Vastamedia
Vastamedia (joskus vaihtoehtomedia) sisältää julkaisuja, jotka näkevät itsensä valtavirtamedian vastavoimana ja usein käsittelevät aiheita valtamedialle epätyypillisistä näkökulmista. Nykyisin useimmat vastamediajulkaisut ovat verkkojulkaisuja.
Vaihtoehtojulkaisu voi olla esimerkiksi itsenäinen, toisinajatteleva, radikaali, underground, kumouksellinen, ei-yhtiöomisteinen, edistyksellinen, ruohonjuuritasoinen, aktivistinen, anarkistinen, pieni tai vaihtoehtoinen. Vaihtoehtojulkaisun tavoitteena voi olla edustaa niitä ja antaa ääni niille, jotka eivät saa ääntään kuuluviin valtamediassa.
Vaihtoehtomediaa määrittää usein se, mitä se ei ole, kuten valtavirtaa tai yhtiöiden omistamaa mediaa. Vaihtoehtomedian kuvauksen kriteereihin luetaan usein julkaisun sisältö, tuotantotapa, omistus, pyritäänkö sillä yhteiskunnalliseen tai poliittiseen muutokseen, tai tavoitteleeko se voittoa. Mediatutkija Niko Pyrhösen mukaan moni vastamedia ei havittele taloudellista hyötyä. Ne haluavat olla esillä, niillä on vahvoja mielipiteitä, sekä poliittinen tai muu agenda, jota halutaan ajaa.
Suomessa mediatyyppiä on kutsuttu vaihtoehtomedian ja vastamedian lisäksi myös "valemediaksi". Tutkija Niko Pyrhönen suosii "vastamedia"-nimitystä. Hänen mukaansa "valemedia"-termi on huono sen takia, että vastamediassa julkaistaan paljon myös oikeaa tietoa. Pyrhösen mukaan "vaihtoehtomedia"-sana taas ei toimi sen vuoksi, että vastamedia ei ole tasaveroinen vaihtoehto journalistisiin standardeihin sitoutuvalle perinteiselle medialle. Yleisradion mukaan vastamedia ei toimi journalistisin periaattein.
Charles Willettin (1999) mukaan vaihtoehtolehdistö ilmaisee ”ajatuksia, jotka ovat rajoitusten tuolla puolen: joita ei hyväksytä tai sallita, ja joita ei ole saatavilla yhtiöiden ja valtion valtavirrassa”.
Nancy Kranichin (2000) mukaan termi ”vaihtoehtoinen” sopii parhaiten kuvaamaan pieniä ja riippumattomia julkaisijoita, sillä ne toimivat yhtiömedian vastavoimana.
James Hamiltonin (2000) mukaan valtamedian ja vaihtoehtomedian eroksi mielletään usen se, että valtamedia maksimoi yleisönsä turvautumalla turvallisiin ja sovinnaisiin kaavoihin, kun taas vaihtoehtomedia ohittaa mukavat ja epäpoliittiset kaavat ja ajaa yhteikunnallisen muutoksen ohjelmia.
Juris Dilevkon ja Kalina Grewalin (1997) mukaan yhtiömedia tavoittelee voittoa ja tukee hallitsevaa sosiaalista paradigmaa, kun taas pienemmät ja riippumattomat julkaisijat haastavat status quon olettamukset.
Michael Traberin mukaan (Chris Atton, 1999) joukkotiedotusvälineet marginalisoivat ”kadunmiehen ja -naisen” roolit ja nostavat esille rikkaat, hohdokkaat ja vallanpitäjät. Vaihtoehtomedian ensisijainen tavoite sen sijaan on yhteiskunnallinen ja poliittinen toiminta. Ne tavoittelevat muutosta oikeudenmukaisempaan yhteiskunnalliseen, kulttuuriseen ja taloudelliseen kokonaisuuteen, jossa yksilöä ei alenneta pelkäksi kohteeksi vaan hän löytää täyttymyksen kokonaisena ihmisenä. Traber jakaa vaihtoehtolehdistön kansalaisjärjestölehdistöön, joka esittelee ”vaihtoehtoisia yhteiskunnallisia toimijoita” kuten köyhiä, sorrettuja ja marginalisoituja, sekä ruohonjuurilehdistöön, jota tuottavat ne ihmiset, joiden huolenaiheita se käsittelee.
Rodger Streitmatter (2001) määrittelee "toisinajattelijamedian" julkaisuiksi, jotka tarjoavat tavanomaisen median näkökannoista eroavia näkökantoja ja pyrkivät havaittavaan yhteiskunnalliseen muutokseen.
John D. H. Downing (2001) määrittelee "radikaalin median" mediaksi, joka on yleensä pienimuotoista ja ilmaisee vaihtoehtoisen näkemyksen hegemonisille politiikoille, päämäärille ja näkökulmille. Hänen mukaansa ”vaihtoehtomedia” on sikäli huono termi, että joskus mikä tahansa on jollekin vaihtoehtoista.
Suomessa vastamedia on uusi mediatyyppi, sillä edes nimitys vastamedia ei ole vakiintunut.
Suomen suurimpia vastamediasivustoja ovat Yleisradion toimittajan mukaan MV-lehti, Magneettimedia, Verkkomedia ja Uber Uutiset. Vuoden 2017 alussa aloitti Oikea Media.
Suomessa oli syksyllä 2017 aktiivisesti toimivia vastamedioita kymmenkunta. Useat niistä myötäilevät perussuomalaisia ja joissa maahanmuuttoteema on hallitseva. Joukossa on myös uusnatsien sivusto. Vastamediaan kuuluvat myös Ukrainan Donetskissa asuvan suomalaisen Janus Putkosen venäläismyönteiset verkkosivut. Vastamedian juttuja on koottu murkut-sivustolle, joka muistuttaa valtamedian ampparit-sivustoa.
Vaihtoehtomedia oli merkittävässä osassa Yhdysvaltain vuoden 2016 presidentinvaalien aikana. Presidentti Barack Obama valitti vaihtoehtomedian vaikutusvallasta vaalien aikana ja ehdotti jonkinlaista ”totuuskoetta” valheellisen informaation paljastamiseksi.
Hillary Clintonin kampanjasta lähetettiin kampanjan avustajille viesti että indie-uutissivusto Breitbartilla ei ole oikeutta olla olemassa. Breitbartin johtaja Stephen Bannon oli Donald Trumpin kampanjapäällikkö.
Vaihtoehtomediaa puolusti ainakin republikaanien Michele Bachmann. Hänen mukaansa valtamedia pyrkii hiljentämään vaihtoehtoisen median toimintaa, mutta Rush Limbaugh’n ja Breitbart Newsin kaltaisilla sivustoilla totuus voi nousta esiin valtamedian pyrkiessä piilottamaan sen.