hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Heilongjiang
Heilongjiang () on Kiinan pohjoisin maakunta. Sen nimi on suomeksi ”Mustan lohikäärmeen joki”, mikä on Amurin kiinankielinen nimi. Heilongjiangin vanha suomalainen latinaistus on Heilungkiang. Kiinalainen lyhennenimi on Hei (黑).
Maakunta on yksi kolmesta Mantšuriaan kuuluvista maakunnista. Kaksi muuta ovat Jilin ja Liaoning.
Kiina ja Neuvostoliitto kävivät 1969–1978 Ussurijoella taisteluja rajakiistojen vuoksi.
Kaivosonnettomuudessa vuonna 2009 sai surmansa yli sata ihmistä.
Maakunnan rajanaapurit ovat pohjoisessa ja idässä Venäjä, etelässä Kiinan maakunta Jilin sekä lännessä Sisä-Mongolian autonominen alue.
Venäjän vastaiset rajat kulkevat pitkin jokia, pohjoisraja pitkin Amuria ja itäraja Ussuria. Heilongjiangin alueella ovat sekä Kiinan pohjoisin että itäisin piste, joista itäisin sijaitsee Amurin ja Ussurin yhtymäkohdassa.
Maasto on vaihtelevaa: maakunnan länsi- ja eteläosissa sekä aivan pohjoisessa on matalia vuorialueita, korkein huippu Jilinin rajalla on 1 690 m. Maakunnan sisäosa, samoin kuin Amurin ja Ussurin rannat, ovat matalaa ja tasaista. Siellä virtaa useita suurehkoja jokia, ja koko seutu kuuluu Amurin valuma-alueeseen. Itäosissa on myös järviä.
Ilmasto maakunnassa on mantereinen ja subarktinen, ja se on tunnettu pitkistä kylmistä talvistaan. Tammikuun keskilämpötila Heilongjiangin eri osissa vaihtelee –31 ja –15 °C välillä, kun taas heinäkuun keskilämpötila vaihtelee välillä 18–23 °C. Sadetta saadaan kohtalaisesti, vuotuinen sademäärä on 500–600 mm, joka tulee pääasiassa lyhyehkön viileän kesän aikana.
Pääkaupunki Harbinin lisäksi muita tunnettuja kaupunkeja ovat Qiqihar, Daqing ja Heihe.
Heilongjiangin väkiluku oli 32,67 miljoonaa vuonna 1982, 35,22 miljoonaa vuonna 1990 ja 36,24 miljoonaa vuoden 2000 väestönlaskennassa. Vuoden 2010 väestönlaskennassa kirjattiin 38,31 miljoonaa asukasta, joka oli 2,86 prosenttia Kiinan väestöstä (ilman Hongkongia ja Macaota). Autonominen alue oli Kiinan 15. väkirikkain. Vuoden 2013 lopun väestöarvio oli 38,35 miljoonaa ja arvio väestötiheydestä 82,7 henkeä neliökilometrillä.
Heilongjiang on jaettu 13 prefektuuritason alueeseen: 11 prefektuuritason kaupunkiin, yhteen prefektuuriin ja Harbinin kaupunkiin joka on suoraan maakunnan hallinnon alaisuudessa.
Väkiluku
Väkiluku eli asukasluku merkitsee asukkaiden määrää jollakin maantieteellisellä alueella. Suhteuttamalla väkiluku alueen pinta-alaan jakamalla asukkaiden määrä alueen koolla (tavallisesti neliökilometreinä mitattuna) saadaan väestötiheys.
Maailman väkiluku on yli seitsemän miljardia (2013).
Henan
Henan () [henan tai kiinalaisittain hö:nan] on Kiinan keskitasangolla sijaitseva Kiinan maakunta. Maakunnan lyhennenimi on Yù. Vanha suomalainen latinalaistus käytti muotoa Honan.
Se on maan kolmanneksi väkirikkain maakunta. Myös talouselämässä Henanilla on painoarvoa, sillä maakunta tuottaa viidenneksi suurimman osuuden Kiinan kansantulosta.
Henanin naapurimaakunnat ovat Anhui kaakossa, Hubei etelässä, Shaanxi lännessä, Shanxi ja Hebei pohjoisessa sekä Shandong koillisessa.
Henanissa on useita suojelualueita. Tärkeimpiä ovat Danjiangkoun suojelualue Hubein rajalla sekä Sanmenxianin, Suyahun, Baiguishann, Nanwan ja Banqiaon suojelualueet.
Henanissa vallitsee mannerilmasto, ja vettä sataa eniten kesällä. Keskilämpötilat ovat tammikuussa 0 °C ja heinäkuussa 27–28 °C.
Maakunnassa sijaitsee monien Kiinan dynastioiden pääkaupunki Luoyang.
Maakunnan nimi on muodostettu Tang-dynastian aikana (618–907) sanoista "hé" ’joki’ ja "nán" ’etelä’. Henan merkitsee sananmukaisesti ’joesta etelään’. Tässä tarkoitetaan Keltaistajokea.
Henan jakautuu 17 prefektuuritason kaupunkiin. Prefektuurit jakautuvat edelleen piirikuntiin, kaupunkipiireihin ja piirikuntatason kaupunkeihin. Näitä yksiköitä on yhteensä 159. Alimmalla tasolla ovat suurkunnat ja maalaiskunnat, joita on 2 299. Henanin prefektuuritason kaupungit ovat:
Lisäksi on maakunnan suorassa ohjauksessa oleva Jiyuanin aliprefektuuri eli piirikuntatasoa vastaava kaupunki, joka ei kuulu mihinkään prefektuuriin:
Vuodesta 2004 alkaen Henanissa kokeillaan hallintouudistusta, että jotkut piirikunnat tai piirikuntatason kaupungit saavat enemmän päätösvaltaa omilta prefektuureiltaan ja menevät suoraan maakunnan ohjaukseen monissa asioissa. Vuodesta 2014 alkaen seuraavat piirikunnat tai piirikuntatason kaupungit ovat maakunnan suorassa ohjauksessa (muodollisesti vielä osia omia prefektuureita):
Henanin väkiluku on 94,1 miljoonaa ja se on Kiinan kolmanneksi suurin maakunta 7,0 prosentin väestöosuudella (kun mukaan ei ole laskettu erityisalueiden – Hongkong ja Macao – asukkaita).
Ylivoimaisesti suurin väestöryhmä ovat han-kiinalaiset.
Vuonna 2012 suoritetun mielipidekyselyn mukaan vain noin 13 % kiinalaisista kertoi kuuluvansa johonkin järjestetyn uskonnon piiriin. Suurin uskontokunta ovat buddhalaiset (6,4 % väestöosuus), seuraavana protestantit (5,6 %), muslimit (1,3 %) ja katoliset (0,5%). Noin 86% väestöstä ei ole uskovaa tai ottaa osaa perinteisiin kansanuskontoihin, taolaisiin riitteihin, ylistää jumalia ja menneitä sukupolvia. Henanin alueella on prosentuaalisesti tai lukumääräisesti suurin kristillinen väestöryhmä koko Kiinassa.
Noin 94,1 miljoonan asukkaan (2013 loppu) Henan on Kiinan kolmanneksi väkirikkain maakunta. Se tuotti vuonna 2013 5,1 prosentin osuuden maan bruttokansantuotteesta (BKT). Rahassa mitattuna tämä oli 3 215,6 mrd. Kiinan yuania CNY eli 385,2 mrd euroa. Tämä tarkoittaa, että Henan oli kansantuotteen muodostajana vasta Kiinan viidenneksi merkittävin maakunta. Kutakin asukasta kohden kansantuotetta kertyi 34 174 CNY eli 4 084 EUR. Tämä oli 82 %:ia Kiinan keskiarvosta ja henkeä kohden vain alle kaksi kolmasosaa naapurimaakunta Shandongin kansantuotteeseen verrattuna.
Birger-jaarli
Birger Maununpoika ("Birger Magnusson" ) (n. 1200 – 21. lokakuuta 1266) tunnetaan paremmin nimellä Birger-jaarli. Birgeristä tuli Ruotsin jaarli vuonna 1248.
