hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Uuno Kahma
Uuno Albert Kahma (14. kesäkuuta 1872 Ilmajoki – 30. huhtikuuta 1948 Helsinki) oli suomalainen kuuromykkäinkoulun johtaja ja suomentaja.
Kahman vanhemmat olivat kauppias Kaarlo Kahma ja Justiina Amalia Killinen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1892 Vaasan yksityislyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1897 ja maisteriksi 1919.
Kahma toimi enonsa Kustaa Killisen johtamassa Kuopion kuuromykkäin koulussa opettajana 1900–1923 ja Killisen jälkeen koulun johtajana 1923–1939. Hän toimi myös Kuuromykkäin- ja sokeainkoululehden päätoimittajana. Kahma laati suomenkielisen artikulaatiojärjestelmän kuuromykkien opetusta varten.
Uuno Kahma oli naimisissa vuodesta 1913 Maria Elisabet Hällin kanssa. Heidän poikansa oli professori ja geologi Aarno Kahma.
Paukkurauta-Kati
Paukkurauta-Kati ("Cat Ballou") on Elliot Silversteinin ohjaama lännenelokuva vuodelta 1965.
Elokuva kertoo naisesta (Jane Fonda), joka palkkaa pyssymiehen suojelemaan isänsä maatilaa ja myöhemmin kostamaan tämän murhan. Osoittautuu ettei pyssymies olekaan ihan sellainen kuin hän oli odottanut. Lee Marvin sai Oscarin roolisuorituksestaan. Nat King Cole ja Stubby Kaye esittävät elokuvan tunnussävelmän.
Vakavasta romaanista on tehty komedia, mutta kaikkia tarinan synkkiä aineksia ei silti ole poistettu. Elokuvassa on viittauksia moniin lännenklassikkoihin, etenkin George Stevensin ohjaamaan "Etäisten laaksojen mies".
Eräässä arviossa todetaan että elokuva haki uusia tuulia lännenelokuvan urautuneeseen lajityyppiin, ja sellaisia oli esimerkiksi minstreliduo Nat King Cole ja Stubby Kaye. Jane Fonda saa kiitosta osasuorituksestaan, samoin Lee Marvin hulvatonta ironiaa huokuvassa kaksoisroolissaan.
Petteri Piironen
Petteri Piironen (s. 10. joulukuuta 1976 Imatra) on suomalainen keihäänheittovalmentaja. Hän on valmentanut muun muassa Teemu Wirkkalaa, Sami Peltomäkeä, Sofi Flinkiä, Julius Yegoa ja Ihab Abdelrahman El Sayedia.
Piironen toimii Kuortaneen urheiluopistolla keihäänheiton lajivalmentajana. Urheiluopisto on Kansainvälisen yleisurheiluliiton keihäänheiton kehityskeskus, ja siellä käy heittäjiä valmennettavana IAAF:n myöntämien stipendien turvin. Järjestelyn myötä Piironen on ollut kehittämässä sellaistenkin heittäjien tekniikkaa, jotka eivät ole kotoisin tyypillisistä keihäänheittomaista. Esimerkiksi Julius Yego on kenialainen ja Ihab Abdelrahman El Sayed egyptiläinen. Yegosta tuli Lontoon olympialaisissa 2012 ensimmäinen keihäänheiton olympiafinaaliin selviytynyt kenialainen. Ennen Lontoon olympiakisoja hän oli harjoitellut Suomessa kolme kuukautta.
Keihäänheiton valmentamisen lisäksi Piironen työskentelee jääkiekkoseura Tampereen Ilveksen fysiikkavalmentajana. Nuoruudessaan hän pelasi jääkiekkoa Imatran Ketterässä. Piirosen oma keihäsennätys on 76,38 metriä, jonka hän heitti Pieksämäellä 19. elokuuta 1995. Keihäänheittovalmennuksessa hän on nimennyt oppi-isäkseen Kari Ihalaisen.
Piironen valittiin vuoden 2015 valmentajaksi Suomen Urheilugaalassa.
Piirosen valmennettava Abdelrahman antoi vuonna 2016 positiivisen dopingnäytteen ja sai helmikuussa 2017 kahden vuoden kilpailukiellon. Piironen ei ole ollut tietoinen mahdollisesta dopingin käytöstä. Elokuussa 2016 juuri ennen Rion olympialaisia Piironen ilmoitti lopettaneensa Abdelrahmanin ja Yegon valmentamisen ja keskittyvänsä jatkossa vain suomalaisten valmentamiseen.
Pauli Vakkilainen
Pauli Vakkilainen oli suomalainen kirjailija joka käytti myös nimimerkkiä Paul Pähkinälinna.
Vakkilainen julkaisi nimimerkillä "Paul Pähkinälinna" kaksiosaisen romaanin "Ei sanoin - mutta teoin" jonka aiheena oli Inkerin vapauttaminen ja Suur-Suomen luominen.
Nimellä "Pauli Vakkilainen":
Nimimerkillä "Paul Pähkinälinna":
Andréas Sámaris
Andréas Sámaris (, s. 13. kesäkuuta 1989 Patras, Kreikka) on kreikkalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Primeira Ligassa pelaavaa Benficaa.
Sámaris teki 1–0-maalin, kun Kreikka voitti Norsunluurannikon 2–1 MM-kilpailujen 2014 alkulohko-ottelussa.
PAO Varda FC
PAO Varda FC on vuonna 1948 perustettu jalkapalloseura Vardasta, Kreikasta. Se pelaa kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Football League 2:ssa.
Kreikan jalkapallomaajoukkueessa pelannut Andreas Samaris on edustanut seuraa juniorina.
Birgit Cullberg
Birgit Cullberg (3. elokuuta 1908 – 8. syyskuuta 1999) oli ruotsalainen tanssija ja koreografi. Hän tuli tunnetuksi kokeellisesta baletista, voimakkaasta draamasta ja yhteiskunnallisesti kantaa ottavista teoksista. Hän loi oman tyylinsä jossa yhdistyi moderni tanssi ja klassinen baletti.
Cullberg tunnetuin teos oli August Strindbergin näytelmään perustuva "Neiti Julie". Neiti Julieta on esitetty 36 eri lavalla Japanista Chileen.
Cullberg opiskeli koreografiaa 1930-luvun lopulla Englannissa saksalaisen Kurt Joossin ohjauksessa.
Kansainvälisen läpimurtonsa hän teki 1957 kun Tanskan kuninkaallinen baletti kutsui hänet tekemään baletin "Kuuporo". Vuonna 1959 hän teki "Neiti Julien" American Ballet Theatressa ja "Medean" New York City Balletissa.
Vuonna 1967 Cullberg perusti Ruotsin kansallisteatterin yhteyteen oman seurueensa, Cullberg-baletin. Siinä ei ollut erillistä kuoroa ("corps de ballet"), vaan kaikki seurueen kahdeksan jäsentä olivat "soolotanssijoita" ja saivat samaa palkkaa. Seurue esiintyi paljon televisiossa ja nousi kansainväliseen maineeseen 1970-luvulla. Cullberg ohjasi seurueelle baletteja vuoteen 1987 asti eli 79-vuotiaaksi. Hänen poikansa Mats Ek loi koreografioita baletille vuodesta 1976, ja siirtyi sen taiteelliseksi johtajaksi vuonna 1985.
Cullberg tanssi poikansa koreografiassa "Soweto" 74-vuotiaana, ja vielä vuonna 1991 hän tanssi baletissa "Vanha nainen ja ovi".
Vuonna 1979 Cullberg sai professorin arvonimen.
Kalle Kahiluoto
Kalle Heribert Kahiluoto, sukunimi vuoteen 1899 "Hagert" (16. syyskuuta 1881 Tampere – 15. joulukuuta 1957 Helsinki) oli suomalainen kirkkoherra.
Kahiluodon vanhemmat olivat tukkipäällysmies Karl Henrik Hagert ja Elina Josefina Perkiö. Hän pääsi ylioppilaaksi Tampereen reaalilyseosta 1900, suoritti teologian erotutkinnon Helsingin yliopistossa ja hänet vihittiin papiksi 1904.
