Kafka rannalla
Kafka rannalla () on Haruki Murakamin vuonna 2002 ilmestynyt maagis-realistinen romaani. Teos sai vuonna 2006 World Fantasy -palkinnon sekä Franz Kafka -palkinnon.
Kirja on ilmestynyt suomeksi vuonna 2009 Juhani Lindholmin käännöksenä Tammen Keltaisessa kirjastossa. Suomennos on tehty amerikanenglannista japaninkielisen alkuteoksen sijasta. Suomennos sai vuoden parhaan käännetyn fantasiaromaanin Tähtifantasia-palkinnon.
Kirjan tarina seuraa kahta toisilleen näennäisen tuntematonta henkilöä, joiden kohtalot kuitenkin vähitellen lomiutuvat yhteen kerronnan vaihdellessa heidän välillään.
Toinen päähenkilöistä on 15-vuotias Kafka, joka karkaa kotoaan Tokiosta välttääkseen isänsä langettaman oidipaalisen kirouksen sekä etsiäkseen äitiään ja siskoaan. Lopulta hän löytää majapaikan rauhallisesta Komuran muistokirjastosta Takamatsusta, jossa hän tutustuu kirjaston erikoislaatuiseen henkilökuntaan. Hän viettää siellä aikaansa lukien Richard Burtonin käännöstä "Tuhannen ja yhden yön tarinoista" ja Natsume Sōsekin koottuja, kunnes poliisi alkaa etsiä häntä raa'an murhatapauksen johdosta.
Kafkan rinnalla kulkee tarina vanhasta Nakatasta. Hänen muistinsa pyyhkiytyi täysin lapsuudessa sattuneessa selittämättömässä "Riisikulhokukkulan tapauksessa", jonka jälkeen hän on omien sanojensa mukaan ollut ”vähän tyhmä”. Yksinkertaisuutensa vuoksi Nakatalle maksetaan kuukausittaista apurahaa, jolla hän pystyy elättämään itsensä jouduttuaan lopettamaan työnsä konkurssiin ajautuneessa huonekaluverstaassa. Nakata ei osaa lukea eikä kirjoittaa, muttei myöskään kykene ajattelemaan abstrakteja asioita, ja on näin ollen varsin tyytyväinen nykyhetkeen keskittyvään elämäänsä. "Riisikulhokukkulan tapauksen" jälkeen Nakata myös huomasi osaavansa puhua kissojen kanssa, ja toimiikin vanhuudenpäivillään aikansa kuluksi kadonneiden kissojen etsijänä. Erästä kissaa, "Gomaa", jäljittäessään hänen elämänsä kuitenkin ajautuu raiteiltaan, ja tapahtumaketju kuljettaa hänet kauas kotoaan Tokiosta ensimmäistä kertaa elämässään. Hän ystävystyy rekka-autonkuljettajan, Hoshinon, kanssa. Tämä ottaa Nakatan kyytiinsä ja pian kiintyy vanhaan mieheen. Matkan aikana Nakata alkaakin muistaa asioita lapsuudestaan.
"Kafka rannalla" yhdistelee Murakamille tyypilliseen tapaan populaarikulttuuria, arkipäiväisiä yksityiskohtia, maagista realismia, jännitystä, huumoria, seksuaalisuutta ja monisyistä sekä toisinaan hämmentävää juonta. Dialektiikka ja teesit sekä japanilaisten uskontojen, erityisesti shinton, perinteet ovat teoksessa merkittävässä osassa. Kirjan päähenkilöt eroavat merkittävästi Murakamin kertomusten tyypillisistä hahmoista – kuten "Norwegian Woodin" Toru Watanabesta ja "The Wind-Up Bird Chroniclen" Toru Okadasta – jotka yleensä ovat keski-ikää lähenteleviä tavanomaisia persoonallisuuksia.
