hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Ruumiinsieppaajat
Ruumiinsieppaajat ("The Body Snatchers", Suomen televisiossa myös nimellä "Pahan vallassa") on Val Lewtonin tuottama ja Robert Wisen ohjaama yhdysvaltalainen kauhuelokuva vuodelta 1945. Se perustuu Robert Louis Stevensonin novelliin "Ruumiinryöstäjä" (1884). Sen pääosissa ovat Boris Karloff ja Bela Lugosi. Sitä pidetään yhtenä sekä Karloffin että Lugosin parhaimmista elokuvista.
Stevensonin novelli perustuu Edinburghissa 1827-1828 tapahtuneeseen West Portin murhasarjaan, jossa William Hare ja William Burke myivät Robert Knoxille 17 ruumista lääketieteellisiä kokeiluja varten.
Vuoden 1831 Edinburghissa lääkäri palkkaa kaksi miestä hankkimaan hänelle tuoreita ruumiita hautausmaalta lääketieteellisiä kokeita varten. Kun vastakuolleet loppuvat hautausmaalta, he ryhtyvät murhaamaan ihmisiä.
RKO oli solminut Boris Karloffin kanssa sopimuksen kahdesta elokuvasta 1944. Karloff oli kyllästynyt Universalin tuottamiin kauhuelokuviin ja toivoi saavansa parempi osia RKO:lla. Val Lewton sai tehtäväksi tuottaa elokuvat. Ensimmäinen Lewtonin tekemä käsikirjoitusehdotus oli "Tuhoon tuomittu saari" (1945), jonka tuotanto jouduttiin keskeyttämään Karloffin sairauden takia. Sen sijaan Lewton ehdotti studiolle Robert Louis Stevensonin novelliin ”The Body Snatcher” perustuvaa elokuvaa. Lewtonilla aiheen valinnalle: novelli olisi ilmainen, koska sen tekijänoikeus oli rauennut, kuvauksissa voitaisiin käyttää olemassa olevia kulisseja ja eräästä hahmosta saataisiin laajentamalla sopiva rooli Lugosille.
Lewton ja Philip MacDonald kirjoittivat ensimmäisen käsikirjoituksen, jota RKO:n johto ei kuitenkaan hyväksynyt – haudanryöstö ja ruumiiden leikkely olivat arkaluontoisia aiheita. Lewton kirjoitti käsikirjoituksen nopeasti uudelleen karsi arveluttavat kohtaukset siitä. MacDonaldin vaatimuksesta Lewton sai myös nimensä alkuteksteihin (nimellä Carlos Keith).
Karloff oli erityisen kiinnostunut roolistaan, sillä se tarjosi hänelle mahdollisuuden osoittaa, että hän osasi myös näytellä – eikä pelkästään esittää hirviöitä.
Elokuva budjetti – lukuun ottamatta Karloffin palkaa – oli 125 000 dollaria.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Sam Inkinen näkee elokuvassa vanhaa kunnon romanttista elokuvaa ja loistavan lopun. Hän antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Alpi (nimi)
Alpi on suomalainen miehen etunimi. Nimestä on käytössä myös muunnos "Alvi", jota on käytetty naistenkin etunimenä. Alpin ja Alvin nimipäivä on 1. maaliskuuta, joka on myös Alpon nimipäivä. Vuoden 2009 loppuun mennessä nimi Alpi on annettu Suomessa 326 henkilölle, joista yksi on 1800-luvulla syntynyt nainen. Nimi Alvi on annettu 695 henkilölle, joista 608 on miehiä ja 78 naisia.
Nimet Alpi ja Alvi perustuvat roomalaiseen nimeen "Albinus", joka tulee latinan sanasta "albus", "valkoinen", "kirkas". Samaa alkuperää on myös nimi Alpo. Suomen kielessä alpi merkitsee myös kasvisukua alvet ("Lysimachia").
Tarja Smura
Tarja Smura (19. kesäkuuta 1970 Nurmes) on vuoden 1993 Miss Suomi. Hän sijoittui Miss Universum -kilpailuissa kymmenen parhaan joukkoon. Smura herätti huomiota lehdistössä seurusteltuaan lyhyen aikaa elokuvaohjaaja Renny Harlinin kanssa.
Smura oli vuoden 1995 eduskuntavaaleissa Naisten puolueen ehdokkaana. Pian vaalien jälkeen hän vetäytyi julkisuudesta. Vuoden 2008 kuntavaaleissa hänet valittiin poliittisesti sitoumattoman Meidän Lohja -kansalaisliikkeen edustajana Lohjan kunnanvaltuustoon. Hän on Suomen Keskustan kansanedustajaehdokkaana eduskuntavaaleissa 2019 Pirkanmaan vaalipiirissä.
Hän oli 1996–2012 naimisissa virolaisen Raul Gescheimerin kanssa ja heillä on kolme yhteistä lasta. Nyt (vuoden 2016 alussa) Smura on asumuserossa Markus Haapasalosta, jonka kanssa avioitui 2013.
Franken
Franken oli keskiajalla saksalainen herttuakunta Etelä-Saksassa Baijerin pohjoispuolella. Se on saanut nimensä frankkien mukaan.
Verdunin sopimus vuonna 843 jakoi Frankkien valtakunnan kolmeen osaan. Ludvig Saksalainen sai Itä-Francian, joka jakautui edelleen neljään heimoherttuakuntaan: Schwabeniin, Frankeniin, Saksiin ja Baijeriin.
Franken ei ollut koskaan yhtä yhtenäinen kuin Saksi tai Baijeri, ja herttua oli riippuvainen voimakkaista aatelissuvuista. Vuonna 911 Frankenin herttua Konrad I valittiin Saksan kuninkaaksi, ja hänen veljensä Eberhard valittiin herttuaksi. Eberhard kuitenkin kapinoi Otto Suurta vastaan ja syrjäytettiin. Otto ei nimittänyt uutta herttuaa, vaan jakoi vallan piispoille ja pyrki siten pitämään herttuakunnan paremmin otteessaan.
Myöhemmin keskiajalla Franken jakaantui kahtia Rheinfrankeniin ja Ostfrankeniin.
Nykyisin suurin osa Frankenista kuuluu Baijeriin, ja jakaantuu kolmeen alueeseen: Oberfranken, Mittelfranken ja Unterfranken. Historialliseen Frankeniin kuuluivat myös nykyisen Thüringenin eteläosa sekä Heilbronn-Frankenin alue Baden-Württembergin osavaltiossa.
Frankenin suurin kaupunki on Nürnberg. Franken tunnetaan viininviljelystä ja lukuisista panimoistaan.
Osan piiri
Osan piiri () on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1924 perustetun piirin pinta-ala on 2 057 neliökilometriä. Asukkaita on 32 000 henkeä (vuonna 2009).
Osan piiri sijaitsee Permin aluepiirin eteläosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Ohanskin ja Permin, idässä Kungurin, etelässä Bardan sekä lännessä Jelovon ja Tšastyjen piireihin. Pinta-alasta 50,2 % on metsää. Hyötykaivannaisia ovat öljy, kaasu, hiekka, sora, turve ja kalkkikivi. Kaman muodostama Votkinskin tekojärvi jakaa piirin kahteen osaan.
Piiriin kuuluu Osan kaupunki sekä 9 maalaiskuntaa: Gory, Gremjatša, Komarovo, Krylovo, Kuznetšiha, Novozalesnovo, Pakli (keskuspaikka Permjakovo), Pal ja Verhnjaja Davydovka. Hallinnollinen keskus on Osa. Asutuskeskuksia on yhteensä 78.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 90,1 % venäläisiä sekä 6 % baškiireja ja tataareja. Kaupunkiväestön osuus on 70,1 %.
Piirin kautta kulkevat Permin ja Tšaikovskin sekä Permin ja Ufan väliset asfaltoidut maantiet. Seudulla on polttoaine-, koneenrakennus- ja elintarviketeollisuutta. Maatalous on erikoistunut maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan ja perunan viljelyyn. Lisäksi harjoitetaan puunhankintaa.