Kahiluoto toimi Raittiuden ystävien matkasaarnaajana 1904–1907, Länsi-Uudenmaan kansanopiston johtajana 1907–1913, Tammelan vt. kappalaisena 1913–1915, Korpilahden kappalaisena 1915–1920 ja Jokioisten kirkkoherrana 1920–1925. Hän oli Turun tuomiokirkkoseurakunnan 2. kappalaisena 1925–1936 ja toimi samalla uskonnonopettajana Turun suomalaisessa yhteiskoulussa 1926 ja 1929–1931 sekä Turun tyttölyseossa 1926–1935. Viimeksi Kahiluoto oli Vesilahden kirkkoherrana 1936–1953. Kahiluoto sai rovastin arvon 1935.
Kahiluoto oli Suomen Pipliaseuran sihteeri 1926–1936 ja johtokunnan jäsen 1927–1936. Hän toimi Turun kaupunginvaltuutettuna ja Vesilahden kunnanvaltuutettuna.
Kalle Kahiluoto oli naimisissa 1910–1923 kansanopiston johtaja Maria Elina Suomelan (Finne, k. 1923) kanssa ja 1925–1926 pankkivirkailija Helmi Saarron (Sahlstedt, k. 1926) kanssa. Kahiluodon tytär Sirkka-Liisa Kahiluoto oli naimisissa kirjailija Oiva Paloheimon kanssa vuosina 1945–1953 ja he asuivat Vesilahden pappilan piharakennuksessa.
Marat’n kuolema
Marat’n kuolema ( tai "Marat assassiné") on ranskalaisen Jacques-Louis Davidin historiamaalaus vuodelta 1793. Se esittää vallankumousjohtaja Jean Paul Marat’ta murhattuna kylpyammeessaan. Kyseessä on luultavasti kuuluisin Ranskan vallankumoukseen liittyvä taideteos.
Maalauksen leveys on 128 senttimetriä ja korkeus 165 senttimetriä. Se on kuulunut vuodesta 1893 alkaen Brysselissä sijaitsevan Musées royaux des beaux-arts de Belgique -museon kokoelmiin. Maalauksesta on olemassa myös useita Davidin oppilaiden tekemiä kopioita, joita on esillä muissa taidemuseoissa.
David oli vallankumouksen jälkeen ryhtynyt jakobiinien jyrkän siiven eli vuoripuolueen kannattajaksi ja hänet valittiin vuonna 1792 Ranskan kansalliskonventtiin. Taiteilijana ja Ranskan taidehallinnon johtajana hän omistautui vallankumouspropagandan tuottamiselle. Monet Davidin noina vuosina aloittamat vallankumousaiheiset maalaukset eivät kuitenkaan koskaan valmistuneet, joten "Marat’n kuolemasta" tuli hänen ”jakobiinivaiheensa” kuuluisin teos.
Marat oli vuoripuolueeseen kuulunut lehtimies ja agitaattori, joka johti keväällä 1793 poliittista hyökkäystä maltillisempia girondisteja vastaan. Girondisteihin kuulunut Charlotte Corday murhasi hänet 13. heinäkuuta 1793 puukottamalla häntä kylpyammeessa, jossa hän vietti aikaa sairastamansa ihosairauden vuoksi. Koska Marat’n dramaattinen kuolema osui samaan ajankohtaan vuoripuolueen valtaannousun kanssa, hänestä tuli välittömästi radikaalien vallankumouksellisten marttyyri.
Kansalliskonventti tilasi Davidilta Marat’n muotokuvan vain päivää tämän murhan jälkeen. Valmis maalaus esiteltiin kansalliskonventille 15. marraskuuta 1793 ja se sai innostuneen vastaanoton. Robespierren ja vuoripuolueen kukistumisen jälkeen maalaus palautettiin Davidille ja hänen kuoltuaan se oli jo vaipumassa unohduksiin, kunnes Charles Baudelairen siitä vuonna 1846 kirjoittamat ylistävät sanat nostivat sen uudelleen arvostetuksi. Sittemmin "Marat’n kuolemasta" tuli vallankumouksen ikoni.
David teki häneltä tilatusta Marat’n muotokuvasta idealisoidun kuvauksen kuolemaisillaan olevasta vallankumouksen sankarista. David oli sattumalta vieraillut Marat’n luona tämän kuolemaa edeltäneenä päivänä, joten hän saattoi kuvata maalauksessaan huoneen sisustuksen omien muistikuviensa pohjalta. Maalauksessa murha-aseena käytetty veitsi näkyy lojumassa lattialla ja Marat pitelee kädessään Cordayn kirjoittamaa kirjelappusta, jonka avulla tämä oli päässyt sisälle hänen taloonsa. Kirjoituspöydällä näkyy Marat’lta kesken jäänyt viesti, joka kuvaa hänet jalomielisenä hyväntekijänä: paperissa lukee ”"Antakaa tämä assignaatti sille viiden lapsen äidille, jonka mies kaatui vallankumoussodassa…"”. Maalauksen oikeaan alanurkkaan on kirjoitettu näkyvästi ”"Marat’lle. David"”.
Maalausta pidetään Davidin yksinkertaisena mestariteoksena, ja siitä on käytetty nimeä ”vallankumouksen pietà”. Maalauksessa uusklassismi on muuttunut traagiseksi realismiksi. Yksityiskohdat on supistettu hyvin vähiin ja taustana on pelkkä tumma tyhjyys. Maalauksen sommitelma perustuu vaakasuoriin linjoihin, jotka rikkoo ainoastaan vainajan alaspäin riippuva käsivarsi.
The Probation Wife
The Probation Wife on vuonna 1919 ensi-iltansa saanut Sidney Franklinin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä draamakomediaelokuva, jonka pääosissa ovat Norma Talmadge ja Thomas Meighan.
"The Probation Wifen" tuotantoyhtiönä oli Norma Talmadge Film Corporation, ja sen levitti Select Pictures Corporation. Elokuva kuvattiin New Yorkissa. "The Probation Wifen" käsikirjoituksen laati Kathryn Stuart Angie Ousley Rooserin tarinan pohjalta. Elokuvan tuottivat Joseph M. Schenck ja Talmadge. "The Probation Wife" sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 24. toukokuuta vuonna 1919.
"The Probation Wife" on säilynyt nykypäivään asti, ja sitä säilytetään Yhdysvaltain kongressin kirjaston ja George Eastman Housen elokuva-arkistoissa. Kongressin kirjaston kopiosta puuttuu yksi kela.
Kabaree-tanssija Josephine "Jo" Mowbray (Norma Talmadge) joutuu turvakotiin. Varakas kirjailija Harrison Wade (Thomas Meighan) ei ainoastaan auta häntä pakenemaan vankilamaisesta turvakodista, vaan hän myös avioituu Jon kanssa suojellakseen tätä. Kirjailijan entinen naisystävä Nina Stockley (Florence Billings) palaa kuvioihin ja monimutkaistaa asioita. Harrison alkaa tapailla salaa vanhaa rakkauttaan, ja unohtaa vaimonsa, joka ei ole kuitenkaan tietämätön tilanteesta. Päättäväinen vaimo alkaa käyttää ovelia naisten kikkoja voittaakseen aviomiehensä takaisin.
Lappeenrannan Balettigaala
Lappeenrannan Balettigaala on vuosittain elokuussa Lappeenrannassa järjestettävä tapahtuma. Sen järjestäjä on Nordic Dance Makers yhteistyössä Lappeenrannan kaupungin kanssa. Tapahtuman taiteellinen johtaja on Juhani Teräsvuori.
Tapahtuma järjestettiin ensi kerran vuonna 2010.
Jan Kirchhoff
Jan Tilman Kirchhoff (s. 1. lokakuuta 1990 Frankfurt am Main, Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa 1. FC Magdeburg.
Kirchhoff on edustanut ammattilaisurallaan myös Mainzia, Bayern Müncheniä ja Schalke 04:ää.
