Lähiö
Lähiö (alk. asumalähiö) on suomen kielessä nimitys asuinalueelle, joka sijaitsee esikaupunkialueella ja jonka rakennuskanta koostuu tyypillisesti elementtikerrostaloista. Yleensä lähiöt ovat ensisijaisesti asuinalueita eikä niissä juuri ole työpaikkoja peruspalveluita lukuun ottamatta.
Käytännössä lähiö tarkoittaa kiinteästä kaupunkirakenteesta erilleen rakennettua asuntoaluetta, joka on riippuvainen varsinaisesta kaupungista ja sen työpaikoista, palveluista ja joukkoliikenteestä. Kielitoimiston sanakirjan mukaan ”lähiö on taajaman osa, jolla on oma liikekeskuksensa tärkeimpine palveluineen”.
Lähiö on suomenkielinen termi, jonka Otto-Iivari Meurman lainasi maantieteestä omaa lähiöperiaatettaan varten 1940-luvulla. Meurman viittasi asumalähiöllä kaupunkirakenteelliseen yksikköön, johon sopi 6000 asukasta. Lähiöperiaatteessa korostui yksikön sijainti erillään vanhasta kaupunkirakenteesta.
Eri vuosikymmenten aikana termi on saanut erilaisia kerroksia ja symbolisia merkityksiä. Toisaalta lähiö-sanalla voidaan viitata tyypillisiin, sodan jälkeen erilleen kantakaupungista rakennettuihin kerrostaloasuinalueisiin, toisaalta se on myöhemmin saanut symbolisen merkityksen kaupunkihierarkian alimmaisena asuinalueena.
Lähiöiden perusajatus pohjautuu Ebenezer Howardin vuonna 1893 esittelemään "puutarhakaupunkiperiaatteeseen", jossa itsenäisten asuinalueiden väliin jätettiin suuria puistoalueita. Tällaisia alueita toteutettiin vuosisadan alussa Englannissa ja myöhemmin muuallakin. Vuonna 1929 Yhdysvalloissa esiteltiin Clarence Perryn lähiöperiaatteessaan kehittämä ns. "naapurustoyksikkö" eli "neighborhood unit". Siinä oli tarkoitus jäsentää kaupunki toimiviksi yksiköiksi, joissa oli työpaikkoja vain asukkaiden peruspalveluita varten. Naapurustoyksikkö rakentui aluekeskuksen ympärille ja rajautui ympärillä oleviin liikenneväyliin yhtenäisenä osana kaupunkirakennetta. Suositeltu asukasluku oli 5 000–6 000.
1940-luvun englantilaisessa kaupunkisuunnittelussa lähiö yhdistettiin hajakeskitykseen. Lontoon ylikaupungistumista pyrittiin purkamaan jäsentämällä kaupunki yhdyskunniksi, joihin muodostettaviin lähiöihin väestöä siirrettäisiin ruuhkautuneimmilta alueilta. Lähiön tarkoituksena oli parantaa olemassaolevaa kaupunkirakennetta ja toimia mallina uusille alueille.
Lähiörakentaminen tuli ajankohtaiseksi toisen maailmansodan jälkeen, kun tarvittiin nopeasti nykyaikaisia asuntoja kasvavalle kaupunkiväestölle. Termiä lähiö käytettiin uusien, sodan jälkeen rakennettujen asuinalueiden suunnittelussa, toteutuksessa ja markkinoinnissa. Pian lähiöihin alettiin liittää negatiivisia piirteitä, ja niiden käsittely mediassa oli 1960-luvun lopulta lähtien pääasiassa ongelmakeskeistä.
Suomen kielessä lähiö-sanasta on myös tullut kaupunkihierarkian alimmaista asuinaluetta kuvaava sana, vaikka alun perin sanaa käytettiin myönteisemmässä merkityksessä. Muiden maiden sanoja, joilla viitataan kaupunkihierarkian alimmaiseen asuinalueeseen, ovat muun muun muassa amerikkalainen getto, ranskalainen banlieue, italialainen quarteri degradati, brasilialainen favela ja argentiinalainen villa miseria. Yhteistä keskustelulle slummeista, lähiöistä ja getoista on, että niitä syrjitään symbolisesti ja sosiaalisekonomisesti. Mervi Ilmosen mukaan ne ovat alueita, "joille on ominaista isolaatio ja sosiaalinen alemmuus, jonne kaupungin köyhin väestönosa sijoittuu ja jotka kärsivät sosiaalisen stigmatisaation kierteestä".
Yhdysvaltalainen slummi tai ghetto poikkeaa eurooppalaisesta lähiöstä rakenteeltaan, kehitykseltään ja sosiaaliselta dynamiikaltaan. Yhdysvalloissa keskiluokka muutti pois kaupungin keskustoista esikaupunkialueiden omakotitaloihin, Euroopassa työväenluokka asuu kaupungin ulkokehillä lähiöissä. Entisten sosialististen maiden lähiöt ovat muiden Euroopan maiden lähiöihin verrattaessa yksitoikkoisempia, mittakaavaltaan isompia ja väestöltään heterogeenisempiä. Asunnoissa korostuvat yksiöt ja kaksiot. Mervi Ilmosen mukaan jälkisosialistisissa maissa ”lähiöihin kohdistuvassa syrjinnässä on voimakas symbolinen lataus: ne ovat epäsuositun sosialismin ajan näkyvin ja konkreettisin aikaansaannos ja merkki kaupunkikuvassa.”
Kaikkien lähiöiden rakentamiselle yhteistä on kuitenkin ollut tavoite asuntopulan voittamisesta. Esimerkiksi Ruotsissa asuntopolitiikan keinoksi otettiin miljoonaohjelma, jonka puitteissa oli tarkoitus rakentaa miljoona asuntoa kymmenen vuoden aikana. Suomessa lähiöitä rakennettiin miltei samoihin aikoihin, erityisesti 1960- ja 1970-luvuilla. Suomalaiset lähiöt ovat kehittyneet ulkomaisiin lähiöihin verrattuna sosioekonomisesti kestävämmin.
Ongelmalähiön käsite on osin median itsensä synnyttämä ja ylläpitämä. Ranskalaista lähiökeskustelua tutkineen Loïc Wacquantin mukaan tiedontuottajat nostavat jonkun alueen ominaispiirteen esiin ja leimaavat sen epänormaaliksi, millä perustellaan aiheen käsittely mediassa. Ranskassa onkin kehittynyt lähiöuutisoinnin kulttuuri, jonka piirteitä ovat niin kutsutut lähiötoimittajat ja yliuutisointi. Linda Haapajärven ja Lotta Junnilaisen mukaan myös Suomessa lähiöuutisointi ja lähiöiden todellisuus ovat etääntymässä toisistaan: median tuottama kuva ongelmalähiöistä ei vastaa lähiöiden asukkaiden omaa kokemusta asuinalueestaan. Lähiön leimaamisella on myös kielteisiä seurauksia, sillä asukkaat voivat liittää kielteiset piirteet omaan minäkuvaansa. Leima voi heikentää alueen sosiaalista elämää ja tehdä yhteenkuuluvuudesta mahdotonta, jolloin kielteinen käsitys lähiöstä muuttuukin todeksi ja lisää eriarvoisuutta.