Josefine Mutzenbacher
Josefine ”Pepi” Mutzenbacher (20. helmikuuta 1852 Wien – 17. joulukuuta 1904 Klagenfurt) oli fiktiivisen wieniläisen prostituoidun käyttämä salanimi, joka juontuu vuonna 1906 anonyymisti julkaistusta eroottisesta romaanista "Josephine: Wieniläisen ilotytön oma kuvaus lapsuudestaan" (). Romaania pidetään eroottisen maailmankirjallisuuden klassikkona, ja se oli pitkään kielletty epäsiveellisyytensä takia.
Romaanin kirjoittajaa ei varmuudella tiedetä; alkuperin tekijöiksi arveltiin Arthur Schnitzleriä tai Felix Saltenia, ja nykyisin tekijänä pidetään yleisesti Saltenia.
Salten itse yleensä kiisti kirjoittaneensa "Josefine Mutzenbacheria". Koska hän työskenteli hovireportterina ja vaikutusvaltaisena kolumnistina ja myöhemmin toimi Itävallan Pen-liiton puheenjohtajana, hänen piti olla maineeltaan moitteeton. Saltenin kuoleman jälkeen hänen sihteerinsä todisti valaehtoisesti, että Salten oli tunnustautunut romaanin kirjoittajaksi, ja Saltenin työtoveri kertoi kirjoittaneensa hänen käsikirjoituksensa aikoinaan puhtaaksi.
Muodollisesti romaani on Josefinen omaelämäkerta, jonka hänen lääkärinsä julkaisi. Viisikymmenvuotias Josefine muistelee elämäänsä eroottiselta osin viisivuotiaasta alkaen, ja kertoo, kuinka lopulta päätyi ammattiprostituoiduksi kolmetoistavuotiaana. Pääpaino on monimuotoisissa seksuaalisissa kokeiluissa, jotka alkavat toden teolla seitsenvuotiaana, kun naapuruston lapset opettavat Josefinen ja tämän veljen leikkimään ”isää ja äitiä”. Romaanissa kuvataan yksityiskohtaisesti itsetyydytystä, ryhmäseksiä, sukurutsausta, sadomasokismia ja lesbolaisuutta. Mukana on sekä Josefinen omia kokemuksia että muiden lasten kertomuksia. Romaanin naishahmot ovat aktiivisia ja halukkaita, ja seksuaalisuus on leikillistä ja mutkatonta. Ruotsinnoksen toimittaja C.-M. Edenborg luonnehtii Josefinea ”prostituution Peppi Pitkätossuksi”.
Romaani suhtautuu myötätuntoisesti ja ymmärtävästi Wienin köyhälistöön ja esittelee lukijoille elinoloja, jota nämä eivät yleisesti tunne. n lailla Josefine menettää äitinsä ja selviytyy turvattomassa ympäristössä. Auktoriteetteihin romaani suhtautuu satiirisesti, kun esimerkiksi Josefinen katolinen rippi-isä vaatii tyttöä toistamaan kanssaan kaikki haureudet, joista tämä oli ripittäytyessään kertonut.
Sensuurin kiertämiseksi kirja julkaistiin Wienissä vuonna 1906 yksityisesti kirjakerhoperiaatteella tuhannen kappaleen painoksena. Tekijät eivät uskaltaneet rekisteröidä tekijänoikeuttaan, ja kirjasta otettiin pian piraattipainoksia. Teos sai myös kaksi jatko-osaa ("Josefine Mutzenbacher: Meine 365 Liebhaber" ja "Peperl Mutzenbacher: Tochter der Josefine Mutzenbacher"), mutta niitä ei pidetä Saltenin kirjoittamina.
Ensimmäisen käännöksen julkaisi englanniksi Obelisk Press (myöh. Olympia Press) Pariisissa vuonna 1931. Ruotsinkielinen käännös julkaistiin vuonna 1965, ja koska sitä ei takavarikoitu, päätettiin romaani julkaista Ruotsissa myös suomeksi. Suomennos julkaistiin Salama-sodan aikaan vuosina 1966–1967, ja kustantaja Rolf Pedersen arvostelee esipuheessaan Suomen viranomaisia kovasanaisesti. Suomennos on melko epätarkka. — Romaanin neljäs käännös julkaistiin tanskan kielellä vuonna 1967.
Kurt Nachmannin ohjaama elokuvasovitus "Josefine Mutzenbacher" valmistui vuonna 1970, ja se saapui seuraavana vuonna teatterilevitykseen Suomessa nimellä "Menuettia sängyssä". Elokuvasovituksia on kaikkiaan parisenkymmentä.
Ilmapiirin muututtua romaani voitiin julkaista myös Suomessa. Risto Lehmusoksan suomennos vuodelta 1975 on kuitenkin tehty vuoden 1973 vaillinaisen, sensuroidun englanninkielisen käännöksen kautta. Kolmas suomennos julkaistiin vuonna 2019, ja se noudattaa alkuteoksen luku- ja kappalejakoa. — Kaikkiaan "Josefine Mutzenbacher" on käännetty ainakin 14 kielelle.
Myös molemmat jatko-osat on julkaistu suomeksi: "Meine 365 Liebhaber" nimellä "Wieniläisen ilotytön tarina 2" ja "Peperl Mutzenbacher" nimellä "Josephinen tytär Pepi".
1960- ja 1970-luvun suomennokset eroavat saksankielisestä alkutekstistä: luku- ja kappalejakoa on muutettu olennaisesti, eikä kumpikaan suomennos vastaa alkutekstiä kauttaaltaan tarkasti. Lehmusoksan suomennoksesta puuttuvat julkaisijan johdanto sekä romaanin kolme viimeistä sivua. Vuoden 2019 suomennos noudattaa alkuperäistä luku- ja kappalejakoa, ja kirjassa on myös alkuperäinen kuvitus sekä jälkisanat. Seuraava näyte on kirjan alusta: