hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Amerikankrotti
Amerikankrotti ("Lophius americanus") on krottikalojen (Lophiiformes) lahkoon kuuluva merikala. Sitä esiintyy Länsi-Atlantilla Quebecistä koilliseen Floridaan, mutta on harvinainen Pohjois-Floridan eteläpuolisella rannikolla.
Naaraat voivat kasvaa 1,2 metriä pitkiksi, mutta jäävät yleensä noin 90-senttisiksi. Suurin tunnettu yksilö painoi 22,6 kg. Koiraat ovat huomattavasti pienempiä.
Amerikankrotin ravintoa ovat kalat ja äyriäiset. Muiden krottien tapaan sillä on päänsä etuosasta töröttävää ruotoa, jolla se houkuttelee saalista sen eteen.
Hound Dog
”Hound Dog” on Jerry Leiberin ja Mike Stollerin kirjoittama blues-kappale, jonka levytti ensimmäisenä Big Mama Thornton vuonna 1953. Hound Dogista on yli 200 eri versiota, joista tunnetuimpia ovat Elvis Presleyn versio vuodelta 1956 ja The Beatlesin John Lennonin versiot vuosilta 1957 ja 1972. Presleyn versio on Rolling Stonen 500 mahtavimman kappaleen listan sijalla 19.
Luettelo Vantaan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Vantaan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Vantaan julkisilla paikoilla olevat pysyvät taideteokset ja muistomerkit. Luettelo ei ole täydellinen.
Vuosina 1972 ja 1973 paljastettiin Vantaan ensimmäiset julkiset taideteokset, Nina Ternon "Vouti" Tikkurilan valtion virastotalon pihalla, sekä Jouko Toiviaisen "Äyriäinen" Myyrmäen Uomatorilla. Suurin osa Vantaan julkisesta taiteesta on suomalaista modernistista kuvanveistoa ja teokset sijoittuvat eri puolelle kaupunkia, kaupunkikeskuksiin ja lähiöihin. Veikko Eskolinin "Aallot" Myyrmäessä (1975) ja Reijo Perkon "Ympäristösommitelma" (1977) ovat varhaisia ympäristötaideteoksia.
Uudempia, vahvasti ympäröiviin tiloihin liittyviä teoksia ovat Vantaalla Matti Nurmisen "Merkitty" ja "Merkitty portti" (2001) Tikkurilan lukion rakennuksiin liittyvinä, Jukka Mäen Myyrmäen Kilterin koulun seinässä oleva reliefi "Pyramidien arvoitus" (1988), sekä Jaakko Niemelän "Down Town - läpinäkyvä kaupunki" (2002) Korsossa.
Vantaan seinämaalauksia ovat muun muassa Leonhard Lapinin "Archetypal Colour Theory" (2014) Kivistössä ja Paula Holopaisen "Vedenhaltijan lahja" (2000) Vaaralan päiväkodissa. Näkyvä julkinen teos Vantaalla on Aarne Jämsän kaksiosainen maalaus "Helman heilahdus" (2015) Helsinki-Vantaan lentokentän Lentokentän rautatieaseman laiturin seinissä. Vantaan taidemuseo Artsi Myyrmäessä ilmoittaa erikoistuvansa graffitiin, katutaiteeseen ja performanssitaiteeseen osana toimintaansa. Seinämaalauksia on useiden katutaiteilijoiden tekeminä muun muassa Myyrmäen rautatieasemalla.
Vuonna 2008 käynnistyi Vantaan Leinelän taidekaava, jossa kaupunginosan taiteelliseen suunnitteluun osallistui kymmenen taiteilijaa. Pääsuunnittelija oli Vesa-Pekka Rannikko, jonka tilateos "Paikalliset" valmistui Leinelän aseman liikenneympyrään vuonna 2013.
Kesäisin auki olevissa veistospuistoissa Nissbackan kartanon veistospuistossa Hakunilassa on esillä Laila Pullisen teoksia ja Risto Vilhusen Leonardo da Vilhun veistospuistoon voi tutustua Vantaan Sotungissa.
Osa Vantaan julkisesta taiteesta on paikallisten asukkaiden kuten koululaisten ideoimia ja toteuttamina. Ehkä riemastuttavin esimerkki tästä lähestymisestä on koululaispoikien Onni ja Antonio johdolla Vantaan Ylästöön kunnostettu bussipysäkki, teosnimeltään "Hymypojat" (2015).
Art Basel
Art Basel on yksi maailman tärkeimmistä kuvataiteen myyntitapahtumista. Art Basel perustettiin vuonna 1970 Sveitsin Baselissa, jossa se järjestetään vuosittain. Tapahtuma on levinnyt Aasiaan ja Amerikkaan Art Basel Hong Kongin ja Art Basel Miamin muodossa.
Tapahtumaviikon aikana tapahtumassa käy jopa satatuhatta vierasta. Heistä monet ovat taidekeräilijöitä. Myyjinä ovat maailman johtavat galleriat, jotka arvostavat Art Baselin asiantuntevaa yleisöä ja sen ostohalukkuutta.
Erikoismerkki
Erikoismerkki on normaaleista aakkosista tai numeroista poikkeava merkki, joita ovat esimerkiksi matemaattiset merkit.
Erikoismerkkejä käytetään tietokoneella esimerkiksi koodissa.
Lusi (Hattula)
Lusi on kylä Hattulassa, Kanta-Hämeen maakunnassa. Kylä sijaitsee Hämeenlinnasta Pälkäneelle johtavan kantatie 57 varrella, noin 20 kilometriä Hämeenlinnasta pohjoiseen. Lusi on muodostunut kyläksi joko rautakauden lopulla tai varhaiskeskiajalla. Ensimmäinen maininta Lusista löytyy vuodelta 1484. Lusin kylä kuului 1570-luvulla Lepaan kartanonherran läänityksiin.
Lusin kartanon päärakennuksen runkona on ilmeisesti ollut Beurraeusten 1672 rakennuttama 4-kamarinen Pietilän asuinrakennus. Kartanon omistajia ovat olleet mm. parooni Otto Boije, kruununnimismies Gustav Levander sekä ritarit Svante Leijonmark ja Lorentz Ridderborg. Tarinan mukaan kuningas Kustaa III olisi vieraillut Lusissa ja piirtänyt nimikirjaimensa kartanon oveen joko 1775 tai 1787.
Lusin kartano sai toisen kerroksen ja empireasun 1800-luvun alussa. Rannan puisto vanhoine vaahteroineen ja kirsikkapuineen saattaa olla jo 1700-luvulta. Myöhempiä omistajia olivat mm. Ingberg-suku sekä pietarilainen kauppias Josef Leverin. Hänen testamenttinsa pohjalta kartanon sai Tyrvännön kunta, joka 1930 jakoi sen pienemmiksi tiloiksi ja myi myös päärakennuksen.
Rubber Factory
Rubber Factory on The Black Keysin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 7. syyskuuta 2004.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Dan Auerbach ja Patrick Carney, ellei toisin mainita.
Tähtiportti (täsmennyssivu)
Tähtiportti voi tarkoittaa:
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2016 pudotuspelivaihe
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2016 pudotuspelivaihe alkoi 25. kesäkuuta 2016 ja päättyi 10. heinäkuuta 2016 loppuotteluun Saint-Denis'ssä, Ranskassa.
Kuuden lohkon voittajat ja toiseksi tulleet etenivät suoraan pudotuspelivaiheeseen, kuten myös neljä parasta kolmanneksi sijoittunutta joukkuetta.