Birger Magnusson kuului mahtavaan Bjälbo-sukuun (joista käytetään myös nimitystä Folkunga-suku). Hän meni naimisiin kuningas Eerik Eerikinpojan siskon Ingeborgin kanssa vuonna 1237. Eerikin kuoltua vuonna 1250 ilman perillistä Birgerin vanhin poika Valdemar valittiin kuninkaaksi. Koska Valdemar oli tässä vaiheessa vielä lapsi, Birger hallitsi maata hänen nimissään kuolemaansa asti. Birgerillä ja Ingeborgilla oli lisäksi yhdessä seitsemän muuta lasta, mm. Maunu Ladonlukko ja Pentti (Bengt), josta tuli ensimmäinen Suomen herttua.
Ingeborg Eerikintytär kuoli vuonna 1254. Birger meni uusiin naimisiin Tanskan leskikuningattaren Mechtildin kanssa vuonna 1261. Jaarlin kuoleman jälkeen hänen toinen poikansa Maunu kaappasi vallan Valdemarilta.
Birger-jaarli teki ruotsalaisen Eerikinkronikan mukaan Suomeen laajan sotaretken (ns. toinen ristiretki), jonka seurauksena ainakin Häme liitettiin Ruotsin valtakuntaan. Retki on ajoitettu joko vuoteen 1239 tai 1249. Saksalaisen Lyypekin kronikan mukaan Birger alisti Suomen Ruotsin herruuteen.
Birger tunnetaan Tukholman perustajana. Hän perusti kaupungin vuonna 1252. Tukholmassa Riddarholmin kirkossa on jaarlia esittävä patsas, joka on pystytetty 1884.
Birger oli myös maineikas lainsäätäjä; hänen aikanaan säädettiin ns. rauhanlait (koti-, kirkko-, käräjä- ja naisrauha), sekä perintölaki (sisar peri puolet siitä mitä veli).
Birger-jaarli haudattiin omasta toivomuksestaan Varnhemin luostarin kirkkoon Länsi-Götanmaalle. Tukholman kaupungintaloa rakennettaessa Birgerin maalliset jäännökset oli tarkoitus siirtää uuteen hautaan kaupungintalon tornin juureen, mutta Varnhemin seurakunta ei suostunut tähän, ja kaupungintalon hauta jäi tyhjäksi. Birgerin hauta Varnhemissa on avattu kahdesti tieteellisiä tutkimuksia varten.
Birgeristä tuli Ruotsin viimeinen jaarli. Hänen jälkeensä jaarli-nimityksen tilalla alettiin käyttää arvonimeä herttua.
X-sukupolvi
X-sukupolvi on sana, jonka tarkoitus on kuvata 1980-luvulla nuoruuttaan elänyttä ja 1980- ja 1990-luvuilla aikuistunutta sukupolvea. Käsite on peräisin kanadalaisen kirjailijan Douglas Couplandin kirjasta ("Generation X: Tales for an Accelerated Culture").
X-sukupolveen kuuluvat vuosina 1964–1979 syntyneet ikäluokat, eli ne ikäluokat, joiden opiskeluihin tai työelämään astuminen osuu 1990-luvun vaihteeseen osuneeseen lamaan. Sukupolven yhteisiä suuria kokemuksia olivat Neuvostoliiton romahtaminen, Berliinin muurin murtuminen, Yhdysvaltojen jääminen maailman ainoaksi supervallaksi, 1990-luvun lama ja massatyöttömyys sekä globalisaatio. Monia X-sukupolven edustajia yhdistää lapsuudessa tai nuoruudessa koettu vanhempien avioero.
Siinä missä suuria ikäluokkia on sanottu viimeiseksi moderniksi sukupolveksi, joiden elämää on leimannut jatkuva optimismi ja kehitysusko, X-sukupolvea on pidetty ensimmäisenä postmodernina sukupolvena, jonka elämää leimaa pessimismi ja epäluottamus tulevaisuuteen. 1990-luvulla monia rock-yhtyeitä jopa leimattiin X-sukupolven edustajiksi ja muun muassa Nirvana-yhtyeen keulahahmoa Kurt Cobainia pidettiin sen äänitorvena.
X-sukupolven suomalaisena pamflettina pidetään usein Osku Pajamäen kirjoittamaa kirjaa "Ahne sukupolvi - Suurten ikäluokkien perintö", jossa hän peilaa X-sukupolven elämää suurten ikäluokkien elämään.
Kirjailija Mika Wickström kertoo saaneensa vaikutteita "Sukupolvi X" -romaanilleen muun muassa Generation X -yhtyeestä, jonka keulakuvana tunnettiin 1980-luvulla Billy Idol.
"Pullamössösukupolvi" on tiettävästi Martin Saarikankaan vuonna 1993 ensimmäisenä esittämä käsite ja sittemmin sotien jälkeisten suurten ikäluokkien 1990-luvulta alkaen käyttämä sana, jonka tarkoituksena oli kuvata 1980-luvulla nuoruuttaan elänyttä sukupolvea. Käsite kuvaa sitä, kuinka nuoriso elää helppoa elämää. Vanhempien ikäluokkien mielestä pullamössösukupolvi on saanut elämässään kaiken valmiina eikä ole juuri joutunut ponnistelemaan saavutustensa eteen. Joidenkin vanhempien ikäluokkien edustajien mielestä pullamössösukupolveen yhdistetään myös uusavuttomuus.
Nimitys on sikäli harhaanjohtava, että sokerista, pullasta ja maidosta sekoitettu pullamössö oli nimenomaan suurten ikäluokkien sodanjälkeisinä vuosina syömää herkkua ennen makeisten ja virvoitusjuomien kulutuksen yleistymistä. Heidän kasvattamalleen "pullamössösukupolvelle" kyseinen ruokalaji taas oli jo enimmäkseen tuntematon.
X-sukupolvi on ollut suosittu aihepiiri elokuvissa. Seuraavat elokuvat voidaan lukea kuuluvan genreen:
Pullamössö
Pullamössö on arkikielen ilmaisu, joka tarkoittaa kahvin, maidon tai muun juoman sekaan pienennettyä pullaa.
Sanaa pullamössösukupolvi on 1980-luvulta lähtien käytetty kuvaamaan nykynuorisoa, sellaista nuorta sukupolvea, joka on saanut elämässään kaiken helposti eteensä ilman suurempia ponnisteluja verrattuna aikaisempaan sukupolveen.
Pullamössön kutsumanimi vaihtelee alueittain. Esimerkiksi Varsinais-Suomessa se on "mosoa" ja Etelä-Pohjanmaalla "pullatohnua".
Antipatros
Antipatros Iolaoksen poika (399/398 eaa. - 319 eaa.) oli makedonialainen sotilas ja Makedonian hallitsija vuosina 334–323 eaa. ja uudelleen vuosina 321–319 eaa. Hän hallitsi Makedoniaa Aleksanteri Suuren ollessa valloittamassa Persiaa. Hän oli yksi Aleksanteri Suuren seuraajista eli diadokeista. Antipatroksen poika Kassandros hallitsi Makedonian kuninkaana vuosina 306–297 eaa.
Antipatroksen isä oli nimeltään Iolaos. Hän saattoi olla samaa sukua kun eräs Iolaos, joka toimi sotapäällikkönä Perdikkas II:n aikana. Antipatros syntyi Paliourassa, jonka tarkkaa sijaintia ei tiedetä.
Sudan mukaan Antipatros aloitti uransa jo Filippos II:n edeltäjän Perdikkas III:n aikana. Antipatros otti osaa Perdikkaan Illyrian sotiin ja oli aktiivinen hovissa. Antipatros olisi tuolloin ollut 40-vuotias Filippoksen noustessa valtaistuimelle. Antipatroksesta tuli Filippoksen tärkein "hetairoi" eli lähipiirin jäsen.