Piirissä toimii maatalousteknikumi, Permin pedagogisen ja Iževskin teknisen yliopiston filiaalit, opettaja- ja ammattiopisto, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksia, kirjastolaitos, kotiseutumuseo sekä paikallinen radio- ja TV-asema. Paikallislehtinä ilmestyvät "Osinskoje Prikamje" (”Osan Kama”) ja "Osinski krai" (”Osan seutu”).
Nähtävyyksiin kuuluvat Osan kaupungin historialliset rakennukset.
Valtteri
Valtteri (joskus myös asussa Waltteri) on suomalainen miehen etunimi. Nimi on germaanista alkuperää ja tarkoittaa "valtiasta" tai "ohjaajaa". Virossa nimi on muodossa "Valter", joka oli vuoden 2017 alussa 626 virolaismiehen nimi.
Valtteri-nimen on saanut Suomessa vuoden 2009 loppuun mennessä 27 350 miestä, Waltteri-nimen noin 2 120 miestä ja nimen "Valtter" on saanut 1333 miestä. Valtterin nimipäivä on 29. tammikuuta.
Ohanskin piiri
Ohanskin piiri () on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1923 perustetun piirin pinta-ala on 1 516 neliökilometriä. Asukkaita on 17 100 henkeä (vuonna 2009).
Ohanskin piiri sijaitsee Permin aluepiirin keskiosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Otšorin ja Nytvan, idässä Permin, etelässä Osan ja Tšastyjen sekä lännessä Bolšaja Sosnovan piireihin. Kaman muodostama Votkinskin tekojärvi jakaa piirin kahteen osaan. Hyötykaivannaisia ovat hiekka, sora ja tiilisavi.
Piiriin kuuluu Ohanskin kaupunki ja 7 maalaiskuntaa: Andrejevka, Beljajevka, Dubrovo, Kazanka, Ostrožka, Tabory ja Tulumbaiha. Hallinnollinen keskus on Ohansk. Asutuskeskuksia on yhteensä 61.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 94,3 % venäläisiä, 1,5 % komipermjakkeja ja 1,1 % tataareja. Kaupunkiväestön osuus on 44,5 %.
Pääelinkeinot ovat maatalous ja puunhankinta. Ohanskissa on ompelimo ja elintarviketeollisuutta.
Piirissä toimii lasten luomistyön keskus ja taidekoulu, Bolšaja Sosnovan ja Tšaikovskin ammattikoulujen filiaalit, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksia, kirjastolaitos, kotiseutumuseo ja paikallinen TV-asema. Paikallislehtenä ilmestyy "Ohanskaja storona" (”Ohanskin puoli”).
Seudulla on useita arkeologisia muistomerkkejä. Nähtävyyksiin kuuluvat Ohanskin historialliset rakennukset.
USS Lexington (CV-16)
USS Lexington (CV/CVA/CVS/CVT/AVT-16) on yksi Yhdysvaltain laivaston 24:stä Essex-luokan lentotukialuksesta, joita rakennettiin toisen maailmansodan aikana. Se on viides laiva, joka on nimetty Yhdysvaltain vapaussodan Lexingtonin taistelun mukaan. Nimeksi aiottiin ensin antaa USS "Cabot", mutta rakennusvaiheessa päädyttiin nimeämään se Korallimeren taistelussa uponneen USS "Lexingtonin" (CV-2) mukaan.
USS "Lexington" poistettiin palveluksesta vuonna 1991 sen jälkeen, kun se oli ollut palveluksessa pitempään kuin yksikään toinen Essex-luokan tukialus, ja se lahjoitettiin museolaivaksi Corpus Christiin Teksasiin. Vuonna 2003 siitä tehtiin historiallinen maamerkki.
Alus tilattiin Bethlehem Steel Companyltä Quincystä Massachusettsista. Sen köli laskettiin 15. heinäkuuta 1941 nimellä USS "Cabot," ja se nimettiin USS "Lexingtoniksi" 16. heinäkuuta 1942. Alus laskettiin vesille 23. syyskuuta kumminaan Theodore D. Robinsonin puoliso, ja se otettiin palvelukseen 17. helmikuuta 1943 ensimmäisenä päällikkönään Felix B. Stump.
"Lexington" saapui Pearl Harboriin Panaman kanavan kautta 9. elokuuta 1943. Alus siirtyi Kwajaleinin atollille 4. joulukuuta, jossa se upotti rahtilaiva SS "Kembu Marun", vahingoitti kahta risteilijää ja pudotti 30 vihollislentokonetta. Illalla 19.20 alkoi ilmahyökkäys sen ollessa matkalla Kwajaleinille. Kello 23.22 japanilaisten tiputtamat soihdut valaisivat aluksen, ja 10 minuuttia myöhemmin siihen osui torpedo. Se saapui Pearl Harboriin tärkeimpiä korjaustöitä varten 9. joulukuuta ja Bremertoniin 22. joulukuuta perusteellisempaan korjaukseen, joka valmistui 20. helmikuuta 1944.
Yllätyshyökkäys Saipanille 11. kesäkuuta tuhosi saaren lentokoneet. 16. kesäkuuta "Lexington" taisteli Guamilla tukikohtaansa pitäneitä japanilaisia torpedokoneita vastaan. Vaikka se selvisi vahingoittumatta, Japanin propaganda julisti sen kolmatta kertaa upotetuksi. Sillä oli tärkeä rooli Task Force 58:n voittaessa Filippiinienmeren taistelun.
Leytenlahden taistelussa sen koneet upottivat taistelulaiva "Musashin". 25. lokakuuta sen koneet upottivat tukialus "Zuikakun" ja yhdessä "Essexin" kanssa "Chitosen". Myöhemmin samana päivänä se auttoi "Zuihōn" upottamisessa. Saavuttuaan korjattavaksi Ulithille 9. marraskuuta saatiin tieto, että japanilaiset olivat taas väittäneet sitä tuhotuksi.
Sodan päätyttyä "Lexington" suoritti partiolentoja Japanin ilmatilassa ja tiputti tarvikkeita Honshūn sotavankileireille. Se lähti Tokionlahdelta kohti San Franciscoa 3. joulukuuta kuljettaen mukanaan kotiin palaavia veteraaneja ja saapui perille 16. joulukuuta.
Alus poistettiin palveluksesta 8. marraskuuta 1991, ja se lahjoitettiin 15. kesäkuuta 1992 museoksi Corpus Christiin Texasiin.
Kaman tekojärvi
Kaman tekojärvi (; myös "Permin tekojärvi", Пермское водохранилище, "Permskoje vodohranilištše") on Kama-joen muodostama tekoallas Permin aluepiirissä Venäjällä. Sen pinta-ala on 1 915 neliökilometriä, tilavuus 12,2 kuutiokilometriä, pituus 272 kilometriä, suurin leveys 30 kilometriä, keskisyvyys 6,3 metriä ja suurin syvyys 30 metriä. Vedenpinnan korkeus vaihtelee 7 metriä. Tekojärveen laskevat tärkeimmät joet – Tšusovaja, Sylva, Obva, Inva, Kosva, Jaiva, Kondas ja Tšermoz – muodostavat 50–140 kilometriä pitkiä ja 10–15 kilometriä leveitä lahtia.
Tekojärven muodostaa Permin lähelle vuonna 1954 rakennettu Kaman vesivoimalaitoksen pato. Allas täytettiin kevääseen 1956 mennessä. Tekoallasta käytetään laivaliikenteen väylänä sekä kalastukseen. Sen rannalla sijaitsevat Permin, Dobrjankan, Tšormozin, Bereznikin, Usoljen ja Solikamskin kaupungit.
Pavol Hurajt
Pavol Hurajt (s. 4. helmikuuta 1978 Poprad) on slovakialainen ampumahiihtäjä ja olympiamitalisti.