Musiikin voima ja kauneus vuorovaikutuksen välineenä on yksi romaanin keskeinen teema – jopa kirjan nimi tulee kuvitteellisesta popkappaleesta, jonka Kafka saa kuultavakseen kirjastossa. Myös Beethovenin musiikkia, erityisesti Arkkiherttua-trioa, käytetään metaforana eräänlaiselle synninpäästölle. Kirja on myös ottanut vaikutteita Georg Hegeliltä, ja sisältääkin suoran viittauksen häneen.Kirjan julkaisun jälkeen Haruki Murakamin japanilainen julkaisija perusti internet-sivun, jolla lukijat pystyivät kysymään kysymyksiä kirjasta. Murakami vastasi henkilökohtaisesti noin 1200 kysytyistä 8000 kysymyksestä. Kirjailijan verkkosivuilla julkaistussa haastattelussa Murakami toteaa kirjan olevan helpommin ymmärrettävissä, mikäli sen lukee useaan otteeseen: "”Kafka rannalla sisältää useita arvoituksia, mutta niihin ei tarjota ratkaisua. Sen sijaan useat näistä arvoituksista yhdistyvät, ja näiden arvoitusten vuorovaikutuksen kautta ratkaisu alkaa muodostua. Tämän ratkaisun muoto tulee olemaan jokaiselle lukijalle yksilöllinen. Toisin sanoen, arvoitukset toimivat osana ratkaisua. Sitä on hankala selittää, mutta sellaista romaania minä lähdin kirjoittamaan.”"
Teoksen vastaanotto on ollut pääasiassa myönteinen, osin varauksin. Romaania on kiitetty sujuvaksi, monimuotoiseksi, kiehtovaksi ja humoristiseksi teokseksi.
"New Statesmanin" William Skidelskyn mielestä "Kafka rannalla" on todellisuuspakoa, niin nokkela ja pinnalta katsoen monimuotoinen kuin se onkin. ”Epäilemättä tuhannet tulevat lukemaan sen ja uskomaan että he ovat löytäneet perustavan totuuden elämästä. Sopii toivoa, että suurimmalla osalla heistä on puolustuksena se, että he ovat teini-ikäisiä.” "The Sunday Timesin" Hugo Barnaclen mielestä Murakami ei kuitenkaan ole vain viihdyttäjä: romaanissa on omaa erikoislaatuista vakuuttavuutta. "The Timesin" Tobias Hillin mukaan "Kafka rannalla" ei tenhoavuudestaan huolimatta ole Murakamia parhaimmillaan, ja ajoittain sen lukeminen on turhauttavaa. Kaikki kirjan ainesosat eivät sovi yhteen.
Kriitikko Jouni Huhtasen mukaan Murakami käsittelee myyttisiä aineksia vahvasti: kirjailija onnistuu sisällyttämään teokseensa kielikuvia ja symboleja, jotka ovat sekä todentuntuisia että sadunomaisia. Huhtasen mukaan ”Murakamilla on kyky kirjoittaa näkyviin vain kaikkein välttämättömin, mistä syystä teoksen tyyli säilyy kauttaaltaan helppolukuisena. Paikoin romaanin kieli lähenee melodisuutta ja antaa sen suorasanaiselle kerronnalle omalaatuisen runouden tunnun.” "Ilkka"-lehden arvostelijan Pentti Orhasen mukaan Murakamin proosan lukeminen muistuttaa musiikin kuuntelukokemusta: ”[t]unnemme pääsevämme osalliseksi jostakin merkittävästä, vaikka emme kykenekään määrittelemään mitä se on”. "Turun sanomien" Erkki Kanervan mielestä kirja on loistelias teos, jonka ääressä lukija nauttii mielikuvituksen ilotulituksesta. Teos antaa hyvin myönteisen kuvan ihmisten kyvystä tuntea myötätuntoa, rakkautta ja ystävyyttä. Laajan teoksen mikään sivu ei ole turha.