Antipatros ja Parmenion, hänkin Filippoksen tärkeimpiä kenraaleja, solmivat rauhan Ateenan kanssa vuonna 346 eaa. Antipatros ystävystyi tuolloin Isokrateen kanssa. Antipatros tunsi myös Fokionin, mutta tämä tapahtui ehkä vasta Khaironeian taistelun jälkeen. Antipatroksen tiedetään aikaisemmin sotineen Traakiassa Kersobleptesta vastaan. Vuonna 342 eaa. Antipatros edusti Filipposta Python kisoissa. Samana vuonna Antipatros toimi Makedonian hallitsijana Filippoksen ollessa muualla. Vuonna 340 eaa. Antipatros toimi taas hallitsijana, mutta joutui lähtemään Traakiaan sotimaan Perinthosta vastaan. Antipatros antoi tuolloin maan 16-vuotiaan Aleksanterin hallittavaksi.Heckel s. 40
Khaironeian taistelun vuonna 338 eaa. jälkeen Antipatros lähetettiin taas solmimaan rauha Ateenan kanssa. Antipatros nimitettiin muun muassa Ateenan kansalaiseksi.
Filippoksen salamurhan jälkeen hän asettui Aleksanterin puolelle. Kun Aleksanteri lähti valloittamaan Persiaa, Antipatros jäi Makedoniaan hallitsijaksi. Aleksanteri otti mukaansa parhaat joukkonsa ja Antipatroksella oli kova työ puolustaa Makedoniaa ja pitää Korintin liitto kasassa. Vuonna 332 eaa. Traakia kapinoi ja seuraavana vuonna Antipatros joutui taistelemaan Spartan kuningasta Agis III:a vastaan. Agis sai tukea persialaisilta ja oli palkannut Issoksen taistelusta selvinneet kreikkalaiset palkkasoturit. Antipatros kukisti spartalaiset Megalopoliksen taistelussa vuonna 330 eaa. (tai 331 eaa.).
Aleksanterin kuoltua alkoi Lamian sota jossa Antipatros kukisti kapinoita Ateenassa, Aetoliassa ja Thessaliassa. Antipatros vaati että Ateenalaiset luovuttaisivat makedonialaisia vastustaneen Demosthenesin, mutta hän teki mieluimmin itsemurhan kuin antautui.
Vuonna 321 eaa. alkoi ensimmäinen diadokkisota. Antipatros vastusti muiden Aleksanterin kenraalien kanssa Perdikkasta, ja hänet valittiin hallitsijaksi tämän kuoleman jälkeen. Antipatros kuoli pian tämän jälkeen vuonna 319 eaa. Ennen kuolemaansa Antipatros teki Polyperkhonista seuraajaansa.
Antipatroksen vanhimmasta pojasta Kassandroksesta tuli myös Makedonian hallitsija ja myöhemmin sen kuningas.
Antipatroksella oli ainakin kymmenen lasta:
Perdikkas (sotilas)
Perdikkas (kuoli 321 eaa.) oli makedonialainen kenraali. Hän aloitti uransa Aleksanteri Suuren armeijassa, edeten aina kuninkaalliseksi henkivartijaksi asti. Aleksanterin kuoltua Perdikkaasta tuli yksi hänen seuraajistaan eli diadokeista
Aleksanterin kuoltua armeija valitsi hänet vähäjärkisen Filippos III:n ja silloin vielä syntymättömän Aleksanteri IV:n holhoojaksi. Aleksanterin muut kenraalit vastustivat Perdikkasta, kun hän yritti saada koko Aleksanterin luoman valtakunnan omaan valtaansa. Vuonna 322 eaa. alkoi Perdikkaan ja hänen vastustajien välillä ensimmäinen diadokkisota.
Perdikkas kuoli vuonna 321 eaa., kun hän epäonnistui yrityksessään hyökätä Ptolemaios I:tä vastaan Egyptissä. Hänen armeijansa kapinoi ja lopulta hänen upseerinsa murhasivat hänet.
Antigonos I
Antigonos I Monofthalmos ("Yksisilmäinen") (noin 382–301 eaa.) oli makedonialainen sotapäällikkö. Hän palveli Aleksanteri Suuren armeijassa, ja hänet nimitettiin Fryygian satraapiksi vuonna 333 eaa. Aleksanterin kuoltua Antigonos nimitettiin Vähän-Aasian sotilaskomentajaksi. Antigonoksen asema parani muutamassa vuodessa niin, että muut Aleksanterin seuraajat liittoutuivat häntä vastaan. Vuonna 311 solmittu rauha paransi hänen asemiaan muihin nähden.
Vuonna 306 Antigonos julistautui kuninkaaksi poikansa Demetrioksen kanssa. Lysimakhos, Kassandros, Ptolemaios ja Seleukos seurasivat perässä. Nämä neljä kukistivatkin Antigonoksen vuonna 301 Ipsoksen taistelussa.
Demetrioksesta tuli myöhemmin Makedonian kuningas, ja Antigonidien hallitsijasuku hallitsi Makedoniaa siihen asti kun Rooma valtasi sen.
Kassandros
Kassandros (noin 350–297 eaa.), oli Makedonian kuningas vuosina 302–297 eaa. Hän oli Makedonian hallitsijan Antipatroksen poika.
Hubei
Hubei () [lausutaan hubei tai kiinalaisittain hupei] on Kiinan maakunta. Maakunnasta käytetty lyhennenimi on E (). Vanha suomalainen latinaistus Hupei.
Hubein naapurit ovat Hunan ja Jiangxi etelässä, Chongqing lännessä ja Shaanxi sekä Henan pohjoisessa ja Anhui idässä.
Jangtsen sivuhaara Hanjoki (myös: Hanshui, Hanjiang) yhtyy Jangtseen Wuhanissa. Maakunnassa on hyvin paljon järviä, joten Hubeita nimitetään ”Järvimaakunnaksi”.
Hubein ilmasto on subtrooppinen. Siellä on selvästi neljä vuodenaikaa, talvella keskilämpötila on lähellä nollaa, kesällä 24–30 °C.
Hubei ja Hunan muodostivat Qing-dynastian aikaan Hukuangin maakunnan.
Maakuntanimi Hubei on Song-dynastian (960–1279) alkuajoilta. Nimi koostuu sanoista "hú" ’järvi’ ja "běi" ’pohjoinen’. Maakuntanimi tarkoittaa ’järven pohjoispuolella’, mikä viittaa Hubein sijaintiin Dongtingjärven pohjoispuolella.
Wuchangin kansannousu tapahtui nykyisessä Wuhanin kaupungissa, joka tuolloin koostui kolmesta osasta: Hankou, Hanyang ja Wuchang. Koska näitä osia on joskus vaikea muistaa, puhutaan usein Wuhanin kansannoususta, josta siis lähti liikkeelle tasavaltalainen vallankumous 1911.
Kolmen rotkon pato on Jangtse-joella Hubeissa. Sen rakentamisen vuoksi evakuoitiin yli miljoona ihmistä.
Hubei jakautuu 11 prefektuuritason kaupunkiin, yhteen autonomiseen prefektuuriin ja yhteen maakunnan hallinnon alaiseen kaupunkiin. Prefektuurijaon ulkopuolella on kolme aliprefektuuria ja yksi erikoishallinnollinen metsäalue.
Prefektuuritason kaupungit
Maakunnan alainen kaupunki
Autonominen prefektuuri
Aliprefektuurit
Metsäalue
Hubei tuotti vuonna 2013 3,9 prosentin osuuden Kiinan bruttokansantuotteesta, eli rahassa mitaten 2 466,8 mrd. Kiinan yuania CNY eli 295,5 mrd euroa. Kutakin asukasta kohden kansantuotetta kertyi 42 613 CNY eli 5 105 EUR. Tämä oli lähellä keskiarvotasoa, 102 %:ia Kiinan keskiarvosta.
Hubei on liikenteen keskus Kiinassa, sillä jokien lisäksi maakunnan läpi kulkevat tärkeät Kiinan rautateiden radat, kuten Peking–Kanton, Peking–Kowloon, Shanghai–Wuhan ja Wuhan–Chengdu. Lisäksi siellä on tärkeitä lentokenttiä.
Hubeita nimitetään myös kalan ja riisin kotipaikaksi. Hubein tärkeimmät maataloustuotteet ovat puuvilla, riisi, vehnä ja tee. Lisäksi siellä on metalliteollisuutta, koneteollisuutta, sähköntuotantoa, tekstiiliteollisuutta, elintarviketeollisuutta ja huipputekniikan teollisuutta.