Hurajt on osallistunut urallaan kaksiin olympialaisiin, vuosina 2006 ja 2010. Hurajt voitti pronssia yhteislähdöstä Vancouverin kisoissa 2010 ja oli lisäksi viides normaalimatkalla, seitsemäs pikakilpailussa ja kuudestoista takaa-ajossa. MM-kilpailuissa hän on ollut parhaimmillaan neljästoista Östersundin 2008 pikakilpailussa.
Hurajt on voittanut rulla-ampumahiihdon MM-kilpailuissa kultaa yhteislähtökilpailussa 2004 sekä saanut pronssia viestissä 2003 ja 2004 sekä sekaviestissä 2009. Ampumahiihdon EM-kilpailuissa hän on saanut normaalimatkalla hopeaa 2005.
Hurajt on sijoittunut maailmancupin osakilpailussa kolme kertaa kolmanneksi: Brezno-Osrblien takaa-ajokilpailussa ja Fort Kentin pikakilpailussa kaudella 2003–2004 sekä Vancouverin olympiakilpailussa helmikuussa 2010.
Tarjei Bø
Tarjei Bø (s. 29. heinäkuuta 1988 Stryn) on norjalainen ampumahiihtäjä. Hän on olympiavoittaja, maailmanmestari ja maailmancupin kokonaisvoittaja. Hänen nuorempi veljensä Johannes Thingnes Bø on myös ampumahiihtäjä.
Nuorten MM-kisoista Bø voitti kuusi mitalia.
Vancouverin olympialaisissa 2010 Bø oli mukana Norjan kultaa voittaneessa viestijoukkueessa yhdessä Halvard Hanevoldin, Emil Hegle Svendsenin ja Ole Einar Bjørndalenin kanssa. Hanty-Mansijskin MM-kilpailuissa 2011 hän voitti normaalimatkan maailmanmestaruuden, oli mukana Norjan kultaa voittaneessa viesti- ja sekaviestijoukkueessa, sijoittui pronssille pikakilpailussa ja takaa-ajossa sekä oli yhteislähdössä neljäs.
Ruhpoldingin MM-kilpailuissa 2012 Bø hiihti kolmannen osuuden kultaa voittaneessa Norjan miesten viestijoukkueessa. Lisäksi hän sijoittui takaa-ajossa seitsemänneksi. Nové Městossa 2013 hän voitti MM-kultaa yhteislähtökilpailussa, miesten viestissä ja sekaviestissä. Normaalimatkalla hän oli kahdestoista. Kontiolahden MM-kilpailuissa 2015 hän hiihti toisen osuuden hopeaa saaneessa Norjan viestijoukkueessa ja ankkuriosuuden pronssia saaneessa Norjan sekaviestijoukkueessa. Hän sai pronssia myös pikakilpailussa, takaa-ajossa ja yhteislähtökisassa.
Oslon MM-kilpailuissa 2016 Bø hiihti viestissä toisen osuuden kultaa voittaneessa Norjan joukkueessa ja sekaviestissä viimeisen osuuden Norjan pronssijoukkueessa. Yhteislähtökilpailussa hän oli kuudes. Hochfilzenin MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui takaa-ajossa yhdeksänneksi, pikakilpailussa ja yhteislähdössä 14:nneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän hiihti toisen osuuden Norjan hopeajoukkueessa miesten viestissä. Takaa-ajokilpailussa hän oli neljäs, yhteislähdössä kahdeksas sekä pikakilpailussa ja normaalimatkalla kolmastoista.
Ensimmäisen maailmancupin osakilpailun Bø voitti kaudella 2010–2011 Hochfilzenin pikakisassa. Toinen voitto tuli seuraavana päivänä takaa-ajossa. Hän voitti samalla kaudella Oberhofin pikakisan ja yhteislähtökisan tammikuussa 2011 sekä MM-normaalimatkan Hanty-Mansijskissa. Hän myös voitti kyseisen kauden maailmancupin kokonaiskilpailun sekä pikakilpailun ja takaa-ajon maailmancupit. Normaalimatkan cupissa hän oli toinen ja yhteislähtöcupissa kolmas.
Kaudella 2011–2012 Bø voitti Hochfilzenin toisen pikakilpailun. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli seitsemäs ja takaa-ajocupissa neljäs. Kaudella 2012–2013 hän voitti Nové Měston MM-yhteislähdön sekä Oslon pikakilpailun. Kaudella 2015–2016 hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa kuudenneksi ja takaa-ajocupissa neljänneksi. Kaudella 2017–2018 hän voitti Östersundin pikakilpailun. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli seitsemäs ja yhteislähtöcupissa neljäs.
Bø on sijoittunut maailmancupin osakilpailuissa lisäksi kahdeksan kertaa toiseksi ja 16 kertaa kolmanneksi.
Hämähäkkirapu
Hämähäkkirapu ("Maja squinado") on kookas taskurapu, joka elää Atlantin valtameren itärannikolla.
Täysikasvuisen hämähäkkiravun ruumis on enintään 20 cm pitkä, väriltään punainen, punaruskea tai kellertävä ja yleensä levien peitossa. Pyöreähköä, voimakkaasti kuperaa selkäkilpeä eli carapaxia reunustavat suuret piikit. Sakset ovat suurin piirtein samankokoiset, ja päässä on tanakka, lyhyt otsapiikki, joka haarautuu kahteen osaan. Keskiruumiin viisi raajaparia ovat vankat ja piikikkäät, ja myös takaruumiissa on paljon pieniä, teräviä piikkejä.
Hämähäkkirapuja esiintyy Atlantin valtameren itärannikolla ja Välimerellä. Levinneisyysalue ulottuu etelässä Namibiaan ja pohjoisessa Skotlannin länsirannikolle.
Hämähäkkiravut elävät suojattomilla merenrannoilla hiekansekaisessa tai kallioisessa merenpohjassa. Lisäksi niitä tavataan syvissä vuorovesilammikoissa ja matalissa rantavesissä 50 metrin syvyyteen saakka.
Hämähäkkirapuja kalastetaan ihmisravinnoksi keskimäärin 5 000–7 000 tonnia vuodessa pääasiassa Ranskassa.
Anna Bogali-Titovets
Anna Ivanovna Bogali-Titovets (; s. 12. kesäkuuta 1979 Vologda) on venäläinen ampumahiihtäjä ja olympiavoittaja. Hän on voittanut urallaan kaksi olympiakultaa vuosina 2006 ja 2010. Niistä kumpikin on viestistä. Bogali-Titovets on voittanut urallaan seitsemän MM-mitalia, joista kolme on ollut kultaisia. Maailmancupissa hän on voittanut kolme osakilpailua ja on sijoittunut kolmen parhaan joukkoon 14 kertaa.
Kalle Nyström
Karl Viktor (Kalle) Nyström (28. tammikuuta 1865 Helsinki – 17. joulukuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, lauluntekijä, varieteetaiteilija ja nukketeatterin johtaja. Nyströmin 1909 perustama "Marionett-nukketeatteri" oli ensimmäinen suomalainen ammattimainen nukketeatteri.
Nyström toimi 1900-luvun alussa varietee-yrittäjänä helsinkiläisessä Apollo-teatterissa. Hän perusti 1909 Apollo-teatterin yhteyteen ruotsinkielisen "Marionett teatern" -nimisen nukketeatterin nähtyään Münchenissä Papa Schmidtin nukketeatterin esityksen. Teatterin esitykset oli tarkoitettu pääosin aikuiskatsojille ja niissä käsiteltiin satiirisesti ajankohtaisia tapahtumia sekä suomalaisia taiteilijoita. Teatteri esitti myös katkelmia Shakespearen näytelmistä, Kalevala-aiheisia kohtauksia sekä lapsikatsojille Topeliuksen kertomuksista muokattuja näytelmiä. Teatteri teki myös kiertueita Helsingin ulkopuolelle.
Marionett-teatterin toiminta päättyi Kalle Nyströmin kuoltua.