Pieter Mortier
Pieter Mortier (myös nimellä Pierre Mortier) (Leiden 1661 – 1711 Amsterdam) oli ranskalaista syntyperää oleva kartografi, kaivertaja sekä kirjakauppias, joka toimi Amsterdamissa Hollannissa 1600-luvun lopussa ja 1700-luvun alussa. Hänen uransa huippuna voidaan pitää loistavaa meriatlasta Le Neptune François.
Pieter Mortierin isovanhemmat olivat ranskalaisia pakolaisia. Sekä isoisä Martijn de Mortier että isoäiti Jenne de Lanoy syntyivät Bonissa tai Bondyssa Pariisin lähellä. He muuttivat Leideniin Hollantiin avioituessaan vuonna 1625, ja saivat pojan nimeltä Pieter. Vuonna 1655 tämä vanhempi Pieter avioitui Anna Bootin kanssa. He muuttivat Amsterdamiin joko vuonna 1661 tai 1662 sen jälkeen, kun heidän poikansa Pieter oli syntynyt. Nuoremmasta Pieter Mortierista tuli sittemmin kirjakauppias.
Pieter Mortierille oli vuonna 1690 myönnetty oikeus julkaista ja levittää ranskalaisten kustantajien karttoja ja kartastoja Hollannissa. Tästä etuoikeudesta hän otti täyden hyödyn irti. Mortierille oli helpompaa päästä käsiksi ranskalaisten kartografien tuotantoon syntyperänsä tähden. Näin hän pääsi julkaisemaan sellaisten kartantekijöiden aineistoa kuin esimerkiksi Guillaume Delisle, Nicolas de Fer, Alexis-Hubert Jaillot, Nicolas Sanson sekä Frederik de Wit. Mortierin liiketoiminnan nousu menestykseen rakentui pitkälti tämän varaan.
Useimmat muut hollantilaiset kustantajat olivat jähmettyneet paikoilleen ja vain julkaisivat uudelleen entisiä, jo vanhentuneita karttojaan. Sen sijaan ranskalaiset kartantekijät tuottivat tarkempia ja ajantasaisempia karttoja kuin kukaan muu. Mortier hyödynsi hienoa hollantilaista painotaitoa ja julkaisi koristeellisia ja hyvälaatuisia painoksia tuoreista ranskalaisista kartoista. Hänen painonsa ylin saavutus oli suuremmoisen merikartaston Le Neptune Françoisin julkaiseminen.
Pieter Mortier kuoli vuonna 1711. Hänen leskensä jatkoi painotoimintaa, kunnes Pieterin poika Cornelius siirtyi yrityksen johtoon vuonna 1721. Cornelius Mortier otti liikekumppanikseen lankonsa Jean Covensin. Covens & Mortierin kustantamo jatkoi karttojen ja atlasten julkaisua vuoteen 1866 saakka.
Argentiinansarvisammakko
Argentiinansarvisammakko eli koristesarvisammakko ("Ceratophrys ornata") on Etelä-Amerikassa tavattava sammakkoeläinlaji.
Argentiinansarvisammakkoa tavataan Argentiinassa, Brasiliassa ja Uruguayssa. Laji on vähenemässä ja se on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
Argentiinansarvisammakko elää ruohikkoalueilla väliaikaisten vesistöjen lähellä sekä tienvarsien ojissa ja kastellulla maatalousmaalla. Se munii väliaikaisten lampien pohjalle.
Borgbodan linnavuori
Borgbodan linnavuori () on Ahvenanmaalla Saltvikissä vajaa kolme kilometriä Saltvikin kirkosta itäkaakkoon sijaitseva linnavuori.
Mäki jolla muinaislinna on sijainnut on nimeltään Borgöberget ja se on kohoaa 35 metriä ympäristöään korkeammalle. Mäki on kooltaan noin kymmenen hehtaaria ja sitä peittää nykyään metsä. Mäen laki on kallioinen ja siellä metsä on harvempaa. Mäen pohjois- ja itärinteillä on jyrkänteet, mutta muut rinteet ovat loivia. Pohjoisrinteen jyrkänteen länsipäässä sijaitsee suojavarustuksen alku.
Muinaislinnan varustuksesta on vielä nähtävillä niiden kiviset jäänteet sekä neliskulmaisen puutornin perustukset. Kivivalli kulkee ensin etelään 100 metriä, missä se kaartaa itään 200 metriä tehden matkalla yhden mutkan. Idässä valli kääntyy pohjoiseen seuraten 30 metriä jyrkännettä. Kivivalli on paikoin jopa metrin korkuinen. Lännessä sijainnutta linnanporttia suojasi 85×25-metrinen esilinnaksi kutsuttu alue, joka oli suojattu omalla suojavarustuksella. Myös linnan itäpäässä vaikuttaa olleen pieni portti. Linnapihan eteläosassa vaikuttaa olevan talonpohja, jonka keskellä sijaitsee tulisijan jäänteet. Linnan kokonaispinta-ala on noin kolme hehtaaria. Muinaislinna on ollut pinta-alaltaan suurempi kuin mikään Mälarin alueen linnoitus, joka oli muinaislinnan käyttöaikaan merkittävä keskus Itämeren alueella.
Linnaa käytettiin viikinkiajalla ja silloin sen kolmella sivustalla oli järvenrantaa. Linnan kaakkoispuolella oleva Ryssböle träsk on nykyään matala ja ruohottunut järvi. Sen laskuojan ympäristö on myös soistunutta.
Vanhin säilynyt maininta linnavuoresta on Boetius Mureniukselta vuonna 1657. Tekstissä esitetään käsitys, että linnan ja Borgbon niityn välissä ylläpidettiin aitaa. ”Anikvitetsransaknigar”-julkaisussa kirjoitettiin vuonna 1674, että "”I Prästegårdz Engen, hvilken kalls Borge Eng, ähr een stoor myckenheet aff Stenar Yppå ett högt berg, lijkasom ther skulle hafva byggias een Skantz, haar och lijaksom 2 Porttar i Sunnan och i Västan före; Stenarne liggia ther kringlagda”". Linna kuului 1600-luvulla seurakunnan pappilaan.
Borgdalsbergin linnavuori
Borgdalsbergin linnavuori () on Ahvenanmaalla Saltvikin Näsissä Toböle träskin rannassa sijaitseva linnavuori.
Linnavuori sijaitsee kalliomäellä, jota kutsutaan nimellä Borgdalsberget. Kalliomäki työntyy hieman ulos Toböle träskin rannasta muodostaen jyrkkärantaisen niemen, joka kohoaa noin 40 metriä järven vedenpintaa ja noin 20 metriä ympäristöään korkeammalle. Mäen pohjois- ja itäpuolella järvi ja rinteet toimivat linnoittautuneiden eduksi. Lisäksi luoteis-, pohjois-, itä- ja kaakkoispuolilla mäen lakea kiertää jyrkänne. Matts Dreijerin piirroksen mukaan mäen lounaisrinne on ollut suojaton ja sinne on rakennettu suojavarustukset, joiden jäänteinä ovat vaikuttavat kivivallit. Kivivalleja on rakennettu paikoin 2–4 sisäkkäin varmistaen vankan puolustuksen. Myös mäen alarinteissä on viidessä kohtaa suojavarustuksien jäänteitä kaikissa eri ilmansuunnissa. Suurimmat kivivallit ovat nykyäänkin korkeudeltaan kaksimetrisiä. Linnan sisäänkäynti sijaitsee luonaiskulmassa, josta on löydetty kolme ulkolinnaa suojaamassa porttia. linnapiha on hehtaarin kokoinen.
Linnavuori on mainittu jo 1600-luvulla ilmestyneessä ”Antikvitetsransakningar”.
Borgön linnavuori
Borgön linnavuori on Ahvenanmaalla Hammarlandissa Marsundin salmen suulla olevan Borgön saaressa sijaitseva linnavuori.
Linnavuori sijaitsee Borgön luoteiskulmassa Gavelbergetin huipulla. Mäen lakialetta rajaa lännessä ja pohjoisessa jyrkänne, jota on hyödynnetty linnan puolustuksessa. Mäen itä- ja etelärinteet ovat loivat ja niille on rakennettu puolustusvarustukset, joiden jäännökset on merkitty näkyviin Kansalaisen karttapaikkaan. Matts Dreijerin julkaiseman piirroksen mukaan linnapiha on ollut 110 metriä pitkä ja 50–60 metriä leveä. Hän ilmoittaa pihan pinta-alaksi 3/4 hehtaaria. Puolustusvarustuksista on jäljellä kivivallit, jotka ovat enimmillään metrin korkuiset. Linnan 8 metriä leveä ”portti” on sijainnut koilliskulmauksessa, jossa sijaitsee jyrkänteestä alkava lyhyt kivivalli. Portista jatkuu yli 60 metriä pitkä suora kivivalli pohjois-eteläsuuntaisena ja se kaartuu länteen 50 metrin mittaisena. Linnan kaakkoiskulmassa sijaitsee kasa nyrkin ja pään kokoisia kiviä, joka arvellaan olleen varasto heittokiviä.
Linnasta aukeaa esteetön näkymä aukeaa Ahvennanmerelle ja Eckerön eteläpuolelle, joita on mahdollisesti tarkkailtu sieltä.
Vuorilinna on mainittu ”Antikvitetsransakningar”-julkaisussa vuosilta 1667–1674.
Hammarlandin linnavuori
Hammarlandin linnavuori () on Ahvenanmaalla Hammarlandissa Västmyraträskin luoteisrannalla sijaitseva linnavuori.
Linnavuori sijaitsee mäellä usean kylän välisessä metsämaastossa järven rannalla. Mäki on lähes paljas kallio, jonka länsi-, pohjois- ja itäsivuja reunustavat jyrkänteet. Eteläsivulla on matalampi jyrkänne, jota on vahvistettu noin 40 metriä pitkällä suojavarustuksella. Suojavarustuksesta on jäljellä kivivalli, joka on 3 metriä leveä ja metrin korkea. Vallin alakerros on ladottu säännöllisesti. Vallin päässä ja jyrkänteen välissä sijaitsee 4 metriä leveä portti. Myös vallin länsipäässä sijaitsee kapea sisäänkäynti. Linna-alueen eteläsivustalla on useita heitinkivistä koottuja kasoja. Jyrkänteiden ja suojavarustusten rajaama alue on 150×150 metriä suuri ja sen pinta-ala on Matts Dreijerin mukaan 1,5 hehtaaria suuri. Linnapihan alueella on kaksi vesilammikkoa.
Linnavuorelta on esteetön näkyvyys jokaiseen ilmansuuntaan paitsi etelään. Vuorelta on suora näköyhteys ainakin viidelle mäelle, joita ovat Högberg Hellesbyssä, Vålberg Såliksessa, Botberg Lillbolstadsissa, Kasberg ja Orrdalsklint Saltvikissä.
Vanhin säilynyt maininta linnavuoresta on Boetius Mureniukselta vuonna 1642.
Aron Livson
Aron Livson (25. toukokuuta 1916 Sortavala, Suomen suuriruhtinaskunta – 5. kesäkuuta 2016 Espoo) oli suomalainen kiinteistönvälittäjä.
Livson oli Suomen Kiinteistönvälittäjäliitto ry:n kunniapuheenjohtaja ja Suomen juutalaiset sotaveteraanit ry:n puheenjohtaja.
Livsonin isä oli hattutehtailija Simon Lifson, joka perusti Itä-Suomen lakkitehtaan. Lifson oli kotoisin Ulan kylästä Vitebskistä, Venäjän keisarikunnasta, nykyisen Valko-Venäjän alueelta. Aaron Livson muutti äitinsä kuoleman jälkeen vuonna 1918 perheensä kanssa Viipuriin, jossa hän vietti lapsuutensa.
Jomalan linnavuori
Jomalan linnavuori () on Ahvenanmaalla Jomalan Dalkarbyssä ja Maarianhaminan pohjoispuolella sijaitseva linnavuori.
Dalkarbyssä sijaitsee Prästträsketin äärellä yli 70 metriin kohoava Kasberget, joka on toiminut vartiovuorena kylän asukkaille. Järven eteläpuolella sijaitsee hieman matalampi Borgberget, jonka korkeimman kohdan rinteitä kiertää 130 metrinen kivivalli. Mäen laki on jyrkin idän puolella. Muut rinteet ovat vaatineet suojakseen suojavarustuksen, jonka jäänteitä kivivallit ovat. Valli on paikoin vaikea havaita, mutta sen kulun pääpiirteet huomaa selvästi kolmesta katkoksesta huolimatta. Se alkaa pohjoisessa jyrkänteen päältä ja kiertää lakea samalla korkeudella yli 180 astetta. Mäen pohjoispuolella sen juurella sijaitsee vielä yksi muuri, joka ojentuu ensin yli 50 metriä pohjoiseen ja kääntyy kohtisuoraan itään lähes 40 metriä. Muuri jatkuu vielä 20 metriä itään 20 metrin katkoksen jälkeen. Muurin päässä sijaitsee kiviröykkiö, joka lienee hautakumpu. Lähellä on parisen kymmentä muutakin kivilatomuksia tai -kasoja. Aluetta kutsutaan nimellä Korshaga.
Mäen itäpuolella sijaitsee Borgdalskällan, joka on ehtymättömästi pulppuava lähde.
Kongeå
Kongeå on joki Tanskassa. Joki on noin 60 kilometriä pitkä. Se saa alkunsa Koldingin lounaispuolelta Vamdrupista, virtaa länteen Jyllannin niemimaan poikki ja laskee Vattimereen Riben koillispuolella.
Kongeålla on historiallista merkitystä, sillä se on ollut rajajokena historian eri vaiheissa: Tanskan ja Schleswigin herttuakunnan rajana 1200-luvulta 1400-luvulle, Tanskan ja Schleswigin tullirajana 1500-luvulta 1800-luvulle sekä Tanskan ja Saksan keisarikunnan välisenä rajana vuosina 1864–1920.
Thielemannin tipat
Thielemannin tipat olivat apteekeista aikoinaan saatavilla ollut vatsakipuihin tarkoitettu lääke joka sisälsi oopiumitinktuuraa ja valeriaanaa. Muita vastaavanlaisia apteekeista saatavilla olleita lääkkeitä olivat "Inosemzeffin tipat", "Belajevin tipat", "Törnrothin vatsatipat" ja "Ursinin tipat".
Hopeajärvi (EP)
Hopeajärvi on saman nimisen suomalaisen rockyhtyeen EP-levy, joka julkaistiin 12" vinyylinä heinäkuussa 2013.
Rumban arvostelussa Joonas Kuisma uhosi yhtyeen olevan sen hetken paras suomalainen rockyhtye.
Karl Alexander Pfaler
Karl Alexander Pfaler (24. toukokuuta 1846 Kuortane – 18. kesäkuuta 1916 Kuhmoniemi) oli suomalainen kirkkoherra, rovasti ja kansanperinteen kerääjä.
Pfalerin vanhemmat olivat Muonion ja Nurmeksen kirkkoherra, lääninrovasti Karl Ferdinand Pfaler (1817–1879) ja Ebba Adolfina Holmström. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun alkeisoppilaitoksesta 1868 ja hän suoritti Helsingin yliopistossa teologian erotutkinnon 1872. Pfaler vihittiin papiksi 1872.