Kolmen rotkon pato tuottaa huomattavan määrän sähköä, jota myydään myös maakunnan ulkopuolelle.
Vuoden 2010 väestönlaskennassa Hubein väkiluku oli 57 237 740, joka vastasi 4,27 prosenttia Kiinan väkiluvusta ilman erityistalousalueita (Hongkong ja Macao). Maakunta on Kiinan 9. väkirikkain maakuntatason hallinnollinen yksikkö. Vuoden 2013 lopun väestöarvio oli 57,99 miljoonaa.
Hubein pääasiallinen väestöryhmä ovat han-kiinalaiset. Maakunnan lounaisosassa elää huomattava miao- ja tujiavähemmistö.
Hubeista on lähtöisin Chu-kulttuuri, joka on yksi Kiinan merkittävimmistä kulttuurisuunnista, peräisin muinaisesta Chu-valtiosta.
Unesco valitsi Wudangvuoren muinaisen rakennuskompleksin maailmanperintöluetteloon vuonna 1994. Muita merkittäviä kohteita ovat Jiugongvuori ja Jingzhoun kaupunki.
Daakia
Daakia () oli muinainen kuningaskunta Tiszan ja Dnestrin välillä Tonavan pohjoispuolella ja Karpaattien eteläpuolella, suunnilleen nykyisten Romanian ja Moldovan valtioiden alueella. Siellä asui traakialainen kansa, joita kreikaksi nimitettiin getalaisiksi.
Daakialaisilla oli kehittynyt yhteiskunta jo ennen kuin he joutuivat tekemisiin roomalaisten kanssa, ja Daakia oli kuningaskunta 200-luvulta eaa. lähtien. Rooman keisari Augustus voitti daakialaiset, mutta heidän sotajoukkonsa hyökkäsivät silti talvisin jäätyneen Tonavan yli ryöstämään Rooman kaupunkeja Moesiassa.
Romanialainen automerkki Dacia on nimetty Daakian latinalaisen nimen mukaan.
Daakiasta tuli Rooman provinssi, kun keisari Trajanus valloitti alueen Daakian sodissa vuosina 101–106. Provinssin nimi oli "Dacia Traiana".
11. elokuuta 106 Trajanus nimitti Daakian provinssin ensimmäiseksi maaherraksi erään D. Terentius Scaurianuksen. Tämä tapahtui vain pari viikkoa pääkaupunki Sarmizegethusan valtauksen jälkeen ja jo ennen viimeisen Daakian kuninkaan Decebaluksen kuolemaa. Uutta provinssia uhkasivat etupäässä lännessä asuneet iazygit ja idässä roksolaanit, kummatkin skyyttiläisiä paimentolaiskansoja. Paimentolaisten vaellusreitit kulkivat osittain uuden provinssin läpi. Aluksi roomalaiset pitivät hallussaan Baanaattia ja Valakian tasankoja, joita kuitenkin oli vaikea puolustaa. Pian, ehkä jo vuonna 108, roomalaiset jättivät nämä alueet ja Daakian provinssi sai lopulliset rajansa.
Trajanus jätti Daakiaan kolme legioonaa, Legio IIII Flavian Berzobikseen ja Legio XIII Gemina Apulumiin. Provinssiin sijoitettiin myös paljon apujoukkoja, yhteensä noin 27 000 sotilasta. Trajanus määräsi provinssiin rakennettavaksi teitä. Laajin näistä oli Via Pontica, joka kulki Pannonia Inferiorista Daakian läpi Mustallemerelle. Tien rakentamiseen käytettiin sotavankeja.
Trajanus perusti ainakin yhden uuden "colonian" Daakiaan, "Colonia Ulpia Traiana Augusta Dacican". Luultavasti hän perusti vielä toisenkin kaupungin, Malvan, jonnekin Daakian eteläosaan. Lisäksi hän korotti myöhemmin usean muun kaupungin municipiumiksi. Daakian kulta- ja hopeakaivoksista tuli keisarin omaisuutta.
Daakialaisia värvättiin Rooman armeijaan, ja daakialaiskohortit taistelivat muun muassa Britanniassa. Daakialaiset omaksuivat roomalaisten tavat ja kulttuurin, mistä on merkkinä nykyinen romanian kieli, joka on romaaninen eli perustuu latinan kieleen.
Rooman valtakunnan ensimmäinen kristitty keisari Konstantinus Suuri syntyi Daakiassa Naissuksessa
Gallienuksen aikana 256 gootit ylittivät Karpaatit ja ajoivat roomalaiset Daakiasta muutamia linnoituksia lukuun ottamatta. Aurelianuksen (270–275) aikana viimeisetkin joukot vedettiin Tonavan eteläpuolelle. Ei tiedetä, seurasiko paikallinen väestö mukana Tonavan eteläpuolelle "Dacia Aureliana"an. Hunnit valloittivat vuorostaan maan gooteilta 376. Madjaarit valloittivat Transilvanian 800-luvulla.
Luettelo Tang-dynastian keisareista
Tämä on luettelo Kiinan Tang-dynastian (618–907) keisareista:
Qing-dynastian keisarit
Tämä on luettelo Kiinan mantšulaisen eli Qing-dynastian (1644-1911) keisareista. Kaksi ensimmäistä hallitsivat vain Mantšuriaa, loput olivat Kiinan keisareita.
Kiinan keisareilla on useita eri yhteyksissä käytettyjä nimiä. Qing-dynastian keisareista käytetään tavallisimmin heidän valitsemiaan aikakausinimiä (Nian Hao), joiden eteen usein lisätään dynastian nimi "Qing". Dynastian viimeinen keisari, Qing Xuantong tunnetaan kuitenkin paremmin syntymänimellään Pu Yi.
Tapahtumat sivulla Qing-dynastia.
Keltasirkku
Keltasirkku ("Emberiza citrinella") on keltainen sirkkuihin kuuluva varpuslintu.
Keltasirkku on 15,5–17 cm pitkä ja painaa noin 24–37 grammaa. Sen siipien kärkiväli on 23–39 cm.
Talvella koiraalla on kirkkaankeltainen pää ja vatsapuoli, ja ruskearaidallinen selkäpuoli. Sen sijaan kesällä koiraalla vain pää on keltainen, mutta muilta osin lintu on tummempi. Naaras on vaatimattomampi, ruskeampi, ja sen vatsapuolikin on raidallinen. Linnulla on siemensyöjälle tyypillinen jykevä nokka. Tummassa pyrstössä on valkoiset reunasulat. Koiras on hieman kookkaampi. Nuori lintu ja koiras sulkasadon jälkeen muistuttavat naarasta. Keltasirkulla on sulkasato elo–syyskuussa, ja se kestää 7–8 viikkoa.
Keltasirkun ääni on korkea ”dsip”, varoittaa hyvin korkealla ”tsiiii”-äänellä. Laulu on korkea, laskeva, hento säe ”tsi-tsi-tsi-tsi-tsi-tsiii”, jota kuulee maaliskuulta alkaen.
Suomen vanhin rengastettu keltasirkku on ollut 8 vuotta 11 kuukautta 24 päivää vanha.
Koko Eurooppa ja iso osa Aasiaa on keltasirkun pesimäaluetta. Suomessa se pesii lähes koko maassa, vain pohjoisimmassa Lapissa se on harvinainen. Suomen pesimäkanta on noin 1,1 miljoonaa paria ja laji on elinvoimainen.
Kaikkein pohjoisimmat populaatiot muuttavat vähän etelämmäksi talveksi. Suomalaisista keltasirkuista osa muuttaa Ruotsiin ja muualle eteläisen Itämeren alueelle lokakuussa, ja palaa maalis–huhtikuussa.
Keltasirkku viihtyy kaikenlaisila avoimilla alueilla, joissa on kuitenkin jonkin verran puita tai pensaita. Yleisin se on vanhanaikaisessa maatalousympäristössä ja runsas myös siemenpuustoisilla hakkuuaukeilla, pellonreunoissa ja voimalinjoilla.