Japaninpikkutikka
Japaninpikkutikka ("Dendrocopos kizuki") on itäaasialainen tikka. Sen elinympäristö käsittää Japanin Riukiusaaria myöten, Korean, Kiinan koillisosan sekä Venäjän Kaukoidän ja Kaakkois-Siperian. Lajista tunnetaan neljä alalajia. Lajin holotyypin kuvaili Coenraad Jacob Temminck Kiushulta 1836.
Joel McCrea
Joel Albert McCrea (5. marraskuuta 1905 South Pasadena, Kalifornia – 20. lokakuuta 1990 Woodland Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
McRea näytteli muun muassa elokuvissa "Varjojen kadut" (1937), "Ulkomaankirjeenvaihtaja" (1940), "Nauru kahleitten takana" (1941) ja "High Sierra" (1941). Vuoden 1946 jälkeen hän näytteli valkokankaalla ainoastaan lännenelokuvissa, kuten "Lännen villikissa" (1947) ja "Viheltävät luodit" (1962). Radiossa McCrea oli pääosassa 1950–1952 esitetyssä "Tales of the Texas Rangers" -kuunnelmasarjassa.
McRea avioitui vuonna 1933 näyttelijä Frances Deen kanssa. Avioliitosta syntyi kolme poikaa. McRea on saanut kaksi tähteä Hollywood Walk of Famelle.
Indokiinantikka
Indokiinantikka ("Dendrocopos atratus") on kaakkoisaasialainen tikka. Sen elinympäristö ulottuu Intian koillisnurkasta Myanmariin, Kiinan lounaisosiin sekä Indokiinaan. Lajin holotyypin kuvaili Edward Blyth Burman Tenasserimistä 1849.
Obva
Obva () on Volgan vesistöön kuuluvan Kaman sivujoki Permin aluepiirissä Venäjällä. Sen pituus on 247 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 6 720 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Ylä-Kaman ylängöltä läheltä Kirovin alueen rajaa, virtaa kohti itää ja laskee Kaman tekojärven Obvanlahteen. Suurimmat sivujoet ovat Jazva, Nerdva, Siva, Bub ja Lysva.
Himalajankäpytikka
Himalajankäpytikka ("Dendrocopos himalayensis") on aasialainen tikka. Sen elinympäristö ulottuu Koillis-Afganistanista Pohjois-Pakistaniin, Intian Himachal Pradeshiin ja Länsi-Nepaliin. Lajista tunnetaan kaksi alalajia, ja sen holotyypin kuvailivat William Jardine ja Prideaux John Selby Mussooriesta Pohjois-Intiasta 1835.
Yliopistojen Aasia-verkosto
Yliopistojen Aasia-verkosto on suomalaisten yliopistojen välinen opetus- ja tutkimusverkosto. Verkoston tehtävänä on edistää Itä- ja Kaakkois-Aasian opetusta, tutkimusta ja henkilövaihtoa suomalaisissa tiede- ja taidekorkeakouluissa. Sitä koordinoi Turun yliopiston yhteiskuntatieteelliseen tiedekuntaan kuuluva Itä-Aasian tutkimus- ja koulutuskeskus.
Yliopistoverkoston jäseniä ovat Aalto yliopisto, Itä-Suomen yliopisto, Jyväskylän yliopisto, Lappeenrannan teknillinen korkeakoulu, Oulun Yliopisto, Tampereen yliopisto, Turun yliopisto ja Vaasan yliopisto. Verkosto järjestää vuosittain "Aasian ohjelma" -nimisen, verkko-opiskeluna suoritettavan opintokokonaisuuden. Opintokokonaisuus koostuu kulttuurihistorian sekä yhteiskunta-, liiketalous- ja viestintätieteiden opinnoista. Tutkimusta verkosto tukee muun muassa kehittämällä Aasia-aiheisia tietokantoja.
Helmiselkätikka
Helmiselkätikka ("Dendrocopos mahrattensis") on eteläaasialainen tikkalaji. Sen esiintymisalue käsittää Pakistanin itäosan, Intian, Sri Lankan, Myanmarin, itäisen Kambodžan ja Laosin eteläosan. Thaimaasta laji on hävinnyt. Siitä tunnetaan kaksi alalajia, ja sen holotyypin kuvaili John Latham Mahrattasta Lounais-Intiasta vuonna 1801.
Filippiinienpikkutikka
Filippiinienpikkutikka ("Dendrocopos maculatus") on Filippiineillä kotoperäisenä esiintyvä tikkalaji. Siitä tunnetaan neljä eri saariryhmissä elävää alalajia. Sen holotyypin kuvaili Giovanni Antonio Scopoli Filippiinien Antiguan Panaylta vuonna 1786.
Tony Turunen
Tony Turunen (s. 9. elokuuta 1982 Kitee) on Celestyn laulaja vuodesta 2010. Hän on Tarja Turusen pikkuveli.
Tony osallistui vuonna 2009 Suomen euroviisukarsintaan yhdessä Passionworksin kanssa. Superfinaalissa kappale sijoittui kolmanneksi.
Ultratop 50 Singles (Vallonia)
Ultratop 50 Singles on lista parhaiten myyvistä singleistä Valloniassa, Belgiassa. Sen Flanderin vastine on Ultratop 50. Kuten Britannian singlelista, Ultratop luo listan myyntilukujen perusteella.
Ultratop 50 Singles (Flanderi)
Ultratop 50 Singles on lista parhaiten myyvistä singleistä Flanderissa, Belgiassa. Sitä on pidetty 31. maaliskuuta 1995 alkaen. Ultratop 50 -listan vastine Valloniassa on Ultratop 50 Singles.
Henriette Richter-Röhl
Henriette Richter-Röhl (s. 9. tammikuuta 1982 Berliini, Saksa) on saksalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan hyvin saksalaisesta telenovelasta "Lemmen viemää", jossa hän on näytellyt Laura Mahleria. Hän on näytellyt myös tv-sarjoissa "Marienhof", "Kettu", "Rosemund Pichler" ja "SOKO Kitzbühel". Richter-Röhl on näytellyt myös elokuvassa "Mein Leben - Marcel Reich- Ranicki" (2009).
Henriette Richter-Röhl on naimisissa Walter Unterwegerin kanssa, ja heillä on yksi tytär. He asuvat Berliinissä. Hänen serkkujaan ovat näyttelijät Anna Frenzel-Röhl ja Katja Frenzel-Röhl, hänen tätinsä on näyttelijä Bärbel Röhl.
Hopeajodaatti
Hopeajodaatti (AgIO) on hopeakationien ja jodaattianionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Hopeajodaattia käytetään analyyttisenä reagenssina ja lääketieteessä.
Huoneenlämpötilassa hopeajodaatti on valkoista kiinteää ainetta, joka sulaa yli 200 °C lämpötilassa. Se liukenee hyvin niukasti veteen, mutta on runsasliukoisempi ammoniakkiiin.
Hopeajodaattia voidaan valmistaa saostamisreaktiolla. Hopeanitraatti- ja kaliumjodaattiliuokset reagoivat, jolloin muodostuu niukkaliukoista hopeajodaattia ja sivutuotteena liuokseen jäävää kaliumnitraattia.
Hopeajodaattia voidaan käyttää reagenssina määritettäessä esimerkiksi veren kloridi-ionipitoisuutta. Veren natriumkloridi reagoi hopeajodaatin kanssa muodostaen hyvin niukkaliukoista hopeakloridia. Tämän jälkeen seos suodatetaan ja natriumjodaattipitoinen suodos titrataan tiosulfaatti-ioneilla ja kloridi-ionipitoisuus voidaan laskea tiosulfaatti-ionien kulutuksesta.
Hopeajodaattia voidaan myös käyttää lääketieteessä ja orgaanisessa synteesissä hapettimena.
Flashdance... What a Feeling
”Flashdance... What a Feeling” on Irene Caran esittämä kappale vuoden 1983 elokuvasta "Flashdance". Kappale julkaistiin 3. huhtikuuta 1983, hieman ennen elokuvan ensi-iltaa. Se myi platinaa Yhdysvalloissa. Kappaleen on säveltänyt Giorgio Moroder ja sanoittaneet Keith Forsey ja Irene Cara. Se voitti parhaan laulun Oscar-palkinnon vuoden 1984 Oscar-gaalassa.
