hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Brasilianopuntia
Brasilianopuntia ("Brasiliopuntia brasiliensis") on laajalti Etelä-Amerikkaan levinnyt kaktuskasvi, joka on sukunsa ainoa laji. Aiemmin se on sisällytetty opuntiakaktuksiin ("Opuntia").
Brasilianopuntia on kasvutavaltaan puumainen ja tulee jopa yli 20 metriä korkeaksi. Luonteenomaista sille on kahdenlaiset versot ja kukkien rihmamaiset joutoheteet. Oksat päättyvät lehtiä muistuttaviin niveliin (kladodioihin). Varsinaiset lehdet ovat pieniä, möyheitä ja pian karisevia. Piikkiryhmissä eli areoleissa on enintään kolme punertavaa piikkiä - ne voivat puuttua kokonaankin - valkoisia karvoja ja myöhemmin ruskeita väkäsekkäitä karvoja (glokidioita). Keltaiset ja päiväsaikaan avoinna olevat kukat kehittyvät versojen kärkinivelten pään tuntumaan tai vanhojen kukkien tyveen. Mehevä hedelmä on pallomainen, päärynämäinen tai pitkänomainen, mehevä ja väriltään vaihteleva. Sen pinnalla on areoleja, joissa on tummanruskeita glokidioita. Hedelmässä on 1-5 isokokoista ja kiekkomaista siementä.
Brasilianopuntia on levinnyt laajalle alueelle Etelä-Amerikassa ja kasvaa Brasiliassa, Paraguayssa, Itä-Boliviassa, Perussa ja Pohjois-Argentiinassa. Ihmisen viemänä se on levinnyt monille muillekin alueille viljelykarkulaisena (muun muassa Floridassa).
Brasilianopuntiaa viljellään koristekasvina.
Calymmanthium substerile
Calymmanthium substerile on omaan sukuunsa kuuluva kaktuskasvi, joka löytyi vasta vuonna 1954 Pohjois-Perusta (löytäjä Friedrich Ritter). Kukkanuput näyttävät aluksi pieniltä kasvullisilta versoilta, ja kukat ovat suurimman osan ajastaan sulkeutuneina, mistä tulee suvun tieteellinen nimi, joka merkitsee huppukukkaa. Kasvi kukkii öisin.
Kasvi on pensasmainen tai puumainen, monihaarainen. Korkeutta se voi saavuttaa kahdeksan metrin verran. Varret ovat nivelikkäitä, vaaleanvihreitä, ja niissä on kolme tai neljä lähes siipimäistä särmää. Särmissä on 4-14 terävän piikin muodostamia rykelmiä, areoleja. Kukat ovat kapean putkimaisia tai kellomaisia, ja uloimmat kehän osat ovat punaruskeita. Nuppuvaiheessa maljamainen kukkapohjus peittää osittain kehälehdet. Pohjus on ulkopinnaltaan suomujen ja villakarvaisten areolien peittämä. Hedelmä on mehevä ja avautumaton, neljä- tai viisikulmainen, vaaleanvihreä. Areoleita sen pinnalla on vähän tai ne puuttuvat.
"Calymmantium substerile" kasvaa Perussa Andeilla Jaénin provinssissa Cajamarcassa.
Life in a Day
Life in a Day on joukkoutettu draama/dokumenttielokuva joka käsittää sarjan valittuja videoklippejä videopalvelu YouTubeen jaetuista 80 000 klipistä, jotka osoittavat sen mitä ympäri maailmaa tapahtui yhden päivän aikana 24. heinäkuuta 2010.
Elokuva on 94 minuuttia ja 53 sekuntia pitkä ja se kattaa lukuisia kohtauksia 4500 tunnin edestä 80 000 klipissä 192 valtiosta. Koottu elokuva esitettiin ensimmäisen kerran Sundance Film Festival-tapahtumassa 27. tammikuuta 2011 ja ensiesitys esitettiin myös livenä YouTubessa. YouTube ilmoitti 31. lokakuuta 2011, että "Life in a Day" tulisi vapaasti katsottavaksi heidän sivuillaan sekä ostettavaksi DVD-muodossa.