Muuttoaikoina keltasirkkuja tapaa pelloilla ja laitumilla, talvella viljavarastojen, latojen ja lintulautojen äärellä. Fasaanitarhoilla voi olla satapäisiä keltasirkkuparvia.
Keltasirkun pesä on maassa hyvässä piilossa. Naaras munii huhti-toukokuussa 3–6, keskimäärin 4,5 harmahtavaa, tummatäpläistä munaa. Naaras hautoo 12–13 vuorokautta.
Poikaset lähtevät pesästä ollessaan vielä lentokyvyttömiä noin 12 vuorokauden ikäisinä ja oppivat lentämään muutaman päivän päästä. Emot huolehtivat poikasista vielä viikon pari. Naaras voi munia vielä toisen pesueen, jossa munia on hieman vähemmän kuin ensimmäisessä. Keltasirkku tulee sukukypsäksi yksivuotiaana.
Syksyllä ja talvella keltasirkku syö siemeniä ja jyviä, lintulaudoilla se suosii kauranjyviä. Kesäaikaan ravinto koostuu enimmäkseen selkärangattomista ötököistä ja lieroista. Poikasia ruokitaan hyönteisillä.
Kultasirkku
Kultasirkku ("Schoeniclus aureolus") on äärimmäisen uhanalainen sirkkulaji.
Kultasirkku on 14–15,5 cm pitkä. Sillä on kaikissa puvuissa keltainen tai beigenkeltainen alapuoli sekä kapeita pitkittäisviiruja kupeilla. Koiraalla on kesällä musta naama, tumman punaruskea selkäpuoli ja rintavyö, täyteläisen keltainen vatsa sekä suuri valkoinen siipilaikku. Yksivuotiaalla koiraalla valkoinen siipilaikku on pienempi, sen mustan naaman seassa on valkoista ja ruskeaa, sen rintavyö on kapea ja joillain yksilöillä vatsa on vaaleamman keltainen kuin vanhoilla koirailla. Lisäksi nuoren koiraan selkä ja päälaki ovat viiruiset.
Naarailla ja ensimmäisen talven koirailla on leveä, beigenkellanvalkoinen silmäkulmanjuova, tumma silmäntausjuova ja kellanruskeat korvanpeitinhöyhenet, joiden alaosassa on kapea tumma juova. Pyrstön reunat ja alapeitinhöyhenet ovat valkoiset. Yläperä on harmaanruskea ja voimakkaan viiruinen. Siivellä on kaksi valkoista juovaa ja selkä on viiruinen.
Kultasirkun kutsu- ja varoitusääni on terävä ”tsik”. Laulu on nouseva, rauhallinen, alussa nouseva ja lopussa laskeva karkean viheltävä säe.
Kultasirkku pesii erittäin laajalla alueella Venäjältä Tyynenmeren rannikolle asti ja talvehtii Kaakkois-Aasiassa. Kultasirkku luokiteltiin vuonna 2017 äärimmäisen uhanalaiseksi. Vaikka se on vielä paikoin runsaslukuinen, se on vähentynyt hyvin nopeasti ja 2010-luvulla tehtyjen arvioiden mukaan aiempia arvioita nopeammin. Euroopassa lajimäärä on vähentynyt yli 84 prosentilla vuosien 1980–2013 välisenä aikana. Väheneminen johtuu pääasiassa talvehtimisalueilla tapahtuvasta pyydystämisestä.
Suomeen kultasirkku levisi 1920-luvulla. Suomen pesimäkanta oli 1960–1970-luvuilla suurimmillaan useita satoja pareja. Kanta lähti laskuun 1970-luvun jälkeen ja väheneminen jyrkkeni 1990- ja 2000-vuosikymmenillä. Nykyisin lajia ei välttämättä edes havaita joka vuosi. Kultasirkku luokitellaankin Suomessa nykyään äärimmäisen uhanalaiseksi.
Kultasirkku elää ruohoisilla ja avoimilla matalapensaikkoisilla ranta- ja tulvaniityillä sekä ojanvarsipensaikoissa. Se karttaa sulkeutuneita pensastoja.
Kultasirkku tekee pesänsä maahan ruohotuppaaseen tai matalalle pajun alaoksille. Naaras munii kesä-heinäkuussa 4–6 harmaata tai vihertävää munaa, joissa on tummia täpliä ja kiemuroita. Munia haudotaan 13–14 vuorokautta ja molemmat emot osallistuvat hautomiseen. Poikaset pysyvät pesässä 11–14 vuorokautta. Ne itsenäistyvät pari viikkoa pesästä lähtemisen jälkeen.
Kultasirkku käyttää ravinnokseen hyönteisiä sekä siemeniä ja muita kasvinosia.
Pohjansirkku
Pohjansirkku ("Schoeniclus rusticus") on varpuslintu, joka kuuluu sirkkujen heimoon.
Kooltaan ja muodoltaan tyypillinen sirkku. Kupeilla punaruskeaa viirutusta. Koiraalla pää voimakkaan mustavalkokuvioitu ja selkä punaruskea. Naaras ja nuori huomattavasti himmeämpiä, pajusirkkumaisia, mutta kupeiden viirutus punaruskeaa ja päänkuviot korostuneemmat.
Pohjansirkku pesii taigavyöhykkeellä Siperiassa ja siitä itään aina Tyynellemerelle saakka. Suomessa pohjansirkku on yleisimmillään Oulun läänin ja Metsä-Lapin alueilla, etelässä sitä on suurten suoalueiden reunoilla. Suomessa pesiväksi kannaksi on arvioitu noin 200 000 paria.
Vuonna 2015 julkistetun tutkimuksen perusteella pohjansirkun yksilömäärä on selvässä laskussa. Koko maailmassa arvioitiin olevan 6 800 000 - 8 300 000 sukukypsää pohjansirkkua. Lajin yksilömäärien arvioitiin kuitenkin vähentyneen ainakin 30–49 prosenttilla vuodesta 2005.
Pohjansirkku pesii rämeiköissä ja soiden reunojen vaikeakulkuisissa tiheissä kitukasvuisissa metsissä.
Pohjansirkku tekee pesänsä maahan. Hyvinä kesinä se voi kasvattaa kaksikin poikuetta.
Pohjansirkut ovat lähinnä siemensyöjiä, mutta emot ruokkivat poikasiaan myös hyönteisravinnolla.
Pikkusirkku
Pikkusirkku ("Schoeniclus pusillus") on pienikokoinen, Euraasian taigavyöhykkeellä pesivä sirkkulaji. Suomessa laji esiintyy levinneisyysalueensa läntisellä reunalla ja levinneisyys painottuu Itä-Suomeen ja Lappiin. Suomessa laji on kanta on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Linnun pituus on 12–14 senttimetriä ja paino 13–19 grammaa. Pää kastanjanruskea, päälaki musta ja sen poikki kulkee pitkittäinen kastanjanruskea päälaenjuova. Korvanpeitinhöyhenillä musta kaari. Nokan harja on suora. Juhlapukuisen koiraan pään värit ovat keskimäärin kirkkaammat kuin naaraan. Vanhoilla pikkusirkuilla on täydellinen sulkasato loppukesällä .
Pikkusirkku kuuluu siperialaiseen lajistoon. Laji tavattiin Suomessa ensi kerran Ivalossa vuonna 1935 . Parimäärä Suomessa: 5 000 – 10 000, pääosin Kainuussa ja Lapissa. Muuttoaikana hyvin harvalukuinen muualla Suomessa. Keväällä saapuu toukokuussa, syksyllä lähtee pääosin syyskuussa, mutta muutamia talvihavaintojakin tunnetaan. Levinnyt Siperian pohjoisosiin, talvehtii Kaakkois-Aasiassa. Euroopan populaation kooksi arvioidaan 10–16 miljoonaa yksilöä.
Suomessa pikkusirkkujen suosikkipesimäympäristöjä ovat kosteat rämeet ja ojitetuille soille perustetut taimikot. Muuttoaikana erilaiset rikkaruohokentät, ojat ja pellot ovat sille otollista ympäristöä.