Pfaler toimi Leppävirran kirkkoherran apulaisena ja vt. kappalaisena 1872–1874 ja 1875–1877, Juukan vt. kappalaisena 1874–1875, sekä Nurmeksen kirkkoherran sijaisena ja apulaisena 1879–1885. Hän oli Kuhmoniemen kirkkoherrana vuodesta 1885 alkaen aina kuolemaansa saakka. Hän sai rovastin arvon 1886. Pfaler julkaisi vuonna 1909 kotiseutukuvauksen Kuhmoniemen (nykyinen Kuhmo) pitäjästä. Pfaler teki myös muistiinpanoja Kuhmoniemen kansankielestä ja keräsi tietoja paikallisista sanoista, sananparsista ja sukunimistä.
Pfaler oli naimisissa vuodesta 1874 Hilda Fredrique Lindbladin kanssa. Heidön poikansa pastori Kaarlo Väinö Johannes Pfaler (1877–1954) oli kappalaisena Paltamossa ja Leppävirralla 1910–1917 mutta hän erosi kirkosta 1917 ja oli sitten helluntaiherätyksen saarnaajana ja Vapaakirkon pastorina Jyväskylässä.
Nimellä "K. A. Pfaler":
Isoluoto (Kokemäki)
Koskenkylän Isoluoto on Kokemäellä Kokemäenjoessa sijaitseva saari, joka on mainittu Kokemäenkartanon historiallisissa yhteyksissä. Isoluoto on yksi mahdollinen ehdokas keskiaikaiselle Aborchin (Aborg tai Åborg) linnalle.
Isoluoto sijaitsee noin 1,6 kilometriä Kokemäen kirkosta luoteeseen, 300 metriä Kokemäenkartanosta kaakkoon ja Kokemäen kaupungin vedenpuhdistamoa vastapäätä. Joki on saaren kohdalla noin 250 metriä leveä ja saari sijaitsee joen uoman keskellä. Isoluoto on 200 metriä pitkä, mutta vain 10–30 metriä leveä. Saari on sora- ja savipohjainen, ylettyy noin neljän metrin korkeudelle ja se on joen- eli luoteis-kaakkosuuntainen. Saarella on nykyään korkeajännitelinjan jalka, jonka vuoksi kapean saaren rantoja on jouduttu tukemaan laudoilla. Saari on autio.
Saari on joen eroosion syömä. Etenkin jäidenlähtö rasitti saaren töyräitä suuresti ja sitä suojeltiin kasaamalla ylävirran puolelle töyräälle kiviä. Saari on myös ollut leveämpi, sillä nykyään tiedetään eroosion kiihtyneen Harjavallan voimalaitoksen patoaltaan korkean vedenpinnan vuoksi.
Kokemäenkartano muodosti läntisessä Suomessa hallinnollisen keskuksen jo 1300-luvulla. Isoluodon rooli tässä kehityksessä on poikkeuksellinen, mutta vielä kiistanalainen. Perimätiedon mukaan, kuten Forsbyn Linnaluodossa ja erässä pienessä kalliosaaressa, myös Isoluodossa olisi sijainnut hallinnollinen rakennus. Christian Lovén esitti vuonna 1996, että saari on mahdollisesti ollut vuonna 1395 mainittu Aborchin ja joka olisi rakennettu vuoden 1367 jälkeen.
Asiakirjoista voidaan epäsuorasti päätellä, että jossakin vaiheessa saarella olisi sijainnut asuinrakennus. Kun Kokemäenkartano oli kuninkaan läänitystä, tuli Ulvilan, Huittisten ja Loimaan pitäjien talonpojat ylläpitää siltaa, joka johti Isoluotoon. Kun talousrakennukset sijaitsivat mantereella Isoluodon kohdalla, on päärakennus sijainnut ilmeisesti sitten saaressa. Vasta kun Arvid Forbus osti kartanon itselleen, päättyi sillan ylläpito talonpojilla ja Forbus sai itse huolehtia sillasta. Tämä oli kuitenkin kallista, joten päärakennus rakennettiin manterelle. Näin saari autioitui, vaikka sitä käytettiinkin laitumena kauan tämänkin jälkeen.
Vuonna 1885 kävi J. R. Aspelin saarella tarkastamassa kansantarinoiden todenperäisyyttä. 1800-luvulla on mainittu, että saarelta olisi löytynyt 2 metriä paksu perusmuuri. Esko Sarasmo suoritti vuonna 1946 Kokemäellä inventointia, jonka yhteydessä hän kapusi myös saarelle. Hän mainitsee, että saarella olisi joskus ollut varustus, mutta poikittainen kaivanto oli ainoa silmin havaittava maanpäälinen rakenne. Hän tiesi myös joskus löydetyn kolme panssarinuolenkärkeä, jotka nykyään ajoitetaan 1300-luvun lopulle. Viimeisen tarkastuksen suoritti Nina Strandberg vuoden 1998 inventoinin yhteydessä. Silloin saaren luoteispäätä kairattiin ja löydettiin rantatörmän reunasta alkaen 40–50 senttimetriä paksu kulttuurimaan kerros. Kerroksesta löytyi myös tiilimurskaa ja tiilen kappaleita. Muissa saaren osissa ei löytynyt kulttuurimaankerrosta. Koillispään puolivälistä löytyi myös metrin syvä ja 3×3 metriä oleva kuoppa tai kaivanto.
Aleksandr Feklisov
Aleksandr Semjonovitš Feklisov (9. maaliskuuta 1914 – 26. lokakuuta 2007) oli neuvostoliittolainen vakooja ja KGB-upseeri. Hän sai tietoa Julius Rosenbergilta ja Klaus Fuchsilta. Hän työskenteli vuosina 1940–1946 Neuvostoliiton New Yorkin -konsulaatissa.
Feklisovin haastattelulausunnon mukaan Rosenbergit eivät olleet antaneet mitään merkittävää tietoa eivätkä atomisalaisuuksia ja siksi heidän kuolemantuomionsa oli virheellinen.
Rakennetaan kaupunki
Rakennetaan kaupunki on alternative rock -yhtye Hopeajärven single, joka julkaistiin helmikuussa 2014 levymerkillä Full Contact. Siitä julkaistiin kaksi 7" vinyylipainosta, joista 350 mustalla ja 150 kirkkaalla vinyylillä.
ADAC GT Masters
ADAC GT Masters on urheiluautosarja, jota organisoi kansainvälisen autoliiton, FIA:n, alainen Stéphane Ratel Organisation eli SRO. Sarja käynnistyi vuonna 2007, ja sitä tukee Saksan autourheiluliitto ADAC.
Pääasiassa sarjan kilpailut ajetaan Saksassa. Sarjassa ajetaan GT3-luokituksen autoilla.
Luettelo Espoon julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Espoon julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Espoon avoimilla, julkisilla paikoilla olevat patsaat, veistokset, muistomerkit ja muistolaatat.
Wernerin projektio
Wernerin projektio on kartioprojektioiden pohjalta kehitetty oikeapintainen karttaprojektio. Siitä käytetään myös nimityksiä Stabin–Wernerin projektio tai Stabiuksen–Wernerin projektio. Koska se kuvaa koko maapallon sydämen muotoisena, se tunnetaan myös nimellä kordiformi. Projektion esitti tiettävästi ensimmäisenä Johannes Stabius (Stab) Wienissä noin vuonna 1500, mutta sitä kehitti myöhemmin nürnbergiläinen seurakuntapappi Johannes Werner (1466–1528), joka myös teki sen yleisemmin tunnetuksi.