Karjalan kannaksen pääpuolustusasema
Ensimmäinen Suomen pääpuolustuslinja oli 1918 linnoitettavaksi aloitettu niin sanottu Enckellin linja. Kenraalimajuri Oscar Enckell 12. syyskuuta 1919 alkaen oli yleisesikunnan päällikkö sen jälkeen kun valtionhoitaja Mannerheim oli hävinnyt vuoden 1919 presidentinvaalit Ståhlbergille ja kun tämän seurauksena monet kenraalit erosivat muun muassa Yleisesikunnan päällikkö Hannes Ignatius. Hän joutui luopumaan tehtävästään ja esitti itse eronpyyntönsä 18. syyskuuta 1924, kun jääkäriupseerit kykenivät poistattamaan tai painostamaan armeijasta Venäjän keisarikunnan palveluksessa olleita upseereita.
Enckellin toiminta-ajatuksen mukaan Suomi liikekannallepanisi 3 1/2 palveluksessa olevaa divisioonaa järvilinjalle: Humaljoen lahti–Muolaanjärvi–Vuoksi–Taipale. Mikäli tämä ei onnistuisi, pitäisi pääpuolustusaseman kuitenkin kulkea Viipurin kaupungin itäpuolella. Sivusuunnassa hyökkääjän olisi pitänyt tulla pysäytetyksi Jänisjoen linjalle. Toisessa vaiheessa hyökkäystä vastaanottamaan olisi tullut myös reservistä liikenkannallepantuja joukkoja, jolloin kokonaisuudessaan olisi käytössä ollut seitsemän divisioonaa. Laskelmien mukaan olisi tarvittu 12 divisioonaa. Suunnitelman puolustuksellisuuden vuoksi siitä käydyssä keskustelussa oli esitetty Kronstadtin saartamista, pääpuolustusaseman sijoittamista Vammelsuu–Taipale-linjalle, sillanpään muodostamista Kiviniemelle hyökkäyksen lähtöalueeksi ja hyökkäysmahdollisuuden tukemiseksi Vuoksen eteläpuolisille järvikannaksille sekä suojajoukkojen vahventamista.
Ecnkellin vasta-argumenttien mukaan Vammelsuu–Taipale -linjaa ei olisi kyetty pitämään, vaikka kolmasosa rauhanajan joukoista keskitettäisiin niin kauas, ja suomalaisjoukot harvalukuisina tuhoutuisivat yksi toisensa jälkeen paketteina. Erivien näkemysten vuoksi Enckell ehdotti puolustusvalmistelukomissionin perustamista, joka toteutu myöhemmin Hornborgin komitean muodossa. Kronstadtin saarron osalta Enckell oli sitä mieltä, että siihen olisi tarvittu avomerilaivasto, vaikka Suomella ei ollut edes rannikkolaivastoakaan.
Alkuperäisiä asemien linjauksia 1920-luvulta tarkistettiin 1930-luvulla. talvisodan aikana sanomalehtihenkilöt nimittivät pääpuolustusaseman Mannerheim-linjaksi. Myös Neuvostoliitto alkoi käyttää joukkotiedonvälityksessään samaa nimitystä. Neuvostoliiton joukkotiedonvälityksen tarkoituksena oli osoittaa, että pääpuolustusasema olisi ollut vahvasti kantalinnoitettu ja sen vuoksi Suomea vastaan taisteleminen oli vaikeaa. Länsimaisen lehdistön tarkoituksena oli nimityksellä osoittaa Suomen puolustuksen vahvuutta ja saada sisällöille pääpuolustusasemaa kaupallisempi vetoava nimitys.
American Ballet Theatre
American Ballet Theatre (ABT) on New Yorkissa toimiva balettiseurue. Sillä on vuosittain kahdeksan viikon näytäntökausi Metropolitan-oopperassa, muun aikaa vuodesta se tekee kiertueita.
Seurue aloitti toimintansa vuonna 1940. Se on alusta asti tehnyt laajoja kiertueita koko maassa, ja tavoittaa vuosittain noin 450 000 katsojaa. Se on esiintynyt myös 42 muussa maassa 30 ulkomaankielrtueellaan.
Mihail Baryšnikov oli American Ballet Theatren taiteellinen johtaja vuosina 1980-1989. Hän myös tanssi seurueessa ja loi sille koreografioita. Muita tunnettuja koreografeja ovat olleet Antony Tudor, Agnes DeMille, Jerome Robbins, Michael Kidd, Eliot Feld ja Twyla Tharp. Mihail Fokin muokkasi moni koreografioitaan ABT:lle sopiviksi.
Elina Miettinen on ensimmäinen suomalainen ballerina, joka on saanut kiinnityksen American Ballet Theatreen.
The Aftermath
The Aftermath on suomalaisen death/thrash metal -yhtye The Jasser Arafatsin EP-levy. Se julkaistiin syyskuussa 2013 levymerkillä Violent Journey Records.
Sanan-Lennätin
Sanan-Lennätin oli Viipurissa vuosina 1855–1858 ilmestynyt sanomalehti.
Liberaalilehti "Wiborgin" julkaisija Johannes Alfthan perusti "Sanan-Lennättimen" Viipurin suomenkieliseksi sanomalehdeksi. Sen nimi otettiin Suomeen vastikään vedetystä sähkölennättimestä, joka samalla symboloi uutta aikaa. Lehden toimittajana oli ensin lehtori Henrik Konstantin Corander ja vuodesta 1857 hänen veljensä Axel Gabriel Corander, joka sai saman vuoden syksyllä rinnalleen maisteri Wilhelm Lavoniuksen. Vuoden 1858 alusta mukaan tuli lastenlehti "Aamuruskon" toimittaja Pietari Hannikainen.
Leimallisesti maakunnallisen "Sanan-Lennättimen" sisältö koostui taloudellisista ja valistavista kirjoituksista sekä etupäässä kotimaan uutisista. Vuonna 1857 se alkoi "Wiborgin" mallin mukaan julkaista myös pääkirjoituksia. Pietari Hannikainen toi lehteen sosiaalista fennomaniaa, jonka tavoitteena oli yhteiskunnan radikaali uudistaminen.
Kerran viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 525 kappaletta vuonna 1858. Nelipalstaisena se oli sivukooltaan "Wiborgin" ohella Suomen suurin sanomalehti. Vuoden 1859 alusta "Sanan-Lennätin" yhdistettiin Hannikaisen "Aamuruskoon", joka oli valtakunnallisesti tunnettu ja muuttunut enemmänkin aikuisten lehdeksi. Uusi "Aamurusko" säilyi kuitenkin "Sanan-Lennättimen" kaltaisena kaakkoissuomalaisena lehtenä, mikä karkotti tilaajia muualla maassa. Lehti lakkasi Alfthanin lopettaessa kustannustoimintansa vuoden 1859 lopussa.
Lex Talionis
Lex Talionis on suomalaisen thrash metal -yhtye National Napalm Syndicaten EP-levy. Se julkaistiin 27. kesäkuuta 2014 levymerkillä Violent Journey Records. EP sisältää kaksi uutta kappaletta sekä kolme cover-versiota tunnettujen suomalaisten hardcore punk -yhtyeiden tuotannosta.
Kappale "My Pudasjärvi" on cover-versio Nuclear Assaultin kappaleesta "My America", joka on muunnettu ylistämään yhtyeen kotipaikkakuntaa, Pudasjärveä.
Sanan Saattaja Wiipurista
Sanan Saattaja Wiipurista oli Viipurissa vuosina 1833–1836 ja 1840–1841 ilmestynyt sanomalehti.
Kirjanpainaja Anders Cedervaller perusti "Sanan Saattajan Wiipurista" saksankielisen "Wiburgs Wochenblattin" korvaajaksi. Sen taustalla oli Sanoma-Seura, johon kuuluivat entinen auraseuralainen pappi Abraham Poppius, lukion yliopettaja A. J. Europaeus sekä lehden toimittajana työskennellyt kaupungin pastori G. W. Wirenius. Avustajana toimi myös Jaakko Juteini, joka julkaisi lehdessä 73 laulua, runoa ja kertomusta. Virikkeen suomenkielisen lehden julkaisemiseen antoi C. A. Gottlund.
"Sanan Saattaja Wiipurista" sisälsi taloudellisesti ja isänmaallisesti valistavia kirjoituksia, uutisia, kaunokirjallista aineistoa sekä ilmoituksia Viipurin kaikilla kielillä. Lehti oli tarkoitettu sekä säätyläisille että talonpojille, kaupunkilaisille ja maalaisille, mikä osoittautui sen tekijöille hyvin vaikeaksi tehtäväksi. Kerran viikossa ilmestyneen "Sanan Saattajan" levikki oli pieni, vain 242 kappaletta vuonna 1836. Poppiuksen, Europeauksen ja Wireniuksen muutettua muille paikkakunnille halukkaita toimittajia ei vuoden 1836 lopussa löytynyt, ja Cederwaller alkoi julkaista lehden tilalla ruotsinkielistä ilmoituslehteä "Wiborgs Annonce Bladia", joka ajoittain oli ilmestynyt "Sanan Saattajan" liitteenä.
Vuonna 1840 "Sanan Saattaja Wiipurista" herätettiin uudestaan henkiin lukion apuopettaja K. H. J. Ignatiuksen toimittamana. Hänen aikanaan siinä oli enemmän artikkeleita, runoja ja kertomuksia ja vähemmän sekalaista aineistoa ja uutisia. Myös valistava ja hyödyllinen aines sai lisää jalansijaa. Ignatiuksen aikana lehti sai myös yhteiskuntakriittistä ja fennomaanista sävyä. Sen levikki pysyi kuitenkin pienenä, minkä vuoksi Cederwaller alkoi vuoden 1841 jälkeen julkaista jälleen pelkkää ilmoituslehteä.
Sampo (Tampere)
Sampo oli Tampereella vuonna 1888 ilmestynyt sanomalehti.
Poliittisesti väritön "Sampo" pyrki esiintymään Tampereen liike-elämän äänenkannattajana. Seitsemästi viikossa ilmestynyt lehti osoittautui taloudellisesti kannattamattomaksi ja se lopetettiin jo reilun kuukauden kuluttua. Päätoimittajaksi oli virallisesti merkitty kansakoulunopettaja Ida Alexandra Grönroos, mutta on arveltu että todellisuudessa lehden toimittaja ja kustantaja oli jyväskyläläinen Heikki Helminen.
Raja-Karjala (sanomalehti)
Raja-Karjala oli Sortavalassa vuosina 1906–1912 ilmestynyt sanomalehti.
Sortavalan vanhasuomalaiset perustivat "Raja-Karjalan" nuorsuomalaiseksi muuttuneen "Laatokan" kilpailijaksi. Sen taustaryhmään kuuluivat K. S. Suomalainen, O. A. Forsström ja K. J. Teittinen. Sisällöltään vaatimaton lehti lopetettiin taloudellisesti kannattamattomana.
Kolmesti viikossa ilmestyneen "Raja-Karjalan" levikki oli 900 kappaletta vuonna 1908. Sen vastaavina toimittajina työskentelivät Antero Jaakkola (1907), F. S. Eljas Pauanne (1907–1908), Lauri Loimaranta (1908–1910) ja Juho Katajavaara (1911–1912).
Päivän Uutiset (1952)
Päivän Uutiset oli Helsingissä vuonna 1952 ilmestynyt sanomalehti.
Oy Uuden Suomen julkaisema iltapäivälehti "Päivän Uutiset" perustettiin Helsingin olympiakesää varten. Kuudesti viikossa ilmestynyttä lehteä jatkettiin kuitenkin vuoden loppuun saakka. Sen päätoimittajana työskenteli Vilho Suomi. Ulkoasuun oli otettu vaikutteita "Ilta-Sanomilta".
Päivän Uutiset (1928)
Päivän Uutiset oli Helsingissä vuonna 1928 ilmestynyt sanomalehti.
"Päivän Uutisten" taustalla olivat Yrjö Ruudun valtiososialismista kiinnostuneet ylioppilaat, jotka olivat vuonna 1923 perustaneet Vasama-nimisen ”valtiososialistisen ylioppilasyhdistyksen”. Lehteä julkaisseen Osakeyhtiö Viestin johtokuntaan kuuluivat muun muassa Ruutu itse sekä Urho Kekkonen. "Päivän Uutisten" poliittinen ohjelma oli sama kuin Vasaman. Lehden tavoitteena oli kansan eheyttäminen ”kansanvaltaisen kansallisen politiikan” avulla. Päätoimittajana toimi Juhani Konkka. Lehdestä ilmestyi kahdesti viikossa vain kolmisenkymmentä numeroa. "Päivän Uutisiin" kirjoittivat muun muassa Lauri Haarla ja Uuno Kailas ja sen tukijoihin kuului joitakin mainittavia poliitikkoja, kuten Arvo Inkilä. "Päivän Uutisten" jatkajaksi perustettiin aikakauslehti "Tähystäjä".
Päivän Uutiset (1887–1889)
Päivän Uutiset oli Helsingissä vuosina 1887–1889 ilmestynyt sanomalehti.
Helsingin ruotsinmieliset perustivat "Päivän Uutiset" pääkaupungin suomenmielisten lehtien kilpailijaksi. Sen taustaryhmään kuuluivat muun muassa kenraali Frithiof Neovius sekä professorit C. G. Estlander ja M. W. af Schultén. Hyvin toimitettu, mutta mielipidevaikuttajana vähämerkityksinen lehti osoittautui kannattamattomaksi ja se lopetettiin alkuinnostuksen laimennuttua.
Kuudesti viikossa ilmestyneellä lehdellä oli vuonna 1888 noin 1400 tilaajaa. Sen päätoimittajina työskentelivät Ferdinand von Wright (1888–1889) ja Väinö E. Lindbohm (1889).
Daniel Opare
Daniel Tawiah Opare (s. 18. lokakuuta 1990 Accra, Ghana) on ghanalainen jalkapalloilija. Hän edustaa turkkilaista Beşiktaşia ja on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja.
3. heinäkuuta 2010 Opare siirtyi Real Madrid Castillasta belgialaisseura Standard Liègeen. Hän pelasi joukkueessa neljän kauden aikana yhteensä 88 sarjaottelua.
20. toukokuuta 2014 juuri ennen MM-kilpailuiden alkua Opare solmi nelivuotisen sopimuksen Porton kanssa.
CONMEBOL:n karsinnat jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuihin 1998
Vuoden 1998 jalkapallon MM-kilpailujen karsintoihin osallistui Etelä-Amerikan maanosaliitosta CONMEBOL:stä yhdeksän maata, jotka pelasivat neljästä MM-kisapaikasta. Hallitseva maailmanmestari Brasilia selviytyi MM-lopputurnaukseen ilman karsintaa. Karsinnoissa pelattiin kaksinkertainen sarja; sarjan neljä parasta selviytyivät Ranskassa pelattavaan MM-lopputurnaukseen.
Etelä-Amerikan maista MM-kisoihin selviytyivät Brasilian lisäksi Argentiina, Paraguay, Kolumbia ja Chile.
François Leclerc du Tremblay
François Leclerc du Tremblay eli isä Joseph (; 4. marraskuuta 1577 Pariisi – 18. joulukuuta 1638 Rueil) oli ranskalainen munkki, uskonnollinen mystikko ja poliittinen vaikuttaja. Hän oli kardinaali Richelieun vaikutusvaltainen neuvonantaja, joka tunnettiin nimellä "l’Éminence Grise". Tästä on syntynyt käsite harmaa eminenssi, joka tarkoittaa kulissien takaista vaikuttajaa.