Giorgio Moroderin tuottaman singlejulkaisun toisena kappaleena on instrumentaali elokuvan rakkausteemasta. Sen tulkinnasta vastaa kosketinsoittaja Helen St. John. Levymerkki on PolyGram Recordsin Casablanca Record and FilmWorks ja musiikkikustantamo Intersong Music. Jakelusta on huolehtinut Phonogram.
Kappale nousi Suomen virallisen singlelistan sijalle 2.Raul Reiman sanoitti kappaleesta suomenkielisen version nimeltään "Mikä Fiilis!", jonka levytti ensimmäisenä Mona Carita.
Hydrauliikkaöljy
Hydrauliöljyä käytetään hydrauliikassa tehonsiirtoon. Hydraulinesteenä voidaan käyttää myös vettä tai bio-pohjaisia hydrauliöljyjä. Hydraulinesteillä on omat viskositeettiluokituksensa.
Hydraulijärjestelmässä nesteen pääasiallinen tehtävä on tehonsiirto, mutta hydraulineste toimii samalla jäähdytysnesteenä sekä toimilaitteiden voiteluöljynä. Hydraulinesteet toimivat yleensä hyvin suuren paineen alaisina ja niiden kokoonpuristuvuus on vähäinen. Hydraulista tehonsiirtoa hyödynnetään muun muassa seuraavissa sovellutuksissa; hissi, kulkuneuvot, teollisuus ja työkoneet.
Hydraulisesti pystytään tuottamaan ja säätämään tarkasti suuria voimia ja momentteja. Pyörivä ja lineaarinen liike voidaan toteuttaa helposti, ja nopeuden muuttaminen on helppoa. Hydrauliikan komponentit ovat standardoituja ja järjestelmiä voidaan kuormittaa vaurioitta jopa pysähdyksiin saakka. Esimerkiksi kaivinkoneiden ja metsätraktoreiden hydraulinen teho voi nousta jopa satoihin kilowatteihin, kun komponentit kuitenkin pysyvät tehoon nähden pieninä. Teho on mahdollista siirtää liikkuviin osiin käyttäen esimerkiksi joustavia letkuja.
Hydraulineste on yleensä öljypohjaista tai synteettistä, jotka ovat myrkyllisiä ja vuodot pilaavat ympäristöä. Nykyään kuitenkin käytetään useissa tapauksissa kasvipohjaisia hydrauliikkaöljyjä, joiden ominaisuudet käyttötarkoituksessaan saattavat olla jonkin verran huonommat (eivät esimerkiksi aina kestä kuumuutta). Ne eivät kuitenkaan aiheuta niin suuria ympäristöhaittoja kuin öljypohjaiset tai synteettiset nesteet. Palo-/räjähdysvaarallisissa tiloissa voidaan hydraulinesteenä käyttää vettä, joka ei syty palamaan vaikka sitä vuotaisi, eikä aiheuta ympäristöongelmia.
Letkurikon sattuessa tuleva korkeapaineinen nestesuihku on vaarallinen, koska paine voi lävistää ihon tai irronnut paineinen letku saattaa "pyyhkäistä" ulottuvuusalueensa paineen vaikutuksesta. Paineilmaan verrattuna monimutkaistava tekijä on paluulinjan tarve. Esimerkiksi mekaaniseen tehonsiirtoon verrattuna hydrauliikan hyötysuhde on yleisesti heikompi. Hydraulisen tehonsiirron hyötysuhteeseen vaikuttaa myös, onko nesteen virtaus laminaarista vai turbulenttista.
Kavitaatio syntyy, kun virtaavan nesteen paine alenee höyrystymispaineeseen, ts. neste kiehuu. Tämä ilmiö voi tapahtua lämpötilasta riippumatta. Syrjäytyspumpuissa paineen aleneminen syntyy nesteen suuresta nopeudesta, nestemassan kiihdytyksestä ja imukanavien virtausvastuksen vaikutuksesta. Kun neste höyrystyy, pumpun työkammio täyttyy imujakson aikana vain osittain öljyllä ja loppu on höyryn täyttämää. Haittavaikutuksena on tilavuusvirran pieneneminen ja samalla muiden suoritusarvojen aleneminen. Täten paineen kasvaessa, iskeytyvät höyrykuplat kokoon, jolloin syntyy paikallisesti hyvin korkeita paineita. Tästä seuraa nestettä ympäröivien metallipintojen vaurioituminen, eli kavitaatioeroosio. Eroosion karheuttama pinta voi johtaa kiinnileikkautumiseen voitelun heikentyessä. Iskut pumpulle ja putkistolle aiheuttavat kuormitusta ja värähtelyä ääni-ilmiöineen.
Sharon Vaughn
Sharon Vaughn on Ruotsissa asuva Yhdysvalloista kotoisin oleva lauluntekijä ja tuottaja. Hän aloitti uransa Nashvillessa. Lukuisat artistit ovat levyttäneet hänen kappaleitaan.
Alastaipale
Alastaipale on eteläisin Ähtärin kaupunkiin kuuluvista kylistä, ja sijaitsee kantatie 68:n varrella.
Kylän sydän ja yhteinen kokoontumispaikka on entinen koulurakennus, joka sijaitsee kylän keskellä.
Elantonsa asukkaat saavat monesta eri lähteestä, mutta edelleen maa- ja metsätalous ovat tärkeitä tulonlähteitä kylässä. Alastaipaleella on useampia maatilamatkailuyrityksiä, kuten Mikon Majat ja Vasikkaniemen Erä- ja lomamökit. Mikon Majojen yhteydessä on myös Ratsastajaliiton luokittelema ratsastustalli ja maneesi, jossa on noin kymmenen erirotuista hevosta ja ponia turistien ja harrastajien käytössä. Vuonna 1998 valmistui maastoratsastusrata. Muuta yritystoimintaa Alastaipaleella edustavat hierontahoitola, autokorjaamo, luontomatkailuyrittäjä, koneurakoitsija, kuorma-autoilija, lämpöyrittäjä sekä tilitoimisto.
Ensimmäiset alastaipalelaiset olivat Pietari Pietarinpoika ja Pietari Olavinpoika Pakari jotka asettuivat asumaan vuonna 1556. Vuonna 1586 pidettiin ensimmäinen kyläkokous.
Pakarinjoki on kautta historian on ollut tärkeä kulkuväylä ja yksittäinen tulonlähde. Se on ollut tärkeä lohijoki ja siinä on lisääntynyt oma kirjolohikanta. Oma lohikanta katosi vuonna 1938, kun joki perattiin. Joki muuttui perkauksen myötä kohisevista koskista tuskin havaittaviksi virtauksiksi ja kapeikot venyivät uittokelpoiseksi ränneiksi tukinuittoa varten. Kyläläisille tukinuitto on tarjonnut merkittävän lisäansion. Viimeisimmät tukit on uitettu 50- luvulla pakarinjoen kautta Soininkylään. Joki on kunnostettu entiselleen ja on nykyisellään jälleen hyvä lohijoki.
Alastaipaleelle valmistui oma koulu vuonna 1926. Sitä ennen alastaipalelaiset kävivät koulunsa Peränteellä, Virtain Killinkoskella tai kiertolaiskoulussa.
UNESCO-IHE
UNESCO-IHE Institute for Water Education on vesialan koulutukseen erikoistunut instituutti, joka perustettiin 2003. UNESCO-IHE jatkaa työtä, jonka IHE aloitti vuonna 1957, kun se alkoi tarjota kehitysmaiden asiantuntijoille hydraulisen tekniikan jatkokoulutusta.
UNESCO-IHE sijaitsee Alankomaissa, Delftin kaupungissa ja sen omistajia ovat UNESCOn jäsenvaltiot. Instituutti kuuluu UNESCON luokituksen mukaan kategoriaan I instituutti. Perustajina toimivat UNESCO ja Alankomaiden hallitus.