Projektio on Bonnen projektion rajatapaus, jossa standardileveyspiiriksi on valittu jompikumpi navoista (90°N/S). Projektiossa kaikki leveyspiirit näkyvät samankeskisinä ympyränkaarina, joiden keskipiste on navalla. Kartan reunoilla olevien alueiden muodot vääristyvät suuresti, mutta etäisyydet leveyspiirejä pitkin ovat kartassa kaikkialla oikeassa suhteessa, samoin etäisyydet keskipituuspiiriä pitkin ja kaikki etäisyydet navalta. Myös alueiden pinta-alat näkyvät kartalla oikeassa suhteessa.
Wernerin projektiota käyttivät Gerhardus Mercator ja Abraham Ortelius 1500-luvun lopulla Aasian ja Afrikan kartoissaan, mutta kun yleisempi Bonnen projektio, jossa standardileveyspiiri voidaan siirtää keskelle kuvattavaa aluetta, tuli tunnetuksi, Wernerin projektio jäi käytännöllisesti katsoen pois käytöstä.
Phil Di Giuseppe
Phillip ”Phil ”Di Giuseppe (s. 9. lokakuuta 1993 Maple, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka edustaa NHL-seura Nashville Predatorsia.
Ennen ammattilaisuraansa Di Giuseppe pelasi NCAA-yliopistokiekkoa Michiganin yliopiston joukkueessa. Hän oli Hurricanesin toisen kierroksen varaus vuoden .
Luettelo Kauniaisten julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Kauniaisten julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Kaunaisten kaupungissa olevat pysyvät julkiset taideteokset , muistomerkit ja muistolaatat.
Rauli Svento
Rauli Svento (21. heinäkuuta 1951, Helsinki) on suomalainen taloustieteilijä. Hän on työskennellyt professorina Oulun yliopiston kauppakorkeakoulussa vuodesta 1998. Sventon tutkimukset keskittyvät sähkömarkkinoiden toimintaan, aluetalouksiin, ympäristötaloustieteeseen sekä terveystaloustieeseen.
Svento on koulutukseltaan filosofian tohtori. Hän väitteli tohtoriksi Oulun yliopistosta vuonna 1990 otsikolla "Tutkimus kulutusfunktion
tulokäsitteestä".
Kaikki viimeiset sanat
Kaikki viimeiset sanat on yhdysvaltalaiskirjailija John Greenin esikoisromaani. Englanninkielinen alkuperäisteos "Looking for Alaska" julkaistiin vuonna 2005 ja Helene Bützowin suomenkielinen käännös vuonna 2014. Kirja sai vuonna 2006 American Library Associationin parhaan nuortenkirjan Michael L. Printz -palkinnon, ja oli yhdistyksen vuonna 2015 laatiman Yhdysvaltain kirjastojen kiistanalaisimpien kirjojen listan kärjessä sisältämänsä seksuaalisen materiaalin ja kiroilun vuoksi. Se kertoo teini-ikäisestä Miles Halterista, joka lähtee sisäoppilaitokseen saadakseen vaihtelua tylsäksi käyneeseen elämäänsä. Se perustuu pitkälti Greenin omiin kokemuksiin sisäoppilaitoksen opiskelijana.
"Kaikki viimeiset sanat" nousi New York Timesin myydyimpien kirjojen listalle sijoituttuaan lasten pokkareiden listalla kymmenenneksi heinäkuussa 2012, yli seitsemän vuotta kirjan julkaisemisen jälkeen. Tammikuuhun 2017 mennessä se oli ollut nuorten aikuisten pokkareiden kymmenen kärjessä 67 viikkoa.
Arvoitus nimeltä Margo
Arvoitus nimeltä Margo on yhdysvaltalaiskirjailija John Greenin romaani. Englanninkielinen alkuperäisteos "Paper Towns" julkaistiin vuonna 2008 ja Helene Bützowin suomenkielinen käännös vuonna 2015.
Kirjan pohjalta tehty elokuva "Paper Towns" sai ensi-iltansa 24. heinäkuuta 2015. Sen pääosissa näyttelevät Nat Wolff ja Cara Delevingne.
Kosti Ahonen
Kosti Ahonen (12. elokuuta 1920 Lahti – 12. marraskuuta 2003 Lahti) oli suomalainen kuvanveistäjä ja taidemaalari, joka tunnettiin naivistina.
Ahonen kävi Lahden Taideyhdistyksen piirustuskoulun 1949–1954. Hän harjoitti taiteellisen työskentelynsä ohessa useita eri ammatteja autonkuljettajasta muusikkoon. Hänen töitään oli ensimmäisen kerran esillä 1950, jolloin hänestä tuli Lahden taideyhdistyksen jäsen. Ahonen oli myös Taidemaalariliiton jäsen. Ahosen tuotantoon kuuluu yli 50 maalausta, etenkin maisemamaalauksia. 1960-luvulla hän alkoi tehdä myös puuveistoksia ja puisia taideteoksiksi muotoiltuja monikäyttöhuonekaluja. Hän teki myös alttariveistoksia ja muistomerkkejä. Erityisen merkittävänä yksittäisenä kokoelmana (kymmeniä tauluja) häneltä voidaan mainita paavolan kaupunginosan joillekin liiankin realistinen ikuistaminen ennen kuin nämä vanhat puutalot purettiin uudempien rakennusten tieltä (kokoelmasta suurin osa lahjoitettu Lahden kaupunginmuseolle, joskin vain yksittäisiä teoksia ollut viime aikoina nähtävillä). Jotkin veistosten aiheet ovat uskonnollisia, mutta niihinkin sisältyy omintakeista huumoria, kuten esimerkiksi luonnollisen kokoiseen "Taivaan portilla" -teokseen (1989). Omasta kodistaan Ahonen loi eräänlaisen kokonaistaideteoksen, joka oli täynnä maalauksia ja veistoksia.
Skjern Å
Skjern Å on joki Tanskassa. Joki on noin 90 kilometriä pitkä, maan neljänneksi pisin joki. Skjern Å on virtaamaltaan Tanskan vuolain virta: sen keskivirtaama on noin 30 kuutiometriä sekunnissa.
Skjern Å saa alkunsa Billundin koillispuolelta, virtaa länteen Jyllannin niemimaan poikki ja laskee Pohjanmereen Skjernin länsipuolella, Ringkøbingin eteläpuolella.
Teoria Katherinesta
Teoria Katherinesta on yhdysvaltalaiskirjailija John Greenin romaani. Englanninkielinen alkuperäisteos "An Abundance of Katherines" julkaistiin vuonna 2006 ja Helene Bützowin suomenkielinen käännös vuonna 2016. Kirja kertoo lapsinero Colin Singletonista, joka tyttöystävästänsä jättämänä lähtee automatkalle parhaan ystävänsä Hassanin kanssa ja yrittää samalla löytää matemaattisen kaavan, jolla voisi ennustaa romanttisia suhteita.
"Teoria Katherinesta" sai Michael L. Printz -kunniamaininnan vuonna 2007, ja American Library Association valitsi sen yhdeksi vuoden 2007 parhaista nuorten aikuisten kirjoista. Saamastaan tunnustuksesta huolimatta sitä on myyty Greenin kirjoittamista kirjoista vähiten.
Jack Hylton
Jack Hylton (oik. John Greenhalgh Hilton; 2. heinäkuuta 1892 Great Lever, Lancashire, Iso-Britannia – 29. tammikuuta 1965 Lontoo, Iso-Britannia) oli brittiläinen orkesterinjohtaja ja impressaari, joka nousi huomattavaan asemaan brittiläisten tanssiyhtyeiden aikakaudella 1920–1940-luvuilla.