Tremblay matkusteli nuorena opiskelemassa eri puolilla Ranskaa, Italiaa ja Saksaa, ja palveli lyhyen aikaa armeijassa. Vuonna 1599 hän ryhtyi kapusiinimunkiksi ja omistautui sen jälkeen rukoilulle, saarnaamiselle ja käännytystyölle. Hän pyrki puhdistamaan läntisen ja eteläisen Ranskan protestanttisuudesta. Tremblay tutustui tuolloin piispana toimineeseen Richelieuhun ollessaan järjestämässä Fontevraudin luostarin asioita. Vuonna 1611 Richelieu teki hänestä sihteerinsä. Kun Richelieusta vuonna 1624 tuli Ranskan johtava ministeri, myös Tremblay sai kutsun hoviin. Tremblaysta tuli Richelieun oikea käsi varsinkin Ranskan ulkopolitiikkaa koskeneissa asioissa, ja hänen valtansa vastasi käytännössä ulkoministeriä, vaikka hänellä ei ollutkaan mitään muodollista asemaa maan hallituksessa.
Richelieu ja Tremblay yhdistivät voimansa ajaessaan Ranskan osallistumista kolmikymmenvuotiseen sotaan. Richelieuta kiinnosti ensisijaisesti Ranskan vallan kasvattaminen Euroopassa, Tremblayta taas uskonsota protestanttisia maita vastaan. Tremblay hoiti monia tärkeitä neuvotteluita Richelieun edustajana ja johti tämän diplomaattisia operaatioita, merkittävimpänä niistä vuoden 1630 Regensburgin valtiopäivien ohjailu. Yhdessä Nevelin herttuan kanssa Tremblay yritti myös huonolla menestyksellä saada aikaiseksi uuden ristiretken turkkilaisia vastaan. Kuollessaan vuonna 1638 Tremblay oli kansan parissa hyvin epäsuosittu sotakiihkoilunsa vuoksi. Myöhemmin hänen vaikutusvaltaansa Richelieuhun on myös liioiteltu.
Tremblay tunnettiin ”harmaana eminenssinä” kun taas Richelieusta käytettiin nimitystä ”punainen eminenssi”. Ylhäisyyttä tarkoittava sana ”eminenssi” oli kardinaalien arvonimi. Värit viittasivat Tremblayn harmaaseen munkinkaapuun ja Richelieun punaiseen kardinaalinviittaan.
New York City Ballet
New York City Ballet (NYCB) on New Yorkissa toimiva balettiseurue. Sillä on toimitilat Lincoln Center for the Performing Artsissa.
Seurue aloitti toimintansa vuonna 1948. Sen perustaja Lincoln Kirstein halusi luoda seurueen, jossa nuoret amerikkalaiset tanssijat saisivat oppia maailman parhailta balettimestareilta. Hän kutsui George Balanchinen käynnistämään koulutusta uuden seurueen pohjaksi. Toinen maailmansota ja taloudelliset ongelmat haittasivat aloitusta, mutta lopulta New York's City Center for Music and Drama otti sen siipiensä suojaan. Balanchine kutsui 30-vuotiaan Jerome Robbinsin toiseksi taiteelliseksi johtajaksi. Balanchinen kuoltua 1983 Robbins jakoi johtovastuun seurueessa tanssineen Peter Martinsin kanssa, joka jatkaa johdossa Robbinsin jäätyä eläkkeelle.
Balanchine ja Robbins olivat seurueen koreografeja, samoin kuin William Dollar, Todd Bolender, Francisco Moncion, Lew Christensen ja Frederick Ashton. Solisteihin ovat kuuluneet Martinsin lisäksi Maria Tallchief, Tanaquil LeClercq ja Melissa Hayden.
Nykyisin seurue esiintyy 23 viikkoa vuodesta. Sillä on 90 tanssijaa, ja sen repertuaariin kuuluu yli 150 teosta.
Chicagon baletti
Chicagon baletti oli Yhdysvaltojen Chicagossa toimiva balettiseurue. Sen perusti Ruth Page vuonna 1955. Seurueessa oli useita tunnettuja ensitanssijoita kuten Kenneth Johnson, Alicia Markova, Marjorie Tallchief ja Maria Tallchief. Vuonna 1969 seurue, joka oli toiminut viimeiset vuodet nimellä "Ruth Page's International Ballet", lakkasi toimintansa.
Chicagon oopperalla oli ollut oma balettiryhmänsä jo vuodesta 1910. Adolph Bolm toimi sen balettimestarina 1920-luvulla.
Chicago Ballet Company lakkautettiin talousvaikeuksien takia 1978. Maria Tallchiefillä oli oma seurueensa nimeltä "Chicago City Ballet" vuodesta 1974 vuoteen 1987.
Les Lettres sur la danse et sur les ballets
Les Lettres sur la danse et sur les ballets on Jean-Georges Noverren kirjoittama ohjekirja tanssin teoriasta. Kirjan ensimmäinen laitos ilmestyi 1760, ja se koostui 15 kirjeestä, jotka käsittelivät tanssin uudistamista. Kirjeet käännettiin saksaksi vuonna 1769 ja italiaksi 1778. Noverre kävi kirjeenvaihtoa aikansa eurooppalaisten kulttuurihenkilöiden kanssa.
Yli 40 vuotta myöhemmin ilmestynyt toinen laitos " Lettres sur la danse, sur les ballets et les arts" on omistettu Venäjän keisarille. Siinö on neljä osaa, joihin sisältyy myös ohjeita oopperatalon arkkitehtuurista. Kolmas laitos "Lettres sur les arts imitateurs en général, et sur la danse en particulier, " ilmestyi vuonna 1807. Se on omistettu keisarinna Joséphinelle.
Yes or No
Yes or No on Roy William Neillin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä melodraama, joka sai ensi-iltansa vuonna 1920. Melodraaman pääosaa näyttelee Norma Talmadge, joka esittää kahta roolia, Margaret Vanea ja Minnie Berryä, ja hän myös tuotti elokuvan.
"Yes or No" perustuu menestyneeseen samannimiseen Broadway-näytelmään, jota esitettiin vuodet 1917–1918. Näytelmän pohjalta Mary Murillo laati elokuvan käsikirjoituksen ja Burns Mantle välitekstit. Norma Talmadge Film Corporation toimi elokuvan tuotantoyhtiönä ja First National levittäjäyhtiönä. Elokuvan Yhdysvaltain ensi-ilta oli 28. kesäkuuta vuonna 1920. "Yes or No" -elokuvan kokonaan säilynyttä kopiota säilytetään Yhdysvaltain kongressin kirjastossa.
Vaikka varakkaalla Donald Vanen (Frederick Burton) vaimolla Margaret Vanella (Norma Talmadge) on kaikkea mitä rahalla voi saada, hän on tyytymätön, koska hänen miehensä käyttää kaiken aikansa työntekoon. Sitä vastoin köyhä ja rähjäinen Minnie Berry (Norma Talmadge) raataa töissä, mutta hän on onnellinen. Hänellä on aviopuolisona koneenrakentaja Jack (Rockliffe Fellowes), jonka kanssa hänellä on kaksi lasta. Margaret pettää aviomiestään Paul Derrickin (Lowell Sherman) kanssa, mutta kun Derrick jättää hänet, Margaret tekee itsemurhan. Minnie kohtaa samankaltaisen kiusauksen, kun Ted Leach (Gladden James) lähentelee häntä. Minnie kuitenkin torjuu Tedin lähentely-yritykset. Tämä oli kannattavaa, koska Jackin keksintö tuo Berryn perheelle varallisuutta ja onnellisuutta.
Darcey Bussell
Darcey Andrea Bussell (s. 27. huhtikuuta 1969 Lontoo, Englanti) on brittiläinen balettitanssija. Häntä pidetään yleisesti yhtenä merkittävimmistä brittiläisistä balettitanssijoista.
Bussell opiskeli Arts Educational Schoolissa Lontoossa ja 13-vuotiaana hän pääsi Royal Ballet Lower Schooliin. Vuonna 1987 Bussell sai sopimuksen Sadlers Wells Royal Balletiin. Kun Bussell oli vielä koulussa, Kenneth MacMillan huomasi hänet ja antoi hänelle pääosan baletista "The Prince of the Pagodas", mikä johti Bussellin pääsyyn Royal Balletiin. Vuonna 1989 Bussell nimettiin Royal Balletin solistitanssijaksi vain 20-vuotiaana, siihen aikaan nuorimpana koko Royal Balletin historiassa.