Ouro Ardo
Ouro Ardo on maalaiskunta Moptin alueen Ténenkoun piirissä Malissa. Sen keskuskylä Kondo sijaitsee Nigerjoen tulva-alueella kymmenen kilometriä Ténenkousta koilliseen. Kunnassa on 9 100 asukasta (vuonna 2009).
Ouro Ardon kunta rajoittuu etelässä Ténenkoun piirin Ouro Guirén, lännessä Sougoulbén ja Ténenkoun, pohjoisessa Diondiorin ja koillisessa Togoro Kotian sekä kaakossa Moptin piirin Salsalbén kuntiin. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen.
Kuntaan kuuluu 29 kylää. Asukkaat ovat etupäässä fulbeja ja heidän entisiä orjiaan rimaibeja sekä bozoja.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely, karjanhoito ja kalastus. Tärkeimmät viljelykasvit ovat riisi, hirssi, maissi, pavut ja vihannekset.
Keskuskylästä on tieyhteys Ténenkouhun. Tulva-aikaan liikennöinti tapahtuu vesiteitse. Palveluihin kuuluvat kaksi koulutus- ja kehittämiskeskusta (CED) ja terveysasema.
Myrskyn silmässä
Myrskyn silmässä ("Into the Storm") on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen found footage -katastrofielokuva, jonka on ohjannut Steven Quale ja käsikirjoittanut John Swetnam. Elokuvan pääosissa esiintyvät Richard Armitage ja Sarah Wayne Callies. Elokuvan musiikista vastasi Brian Tyler.
Elokuva sai pääosin ristiriitaisen vastaanoton, Rotten Tomatoesin keskiarvon ollessa 4.3/10 ja Metacriticin puolestaan 44/100. Ristiriitaisesta vastaanotostaan huolimatta elokuva oli myyntimenestys, sillä 23. syyskuuta 2014 mennessä elokuva oli saavuttanut Yhdysvalloissa 46 425 752 dollarin ja kansainvälisesti 100 400 000 dollarin myyntitulot, kokonaisuuden ollessa 146 825 752 dollaria. Tämä oli kolminkertainen summa budjettia vastaan ja se teki elokuvasta taloudellisen menestyksen.
Karéri
Karéri on maalaiskunta Moptin alueen Ténenkoun piirissä Malissa. Sen keskuskylä Dioura sijaitsee Nigerjoen tulva-alueen länsipuolisella tasangolla 50 kilometriä Ténenkousta luoteeseen. Kunnassa on 28 400 asukasta (vuonna 2009).
Karérin kunta rajoittuu idässä Ténenkoun piirin Togoré-Coumbén, Diondiorin, Sougoulbén ja Diakan kuntiin, pohjoisessa Youwaroun piirin Farimakén kuntaan sekä etelässä Ségoun alueen Macinan ja lännessä Nionon piireihin. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen.
Kuntaan kuuluu 38 kylää ja paimentolaisryhmää. Asukkaat ovat bambaroita, fulbeja, tuaregeja ja maureja.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, käsityöammatit ja kaupankäynti. Tärkein viljelykasvi on hirssi. Kotieläimiä ovat lampaat, vuohet, naudat, kamelit, aasit ja siipikarja. Diourasta on maayhteydet Gathiin, Léréen, Ténenkouhun, Nampalaan ja Moninpéen.
Diondiori
Diondiori on maalaiskunta ja sen keskuskylä Moptin alueen Ténenkoun piirissä Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen sivuhaaran Diakan varrella 25 kilometriä Ténenkousta koilliseen. Kunnassa on 20 200 asukasta (vuonna 2009).
Diondiorin kunnan pinta-ala on 824 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Ténenkoun piirin Togoré-Coumbén, idässä Togoro Kotian, etelässä Ouro Ardon ja Sougoulbén sekä lännessä Karérin kuntiin. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Puolet kunnasta sijaitsee Nigerin tulva-alueella. Sen läpi virtaavat Diaka ja sen sivuhaarat Mayel, Mayo Combé ja Diougol.
Kuntaan kuuluu 37 kylää. Asukkaat ovat etupäässä fulbeja, bozoja, somonoja ja bambaroita.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely, karjanhoito ja kalastus. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, riisi, durra ja maniokki. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit, hevoset ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja kaupankäyntiä.