Jack Hylton (silloin John Greenhalgh Hilton) syntyi Great Leverin kylässä, Lancashiressä lähellä Boltonia vuonna 1892. Hänen isänsä George Hilton oli amatöörilaulaja paikallisessa labour clubissa, ja Jack opetteli soittamaan pianoa ja oli mukana näyttämöllä isänsä kanssa. Myöhemmin isä osti pubin läheltä Little Leveristä. Jack lauloi asiakkaille ja sai nopeasti kutsumanimen ”the singing mill-boy”. Lisäksi hän toimi pianistina monissa yhtyeissä.
Jackilla ei tiettävästi ollut muita ura-aikomuksia kuin esiintymisala. Vuonna 1909, jolloin hän oli vain seitsemäntoistavuotias, hän oli jo kokenut esiintyjä. Hieman myöhemmin hän muutti Lontooseen, jossa hän toimi pianistina 400 Clubilla ja soitti Stroud Haxton Bandin kanssa. Ensimmäisen maailmansodan aikana Hylton toimi 20th Hussarsin kapellimestarina.
Hylton oli naimisissa kahdesti, vuosina 1913–1929 Ennis Parkesin kanssa ja vuosina 1963–1965 Beverley Prowsen kanssa. Hänellä oli kaksi tytärtä ja poika.
Hylton alkoi valittaa 26. tammikuuta 1965 kipua rinnassa ja vatsassa, ja hänet vietiin Lontooseen sairaalaan, jossa hän kuoli sydänkohtaukseen kolme päivää myöhemmin 72-vuotiaana. Hänet on haudattu Pyhän Katariinan hautausmaalle Gosfieldiin Essexiin.
Kokoelma- ja konservointikeskus
Kokoelma- ja konservointikeskus on Museoviraston vuonna 2016 valmistunut muun muassa museokokoelmien säilytys ja konservointipalveluja tarjoava keskus Vantaan Hakkilassa. Keskus on rakennettu entisen logistiikkakeskuksen tiloihin ja sen pinta ala on 16 000 neliömetriä. Ensimmäiset museoesineet siirrettiin Vantaalle toukokuussa.
Keskuksessa työskentelee parikymmentä työntekijää kuten konservaattoreita ja kokoelmien henkilökuntaa, sekä digitointiprojektien henkilöitä. Keskus tarjoaa kokoelmien hoito- ja säilytyspalveluita myös muille museoille ja tahoille.
Rakennus on pinta-alaltaan suuri, 16 000 neliömetriä, kun Museoviraston keskusvarasto Orimattilassa on 9 600 neliömetriä. Hyllymetrejä on yhteensä noin 25 kilometriä: kuvakokoelmien Journalistisen kuva-arkiston JOKA:n kokoelmien säilytystilassa on noin 12 000 hyllymetriä. Lisäksi sähköisissä siirtohyllyissä hyllytasoja on ensimmäisessä toteutusvaiheessa 8 000 metriä ja kuormalavahyllyissä noin 5 000 metriä.
Olosuhdehallittuja työ- ja säilytystiloja on 14. Tilat täyttävät yhdeksän eri olosuhdevaatimusta. Konservoinnissa ja säilytyksessä on omat työtilat eri materiaaleille sekä pakaste- ja kylmiötiloja. Tiloissa on myös erityislaitteita ja tekniikkaa, jota ei ole muualla Suomessa ja jotka on räätälöity konservoinnin tarpeisiin. Viisimetrinen tyhjiöpakastekuivain on Suomen suurin. Rakennuksessa on röngtenhuone, digitaalinen röngtenlaite, röntgenfluoresenssi (XRF) ja FTIR -laitteet.
Kokoelma- ja konservointikeskukseen sijoitetaan aikaisemmin väliaikaisissa varastoissa eri puolilla eteläistä Suomea säilytetyt Kansallismuseon kokoelmiin kuuluvat esineet ja osa Museoviraston täydestä Orimattilan keskusvaraston kokoelmista, kuten yleisetnografiset eli Euroopan ulkopuoliset kokoelmat ja tulevaisuudessa kaikkien kokoelmien uushankinnat. Orimattilan keskusvarasto on kuitenkin vielä pitkään Kansallismuseon kokoelmien pääsäilytystila. Kokoelma- ja konservointikeskukseen sijoitetaan pysyvästi Journalistien kuva-arkiston JOKA:n 7,5 miljoonaa lehtikuvaa sekä arkeologisia maalöytöjä.
Museoesineiden siirto aloitettiin toukokuussa. Ensimmäisenä siirrettiin suljettujen kartanomuseoiden, Pukkilan kartanon, Anjalan kartanon ja Rapolan kartanon kokoelmia sekä Suomen merimuseon esineistöä.
Kiinteistö toimi ennen tukkuliikke Inex Partners Oy:n logistiikkakeskuksena. Kiinteistön omistaa Kokoelmakeskus Ky, jota edustaa CapMan Real Estate I Ky, jolta Senaatti-kiinteistöt on vuokrannut tilat Museoviraston käyttöön. Vuokrasopimus on 15 vuotta ja vuokrakustannukset 2,2 miljoonaa euroa vuodessa. Tilojen suunnittelu- ja rakennusvaihe kesti vain noin vuoden. Rakennukseen tehtiin muun muassa uudisosa.
Maria Ailio
Maria Ailio (s. 1964 Helsinki) on suomalainen arkkitehti, joka on erikoistunut korjausrakentamiseen. Hänen laajimpia töitään ovat vuonna 2016 valmistunut Helsingin Luther-kirkon palautus kirkoksi tilan oltua pitkään ravintolana ja Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen Kokkolan-toimintakeskuksen peruskorjaus. Lisäksi hän on suunnitellut pientaloja.
Ailio on valmistunut arkkitehdiksi vuonna 1991 Teknillisestä korkeakoulusta, ja työskenneltyään useissa toimistoissa hän perusti vuonna 2000 nimeään kantavan toimiston.
Molodin taistelu
Molodin taistelu ("") käytiin Krimin kaanikunnan ja Moskovan Venäjän armeijoiden välillä vuonna 1572. Se päättyi kahdeksan päivän jälkeen Venäjän ratkaisevaan voittoon ja merkitsi käännettä Venäjän–Krimin sodassa.
Vuonna 1552 alkanut sota käynnistyi, kun tsaari Iivana IV Julma valtasi Kazanin kaanikunnan, jonka laillisena perijänä Krimin kaani Devlet I Giray piti itseään. Venäjä valtasi myös kaanin tavoitteleman Astrahanin 1554-1556. Krimin kaanikunnan vasalli-isäntä ja liittolainen Osmanien valtakunta osallistui sotaan 1568, mutta turkkilaisten ja tataarien yhteinen sotaretki Astrahaniin 1569 epäonnistui karvaasti. Venäjä ja Osmanien valtakunta solmivat rauhan 1570, jonka jälkeen kaani Devlet jatkoi sotatoimia Venäjää vastaan itsenäisesti. Kaani keräsi armeijan, jonka avulla hän valtasi ja poltti Moskovan 1571 ajaen tsaari Iivanan pakoon kaupungista. Pelastaakseen tilanteen tsaari lupasi kaanille poistuvansa Astrahanista, mutta seuraavana vuonna kaanille valkeni, ettei Iivana aio pitää lupaustaan. Hän keräsi uuden sotajoukon, joka lähti marssille kohti Moskovaa. Tsaari ja hänen kenraalinsa olivat kuitenkin ennakoineet tataarien saapuvan uudelleen ja valmistelleet huolellisesti vastatoimia.