Pesä on maassa varvikon suojassa. Munia on 4–6, ja niitä haudotaan 11–12 päivää. Poikaset lähtevät pesästä lentokyvyttöminä jo viikon ikäisinä, mikä on lyhimpiä varpuslinnuilla todettuja pesäpoikasaikoja. Poikaset ovat lentokykyisiä vajaan 2 viikon ikäisinä. Molemmat emot kuitenkin huolehtivat niistä maastossa vielä 1–2 viikkoa. Ensimmäinen pesye kesäkuussa ja usein toinen pesye heinäkuussa.
Kutsuääni terävä ”tsik”, lähes täysin identtinen pohjansirkun vastaavan äänen kanssa. Laulu muistuttaa sekä paju- että peltosirkkua, esimerkiksi ”trytrytrytry svii sjy sjy tju-ti”.
Hyönteiset, hämähäkit, siemenet ja muut kasvinosat.
Pajusirkku
Pajusirkku ("Schoeniclus schoeniclus") on sirkkujen sukuun kuuluva pieni, rannoilla elävä varpuslintu.
Pajusirkun pituus on 14–16 cm ja paino 18–20 grammaa. Koiras on naarasta kookkaampi. Koiraalla on musta pää, valkoinen kaulus ja ruskeat siivet. Naaraalta puuttuu pään mustavalkea kuviointi. Tumman pyrstön reunasulat ovat valkoiset. Lajin nokka on pienehkö, mutta kuitenkin selvästi siemensyöjän nokka. Tavallisesti pajusirkun näkee istumassa ruo’on tai pensaan latvassa, missä se esittää yksinkertaisen, jankuttavan laulunsäkeensä. Valppaana ollessaan se näpäyttelee pyrstöään sivulle. Kutsuääni on korkea ”tsiy”. Nuori lintu muistuttaa naarasta. Elo–syyskuussa tapahtuvan sulkasadon jälkeen myös vanhan koiraan puku on naarasmainen. Talven aikana pään höyhenten ruskeat kärjet kuluvat vähitellen pois, ja näkyviin tulee mustavalkea kuviointi. Nuoren ja vanhan voi sulkasadon jälkeen erottaa ainoastaan sulkien kulumisasteen perusteella.
Vanhin suomalainen rengastettu pajusirkku on ollut 8 vuotta, 1 kuukauden ja 15 päivää vanha.
Pajusirkku pesii Euroopassa sekä Keski- ja Pohjois-Aasiassa. Suomessa laji pesii yleisenä koko maassa. Useimmat linnut talvehtivat etelässä, suomalaiset pajusirkut Keski-Euroopassa, lähinnä Italiassa ja Sveitsissä. Pieni määrä talvehtii Etelä-Suomen laajoissa ruoikoissa. Kevätmuutto tapahtuu maalis–huhtikuussa, syksyllä linnut lähtevät syys–lokakuussa.
Suomessa pesii noin  300 000 paria.
Pajusirkku on rantojen ja kosteikkojen pesimälintu. Se on yleinen merenlahtien ja järvien järviruohikoissa ja rantaluhdilla, järvien ja jokien pajukoissa sekä Lapin soiden vaivaiskoivikoissa. Muuttoaikoina lajia tavataan myös pelloilla ja rikkaruohostoissa.
Naaras rakentaa ruohonkorsista pesän tavallisesti maahan tai matalalle pensaaseen, hyvään piiloon. Muninta alkaa Etelä-Suomessa toukokuun puolivälin paikkeilla. Naaras munii tavallisesti viisi oliivinväristä, täplikästä munaa. Haudonta kestää vajaa kaksi viikkoa, ja molemmat puolisot hautovat, naaras tosin enemmän. Poikaset viipyvät pesässä pari viikkoa, ja emot huolehtivat niistä vielä parisen viikkoa. Pajusirkku pesii usein kahdesti kesässä. Koiraalla saattaa olla kaksi naarasta. Sukukypsiä pajusirkut ovat yksivuotiaina.
Pajusirkku syö kesällä hyönteisiä, matoja ja nilviäisiä, syksyllä ja talvella siemeniä ja jyviä. Talvella se syö erityisesti järviruo’on siemeniä. Poikasia ruokitaan selkärangattomilla ja hyönteisten toukilla.
Lapinsirkku
Lapinsirkku ("Calcarius lapponicus") on pulmusiin kuuluva lintu. Sen ääni on heleä "tjyb" tai surumielinen "tjyy" sekä kova "drrt" tai "de-dek". Laulu on lyhyt kirkas säe. Lapinsirkku elää tuntureilla, jängillä ja alavilla pensasmailla koivu- ja pajuvyöhykkeessä.
Lapinsirkku on muuttolintu, jonka pesimäalue ulottuu Skandinavian tunturialueilta arktiseen Euraasiaan. Sitä tavataan myös Alaskassa, Kanadassa, USA:n pohjoisimmissa osissa ja Grönlannin länsirannikolla.
Se talvehtii aromailla Venäjällä, Keski-Aasiassa Mustaltamereltä Pohjois-Koreaan ja Japaniin asti ulottuvalla vyöhykkeellä. Muita talvehtimisalueita ovat Tanska ja Britteinsaaret, Länsi-Euroopan pohjoiset rannikkoseudut sekä Yhdysvallat.
Suomessa Lapinsirkku pesii vain pohjoisimmassa Tunturi-Lapissa. Pesimätiheydet voivat paikoitellen olla hyvin suuria. Suomen pesimäkannaksi arvioidaan 50.000–150.000 paria. Lajia nähdään muuttoaikoina myös Etelä-Suomen pelloilla. Lapinsirkku on rauhoitettu ja se arvioidaan kannaltaan elinvoimaiseksi.
Pulmunen
Pulmunen ("Plectrophenax nivalis") on valkeankirjava varpuslintu.
Lentävät pulmuset on helppo tunnistaa valkeista siipiläikistään. Soidinasuisella koiraalla on valkea vatsa ja musta selkä. Muut höyhenpuvut ovat selästä vaaleanpunertavia, vatsapuolelta valkoisia. Linnun pituus on noin 16–18 cm, paino 35 g. Euroopan vanhin rengastettu pulmunen on ollut 9 vuoden 6 kuukauden ikäinen islantilainen lintu.
Pulmusia tavataan arktisella alueella koko pohjoisella pallonpuoliskolla. Skotlannin ylämaan vuorenhuipuilla on pieni eristynyt populaatio. Pulmuset muuttavat talvehtimaan etelään, muun muassa Keski-Eurooppaan. Ne palaavat usein ensimmäisinä muuttolintuina jo helmi–maaliskuussa, ja lähtevät syksyllä loka–marraskuussa. Suomen tuntureilla pesii noin 4 000 pulmusparia.
Pulmusen pesimisaluetta on puuton tunturiylänkö. Muuttoaikoina pelloilla ja ulkosaariston luodoilla.
Pulmunen pesii maakoloon. Munia on tavallisesti 5. Munat ovat vihertävänsinisiä, ruskeapilkkuisia, ja naaras hautoo noin 2 viikkoa. Toisen kaksiviikkoisen kuluttua poikaset ovat jo lentokykyisiä.
Pulmuset syövät heinänsiemeniä, viljanjyviä ja silmuja, kesällä myös hyönteisiä. Poikaset saavat pelkästään hyönteisravintoa.
Peippo
Peippo ("Fringilla coelebs") on peippojen heimoon kuuluva varpuslintu. Se on Suomen toiseksi runsain lintulaji.
Peippo on 16-17 senttimetriä pitkä. Koiras on naarasta värikkäämpi. Sen vatsapuoli on punaruskea ja päälaki sekä niska siniharmaat. Naaras on väriltään harmaanruskea. Molemmilla sukupuolilla on kaksi valkoista siipilaikkua sekä vihreä yläperä. Peipolla on tukeva nokka, joka on koiraalla sininen ja naaraalla tumma.
Vanhoilla peipoilla on sulkasato heinä–syyskuussa. Sen kesto on keskimäärin 60 päivää. Nuoret peipot vaihtavat ruumiinhöyhenensä elo–syyskuun aikana.