Instituutti on suurin vesialan koulutuslaitos maailmassa ja ainoa YK:n alainen instituutti, jolla on oikeus myöntää maisterin tutkintotodistuksia.
UNESCO-IHE:n tehtävät on määritelty seuraavasti:Vuodesta 1957 IHE on kouluttanut yli 14 000 asiantuntijaa (insinööriä ja tutkijaa) 160 eri maasta. Instituutista on valmistunut yli 75 tohtorin tutkinnon saanutta opiskelijaa. IHE on myös aktiivinen tutkimus- ja "capacity building"- projekteissa ympäri maailmaa.
The Mysterious Traveler
The Mysterious Traveler oli yhdysvaltalainen jännityskuunnelmasarja, jonka ensimmäisen jakson Mutual Broadcasting System esitti 5. joulukuuta 1943 ja viimeisen 16. syyskuuta 1952. Sarjan isäntänä ja jaksojen kertojana toimi Maurice Tarplin. Sarjan käsikirjoittivat, tuottivat ja ohjasivat Robert Arthur ja David Kogan.
Sarjaan perustuvaa "The Mysterious Traveler Magazine" -lehteä julkaistiin viisi numeroa vuosina 1951–1952, ja siinä julkaistiin Robert Arthurin lisäksi myös muun muassa John Dickson Carrin, Dorothy L. Sayersin ja Ray Bradburyn kirjoittamia tarinoita. Vuonna 1948 julkaistiin yksi numero "Mysterious Traveler Comics" -sarjakuvalehteä. Sen yhteys radiosarjaan on epäselvä, mutta lehti sisältää useita sarjan mainoksia. 1950- ja 1960-luvuilla julkaistulla samannimisellä lehdellä ei ole yhteyttä radio-ohjelmaan.
Berjozovkan piiri
Berjozovkan piiri () on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1924 perustetun piirin pinta-ala on 1 977 neliökilometriä. Asukkaita on 17 900 henkeä (vuonna 2009).
Berjozovkan piiri sijaitsee Permin aluepiirin itäosassa. Etelässä se rajoittuu Kišertin, lännessä Kungurin ja pohjoisessa Lysvan piireihin sekä idässä Sverdlovskin alueeseen. Pinta-alasta valtaosa on metsää. Hyötykaivannaisiin kuuluu turve.
Piiriin kuuluu 7 maalaiskuntaa: Asovo, Berjozovka, Dubovoje, Kljapovo, Perebor, Sosnovka ja Zaborje. Hallinnollinen keskus on Berjozovkan kylä. Asutuskeskuksia on yhteensä 119.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 81,1 % venäläisiä ja 16,9 % tataareja. Kaupunkiväestöä ei ole.
Piirin kautta kulkee Kungurin ja Tšusovoin välinen asfaltoitu maantie sekä Permin ja Jekaterinburgin välinen rautatie. Tärkein elinkeino on maatalous, joka on erikoistunut maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan viljelyyn. Lisäksi on pienimuotoista elintarviketeollisuutta.
Piirissä on ammattikoulu, lasten luomistyön keskus, taidekoulu, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksia, kirjastolaitos ja kotiseutumuseo. Paikallislehtenä ilmestyy "Selskaja nov" (”Maaseudun uutiset”).
Seudulla on useita arkeologisia muistomerkkejä. Nähtävyyksiin kuuluvat Asovon, Berjozovkan, Sažinon ja Sosnovkan kirkkorakennukset.
Celebesinpikkutikka
Celebesinpikkutikka ("Dendrocopos temminckii") on Sulawesin kotoperäinen tikka. Sulawesin lisäksi laji elää läheisillä Togianin ja Butonin saarilla. Sen holotyypin kuvaili Alfred Malherbe Sulawesista 1849.
Vinohammassimpukka
Vinohammassimpukka ("Spisula solida") on suhteellisen kookas pohjaan kaivautuva simpukkalaji, joka elää Pohjois-Atlantin itärannikolla.
Vinohammassimpukalla on luja ja paksu, lähes kolmionmuotoinen kuori, joka on halkaisijaltaan enintään 5 cm. Se on himmeänvalkoinen tai vaaleankellanruskea ja etupäästä hieman kuperampi kuin takapäästä. Navat eli umbot sijaitsevat kutakuinkin keskiviivalla ja niiden taka- ja etupuolella on hienoja samankeskisiä renkaita; simpukan kasvuvaiheet erottuvat selvästi. Kuorta peittää harmaanruskea sarveiskerros sauman ja kasvurenkaiden kohdalla.
Simpukankuoren sisäpinta on hohtavan valkoinen. Molempien kuorten sisälaidoilla on keski- eli kardinaalihampaita ja reuna- eli lateraalihampaita. Kuoren sisältä paljastuu paksu, hapsujen reunustama vaippa. Lyhyet hengitysputket eli sifonit ovat kiinni toisissaan koko pituudeltaan, ja niiden suulla on keltaisia tai punaisia rihmoja. Simpukalla on suuri, kielimäinen jalka, jota se käyttää kaivamiseen ja hyppäämiseen.
Vinohammassimpukoita esiintyy Pohjois-Atlantin itärannikolla. Levinneisyysalue ulottuu Etelä-Islantiin ja Norjaan pohjoisessa sekä Espanjaan ja Marokkoon etelässä.
Vinohammassimpukat elävät matalassa rantavedessä merenpohjan hiekkaan kaivautuneina.
Vinohammassimpukoita pyydystetään jonkin verran Alankomaissa, Portugalissa, Ranskassa ja Tanskassa. Vuonna 2003 kokonaissaalis oli yli 14 000 tonnia, mutta yleensä se on jäänyt tätä huomattavasti pienemmäksi.
Arabiantikka
Arabiantikka ("Dendrocopos dorae") on Arabian niemimaan kotoperäinen tikka. Sen elinympäristö ulottuu kapeana vyönä niemimaan länsilaitaa Mekan pohjoispuolelta Jemenin länsiosiin. Lajin holotyypin kuvailivat George Latimer Bates ja Norman Boyd Kinnear Taifin ja Mekan väliseltä tieltä 1935.
Aasianpikkutikka
Aasianpikkutikka ("Dendrocopos canicapillus") on aasialainen tikka. Sen elinympäristö ulottuu Pohjois-Pakistanista ja -Intiasta itään Kiinaan, Koreaan ja Itä-Siperiaan, sekä etelään Thaimaahan, Myanmariin, Indokiinaan, Malakan niemimaalle ja Indonesiaan. Lajista tunnetaan 11 alalajia. Sen holotyypin kuvaili Edward Blyth Ramreen saarelta Arakanista Myanmarista 1845.
Aasiankirjotikka
Aasiankirjotikka ("Dendrocopos macei") on eteläaasialainen tikka. Sen elinympäristö käsittää Intian, Nepalin, Pohjois-Pakistanin, Myanmarin, Thaimaan, läntisen Indokiinan, Indonesiasta ainakin Jaavan ja Balin, sekä Andamaanit. Siitä tunnetaan viisi alalajia, ja sen holotyypin kuvaili Louis Jean Pierre Vieillot Bengalista 1818.
Kärpäsen koulu
Kärpäsen koulu on lahtelainen peruskoulu. Rakennuksen suunnitteli apulaiskaupunginarkkitehti Irma Kolsi vuonna 1949, ja se valmistui vuonna 1950. Nykyisin Kärpäsen koulu on yhtenäiskoulu eli siinä on luokat 1–9. Kärpäsen koulussa on lisäopetukseen 10. luokka ja samoin Kärpäsen luokkamuotoinen erityisopetus, omauraluokka. Ne saavat oppilaita koko kaupungin alueelta.
Rakennuksen suunnittelussa käytettiin Kivimaan koulun piirustuksia. Arkkitehti Irma Kolsi piirsi kotitalous- ja käsityötiloja varten yksikerroksisen lisäsiiven. Lisäksi Kärpäsen kouluun tehtiin Lahden ensimmäinen uima-allas. Rakennusta laajennettiin kansakoulua varten kaupunginarkkitehti Valter Karisalon piirustuksien pohjalta vuonna 1967. Kärpäsen kouluun on tehty myös laaja peruskorjaus, joka valmistui vuonna 2010.