Liikennöinti tapahtuu kuivana aikana maitse ja tulva-aikaan vesiteitse. Palveluihin kuuluu viisi alakoulua, yläkoulu sekä koulutus- ja kehittämiskeskus (CED).
Linnamaa
Linnamaa on Eurajoen kunnassa sijaitseva kylä. Siellä sijaitsee esimerkiksi vuonna 1912 valmistunut Linnamaan koulu ja 1980-luvulla toimintansa lopettanut kyläkauppa. Linnamaan kylän alueella sijaitsee myös esimerkiksi entisen Liinmaan linnan rauniot. Kylän halkoo "Linnamaantie" ja se on osa historiallista Pohjanlahden rantatietä.
Opel Blitz (1930)
Opel Blitz on saksalaisvalmisteinen kuorma-auto. Automallin kehitti 1930-luvulla Adam Opel AG. Malli on ollut sikäli merkittävä, että se avulla pyrittiin standardisoimaan tietty perusversio. Saksassa oli käytössä noin sata erilaista automallia ennen toisen maailmansodan alkua, mistä seurasi huomattavia logistiikkapulmia.
Saksan armeijan Wehrmachtin kaikilla sotanäyttämöillä palvelleesta autosta kehiteltiin erilaisia versioita, kuten Allrad, joka oli nelivetoinen. Monet autot palvelivat erilaisissa käyttötarkoituksissa, kuten paloautoina, vielä sodan jälkeenkin. Tavallisesti Opel Blitz oli aseistamaton ja panssaroimaton kuljetusajoneuvo. Sodanaikaisia käyttötarkoituksia olivat olleet muiden muassa toimiminen kenttäambulanssina, korjaamoajoneuvona ja komentoajoneuvona.
Opel Blitzin toimintamatka oli 480 kilometriä, kahlauskyky 0,5 metriä ja maksiminopeus maantiellä 80 km/h. Moottori oli 73,5 hevosvoiman (55 kW) tehoinen kuusisylinterinen bensiinimoottori, ja miehistöksi riitti yksi henkilö, kuljettaja. Auton omamassa oli 3 290 kiloa.
Nokkola
Nokkola on Hollolan kunnan kylä. Nokkola kuuluu museoviraston mukaan valtakunnallisesti ja kulttuurihistoriallisesti merkittävään Vesalan, Nokkolan ja Untilan kylien viljelymaisemaan.
Nokkolassa sijaitsee Mantulan maatila, jonka silloisille omistajille, H. ja M. Mantulalle, myönnettiin 1953 sukutilakunniakirja siksi, että Mantulan tila oli ollut saman suvun hallussa jo vuodesta 1539. Toinen samanlainen sukutilakunniakirja myönnettiin samana vuotena Nokkolassa Mäkelän maatilan omistajalle, V. Mäkelälle, koska Mäkelän tila tiettävästi oli ollut saman suvun hallussa ainakin 1539 alkaen. Suomessa alettiin pitää maakirjoja 1539-1546 alkaen.
Pylväskaktukset
Pylväskaktukset ("Cereus") on 34 lajia käsittävä kaktuskasvisuku. Tieteellinen nimi viittaa vahakynttilään, mikä kuvaa kaktusten vahamaista ulkonäköä. Aiemmin lähes kaikki pylväsmäiset kaktukset yhdistettiin tähän sukuun.
Pylväskaktukset ovat pensasmaisia tai puumaisia, usein varsin kookkaita lajeja. Useimmiten niiden varret ovat kulmikkaita tai pitkittäisharjuisia ja niillä on kookkaat areolit (kääpiöversot, joissa piikit ovat ryhminä). Eräät ovat piikittömiä. Joskus varsi on nivelikäs. Jotkin pylväskaktukset ovat kasvutavaltaan suikertavia. Varren pitkittäisharjujen määrä vaihtelee kolmesta neljääntoista. Areoleissa on tavallisesti villakarvaa. Kukat ovat kookkaita ja suppilomaisia, tavallisesti valkoisia; kasvit kukkivat öisin. Kukan pohjus ja emiön alaosa (ns. perikarpelli) on harvasuomuinen tai paljas. Hedelmä on pallomainen, soikea tai pitkänomainen, mehevä, paljaspintainen, punainen tai harvemmin keltainen ja avautuu sivultaan. Hedelmässä on ainakin emin vartalo jäljellä, usein myös muita kukan osia kuihtuneina. Siemenet ovat kookkaita, käyristyneitä, kiiltävän mustia ja syyläisiä.
Pylväskaktukset ovat levinneet Etelä-Amerikan itäosiin ja Karibianmeren saarille.
Pylväskaktusten suvussa on neljä alasukua ("Cereus", "Ebneria", "Mirabella" ja "Oblongicarpi") ja seuraavat 34 lajia.Monia pylväskaktuksia käytetään koristetarkoituksiin ja jopa pensasaitoina. Jotkin ovat tunnettuja myös huonekasveina, kuten perunpylväskaktus ("C. hildmannianus") ja sinipylväskaktus ("C. jamacaru").
Yhdystie 2172
Yhdystie 2172 on tie, joka kulkee Euran Saarenmaalta yhdystien 2170 risteyksestä saman kunnan alueella sijaitsevaan Kahalaan yhdystien 2174 risteykseen. Tien pituus on 10 kilometriä.
Tie alkaa Euran Saarenmaalta yhdystien 2170 risteyksestä. Täältä tie ensin kulkee loivamutkaisena noin kahden kilometrin verran, jonka jälkeen se sivuuttaa Käkialhon sen eteläpuolelta. Sieltä tie etenee noin kilometrin, kohdaten seuraavaksi Harjavallasta tulevan yhdystien 2173 risteyksen. Seuraavan puolentoista kilometrin jälkeen tie saapuu Paneliaan. Täällä se halkoo kyläkeskuksen sekä ohittaa Jokiahteentien ja ylittää kahdessa osassa Eurajoen. Pian Panelian ohitettuaan tie kohtaa Kiukaisista tulevan seututien 209 risteyksen. Sitten tie jatkuu kohtalaisen suorana noin puolitoista kilometriä ja tämän tehtyään ylittää tasoylikäytävänä Rauman radan. Sieltä tie jatkuu edelleen kohtalaisen suorana, päättyen kilometrin matkan jälkeen Euran Kahalassa yhdystien 2174 risteykseen.
Saarenmaalta Paneliaan seututien 209 risteykseen tie kulkee nimellä "Paneliantie". Tästä eteenpäin lopun matkaa tie kulkee nimellä "Asemantie".
Melli Maikkula
Melli Maikkula (s. 1980) on suomalainen käsikirjoittaja, ohjaaja ja tuottaja.
Maikkula valmistui vuonna 2010 Taideteollisen korkeakoulun elokuvataiteen osastolta pääaineenaan elokuva- ja tv-käsikirjoitus. Hänet on palkittu muun muassa Cannesin elokuvajuhlilla, parhaan talk show’n Venlalla komediasarjasta "Miitta-täti" sekä Näyttämötaiteen valtionpalkinnolla yhdessä näytelmäkirjailijayhteisö Tekstin ydinryhmän kanssa.
Maikkula on käsikirjoittanut lukuisia suosittuja tv-sarjoja kuten "Putousta, Pasila 2.5 The Spin-offia, Antti Holma Show’ta" ja "Parasta aikaa" sekä elokuvia, kuten "Me Rosvolat ja Naisen nimi."
Hänen käsikirjoittamansa lyhytelokuva "Katto" valittiin Cannesin elokuvajuhlien viralliseen kilpasarjaan vuonna 2017 4929:n hakijan joukosta. Elokuva sijoittui kilpailussa toiseksi ja voitti myöhemmin myös Jussi-palkinnon.
Cintia knizei
Cintia knizei on kaktuskasveihin kuuluva pienikokoinen sukunsa ainoa laji, joka on kotoisin Boliviasta, josta se löydettiin vasta 1969 löytäjänään Karel Knize. Tieteellinen sukunimi tulee Cinti-nimisestä kaupungista, lajinimi taas löytäjänsä mukaan.