Peippo on yleinen lintu koko Euroopassa. Se on levinnyt myös läntiseen Aasiaan, Luoteis-Afrikkaan ja Makaronesiaan. Kanariansaarilla se esiintyy yhdessä endeemisen paikallisen peippolajin, kanarianpeipon kanssa. Peippo on levinnyt koko Suomeen aivan pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Se on yleisin Etelä- ja Keski-Suomessa ja harvinaistuu pohjoiseen päin mentäessä. Peippo on 7-9 miljoonan pesivän parin kannallaan pajulinnun jälkeen Suomen toiseksi runsain pesimälintu. Euroopan peippokanta on 130-240 miljoonaa paria.
Etelämpänä se ei ole muuttolintu, mutta Suomen peipot muuttavat talveksi etelään. Vanhan lorun mukaan kesään on ”puoli kuuta peipposesta”. Todellisuudessa ensimmäiset peipot saapuvat jo maalis-huhtikuun vaihteessa. Koiraat muuttavat lyhyemmän matkan ja saapuvat ennen naaraita, josta johtuu lajin tieteellisen nimen loppuosa, coelebs, joka tarkoittaa leskeä tai poikamiestä. Suomessa pesivät peipot talvehtivat Länsi-Euroopassa ja Etelä-Skandinaviassa. Syysmuutto tapahtuu syys–lokakuussa, päämuutto syyskuun lopussa, jolloin parhaana päivänä voidaan hyvällä muutonhavainnointipaikalla nähdä yli 100 000 muuttavaa peippoa päivässä. Pieni määrä peippoja talvehtii Suomessakin.
Peippo pesii kaikenlaisissa metsissä sekä puistoissa ja puutarhoissa. Erityisesti se suosii lehtoja ja reheviä sekametsiä.
Muuttoaikoina peipot ruokailevat pelloilla ja rikkaruohostoissa.
Peippo rakentaa pesänsä puuhun tai pensaaseen 2-6 metrin korkeuteen ja naamioi sen jäkälällä ja koivunhilseellä. Pesä on pieni ja höyhenillä ja karvoilla vuorattu. Naaras munii toukokuussa 4-6 sinertävää tai rusehtavaa tummatäpläistä munaa. Naaras hautoo munia noin 12 vuorokautta. Emot ruokkivat poikasia pesään 11-14 vuorokautta ja tämän jälkeen vielä pari viikkoa. Peipot pesivät uudelleen usein vielä heinäkuussa.
Peipot palaavat yleensä seuduille, joilla ne ovat ennenkin pesineet. Varsinkin vanhat, vähintään kerran pesineet yksilöt saapuvat entisen pesäpaikkansa lähelle, mutta myös ensimmäistä kertaa pesivillä peipoilla on taipumus palata syntymäseuduilleen. Vaikka peipot yleensä palaavat samoille seuduille, ne eivät kuitenkaan normaalisti pariudu eliniäksi.
Peippo syö monenlaisia siemeniä ja kesällä paljon selkärangattomia, ja usein sen näkee nappaavan ilmasta lentävän hyönteisen. Poikasilleen peippo syöttää selkärangattomia. Talvella syö lintulaudoilta myös mm. leivänmuruja ja pähkinää.
Järripeippo
Järripeippo ("Fringilla montifringilla") on 14–17 senttimetriä pitkä peipon itäinen lajipari. Järripeippoa on aiemmin kutsuttu härkäpeipoksi. Se on muuttolintu, joka pesii Skandinaviasta Itä-Siperiaan ulottuvalla alueella. Laji talvehtii Länsi-, Etelä- ja Keski-Euroopassa sekä Etelä- ja Itä-Aasiassa. Järripeippo pesii valoisissa metsissä ja koivikoissa, ja se munii 4–6 munaa.
Järripeippo on 14–17 senttimetriä pitkä. Koiraalla on kesäpuvussa musta pää, niska, hartiat, selkä ja nokka, sekä ruosteenkeltainen kurkku ja rinta. Kupeilla on mustia täpliä. Talvipuvussa koiras on himmeämmän värinen ja sen yläpuolen höyhenissä on ruosteenväriset kärjet, jolloin yläpuoli näyttää kirjavalta. Nokka on talvipuvussa keltainen mustaa nokankärkeä lukuun ottamatta. Naaraalla on tummanharmaanruskea päälaki, selkä ja niskan sivut. Pään sivut ja niskan keskiosa ovat vaaleammat. Rinta on beigensävyinen. Yläperä on molemmilla sukupuolilla kaikissa puvuissa valkoinen.
Järripeipon kutsuääniä ovat nasaali ”dzää-y” ja lyhyt ja kova ”jäk”. Varoitusääni pesäpaikalla on ohut ja kirkas ”sily, sily...”. Koiraan laulu on lyhyt ja synkkä ”rrrhyh”, joka muistuttaa hieman viherpeipon laulua.
Järripeippoja pesii Skandinaviasta Itä-Siperiaan ulottuvalla alueella. Maailman järripeippokanta on arviolta 79–264 miljoonaa yksilöä, joista 13–26 miljoonaa paria pesii Euroopassa.
Suomessa järripeippo pesii lähes koko maassa, ja kanta on vahvin pohjoisessa. Etelään päin mentäessä kanta harventuu voimakkaasti. Aivan etelässä pesintöjä onkin lähinnä vain kylminä keväinä. Suomen pesimäkannaksi arvioidaan 1,8 miljoonaa paria.
Järripeippo on muuttolintu, jonka talvehtimisalueet sijaitsevat Länsi-, Etelä- ja Keski-Euroopassa ja Etelä- ja Itä-Aasiassa. Suomalaiset järripeipot talvehtivat pääasiassa Länsi- ja Keski-Euroopassa. Suomeen ne saapuvat huhtikuulta alkaen ja lähtevät takaisin talvehtimisalueille syys-marraskuussa. Talvehtivien järripeippojen määräksi arvioidaan Suomessa n. 1100 yksilöä.
Järripeippo pesii valoisissa havu- ja sekametsissä sekä tunturikoivikoissa. Tiheissä kuusikoissa se ei kuitenkaan viihdy. Pesä on puussa oksanhangassa. Muninta tapahtuu touko–kesäkuussa. Naaras munii 4–6 vihertävää tai punertavaa tummatäpläistä munaa, joita se hautoo 12 vuorokautta. Poikaset lähtevät pesästä noin 12 vuorokauden ikäisinä.
Järripeippo syö hyönteisiä ja siemeniä ja voi käydä myös ruokintapaikoilla.
Tikli
Tikli ("Carduelis carduelis") on peiponsukuinen värikäs lintu, jota näkee etenkin talvella syömässä siemeniä talventörröttäjistä.
Tiklin kasvot ovat punaiset, pää muuten mustavalkoinen, vartalo ruskea ja valkea, ja siivet kelta-musta-valkoiset. Sukupuolet ovat lähes samannäköisiä, koiraalla on hieman enemmän punaista naamassa. Nuori lintu on yksivärisempi, ja siltä puuttuvat pään punainen ja musta väritys. Selässä ja kupeilla sillä on viirutusta. Kaikki tiklit käyvät läpi sulkasadon elo–lokakuussa, vanhat linnut täydellisen, jonka jälkeen ikäluokkien erottaminen maastossa on kyseenalaista.
Tiklin pituus on noin 12–14 cm ja paino noin 18 grammaa. Koiras on hieman naarasta kookkaampi.
Äänet ovat helisevän korkeita ”tik-li, stig-lits”, mistä lintu on nimensäkin saanut. Laulua kuulee maaliskuulta alkaen puun latvasta, ja se on hyvin kirkasta, helisevää livertelyä. Tikli onkin ollut yksi kaikkein suosituimmista häkkilinnuista.
Lentotapa on suoraviivaista ja nopeaa. Pesimäajan ulkopuolella tiklit liikkuvat perheittäin tai parvissa, joissa enimmillään voi olla noin 100 yksilöä.
Vanhin suomalainen rengastettu tikli on ollut 10 vuotta 1 kuukautta 12 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut saksalainen vähintään 11 vuoden 9 kuukauden ikäinen tikli.