Kärpäsen koulun ulkoseinässä on hirviaiheinen mosaiikkireliefi, jonka on suunnitellut taiteilija Eino Kauria.
Kärpäsen koulussa annetaan maahanmuuttajien valmistavaa opetusta (MAVA) vuosiluokilla 6–9. MAVA-luokalla on tänä lukuvuonna 10-15 oppilasta. Jokaisessa alueen koulussa tarjotaan monikulttuurista opetusta. Kaikista läntisen alueen oppilaista 2,8 prosenttia opiskelee suomea toisena kielenä. Oppilailla on kuluvana lukuvuonna mahdollisuus saada opetusta islamin uskonnossa Kärpäsen ja Jalkarannan kouluissa.
Aarnivihertikka
Aarnivihertikka ("Chrysophlegma mentale") on eteläaasialainen tikka. Sen elinympäristö ulottuu Etelä-Myanmarista Thaimaahan ja Indonesian Sumatralle, Borneoon ja Jaavalle. Lajin holotyypin kuvaili Coenraad Jacob Temminck Jaavalta 1825.
Spisula subtruncata
Spisula subtruncata on vinohammassimpukoiden heimoon kuuluva vaaleakuorinen pohjaan kaivautuva simpukka, joka elää Pohjois-Atlantin itärannikolla ja Välimeressä.
"Spisula subtruncatalla" on luja ja paksu kuori, joka on kolmiomainen mutta epäsymmetrisen muotoinen ja halkaisijaltaan enintään 3 cm. Se on ulkopinnalta himmeänvalkoinen tai kermanvaalea ja sisäpuolelta hohtavanvalkoinen. Kuorta peittää harmaanruskea sarveiskerros ja siinä on hienoja samankeskisiä renkaita; simpukan kasvuvaiheet erottuvat selvästi.
Simpukalla on paksu, hammaslaitainen vaippa ja kapea, kellertävä jalka. Molemmissa kuorenpuoliskoissa on keski- eli kardinaalihampaita ja reuna- eli lateraalihampaita. Lyhyet hengitysputket eli sifonit ovat kiinni toisissaan koko pituudeltaan, ja niiden suulla on keltaisia tai punaisia rihmoja.
"Spisula subtruncataa" esiintyy Pohjois-Atlantin itärannikolla ja Välimeressä. Levinneisyysalue ulottuu Norjaan pohjoisessa sekä Kanariansaarille etelässä. Erityisen yleinen se on Pohjanmeressä.
"Spisula subtruncata" elää matalassa rantavedessä merenpohjan liejuun tai lietteeseen kaivautuneena.
Suomuvatsatikka
Suomuvatsatikka ("Picus squamatus") on keskiaasialainen tikka. Sen elinympäristö ulottuu Afganistanista Länsi-Pakistaniin ja Darjeelingiin. Lajin holotyypin kuvaili Nicholas Aylward Vigors Simla-Almoran alueelta läntiseltä Himalajalta 1831.
Kišertin piiri
Kišertin piiri () on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1924 perustetun piirin pinta-ala on 1 400 neliökilometriä. Asukkaita on 14 500 henkeä (vuonna 2009).
Kišertin piiri sijaitsee Permin aluepiirin itäosassa. Etelässä se rajoittuu Suksunin, lännessä Kungurin ja pohjoisessa Berjozovkan piireihin sekä idässä Sverdlovskin alueeseen. Pinta-alasta huomattava osa on metsää. Hyötykaivannaisia ovat turve, maakaasu, strontium, kipsi, tulenkestävä savi, kivisuola, hiekka ja kivennäisvesi. Suurimmat joet ovat Sylva ja sen sivujoki Barda.
Piiriin kuuluu 7 maalaiskuntaa: Andrejevo, Kordon, Metša, Osintsevo, Posad, Tšernyi Jar ja Ust-Kišert. Hallinnollinen keskus on Ust-Kišertin kylä. Asutuskeskuksia on yhteensä 89.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 94,7 % venäläisiä ja 3 % tataareja. Kaupunkiväestöä ei ole.
Piirin kautta kulkee Permin ja Jekaterinburgin välinen rautatie. Seudulla on puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta. Maatalous on erikoistunut maidon ja lihan tuotantoon.
Piirissä toimi lasten luomistyön keskus, taidekoulu, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksia sekä kirjastolaitos. Paikallislehtenä ilmestyy "Sylvenskije zori" (”Sylvan aamurusko”).
Seudulla on useita arkeologisia muistomerkkejä. Nähtävyyksiin kuuluu Spaso-Bardan ortodoksinen kirkko.
Burmanvihertikka
Burmanvihertikka ("Picus viridanus") on eteläaasialainen tikka. Sen elinympäristö ulottuu Etelä-Myanmarista Thaimaahan ja Malakan niemimaan luoteiskolkkaan. Lajin holotyypin kuvaili Edward Blyth Arakanista Burmasta 1843.
Filogelos
Filogelos (, ”Naurun ystävä”) on antiikin kreikkalainen kokoelma vitsejä. Teos on ainoa antiikin ajoilta säilynyt vitsikirja ja näin vanhin nykyaikaan säilynyt kokoelma vitsejä.
"Filogelos" on kirjoitettu muinaiskreikaksi, käytetyn kielen perusteella mahdollisesti 300-luvulla. Se on pantu muutoin tuntemattomien Hierokleen ja Filagrioksen nimiin. Koska vitsissä numero 62 mainitaan urheilukilpailut, jotka järjestettiin 21. huhtikuuta 248 Rooman tuhatvuotisjuhlien kunniaksi, kokoelma on mitä ilmeisimmin peräisin tämän tapahtuman jälkeiseltä ajalta. Itse vitsit ovat kuitenkin peräisin satojen vuosien ajalta ennen ylöskirjaamista.
Kokoelma on vanhin tunnettu vitsikokoelma, mutta tiedetään, että se ei ole muutoin vanhin kokoelma, johon vitsejä on kerätty yhteen. Athenaios kirjoitti, että Filippos II maksoi eräälle ateenalaiselle seuralle nimeltä ”Ryhmä 60” siitä, että sen jäsenet kirjoittivat vitsinsä ylös. Plautuksella esiintyy 100-luvulla kahdesti henkilöhahmo, joka mainitsee vitsejä sisältäneet kirjat. Keisari Augustuksen opettajalla Melissuksella kerrotaan puolestaan olleen 150 vitsikirjan kokoelma. Vitsikirjoja tarvitsivat antiikin aikana muun muassa pidoista toiseen kierrelleet vitsinkertojat.
"Filogelos" sisältää 265 vitsiä. Vitsit on lajiteltu kokoelmaan aiheittain, ja ne voidaan luokitella neljään ryhmään. Ensimmäiseen ryhmään kuuluvat niin kutsutut "skholastikos"-vitsit, joita on kokoelmassa 103 kappaletta. Ne pilkkaavat oppineita mutta maailmasta vieraantuneita lukutoukkia. Eräs esimerkki "skholastikos"-vitsistä on:
Toiseen ryhmään kuuluvat eräänlaiset hölmöläisvitsit. Nykyajan hölmöläisiä vitseissä vastaavat kymeläiset, abderalaiset ja sidonilaiset. Eräs kymeläisvitsi kuuluu:
Kolmanteen ryhmään kuuluvat erilaisia ihmistyyppejä koskevat vitsit. Vitsien kohteena ovat muiden muassa saiturit, ahmatit, juopot, laiskurit, naistenvihaajat sekä pahan hengityksen omaavat. Neljänteen ryhmään kuuluvat erilaisia ammatteja, kuten lääkäreitä ja partureita, koskevat vitsit.
"Filogeloksen" vitsit ovat tyyliltään niukkoja, koska ne oli tarkoitettu ääneen kerrottaviksi; lukijan tehtävänä oli vitsiä kertoessaan höystää se meheväksi ja eläväksi.