Bussell pysyi Royal Balletissa koko uransa ja tanssi lukuisten klassikkobalettien pääosat, kuten "Prinsessa Ruusunen", "Joutsenlampi", "Manon", "Bajadeeri", "Pähkinänsärkijä ja "Giselle".
Bussell vieraili useissa balettiryhmissä, kuten New York City Balletissa, Kirov Balletssa, Pariisin oopperassa, Hampurin baletissa ja Australian baletissa.
Bussell jäi eläkkeelle Royal Ballet'sta 8. kesäkuuta 2007 jäähyväisnäytöksessään Kenneth MacMillanin teoksessa "Song of the Earth". BBC Two -kavavalla livenä lähetetty esitys esitettiin Royal Opera House -oopperatalossa ja teoksen jälkeen kiitoksissa Bussellille taputettiin seisten yli 8 minuuttia.
Bussell on saanut Brittiläisen imperiumin ritarikunnan arvonimen vuonna 1995 OBE ja vuonna 2006 CBE.
Vuonna 2012 Bussell esiintyi vuoden 2012 kesäolympialaisten päätösjuhlassa johtaen yli 200 balettitanssijan ryhmää. Samana vuonna Bussel aloitti Strictly Come Dancing -televisio-ohjelman tuomarina vierailtuaan ohjelmassa jo vuonna 2009. Bussell on työskennellyt myös mallina.
Toimintabaletti
Toimintabaletti ("ballet d’action" tai "ballet en action") on baletin muoto, joka kehittyi 1700-luvun loppupuolella Jean-Georges Noverren edistämänä. Siinä henkilöiden luonnetta ja mielentilaa ilmaistaan tanssijoiden kasvojen ilmeillä ja vartalon liikkeillä, eikä enää puvuilla ja naamioilla. Tanssijoiden liikkeiden avulla kerrotaan kokonaisia tarinoita.
Samoihin aikoihin muissakin maissa oli käytetty balettia kertomaan tarinoita ja yhdistetty siihen elementtejä pantomiimista, mutta Noverre toi kirjeillään ja kirjekokoelmillaan toimintabaletin laajojen joukkojen tietoisuuteen.
Afrikanunikeko
Afrikanunikeko ("Graphiurus murinus") on unikekojen heimoon kuuluva jyrsijälaji. Sitä pidetään lemmikkieläimenä terraariossa. Lemmikkiharrastajat käyttävät lajista nimityksiä ”Afrikan kääpiöunikeko” ja ”afrikkalainen kääpiöunikeko”. Afrikanunikeko on yö- ja hämäräaktiivinen. Se on laumaeläin. Se saattaa mennä horrokseen alle 21 °C:n lämpötilassa tai stressin vaikutuksesta. Se ääntelee joko sirkuttavalla, jyskyttävällä tai haukahtavalla äänellä.
Afrikanunikeon pituus on 16 cm ja paino 18–30 grammaa. Lajilla on tuuhea turkki.
Afrikanunikeko on lähtöisin Saharan eteläpuolisesta Afrikasta. Lajia tavataan enimmäkseen kosteissa metsissä. Ne oleskelevat enimmäkseen puiden latvaosissa.
Luonnonvaraisena laji lisääntyy kaksi kertaa vuodessa lämpimimpänä aikana vuodesta. Vankeudessa se saattaa lisääntyä vuoden ympäri. Parittelusta poikasten syntymään kuluu 25–28 päivää.
Afrikanunikeko on melko kaikkiruokainen, mutta pääasiassa se syö siemeniä, hedelmiä ja hyönteisiä.
Royal Ballet
Royal Ballet (Englannin kuninkaallinen baletti) on brittiläinen balettiseurue, joka toimii Royal Opera Housessa Lontoon Covent Gardenissa. Se on Britannian suurin balettiseurue. Vuonna 2014 siellä on kuusitoista ensitanssijaa. Seuruetta johtaa Kevin O'Hare.
Seurueen perusti Ninette de Valois, joka oli tanssinut Sergei Djagilevin Ballets russesissa. Hän palasi kotimaahan, perusti ensin balettikoulun, ja vuonna 1931 kuuden naisen balettiseurueen. Hän rekrytoi Frederick Ashtonin pääkoreografiksi vuonna 1935. Vuonna 1946 baletti asettui Covent Gardeniin. Seurue sai nimen Royal Ballet vuonna 1956. Ashton seurasi Valoisia sen johtajana vuonna 1963.
Häväisty nainen
Häväisty nainen () on vuonna 1920 ensi-iltansa saanut Albert Parkerin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä melodraama, jonka pääosissa ovat Norma Talmadge ja Percy Marmont. Talmadge myös tuotti elokuvan aviomiehensä Joseph M. Schenckin kanssa. Norma Talmadge Film Corporation oli elokuvan tuotantoyhtiönä ja First National Pictures levittäjäyhtiönä.
"Häväisty nainen" perustuu Oliver D. Baileyn Broadway-näytelmään "Branded", jota esitettiin vuonna 1917. Näytelmän pohjalta ohjaaja Parker ja Anita Loos laativat elokuvan käsikirjoituksen. Burns Mantle teki elokuvan välitekstit. "Häväisty nainen" sai kotimaan ensi-iltansa 5. syyskuuta vuonna 1920. Suomessa elokuva esitettiin ensi kerran 19. syyskuuta vuonna 1921. "Häväisty nainen" -elokuvan kokonaan säilynyttä kopiota säilytetään Yhdysvaltain kongressin kirjastossa.
Ruth Sawyer on tietämätön, että hänen äitinsä on uhkapeliluolan omistaja. Ruthin kasvattaa hänen isoisänsä tuomari Whitlock, jonka luokse hän muutti pienenä. Kun Ruth valmistuu koulusta, hän saa tietää totuuden äidistään. Totuus johtaa Ruthin sosiaalisesti sulkeutumiseen. Hänen äitinsä vie Ruthin peliluolaan, mutta isoisä pelastaa hänet ja vie tämän valtameren yli Pariisiin. Ollessaan laivalla Ruth tapaa diplomaattisen edustajan Douglas Courtenayn, johon hän myös rakastuu. He avioituvat ja saavat lapsen.
Kolme vuotta myöhemmin Ruthin äidin yhteistyökumppani Velvet Craft ilmestyy maisemiin ja uhkaa paljastaa Ruthin menneisyyden. Ruth ostaa jalokivikoruillaan Craftin vaitiolon, mutta Doug saa tietää Ruthin petoksen ja tuomitsee hänet. Ruth pakenee isoisänsä luokse; Doug seuraa häntä ja anoo Ruthin anteeksiantoa. Ruth antaa anteeksi, ja Courtenayt sopivat riitansa.
Lipstick (Sophia Del Carmenin kappale)
Lipstick on guatemalais-costa ricolaisen laulaja-lauluntekijä Sophia Del Carmenin kappale hänen tulevalta debyyttialbumilta. Sen julkaisi RedOne Records artistin toisena singlenä 18. maaliskuuta 2014. Kappaleesta julkaistiin 27. toukokuuta 2014 versio, jolla esiintyy amerikkalaisräppäri Pitbull. Kappaleeseen liittyvä musiikkivideo julkaistiin videopalvelu YouTubessa 14. toukokuuta 2014. Kappale ei ole toistaiseksi päässyt lainkaan listoille.
Digitaalinen latausDigitaalinen lataus (ft. Pitbull)
Frederick Ashton
Frederick William Mallandaine Ashton (17. syyskuuta 1904 – 18. elokuuta 1988) oli brittiläinen tanssija ja koreografi. Hän oli Royal Ballet’n pääkoreografi vuodesta 1935 ja seurueen johtaja vuodesta 1963 vuoteen 1970.
Ashton opiskeli tanssia Lontoossa. Hänen opettajiaan olivat Léonide Massine, Nicholas Legat ja Marie Rambert. Rambert rohkaisi Ashtonia kokeilemaan myös koreografioiden tekemistä. Royal Ballet’n ohjelmistossa on yli kolmekymmentä Ashtonin koreografiaa.