Armeijat kohtasivat toisensa heinäkuun 1572 lopulla lähellä Molodin kylää noin 50 kilometriä Moskovasta etelään. Taistelussa tuli kuuluisaksi venäläisten käyttämä siirreltävä suoja, guljai-gorod, jonka avulla joukot saattoivat liikkua suhteellisen turvallisesti kevyiden aseiden tulituksessa. Osapuolten kärsimistä tappioista ei ole jäänyt historiaan luotettavia selontekoja, mutta Venäjän voittoon päättyneellä taistelulla oli merkittävä vaikutus osapuolten väliseen voimatasapainoon. Sen vuoksi voidaan olettaa, että tataarien armeija kärsi enemmän tappioina.
Seurauksena Krimin kaani joutui luopumaan sekä sodan jatkamiseen liittyvistä suunnitelmistaan että aikeistaan vallata Kazanin ja Astrahanin kaanikunnat Venäjältä. Tappio merkitsi Krimin kaanikunnan poliittisen ja sotilaallisen vaikutusvallan heikkenemistä, joka puolestaan antoi tilaa Moskovan Venäjän nousulle. Vasta vuosina 1588-1607 hallinneen kaanin Gazi II Girayn aikana Krimin kaanikunta oli jälleen riittävän vahva voidakseen haastaa Venäjän uudelleen.
Maria Kopsakangas-Savolainen
Maria Kopsakangas-Savolainen (24. tammikuuta 1970) on suomalainen taloustieteilijä. Hän työskentelee tutkimusprofessorina Oulun yliopiston kauppakorkeakoulussa. Kopsakangas-Savolaisen tutkimukset keskittyvät kestävään energiatalouteen ja sähkömarkkinoiden toimintaan.
Kopsakangas-Savolainen on koulutukseltaan taloustieteen tohtori. Hän väitteli tohtoriksi Oulun yliopistosta vuonna 2002 otsikolla "A Study on the deregulation of the Finnish electricity markets".
Tuomas Takalo
Tuomas Takalo on suomalainen taloustieteilijä. Hän työskentelee taloustieteen professorina Hankenilla. Takalon tutkimukset käsittelevät muun muassa innovaatioita, immateriaalioikeuksia sekä rahoitusmarkkinoita. Takalo on dosentti Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulussa, Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakoulussa, Turun kauppakorkeakoulussa sekä Oulun yliopistossa ja lisäksi hän toimii neuvonantajana Kilpailu- ja kuluttajavirastolle. Aiemmin Takalo on työskennellyt muun muassa Suomen Pankin neuvonantajana rahapolitiikka- ja tutkimusosaston tutkimusyksikössä.
Takalo on koulutukseltaan valtiotieteiden tohtori. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1999 otsikolla "Essays on the Economics of Intellectual Property Protection".
Aurinkoista Amerikkaa
Aurinkoista Amerikkaa on toimittaja Urho Toivolan matkakirja vuodelta 1932. Teos kertoo hänen Yhdysvaltain-matkastaan, jonka hän teki vuonna 1930.
Andrew Carnegien perustama kansainvälinen rauhansäätiö (Carnegie Endowment for International Peace) pyrki edistämään kansainvälistä yhteisymmärrystä järjestämällä toimittajien vaihtovierailuja Yhdysvaltain ja muiden maiden välillä. Vuonna 1930 Keski- ja Pohjois-Euroopasta kutsuttiin neljätoista toimittajaa kahden kuukauden kiertomatkalle Yhdysvaltoihin, heidän joukossaan Suomesta Urho Toivola ("Turun Sanomat"), Ruotsista Sven Backlund ("Nyt Tid"), Virosta Georg Meri (Viron ulkoministeriö) ja Itävallasta Felix Salten ("Neue Freie Presse"). Toimittajat kiersivät Yhdysvaltoja, tapasivat merkkihenkilöitä, kuten presidentti Herbert Hooverin ja Henry Fordin, sekä tavallisia kansalaisia ja tutustuivat nähtävyyksiin.
Toimittajat saapuivat New Yorkiin laivalla 18. toukokuuta 1930, kiersivät muiden muassa Washingtonin, Atlantan, New Orleansin, Los Angelesin, San Franciscon, Denverin, Chicagon ja Buffalon kautta ja lähtivät paluumatkalle New Yorkista 17. heinäkuuta 1930.
"Aurinkoista Amerikkaa" sisältää runsaasti asiatietoa, tilastoja ja taulukoita Yhdysvaltain yhteiskunnasta ja jonkin verran myös omakohtaisia matkakokemuksia. Toivola oli erityisen kiinnostunut koulutuksesta, ja kirjassa on yksityiskohtainen analyysi Denverin koululaitoksesta. Hän selostaa myös yliopistoelämää. Monin paikoin hän vertailee suomalaista ja yhdysvaltalaista opetusta:
”Menneen ajan oppikoulu, vielä parikymmentä vuotta sitten, oli ensi sijassa valmistava koulu, jonka oli annettava oppilailleen ne määrätyt tiedot, jotka vaadittiin korkeakouluihin pyrkijöiltä. Tästä palvelijan asemasta, jossa oppikoulu meillä, kuten monessa muussakin Euroopan maassa, yhä on, on Amerikan oppikoulu suurelta osin vapautunut. Sen yksinomaisena tehtävänä, saatikka sitten päätehtävänä, ei pidetä nuorison valmistamista yliopistoon. Nuorison valmistaminen elämää varten tunnustetaan koulun sekä opetus- että kasvatusohjelman tarkoitukseksi.”
Toivola esittelee lukijoilleen myös Yhdysvaltain työelämää ja palkkoja, joista eurooppalaisilla oli ollut stereotyyppisiä käsityksiä. Hän toteaa, että hänen matkansa aikana pörssiromahduksen ja työttömyyden vaikutukset eivät vielä näkyneet kaduilla mutta ne ovat sittemmin saaneet ”mittasuhteet, jotka pakottavat kysymään, voiko Amerikkakaan enää kotvaan päästä takaisin siihen hyvään aikaan, josta se viime vuosikymmenen kuluessa ylpeili”.
Oman lukunsa saavat myös kunnallishallinto ja kaupunkikaavoitus. Kieltolain Toivola arvioi jääneen kuolleeksi kirjaimeksi: ”Suurkaupunkien kunnallishallinto, niin vanha kuin uusikin, katselee sormiensa lävitse, kun on kysymys [kielto]laista, jonka vastustajana lukuisissa [osa]valtioissa on väestön enemmistö.”
Khalifa St. Fort
Khalifa St. Fort (s. 13. helmikuuta 1998) on trinidadtobagolainen pikajuoksija.
St. Fort juoksi Pekingin MM-kilpailuissa 2015 alkuerissä ankkurina Trinidad-Tobagon 4 × 100 metrin viestijoukkueessa. Alkuerien aika oli sen hetkinen maan ennätys. Hänet korvattiin finaalissa, jossa Trinidad-Tobago juoksi pronssille, Semoy Hackettilla. St. Fort sai kuitenkin mitalin alkueräjuoksunsa ansiosta. Rion olympialaisissa 2016 Trinidad-Tobago sijoittui viidenneksi 4 × 100 metrin viestissä, jossa St. Fort juoksi joukkueen ankkurina. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän karsiutui 100 metrin alkuerissä ja sijoittui pikaviestissä kuudenneksi.
Vuoden 2015 alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskisoissa Calissa Kolumbiassa St. Fort sai hopeaa 100 metrin juoksussa ajalla 11,19 s. Vuonna 2016 alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskisoissa Bydgoszczissa Puolassa St. Fort oli pronssilla ajalla 11,18 s.
Lomakeskus Revontuli
Lomakeskus Revontuli on Hankasalmella 9-tien varrella toimiva hotelli ja viihdekeskus. Sen tarjontaan kuuluvat 18-reikäinen golfkenttä, lomamökkitoiminta, kokoussali, ravintola-keilahalli ja musiikkiviihdetoiminta. 