Variationen für Klavier
Variationen für Klavier (”Muunnelmia pianolle”; op. 27) on Anton Webernin vuosina 1935–1936 säveltämä dodekafoninen teos soolopianolle. Ensimmäistä kertaa teos esitettiin Wienissä järjestetyssä konsertissa 26. lokakuuta 1936. Se koostuu kolmesta osasta.
Teoksen kantaesittänyt ja sen säveltäjän kanssa valmistanut itävaltalainen pianisti Peter Stadlen kertoo, että Webernille oli tärkeämpää teoksen poeettinen ja inspiroitunut tulkinta kuin sen rakenne. Webern vertasi ensiosan välijaksoa Brahmsin intermezzoihin ja kertoi ajatelleensa toista osaa säveltäessään Bachin "Badinerieta" h-molliorkesterisarjasta. Viimeinen osa jakautui Webernin mukaan teemaan ja viiteen muunnelmaan. Stadlenin mukaan kappaleen esitysmerkinnät ovat niin niukat, että sen autenttinen tulkinta on mahdoton ilman tradition tuntemusta. Hän katsoo kuitenkin Ernst Krenekin olleen väärässä, kun tämä piti "Pianovariaatioita" erityisen selvänä esimerkkinä säveltäjän ”vetäytymisestä abstraktien muotojen tyyneen ja itseriittoiseen maailmaan”. Stadlenin mukaan kappaleen metronomimerkinnät ovat nopeampia kuin säveltäjä itse asiassa halusi teosta soitettavan.
Teikkaus
Teikkaus on pool- ja karabiljardeissa sekä jalkapallossa käytetty tapa valita pelin aloittaja. Biljarditeikkauksessa molemmat pelaajat (tai molempien joukkueiden valitsemat edustajat) lyövät yhtä aikaa omaa palloa ylälinjan takaa alapäätyvalliin. Teikkauksen voittaa se, jonka pallo jää lähimmäksi yläpäätyvallia. Pallo saa koskettaa yläpäätyvallia, mutta se ei saa koskettaa sivuvallia, mennä pussiin, tai koskettaa alapäätyvallia usemmin kuin kerran. Pallo ei myöskään saa pysähtyä ylemmäs kuin yläpäätyvallilinjalle (esimeriksi kulmapussin suulle).
Jalkapallossa teikkaus tarkoittaa arvontaa, jossa vierasjoukkueen kapteeni saa arvata, kumpi kolikon puoli, kruuna vai klaava, jää yläpuolelle tuomarin heittäessä kolikkoa. Oikein arvannut vieraskapteeni saa valita puolen. Jos hän arvaa väärin, puolen valitsee vastajoukkueen pelaaja. Toinen joukkue aloittaa pelin.
Perisiatsiini
Perisiatsiini (kauppanimillä "Neulactil" ja "Neuperil") fentiatsiini-johdannainen neurolepti. Alalajiltaan perisiatsiini kuuluu samaan piperidiinien lääkeaineryhmään, johon kuuluvat myös tioridatsiini ja mesoridatsiini. Lääkettä voidaan annostella tabletteina ja ruiskemuodossa. Parenteraalisena käyttötapana injektoidessa, se on intramuskulaarinen kuten haloperidolilla.
Merkittävän hoitoindikaation perisiatsiini on saavuttanut vaikeitten käytöshäiriöitten hoidossa. Habituaation alueella vaikeita probleemia saattaa esiintyä näillä potilasryhmillä: aikaisemmin seniileiksi - nykyisemmin dementoituneiksi todetut vanhukset, älyllisesti kehitysvammaiset joilla on matala-asteinen ÄO, vaikeasti psykoottiset henkilöt ja aivo-orgaanikot, kuten vaikean aivoruhjeen saaneet potilaat.
Lääke omaa suhteellisen herkästi aiheutuvaa ekstrapyrimidaalivaikutusta. Sen vakavin muoto on NMS, maligni neuroleptisyndrooma. Myös tardiivi dyskinesia (TD) suun, kielen ja ylävartalon pakkoliikkeineen on mahdollinen.
Tablettien annoskoot ovat 2,5 ja 10 milligrammaa.
Kisse-sarja
Kisse-sarja on Helena Meripaaden kirjoittama kolmiosainen kirjasarja. Se kertoo nuoresta naisesta nimeltä Kisse, joka on tuttu Koirahullun päiväkirja -sarjasta. Kissellä on kolme koiraa Varga, Furi ja Rosi. Hänellä on myös lemmikkifretti Vinka. Hän asuu isänsä kanssa kerrostaloasunnossa Helsingissä. Hänen äitinsä asuu Rovaniemellä uuden miehensä ja Kissen velipuolen kanssa.
Ensimmäinen kirja on "Elämäni frettinä". Siinä Kisse palaa takaisin Hollannista ja tapaa heti lentokentällä mukavan miehen, Sharkin. Heillä on pientä romanssinpoikasta, mutta juttu tyssää siihen, että Shark osoittautuukin aivan ihme hyypiöksi. Kisse huomaa, että hän alkaa olla kyllästynyt koiriin. Hänestä tuntuu, ettei hän enää välitä koirista, vaan pelkästään niiden saamasta huomiosta kaikissa kisoissa. Hän saisi myös suositun Cleo-koiran huostaansa ja hoitaa sen tulevia pentuja, mutta kun Rosi joutuu onnettomuuteen, hän päättää olla ottamatta enää yhtään koiraa. Hän myös yrittää keskittyä ylioppilaskokeisiin ja päästä eläinlääkikseen. Mutta kirjan lopussa käykin ilmi, ettei hän ole päässyt läpi ja hänen täytyy alkaa etsiä itselleen työpaikkaa.
Sarjan toinen kirja on nimeltään "Pöllöhilloa". Kisse on töissä teatterin sekatyömiehenä. Syksy on pitkällä ja isä työmatkalla. Hän masentuu, eikä keksi mitään hyödyllistä. Lopulta hänen ystävänsä Jassu ottaa häneen yhteyttä. Tämän hevonen tarvitsisi pesua sen arpeen, mutta Jassulla ei ole aikaa käydä sitä aina pesemässä. Niinpä hän pyytää Kisseä apuun. Mutta eräänä päivänä hevonen pääsee Kisseltä karkuun ja Kisse pelästyy. Hän on aivan varma, että Jassu vihaa häntä, eikä pidä yhteyttä Jassuun. Lopulta kuitenkin Jassu saa hänet kiinni, eikä ole yhtään vihainen. Tallilla on myös ratsupoliisi nimeltään Raimo Rapeli, jota kaikki kutsuvat Raivo Rapeliksi. Häntä pelätään jo hänen suuren kokonsa vuoksi, mutta Kisse ystävystyy hänen kanssaan. Kisse löytää työpaikkahakemuksen Kennellittoon ja päättää hakea sinne töihin. Yllätyksekseen hän pääsee sinne töihin ja aloittaa taas normaalin elämän.
Sarjan kolmas kirja on "Koppakuoriaiskevät". Kirjassa Kisse auttaa 15-vuotiasta Emmaa, jolla on whippet Tikki ja suuri, arvaamaton koira Kazan. Emman isäpuoli ei pidä koirista, ei varsinkaan kurittomasta Kazanista, joten Emman täytyy luopua koirasta. Kisse löytää Kazanille uuden kodin entisen ratsupoliisin luota. Kirjassa Kisse tutustuu Janne nimiseen poikaan, ja he alkavat seurustella. Kisse päättää myös hakea oikeustieteelliseen.
Raitavihertikka
Raitavihertikka ("Chrysophlegma miniaceum") on eteläaasialainen tikka. Sen elinympäristö ulottuu Etelä-Myanmarista Thaimaahan, Malakan niemimaalle ja Indonesiaan. Siitä tunnetaan neljä alalajia. Lajin holotyypin kuvaili Thomas Pennant Jaavan vuoristosta 1769.