun vedonlyöntiin Ruotsissa, se järjestää myös totopelit Maarianhaminan raviradalla. Ravi- ja laukkaratojen lisäksi ATG:llä on lähes 2 000 myyntipistettä ja pelaaminen on mahdollista myös internetissä. ATG tulouttaa liikevaihdostaan 13 % Ruotsin hevosurheilulle.
Vuonna 2011 ATG:n pelien kokonaismyynti oli 13,11 miljardia Ruotsin kruunua eli noin 1,49 miljardia euroa, joka on 31 % kaikesta rahapelien myynnistä Ruotsissa. Vastaavasti Fintoton ja Veikkauksen järjestämien hevospelien myynti Suomessa oli vuonna 2010 yhteensä 0,24 miljardia euroa. Ulkomailta ATG:lle tulevan pelin osuus oli noin 2,1 miljardia kruunua kokonaismyynnistä. Suomesta ATG:lle suuntautuva pelaaminen tapahtuu Veikkauksen kautta.
Yhtiön päätuote on lauantaisin pelattava V75-peli, joka on Ruotsin toiseksi suosituin rahapeli Jack Vegas -kolikkoautomaattien jälkeen. Vuonna 2010 sitä pelattiin noin 4,8 miljardilla kruunulla.
ATG:n tytäryhtiö Kanal 75 tuottaa ruotsalaisen ravi- ja laukkaurheilun televisioinnit. Se lähettää niitä omalla kanavallaan ja toimittaa ohjelmaa myös TV4:lle.
ATG:n kansainvälisten toimintojen johtajana on lokakuusta 2010 lähtien ollut entinen Fintoton toimitusjohtaja Ilmari Halinen.
PMU
Pari mutuel urbain (lyh. PMU) on ranskalainen hevosvedonlyöntiä järjestävä rahapeliyhtiö. Vuodesta 2010 lähtien yhtiöllä on ollut oikeus järjestää myös urheiluvedonlyöntia sekä nettipokeria. Ne vastaavat kuitenkin vain parin prosentin osuutta yhtiön liikevaihdosta. PMU on perustettu vuonna 1930. Se on Ranskan lainsäädännön mukaan voittoa tavoittelematon yleishyödyllinen yhteisö "(groupement d'intérêt économique)".
PMU:n omistavat Ranskan raviurheilun keskusliitto "Cheval Français" ja laukkaurheilun keskusliitto "France Galop". Yhtiöllä on yli 10 000 pelipistettä Ranskassa ja maan merentakaisilla alueilla. Pelaaminen on mahdollista myös internetin kautta. PMU on Euroopan suurin ja maailman toiseksi suurin hevospelien järjestäjä.
Vaikka PMU:lla on yksinoikeus järjestää hevosvedonlyöntiä Ranskassa, yhtiöllä on kuitenkin internetissä toimiva kilpailija, "Zeturf". Se tarjoaa vedonlyöntiä ranskalaisiin hevosurheilukohteisiin samoilla pelimuodoilla kuin PMU. Ranskalaiset oikeusistuimet ovat todenneet yhtiön toiminnan laittomaksi ja se on siirtänyt kotipaikkansa Maltalle, kuten useat muutkin internetissä toimivat vedonlyöntiyhtiöt.
Suomesta on mahdollisuus pelata viikoittain muutamiin PMU:n järjestämiin ravikilpailuihin Veikkauksen kautta.
Vuodesta 1991 lähtien PMU on sponsoroinut Ranskan ympäriajon pistekilpailua johtavan pyöräilijän pitämää ns. Vihreää paitaa.
Valko-otsapöllönen
Valko-otsapöllönen ("Otus sagittatus") on pöllöihin kuuluva lintu. Sitä tavataan Tenasserimissa Myanmarissa, Lounas-Thaimaassa ja Malakan niemimaalla. Taiwanilla sitä tavataan vaelluslintuna.
Valko-otsapöllösen vähän tunnettu populaatio on pieni ja supistuu jatkuvasti. Se on riippuvainen alavista rinnemetsistä, jotka ovat nopeasti häviämässä. Valko-otsapöllöstä pidetään uhanalaisena, ja sen populaation suuruus on noin 2 500-10 000 yksilöä. Sen elinalue kattaa 149 000 km² metsää 700 metrin korkeuteen. Valko-otsapöllösen pääasiallinen uhka on elinalueiden häviäminen. Sitä arvellaan esiintyvän elinalueellaan harvakseltaan, mutta sen todellinen status ei ole varma, sillä sitä on vaikea havaita. Lajin elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat alavat metsät.
Valko-otsapöllösellä on kaksi ulkonäköä. Se voi pullistaa höyhenensä, niin että se kasvaa kolminkertaiseksi. Lisäksi se voi venyttää ja taivuttaa vartaloaan sen suuntaan, miltä se haluaa piiloutua. Näin se pyrkii näyttämään hyvin kapealta ja olemaan lähes näkymätön. Yleensä se tekee näin suojautuakseen tai suojatakseen puolisoaan tai poikuettaan. Valko-otsapöllönen painaa noin 120 grammaa.