Yrittäjä Markku Kinnunen osti konkurssiin menneen Hankamotellin vuonna 1993. Hän oli etsinyt yritystoiminnalleen paikkaa, joka olisi hyvien liikenneyhteyksien varrella ja järven rannalla. Aluksi hän rakennutti alueelle Revontulisalin viihdetoimintaa varten. Toinen askel oli täysimittainen golfkenttä, jonka jäseniksi saatiin nopeasti 4 000 henkilöä, sillä pelaajia saatiin Etelä-Suomesta saakka halvan pelioikeuden houkuttelemana. Toimintaa pyörittää Revontuli Golf Oy. Kolmas iso satsaus oli keilahalli, joka on sijoitettu ravintolan yhteyteen.
(469219) 2016 HO3
2016 HO on Apollo-tyypin asteroidi. Se löydettiin Pan-STARRS 1-kartoitusteleskoopilla 27. huhtikuuta vuonna 2016 ja on radaltaan vakain toistaiseksi tunnettu Maan kvasikuu.
2016 HO kiertää muiden asteroidien tapaan Aurinkoa, mutta sen rata on sellainen, että kappale pysyy jatkuvasti maapallon läheisyydessä siten, että Maasta katsottuna se näyttää kiertävän Maata. Tämän vuoksi kohdetta kutsutaan kvasikuuksi. Ratalaskujen perusteella 2016 HO:n rata on kuitenkin kvasikuuksi poikkeuksellisen vakaa: se on jäänyt kvasikuuradalle hieman alle sata vuotta sitten ja pysyy tällaisella radalla useita satoja vuosia tulevaisuuteen. Kvasikuuradalla ollessaan 2016 HO:n liike on lukkiutunut siten, että se pysyy koko ajan likimain 38–100 kertaa Kuun etäisyydellä Maasta.
Kohteen fysikaalisia ominaisuuksia ei juuri tunneta. Sen läpimitta on arviolta 40–100 metriä.
Kohde ei näillä näkymin muodosta minkäänlaista törmäysuhkaa. Pitkäaikaisen läheisyytensä vuoksi se on kuitenkin hyvinkin potentiaalinen in-situ-toiminnan kohde.
Hard Candy
Hard Candy voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Juneteenth
Juneteenth on Yhdysvalloissa erityisesti afroamerikkalaisten keskuudessa 19. kesäkuuta vietettävä vuosittainen juhlapäivä. Päivänä juhlistetaan afroamerikkalaisten orjuuden päättymistä. Juhlan nimi on yhdistelmä englannin kielen sanoista "June" (suom. "kesäkuu") ja "nineteenth" (suom. yhdeksästoista). Juneteenth sai alkunsa Yhdysvaltain armeijan kenraalimajurin Gordon Grangerin luettua presidentti Abraham Lincolnin antaman orjien vapautusta koskevan Emancipation Proclamation -julistuksen Texasin Galvestonissa 19. kesäkuuta 1865. Julistus oli tullut voimaan jo yli kaksi vuotta aiemmin vuoden 1863 tammikuun alusta, mutta tieto vapaudesta ei ollut kulkenut Texasiin saakka. Kesäkuun 19. hyväksyttiin viralliseksi vapaapäiväksi Texasissa vuonna 1979, ja nykyisin päivällä on virallinen asema useissa Yhdysvaltain osavaltioissa ja kaupungeissa.
Magic Potion
Magic Potion on The Black Keysin neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 12. syyskuuta 2006.
Etukannen kuva on Fabergén muna. Takakannen kuvassa on haukka.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Dan Auerbach ja Patrick Carney.
Francisco de Paula Santander
Francisco José de Paula Santander y Omaña (2. huhtikuuta 1792 – 6. toukokuuta 1840) oli kolumbialainen sotilas, kenraali ja poliitikko, joka taisteli Simón Bolívarin joukoissa Kolumbian (entinen Uuden-Granadan varakuningaskunta) itsenäisyyden puolesta.
Santander syntyi Cúcutassa varakkaaseen kreoliperheeseen. 13-vuotiaana hän siirtyi Bogotáan (tuolloin Santa Fé de Bogotá) San Bartolomén kuninkaalliseen korkeakouluun ("el Colegio Real Mayor y Seminario de San Bartolomé") opiskelemaan. Siellä hän opiskeli politiikkaa ja lakioppia. Hän liittyi vuonna 1810 itsenäisyysmielisiin joukkoihin ja myöhemmin hän taisteli Bolívarin joukoissa. Vuonna 1819 Kolumbia vapautettiin espanjalaisjoukoista ja Santander nimitettiin Suur-Kolumbian varapresidentiksi vuonna 1821. Hän ei ollut kiinnostunut osallistumaan Bolívarin muihin sotaretkiin, jotka tähtäsivät muun muassa Venezuelan, Ecuadorin ja Perun vapauttamisiin. Hän oli ennemmin kiinnostunut kehittämään synnyinmaatansa Kolumbiaa poliittisesti. Häntä kutsuttiin lakien mieheksi (""Hombre de las Leyes""). Santander kehitti maansa poliittisia instituutioita ja panosti myös esimerkiksi koulutukseen ja taloudellisiin uudistuksiin. Hän ei kuitenkaan suvainnut toisinajattelua.
Santanderin ja Bolívarin välit olivat olleet jännittyneet melkein alusta alkaen. Santander oli erottanut Bolívarin alipäällikön José Antonio Páezin (josta tuli myöhemmin Suur-Kolumbiasta itsenäistyneen Venezuelan ensimmäinen presidentti). Bolívar puuttui tilanteeseen ja palautti Páezin aseman. Tämä viilensi Santanderin ja Bolívarin välejä. Lopullinen välirikko johtui poliittisista näkemyseroista. Huonoista kokemuksistaan johtuen Bolívarista oli tullut konservatiivisempi ja hän kannatti tiukkaa keskushallintoa. Santander sen sijaan federalistina kannatti hajautetumpaa hallintoa ja oli myötämielisempi kannattamaan Suur-Kolumbian alueiden itsehallintoa. Bolívar julistautui diktaattoriksi sen jälkeen, kun Santander ja hänen kannattajansa olivat vastustaneet Bolívarin haluamia konservatiivisia muutoksia perustuslakiin. Bolívar joutui murhayrityksen kohteeksi, josta Santanderia syytettiin. Santander oli maanpaossa Bolívarin kuolemaan asti, jonka jälkeen hänestä tuli Kolumbian presidentti vuonna 1832.
Santander kuoli tuberkuloosiin 6.5.1840 Bogotássa. Bolívar oli kuollut vuonna 1830 ja Santanderin ja Bolívarin kannattajien poliittiset kiistat syvenivät vapaustaistelijoiden kuolemien jälkeen. Santanderin kannattajat puhuivat hajautetun hallinnon, koulutuksen ja laajan äänioikeuden puolesta. Bolívarin kannattajat taas ajoivat vahvaa keskushallintoa ja valtion ja kirkon liittoa voimakkaasti. Santanderin kannattajat muodostivat sittemmin Kolumbian Liberaalipuolueen ja Bolívarin kannattajat perustivat Kolumbian konservatiivisen puolueen. Kolumbian historiaa leimasivat vuosisadan ajan konservatiivien ja liberaalien väliset kiistat ja sodat, jotka huipentuivat La Violenciaan.
Santanderin ansioina pidetään erityisesti hänen tekemiään poliittisia uudistuksia. Santanderin ja Norte de Santanderin departementit on nimetty hänen mukaansa. Santanderin kuva on 2 000 Kolumbian peson setelissä.