Ashton kuului Bloomsburyn ryhmän muodostaneiden taiteijoiden lähipiiriin sekä Cecil Beatonin nimellä ”The Illuminati” kutsumaan ystäväjoukkoon, jossa Ashtonin homoseksuaalisuus hyväksyttiin.
Jean-Madeleine Schneitzhoeffer
Jean Madeleine Marie Schneitzhoeffer (13. lokakuuta 1785 Toulouse – 14. lokakuuta 1852 Pariisi) oli ranskalainen säveltäjä.
Hän oli Charles Simon Catelin oppilaana Pariisin konservatoriossa, ja hän sai 1803 toisen palkinnon pianonsoitossa, ja liittyi 1815 Pariisin oopperan palvelukseen patarumpujen soittajana, ja seitsemän vuoden kuluttua hänestä tuli säestäjä. Konservatorion kuorolaulun opettajana ollessaan hän sai Kunnialegioonan kunniamerkin 1840.
Schneitzhoeffer sävelsi muutamia balettipartituureja Pariisin oopperalle:
Manon (baletti)
Manon on Sir Kenneth MacMillanin koreografioima baletti vuodelta 1974. Musiikki muodostuu kokonaan Jules Massenet’n eri teoksista tehdyistä lainauksista. Musiikin sovituksesta vastaa Leighton Lucas. Baletti perustuu Abbé Prévostin romaaniin "L’Histoire du Chevalier des Grieux et de Manon Lescaut" vuodelta 1731. Se sai ensi-iltansa Royal Opera House -oopperatalossa 7. maaliskuuta 1974. "Manonin" tapahtumat sijoittuvat 1700-luvun Ranskaan ja se kertoo nuoresta ja kauniista kurtisaanista Manonista, joka rakastuu köyhään opiskelijaan nimeltä Des Grieux, mutta samalla moraalittoman elämän kautta ansaittu ylellinen elämä houkuttaa Manonia. Ensi-illassa pääosissa tanssivat Antoinette Sibley, Anthony Dowell, David Wall, Monica Mason, Derek Rencher ja David Drew.
Nuori ja kaunis Manon saapuu veljensä Lescautin luo. Lescaut aikoo myydä teini-ikäisen siskonsa eniten tarjoavalle miehelle Monsieur G.M:lle. Manon tapaa nuoren opiskelijan Des Grieux'n ja he pakenevat yhdessä Grieux'n majapaikkaan. Lescaut ja Monsieur G.M saapuvat majapaikkaan Grieux'n olessa asioilla. Monsieur G.M tarjoaa Manonille rikkauksia ja luksusta, joita Manon ei voi vastustaa. Manon jättää Des Grieux'n ja lähtee Monsieur G.M mukaan. Manon ja Monsieur G.M saapuvat juhliin Madame X:n bordelliin. Juhlissa on myös vastahakoinen Des Grieux ja humaltunut Lescaut. Manon nauttii miesten huomiosta ja lahjoista, joita hän saa Monsieur G.M:ltä, mutta rakastaa edelleen Des Grieux'tä. Des Grieux ja Manon päättävät paeta yhdessä, mutta he huijaavat ensin rahaa korttipelissä. He jäävät kiinni ja pakevat yhdessä. Raivostunut Monsieur G.M ampuu Lescautin ja Manon pidätetään ja karkotetaan prostituoituna. Manon ja Des Grieux saapuvat vankilaivalla New Orleansiin. Paikallinen vanginvartija pakottaa Manonin olemaan kanssaan ja Des Grieux puukottaa vartijan. Suolla Louisianassa kuumeinen Manon näkee hallusinaatioita menneisyydestään ja kuolee Des Grieux'n käsivarsille.Suomen Kansallisbaletti on esittänyt teosta vuodesta 2011. Vuonna 2011 Helsingin Sanomien Jukka O. Miettinen kirjoitti arvostelussaan, että teoksella on monia edellytyksiä yleisön suosikiksi ja että riipaiseva loppukohtaus ei jätä tuskin ketään kylmäksi.
Haukipudas (kaupunginosa)
Haukipudas on Oulun kaupunginosa Haukiputaan suuralueella entisen Haukiputaan kunnan alueella Pohjois-Pohjanmaalla. Kaupunginosa muodostettiin 1. tammikuuta 2013 kuntaliitoksen myötä.
Kaupunginosaan kuuluvat Annalankankaan, Asemakylän, Ervastinrannan, Haukiputaan kirkonkylän, Keiskan, Santaholman ja Ukonkaivoksen alueet.
August Pärnänen
Johan August Pärnänen (19. lokakuuta 1880 Juva – 15. huhtikuuta 1946 Juva) oli suomalainen filosofian tohtori, työväenopiston johtaja ja historiantutkija.
Pärnäsen vanhemmat olivat kauppias Gustaf Pärnänen ja Henrika Maria Haikarainen. Hän pääsi ylioppilaaksi vuonna 1900 Mikkelin lyseosta ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1906, maisterksi 1907 sekä lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1912.
Pärnänen oli mukana Henry Biaudet'n vuodesta 1909 johtamassa ja Suomalaisen Tiedeakatemian rahoittamassa "Expédition historique finlandaise de Rome" -nimisessä suomalaisessa tutkijaryhmässä, jonka tehtävänä oli etsiä ja julkaista Suomea koskevia historiallisia asiakirjoja Vatikaanin arkistosta. Ryhmän keskeisiä tutkijoita olivat sisarukset Kaarlo ja Liisi Karttunen. Biaudet’n ohjauksessa ehti valmistua neljä väitöskirjaa sekä neljä osaa "Études romaines" -nimistä julkaisua. Kaarlo ja Liisi Karttunen sekä August Pärnänen väittelivät kaikki vuonna 1910 ranskaksi.
Pärnänen toimi Tampereen työväenopiston johtajana 1908–1929 ja Tampereen teatterin johtajana 1915–1916. Hän oli myös kirjallisuus- ja teatteriarvostelija.
Nimellä "J. A. Pärnänen":
Manon
Manon voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Almesåkra
Almesåkra on entinen kunta Ruotsissa Smålandin maakunnassa Njudungin alueella. Almesåkra kuului aikanaan Jönköpingin läänin Läntiseen kihlakuntaan ja ennen vuotta 1886 osittain myös Tvetan kihlakuntaan. Vuodesta 1971 alue on ollut osa Nässjön kuntaa.
Almesåkran pinta-ala on 65 neliökilometriä, josta 58,72 neliökilometriä on maata. Vuonna 2013 alueella oli 216 asukasta. Almesåkrassa sijaitsee Almesåkran kirkko.
Almesåkran pitäjä on peräisin keskiajalta.
Vuoden 1862 kuntauudistuksessa pitäjän kirkolliset tehtävät siirrettiin Almesåkran seurakunnalle ja maalliset tehtävät Almesåkran kunnalle, joka oli kuntamuodoltaan maalaiskunta. Kunta liitettiin vuonna 1952 osaksi Malmbäckiä, joka puolestaan liitettiin vuonna 1971 Nässjön kuntaan. Almesåkran seurakunta on edelleen olemassa.
Almesåkra sijaitsee etelälounaaseen Nässjön taajamasta Lagan- Emån- ja Huskvarnaån-jokien välisellä vedenjakajalla. Huluberget ulottuu 364 metrin korkeudelle merenpinnan yläpuolelle ja sieltä näkee kymmenien kilometrien päähän. Alueella on myös suuria soita.
Almesåkrassa on Torsa stenar -nimellä tunnettu hautakentta.
Paikannimi Almesåkra on otettu kirkonkylältä, ja vuonna 1337 se kirjoitettiin muodossa "Almarsaker". Paikannimen alkuosa sisältää todennäköisesti miehennimen "Almar" ja loppuosa "åker" tarkoittaa peltoa.
Rakkautta tai vihaa
Rakkautta tai vihaa (; myös "Love or Hate") on vuonna 1921 ensi-iltansa saanut Herbert Brenonin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä melodraama, jonka pääosissa ovat Norma Talmadge, Courtenay Foote ja Eulalie Jensen. Talmadge toimi myös elokuvansa tuottajana, ja hänen elokuvastudionsa Norma Talmadge Film Corporation toimi elokuvan tuotantoyhtiönä. First National toimi elokuvan levittäjänä. "Rakkautta tai vihaa" kertoo miehen kielletystä rakkaudesta tytärpuoltaan kohtaan, mikä johtaa tragediaan ja murhaan.
"Rakkautta tai vihaa" perustuu Jacinto Benaventen näytelmään "Kärsimyskukka" (1913), jonka pohjalta ohjaaja Brenon ja Mary Murillo laativat elokuvan käsikirjoituksen. "Rakkautta tai vihaa" sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 3. huhtikuuta vuonna 1921. Suomessa elokuva tuli ensi-iltaan 28. tammikuuta vuonna 1924. Elokuvan kokonaan säilynyttä kopiota säilytetään Yhdysvaltain kongressin kirjastossa.
Estebanin (Courtenay Foote) mustasukkaisuus tytärpuoltaan Acaciaa (Norma Talmadge) kohtaan johtaa siihen, että Estebanin palvelija Rubio (Walter Wilson) kertoo Acacian mielitietylle Norbertille (Harrison Ford) Acacian rakastavan erästä toista. Heidän kihlauksensa purkautuu, ja myöhemmin Acacia suostuu Faustino Eusebion (Robert Agnew) kosintaan. Rubio tappaa Faustinon, ja Norbertia yritetään lavastaa murhaajaksi, mutta hänet julistetaan syyttömäksi. Kun tulee ilmi, että Esteban on syypää murhaan, hän pakenee vuorille. Esteban kuitenkin myöhemmin palaa ja ilmiantaa itsensä. Acacian äiti ja Estebanin vaimo Raimunda (Eulalie Jensen) pyytää hartaasti Acaciaa hyväksymään isäpuolensa, jota Acacia vihaa. Estebanin ja Acacian välisen syleilyn aikana Raimunda saa selville Estebanin seksuaalisen rakkauden tytärpuoltaan kohtaan, ja hänen oma rakkautensa aviomiestään kohtaan muuttuu vihaksi. Raimunda huutaa apua, ja kun Esteban on pakenemassa Acacian kanssa, hän ampuu vaimonsa. Estebanin pakoyritys menee pieleen, ja hänet pidätetään. Raimunda kuolee tyttärensä Acacian käsivarsille.
Kulltorp
Kulltorp on taajama Ruotsissa nykyisen Gnosjön kunnan alueella Jönköpingin läänissä ja Smålandin maakunnassa. Vuoden 2010 lopussa taajamassa oli 334 asukasta.
Kulltorp on myös entinen kunta, joka sijaitsi Finnvedenin alueella Västbon kihlakunnassa. Vuodesta 1971 lähtien sen alue on ollut jaettuna Gnosjön kunnan ja Värnamon kunnan kesken. Entisen kunnan pinta-ala on 94,13 neliökilometriä, josta 90,11 neliökilometriä on maata. Vuonna 2000 siellä oli 1 659 asukasta, joista 1 262 asui Gnosjön kunnan puolella. Entisen kunnan alueella sijaitsevia taajamia ovat Kulltorpin lisäksi Lanna ja Törestorp.
Kulltorpissa sijaitsee Kulltorpin kirkko ja Villin lännen aiheinen huvipuisto High Chaparral. Alueen itäosassa on suuria soita, ja sinne on perustettu Store Mossen kansallispuisto.
Kulltorpin pitäjä on perustettu jo keskiajalla.
Vuoden 1862 kuntauudistuksessa pitäjän kirkolliset tehtävät siirrettiin Kulltorpin seurakunnalle ja maalliset tehtävät Kulltorpin kunnalle, joka oli kuntamuodoltaan maalaiskunta. Kunta jaettiin vuonna 1952, jolloin osa siitä liitettiin Gnosjöhön ja osa Bredarydin. Vuonna 1971 Bredaryd liitettiin Värnamon kuntaan. Kulltorpin seurakunta on edelleen olemassa ja se kuuluu osin Gnosjön ja osin Värnamon kuntaan.
Washington ylittää Delawarejoen
Washington ylittää Delawarejoen () on saksalais-yhdysvaltalaisen taidemaalarin Emanuel Gottlieb Leutzen tunnettu historiamaalaus vuodelta 1851. Se esittää kenraali George Washingtonia ja hänen komentamiaan siirtokuntien armeijan joukkoja ylittämässä Delawarejokea Yhdysvaltain itsenäisyyssodan aikana 25. joulukuuta 1776. Maalaus on yksi tunnetuimpia ja suosituimpia kuvallisia esityksiä Yhdysvaltain historiasta. Se on myös Leutzen päätyö.
Maalauksen leveys on 648 ja korkeus 379 senttimetriä. Se kuuluu nykyään New Yorkin Metropolitan Museum of Art -museon kokoelmiin. Museo sai maalauksen yksityisenä lahjoituksena vuonna 1897. Tuhoutuneen toiseen kappaleen ohella teoksesta on olemassa useita muiden taiteilijoiden tekemiä kopioita.
Saksalaissyntyinen Leutze oli asunut Yhdysvalloissa lapsesta saakka, mutta muutti vuonna 1841 takaisin Saksaan. Hän kuitenkin maalasi myös Saksassa pääasiassa Yhdysvaltain historiaan liittyneitä aiheita, käyttäen Düsseldorfin koulukunnan huolellista ja viimeisteltyä tyyliä. Yhdeksi "Washington ylittää Delawarejoen" -maalauksen esikuvista on mainittu ranskalaisen Eugène Delacroix’n "Dante ja Vergilius helvetissä".
"Washington ylittää Delawarejoen" kuvaa operaatiota, jossa kenraali Washington valmistautui hyökkäämään hesseniläisten palkkajoukkojen kimppuun Trentonissa. Leutze tarttui Yhdysvaltain vapaustaistelua kuvanneeseen aiheeseen innostaakseen saksalaisia jatkamaan vuoden 1848 epäonnistuneen vallankumouksen jälkeen poliittista taisteluaan. Leutze maalasi taulun ensimmäisen version vuosina 1849. Se vaurioitui hänen ateljeensa tulipalossa vuonna 1850, mutta saatiin korjattua ja päätyi Bremenin Kunsthalle-taidemuseon omistukseen. Tämä versio kuitenkin tuhoutui toisen maailmansodan pommituksissa vuonna 1942. Maalauksen nykyään olemassa oleva kappale on toinen versio, jonka Leutze maalasi vuosina 1850–1851 ja lähetti Amerikkaan. Se oli ensi kertaa esillä New Yorkissa lokakuussa 1851. Maalaus sai suuren suosion sekä Saksassa että Yhdysvalloissa ja se ostettiin suurella summalla yksityiseen kokoelmaan.
Maalauksessa on useita historiallisia epätarkkuuksia. Siinä esiintyvä Yhdysvaltain lippu ei ollut käytössä vielä vuonna 1776, veneet on kuvattu liian pieninä ja vääränlaisina, ja joen ylitys tapahtuu maalauksessa valoisaan aikaan, vaikka todellisuudessa se suoritettiin pimeällä. On myös epäilty, ettei Washington olisi todellisuudessa voinut ylittää jokea seisomalla soutuveneessä kuvatussa asennossa. On arveltu, että Saksassa työskennellyt Leutze käytti joen mallina Reinjokea eikä Delawarea, sillä Delawarejoessa jää ei yleensä talvisinkaan muodosta irrallisina kelluvia möhkäleitä kuten taulussa.
Maalauksessa Yhdysvaltain lippua pitelevän miehen sanotaan olevan tuolloinen luutnantti James Monroe, tuleva Yhdysvaltain presidentti. Hän todellakin osallistui Delawaren ylitykseen, joskaan ei luultavasti samassa veneessä Washingtonin kanssa. Lähellä veneen kokkaa soutava tummaihoinen mies on Prince Whipple, jonka tiedetään palvelleen siirtokuntien armeijassa, mutta jonka osallistumisesta Delawaren ylitykseen ei ole todisteita.