Talouden taito
Talouden taito (; ) on Ksenofonin kirjoittama sokraattinen dialogi, joka käsittelee yksityisen talouden hoitoa.
Teos on merkittävä lähde klassisen kauden Ateenan yhteiskuntahistorian kannalta. Kotitalouden lisäksi teos käsittelee muun muassa sellaisia asioita kuin miesten ja naisten väliset suhteet, kaupunkilais- ja maalaiselämä, maanviljely, orjuus, uskonto ja koulutus. Dialogin keskeisenä teemana on johtamisen ja vastuunkantamisen merkitys.
Ksenofon kirjoitti 300-luvun ensimmäisellä puoliskolla eaa. "Talouden taito" on yksi neljästä Ksenofonin kirjoittamasta sokraattisesta dialogista. Teoksen on joskus ajateltu olevan Ksenofonin Sokratesta koskevien "Muistelmien" jatko-osa. Ksenofonin on arvioitu kirjoittaneen teoksen noin vuonna 362 eaa. Näin se olisi syntynyt hänen elämänsä loppupuolella.
Ei ole täysin selvää, missä määrin Ksenofonin (kuten Platoninkaan) antama kuva ja käydyt keskustelut vastaavat todellista historiallista Sokratesta (niin kutsuttu sokraattinen ongelma). Ainakin "Talouden taidossa" Ksenofon selvästi värittää omaa kuvaustaan. Jotkut tutkijat ovat nähneet Ksenofonin kuvauksen teoksessa käytännössä historiallisesti arvottomana. Toisaalta teos antaa monissa kohden Sokrateesta samantyyppisen kuvan kuin Platonin teokset. Kuvattu keskustelu sijoittuu aikaisintaan vuoteen 401 eaa., sillä teos viittaa tuona vuonna käytyyn Kunaksan taisteluun.
Cicero käänsi "Talouden taidon" latinaksi noin vuonna 85 eaa. Teos sai suosiota renessanssiaikana useiden käännösten kautta.
Ksenofonin teos koostuu 21 luvusta. Hän kuvaa siinä Sokrateen käymiä keskusteluja järkevästä taloudenhoidosta toimien itse ikään kuin keskustelun muistiinmerkitsijänä. Sokrateen keskustelukumppaneita ovat yläluokkaiset ja varakkaat Kritobulos ja Iskhomakhos.
Teos voidaan jakaa kahteen osaan. Sen ensimmäiset kuusi lukua kuvaavat Sokrateen käymää keskustelua Kritonin pojan Kritobuloksen kanssa. Tämä suhtautuu omaisuutensa hoitoon melko huolettomasti. Sokrates käsittelee muun muassa varallisuutta ja määrittelee sen hyödyllisyydeksi, ei pelkästään omaisuudeksi. Menestys seuraa kohtuullisuudesta ja kovasta työstä. Loput viisitoista lukua kuvaavat keskustelua omaisuudestaan tarkasti yhdessä vaimonsa ja taloudenhoitajansa kanssa huolehtivan Iskhomakhoksen kanssa. Sokrates vetoaa tähän Kritobuloksen kysyttyä talouden hoitoon liittyvistä käytännöistä; Sokrates sanoo olevansa tietämätön asioista ja kertovansa vain, mitä oli kuullut Iskhomakhokselta. Tämän Sokrates kuvaa kunnon herrasmieheksi ("kalos kagathos"). Käydyssä keskustelussa Iskhomakhos kuvaa menetelmiä, joita hän oli käyttänyt vaimonsa kouluttamisessa taloudenhoitoon, heidän yhdessä orjiinsa soveltamia menetelmiä, sekä maanviljelyssä tarvittavia taitoja. Keskustelu ei palaa enää takaisin Sokrateen ja Kritobuloksen väliseksi.
Teos alkaa Sokrateen ja Kritobuloksen keskustelulla taloudenhoitamisen taidosta ja siitä, miten omaisuus tulisi määritellä. Todetaan, että taitava taloudenhoitaja hyötyy jopa vihollisistaan. Intohimojen orjaksi joutuva sen sijaan ei pysty menestymään. Tämän jälkeen Kritobulos pyytää Sokrateelta neuvoja taloudenpitoon, vaikka onkin monin verroin köyhää Sokratesta rikkaampi. Sokrates lupaa ohjaavansa Kritobuloksen sellaisten pariin, jotka hallitsevat talousasiat.
Sokrates osoittaa, että toiset saavat paljolla rahalla aikaan kelvottoman lopputuloksen, toiset taas vähällä paljon. Esimerkkeinä käsitellään taloa ja sen järjestystä, orjien ohjaamista, hevosten kasvattamista sekä vaimon kouluttamista hoitamaan miehen taloutta. Tämän jälkeen käsitellään ammatteja, joista toiset ovat arvostetumpia ja toiset vähempiarvoisia. Vapaalle miehelle sopivat maanviljely ja sotataidot, mutta eivät käsityöammatit. Sokrates kuvaa myös Lysandroksen ja Kyyroksen keskustelua aiheesta. Jaloin ammatti on maanviljely, joka tukee myös sotataitoja. Se on paras ammatti myös perheen ja orjien näkökulmasta sillä se vahvistaa yhteiskuntaa ja tarjoaa uhrattavaa jumalille.
