Kalevala taidemusiikissa
Kalevala on kiinnostanut taidemusiikin säveltäjiä heti ilmestymisensä vuonna 1835 jälkeen, ja sen vaikutus on säilynyt tasaisena vuosikymmenten ajan. Ranskalainen kapellimestari ja musiikkitietelijä Henri-Claude Fantapié keräsi vuonna 1985 luettelon kaikista "Kalevala"-aiheisista sävellyksistä. Hänen laskelmiensa mukaan teoksia oli tuolloin 330. Niiden lukumäärä on kasvanut niin, että niitä oli vuonna 2008 jo noin 500.
Ensimmäinen merkittävä "Kalevala"-aiheinen sävellys oli Filip von Schantzin "Kullervo"-alkusoitto. Se kantaesitettiin marraskuussa 1860 Helsingin uuden teatteritalon avajaisissa. Samassa yhteydessä esitettiin Zachris Topeliuksen satunäytelmä Lemminkäis-aiheinen "Kypron prinsessa", johon musiikin oli säveltänyt Fredrik Pacius. Ensimmäinen suomalaisuuteen töissään panostanut säveltäjä oli Robert Kajanus, jonka merkittävin "Kalevala"-tulinta oli sen 50-vuotisjuhliin vuonna 1885 sävelletty sinfoninen runo "Aino", jota voidaan pitää myös siihenastisen suomalaisen sinfonisen musiikin suurimpana saavutuksena. Sitä esitettiin myöhemmin jopa Berliinin filharmonisen orkesterin konsertissa.
"Ainolla" oli todennäköisesti huomattava vaikutus Jean Sibeliuksen uraan. Sibelius kuuli sen Berliinissä, ja hänellä alkoi miettiä itsekin kansallista musiikkityyliä. Sibeliuksen ensimmäinen merkkiteos oli sävelruno "Kullervo" (1892) ja viimeinen vain käytännössä nimeltään "Kalevalaan" liittynyt "Tapiola" (1926). Sibeliusta hyödynsi "Kalevalaa" monipuolisesti. Häntä innoitti muun muassa "Lemminkäinen"-sarjassa mahdollisuus luoda ”suomalainen” musiikkityyli, "Pohjolan tyttäressä" "Kalevalaa" dramaattinen ilmapiiri, "Tapiolassa" sen luonnonmaisema ja "Luonnotaressa" sen yleismaailmallinen mytologia.
"Kalevala"-aiheisista oopperoista ensimmäinen oli saksalaisen Karl Müller-Berghausin tekemä "Die Kalewainen in Pochjola". Ensimmäinen suomenkielinen "Kalevala"-oopera ja samalla ensimmäinen suomenkielinen ooppera oli Oskar Merikannon "Pohjan neiti" (1898), johon pyrittiin saamaan mukaan kaikki "Kalevalan" keskeisimmät tapahtumat. Merikannon jälkeen aiheeseen tarttuivat muun muassa Erkki Melartin teoksessiin "Aino" (1909) ja "Marjatta" (1914) sekä Armas Launis "Kullervossa" (1917).
Suomalaisessa ilmapiirissä vaikutti 1930-luvulla ahdas isänmaallisuus, joten "Kalevalastakin" etsittiin pääosin kansallisia perusarvoja. Tästä poikkeuksen muodosti Uuno Klami, jota "Kalevalan" maailma kiinnosti koko uransa ajan. Klami kaavaili "Kalevalasta" jopa 16–18-osaista oratoriota. Hänen neliosainen teoksensa "Kalevala-sarja" sai kantaesityksensä joulukuussa 1933. Hän halusi laajentaa siitä viisiosaisen, mutta scherzosta "Lemminkäisen seikkailut saaressa" tuli niin laaja, että se julkaistiin omana sinfonisena runonaan. Klami sai viisiosaisen sarjansa lopulta valmiiksi 1943.
Klamin persoonallinen "Kalevala"-näkemys ei saanut heti seuraajia, ja monet 1940- ja 1950-lukujen sävellykset noudattivat edelleen myöhäisromanttista kaavaa. Huomattavin 1940-luvulla tehty teemaan liittynyt teos oli Yrjö Kilpisen 64-osainen "Kanteletar"-laulusarja. Seuraavan vuosikymmenen tunnetuimpiin "Kalevala"-sävellyksiin lukeutuvat Ahti Sonnisen laulusarja "Taivahan takoja" ja Jouko Tolosen "Notku nuori neitsykäinen".
"Kalevala" aiheena nousi uuteen suosioon 1970-luvulla. Einojuhani Rautavaara loi vuosina 1975–1985 kolme merkittävää "Kalevala"-teosta, sen 50. runoon perustuvan mysteerinäytelmän "Marjatta, matala neiti" (1975), mieskuorosävellyksen "Sammon ryöstö" (1974–1981) ja oopperan "Thomas" (1982–1985). Aulis Sallinen teki puolestaan televisiosarjaan "Rauta-aika". Hän sävelsi myös Aleksis Kiven "Kullervo"-näytelmän inspiroimana samannimisen oopperan, josta tuli jopa kansainvälinen menestys.