Tikli pesii lähes koko Euroopassa ja Länsi-Aasiassa. Etelä-Suomessa pesii noin 6 000 tikliparia. Se muuttaa ainakin paikallisesti talven kylmimpinä aikoina paremmille ruokamaille eteläisempiin Itämeren maihin. Osa talvehtii meillä. Syysmuutto tapahtuu lokakuussa, kevätmuutto maalis–huhtikuussa. Euroopan populaation koko on 7–10 miljoonaa paria eli 23–57 miljoonaa yksilöä.
Tikli on kulttuurilintu. Tavallisin se on kaupunkien puistoissa ja omakotitalojen seassa kasvavissa pikku metsiköissä. Kartanoilla ja vanhoilla maataloilla voi olla oma parinsa, ja hautausmaat puistomaisine metsineen ovat sen suosiossa. Pesimäajan ulkopuolella tiklit parveilevat rikkaruohostoissa ja korjatuilla viljapelloilla. Talvella sen on yhä useammin havaittu käyvän lintulaudoilla.
Tiklin kaunis pesä on tavallisesti männyn tai lehtipuun oksalla, tavallisesti korkealla, 5–15 metrissä. Muninta alkaa aikaisintaan vapun maissa. Naaras munii 4–6, tavallisesti 5 vaaleaa, pilkullista munaa, joita se hautoo noin 12 vrk. Molemmat emot ruokkivat poikasia n. 2 viikkoa. Pesän reunoille kertyy poikasten ulosteista kerros, sillä emot eivät kanna isompien poikasten ulosteita pesästä. Tikli pesii yleensä 2 kertaa kesässä.
Pienikokoiset siemenet, kuten ohdakkeiden, nokkosen ja voikukan siemenet. Syksyllä herkkua ovat takiaisen siemenet. Talviaikaan maistuvat myös koivun, lepän ja männyn siemenet sekä silmut. Lintulaudoilla syö auringonkukansiemeniä. Hyönteisiä ja kuvussa pehmenneitä siemeniä poikasruokana.
Vihervarpunen
Vihervarpunen ("Spinus spinus") on pieni vihervarpusten sukuun kuuluva varpuslintu, joka elää laajalla alueella Euraasiassa.
Vihervarpusen pituus on 11–12,5 senttimetriä. Se on pieni, yleisväritykseltään kellanvihreä lintu. Koiraalla on musta päälaki ja kurkkulappu ja mustilla siivillä keltainen siipijuova. Naaras on harmaanvihreä, päälaeltaan harmaa ja alta mustaviiruinen. Myös nuori lintu on viiruinen ja sillä on ruskeansävyinen selkä ja melko vaalea pää. Vihervarpunen on taitava kiipeilijä, joka roikkuu usein oksasta pää alaspäin syöden siemeniä.
Vihervarpusen laulussa on sointuvia viserryksiä ja liverryksiä sekä muiden lintujen matkintoja ja osa vihervarpusista on hyvin taitavia matkijoita. Vihervarpusen kutsuääniä ovat laskeva ”tsviy” sekä nouseva ”tsvii-i”, joita se voi sekoittaa keskenään yhteen.
Vanhoilla vihervarpusilla on täydellinen sulkasato heinä–syyskuussa. Sen kesto on keskimäärin 68 päivää. Nuoret linnut sulkivat ruumiinhöyhenensä ja osan, joskus kaikki, siiven peitinhöyhenet elo–lokakuun aikana.
Vanhin suomalainen rengastettu vihervarpunen on ollut seitsemän vuotta, yhden kuukauden ja yhden päivän vanha. Euroopan vanhin on ollut venäläinen 13 vuoden ja kuuden kuukauden ikäinen yksilö.
Vihervarpusia pesii Pohjois- ja Keski-Euroopassa ja Venäjällä, josta erillinen populaatio elää Kaukoidässä. Lisäksi lajia tavataan talvehtivana Etelä-Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa. Euroopassa arvioidaan pesivän 10–18 miljoonaa paria.
Suomessa vihervarpunen pesii Tunturi-Lappia lukuun ottamatta koko maassa. Suomessa pesii nykyään lähes kaksi miljoonaa paria, mutta vuosien väliset kannanvaihtelut ovat suuria. Vaihtelut johtuvat erityisesti kuusen ja koivujen siemensadon runsaudesta.
Suomessa vihervarpunen on pääasiassa muuttolintu ja se talvehtii Länsi- ja Etelä-Euroopassa. Joinakin talvina osa talvehtii Suomessakin, mutta runsaana laji esiintyy talvisin vain poikkeuksellisesti.
Vihervarpunen pesii havu- ja sekametsissä ja erityisesti se suosii vanhoja kuusimetsiä.
Naaras rakentaa pesän kuuseen tai mäntyyn, usein korkealle latvukseen. Muninta alkaa Etelä-Suomessa hyvän siementalven jälkeen usein jo maalis-huhtikuun vaihteessa, normaalivuonna vapun jälkeen. Munia on 4–6, yleensä 5. Naaras hautoo noin 12 vuorokautta. Molemmat vanhemmat osallistuvat poikasten ruokintaan. Poikaset lähtevät pesästä runsaan kahden viikon ikäisinä. Emot huolehtivat poikueesta vielä noin pari viikkoa. Usein munitaan toinen pesye juhannuksen tienoilla.
Vihervarpusen ravintoa ovat ensisijaisesti puiden siemenet. Siemensadon määrästä riippuen kuusi, koivut ja tervaleppä ovat tärkeimmät. Loppukesällä ja syksyllä vihervarpuselle käyvät myös ruohovartisten siemenet, esimerkiksi voikukka ja ohdakkeet. Talvellakin se saattaa syödä talventörröttäjien siemeniä sekä lintulaudoilla talia, auringonkukansiemeniä ja maapähkinää. Kesällä laji syö myös hyönteisiä ja niiden toukkia, jotka ovat pienten poikasten ravintona tärkeä proteiinilisä.
Hemppo
Hemppo ("Linaria cannabina") on siemeniä syövä peippoihin kuuluva varpuslintu. Se on erikoistunut rikkaruohojen siemeniin, joita se hakee joutomailta, puistoista, pihoilta ja pellonreunoilta.
Hempon pituus on noin 13–14 cm ja paino noin 17 grammaa.
Juhlapukuinen koiras on rinnasta heleän punainen ja sillä on punainen otsatäplä muuten harmaassa päässä. Selkä on ruskea, maha vaalea ja siivellä valkoinen siipijuova. Naaras on harmaanruskea, mahasta vaalea, ja myös sillä on valkoinen siipijuova. Nuori lintu muistuttaa naarasta, ollen vähän viirukkaampi. Vanhoilla linnuilla on täydellinen sulkasato elo–lokakuussa, jonka jälkeen koiras muistuttaa naarasta ja nuorta lintua, kunnes höyhenten kulumisen takia saa vähitellen juhlapuvun talven aikana. Kaikissa puvuissa erottuvat valkeat pyrstön reunasulat.
Laulu on hilpeää livertelyä, jota koiras esittää jostain korkealta paikalta, esim. talon katolla, puhelinlangalla tai puun latvassa. Kutsuääni on napakka "du-duk".
Vanhin suomalainen rengastettu hemppo on ollut 3 vuotta 3 kuukautta 17 päivää vanha.
Lähes koko Eurooppa pohjoisimpia osia lukuun ottamatta sekä Pohjois-Afrikka ja Lähi-itä. Suomessa pesii 10 000–20 000 paria Oulu–Joensuu-linjan eteläpuolella. Runsain se on Etelä-Suomen viljelyalueilla.
Pääosa suomalaisista hempoista muuttaa elo-lokakuussa Keski-Eurooppaan, mistä ne palaavat maalis–huhtikuussa. Talvehtimaan jää vaihteleva määrä hemppoja rikkaruohostoihin.
Hemppo on kulttuurilintu. Se viihtyy pihoilla, puistoissa, varastoalueilla ja peltojen laitamilla.
Tiivis korsipesä katajassa, tiheässä pensaassa tai puupinossa.
Munii IV-VIII 2 pesyettä, joissa 4–6 sinertävää munaa. Naaras hautoo 12–14 vrk, ja poikaset lähtevät pesästä pariviikkoisina.
Hempon pääasiallista ravintoa ovat rikkakasvien siemenet ja vähässä määrin hyönteiset.