Ensimmäisen osan lopuksi muodostetaan yhteenveto aiemmin käsitellystä. Tämän jälkeen Sokrates esittelee Iskhomakhoksen, jonka jälkeen alkaa keskustelu tämän kanssa. Ensimmäisenä puhutaan Iskhomakhoksen vaimosta; Iskhomakhos kertoo tämän kanssa käymästään keskustelusta, joka koski miesten ja naisten rooleja taloudenhoidossa. Tämän jälkeen käsitellään hyvän järjestyksen merkitystä kotona. Iskhomakhos käyttää esimerkkinä kuoron ja sotajoukon järjestämistä.
Seuraavaksi esitellään Iskhomakhoksen perheen kotitalous ja sen järjestys talon, tavaroiden ja emännän töiden osalta. Emännästä siirrytään käsittelemään naisen todellista kauneutta: se ei synny ulkoisten seikkojen vaan vapaalle naiselle sopivan toiminnan kautta. Tämän jälkeen käsitellään Iskhomakhoksen omia toimia: velvollisuuksien hoitamista, omaisuudesta huolehtimista, sekä terveyden ja puhetaitojen harjoituttamista; tilanhoitajan tehtäviä ja koulutusta, jossa tärkeimpinä ovat uskollisuuden ja vastuuntunnon opettaminen; sekä alaisten johtamista palkitsemalla ja rankaisemalla. Tilanhoitajan tulee olla rehellinen ja oikeamielinen. Iskhomakhos soveltaa häneen sekä Drakonin että Solonin lakeja, mutta myös Persian kuninkaan esimerkkiä.
Tämän jälkeen käsitellään usean luvun verran maanviljelyä. Sen kuvataan olevan jaloin taito joka tekee myös sen harjoittajat jaloiksi. Iskhomakhos käsittelee muun muassa maan laadun tunnistamista, lannoittamista, kyntämistä ja rikkakasvien hävittämistä; kylvämistä ja kylvön jälkeisiä toimia; sekä eri maatyyppejä ja maanparannusta. Aiheena ovat myös sadonkorjuu sekä viiniköynnöksen, viikunapuun ja oliivipuun istuttaminen. Sokrates huomaa tienneensä maanviljelystä yllättävän paljon, koska on yksinkertaisesti pitänyt silmänsä ja korvansa auki.
Lopuksi todetaan, ettei epäonnistuminen maanviljelyssä johdu tiedon puutteesta vaan haluttomuudesta tehdä kaikki vaaditut työt. Työtä rakastava sen sijaan voi rikastua omalla työllään. Teos päättyy yhteenvetoon toteamalla, että johtamistaito on tekijä, joka yhdistää maanviljelyä, politiikkaa, liiketoimintaa ja sotataitoa. Johtajaksi aikova tarvitsee paitsi oikeat taipumukset ja itsehillintää myös kasvatusta.
Michel Foucault omisti luvun teoksestaan "Seksuaalisuuden historia" (1976–1984) Iskhomakhoksen perheelle. Hän näki Ksenofonin kuvauksen Iskhomakhoksen ja tämän vaimon välisestä suhteesta ilmaisuna klassisesta kreikkalaisesta valtaa koskevasta ajattelusta, jonka mukaan miehen itsehillintä saa ulkoisen ilmenemismuotonsa siinä, että hän hallitsee vaimoaan, orjiaan ja poliittisia alamaisiaan. Foucault'a seuraten monet feministitutkijat ja yhteiskuntahistorioitsijat ovat tutkineet "Talouden taitoa" lähteenä antiikin kreikkalaisille miesten ja naisten välisiä suhteita koskeville asenteille. Tulkinnat ovat kuitenkin vaihdelleet.
Teosta on tulkittu myös ironisena: Iskhomakhos on nähty ennemmin Ksenofonin satiirin kohteena kun tämän omien ajatusten esittelijänä ja malliesimerkkinä. Tällöin on ehdotettu, että dialogin Iskhomakhos olisi sama mies, jonka perhe joutui naurunalaiseksi ateenalaisissa poliittisissa puheissa ja oli osallisena tuon ajan seksiskandaaliin: Iskhomakhoksen kuoltua hänen leskensä muutti tyttärensä ja tämän miehen Kalliaan kotiin ja tuli pian raskaaksi vävylleen. Tämä sai tyttären yrittämään itsemurhaa. Näin Iskhomakhos ei vaikuta juurikaan onnistuneen vaimonsa kouluttamisessa hyveeseen.