"Cintia knizei" kasvaa yksittäin ja on pallomainen, vihreä, piikitön ja vain 3-5 cm:n läpimittainen kaktus. Sen pääjuuri on porkkanamainen ja kymmenisen cm pitkä. Varsi on kyhmyinen, ja villakarvaiset areolit, joiden piikit ovat surkastuneet pois, ovat vajonneet kyhmyjen väleihin. Kukat sijaitsevat varren kärjen nuorissa areoleissa ja ovat väriltään keltaiset. Hedelmä on sukkulamainen ja paljaspintainen, siinä on mustat siemenet.
Laji kasvaa Bolivian Andeilla noin 4000 metrin korkeudella.
Desloratadiini
Desloratadiini ("NeoClarityn", "Claramax", "Clarinex", "Azomyr", "Aerius", sekä useita muita: niin kutsuttuja substituutti- eli rinnakkaisvalmisteita) on eräs antihistamiiniaineisiin luettava allergialääke. Se on likeistä sukua loratadiinille, jonka aktiivi metaboliitti eli aineenvaihdunnan aiheuttama tulos, desloratadiini myös on.
Cipocereus
Cipocereus on viisilajinen kaktuskasvisuku, jonka merkittävin tuntomerkki on hedelmämallon läpikuultavuus ja vetisyys.
Suvun lajit ovat pensasmaisesti kasvavia pylväsmäisiä kaktuksia, joista jotkin ovat runsashaaraisia. Kookkaimmat lajit kasvavat kolmen ja puolen metrin korkuisiksi. Varret ovat hieman puutuneita, liereitä ja 2-5 cm läpimitaltaan; pitkittäissärmiä niissä on 4-21. Piikkirykelmiä sisältävät areolit ovat valkoisia tai ruskeita; kukat kehittyvät toisinaan niistä villaisimpiin. Piikit ovat tyypiltään vaihtelevia, ja niitä on kussakin areolissa muutama tai paljon, joskus tosin voivat puuttuakin. Kukat avautuvat yöllä, toisinaan jäävät auenneiksi seuraavaksi päiväksikin. Muodoltaan ne ovat putkimaisia, väriltään valkoisia. Terälehdet ovat lyhyet. Hedelmä on pallomainen tai munamainen, avautumaton, sininen ja vahapeitteinen. Hedelmässä on jäljellä kuihtuneita kukan osia.
Suku kasvaa Brasilian Minas Geraisissa.
Ek Tha Tiger
Ek Tha Tiger on vuonna 2012 ensi-iltansa saanut intialainen hindinkielinen toimintatrilleri, jonka on ohjannut Kabir Khan ja tuottanut Aditya Chopra. Päärooleja näyttelevät Salman Khan ja Katrina Kaif. Elokuva kertoo intialaisesta vakoojasta Tigerista, jonka ideologia ja periaatteet muuttuvat ajan myötä hänen rakastuessaan pakistanilaiseen vakoojaan.
Elokuvan soundtrack julkaistiin 20. heinäkuuta 2012.
Box Office India julisti "Ek Tha Tigerin" ”jymymenestykseksi”. Tuotantoyhtiö Yash Raj Films kutsui sitä ”historialliseksi jymymenestykseksi”.
Tiitus Petäjäniemi
Tiitus Petäjäniemi (s. 1983 Jyväskylä) on suomalainen kuvataiteilija, valokuvaaja ja taidemaalari. Hän on opiskellut muun muassa Taideyliopiston Kuvataideakatemiassa ja Imatran taidekoulussa.
Petäjäniemen teoksia on useissa kokoelmissa ja hän on pitänyt useita yksityisnäyttelyitä. Petäjäniemi on toiminut Suomen Kansallisgallerian valtuuskunnassa sekä Taideyliopiston ylioppilaskunnan hallituksessa.
Hopeapylväät
Hopeapylväät ("Cleistocactus") on kaktuskasvien heimoon (Cactaceae) kuuluva suku, jossa on puolisen sataa lajia. Ne ovat kolibrien pölyttämiä kasveja, joiden kukat ovat kapean putkimaisia, tuskin avautuvia. Siihen viittaa tieteellinen nimikin: kreikan kleistos tarkoittaa suljettua.
Hopeapylväät ovat enimmäkseen pensasmaisia kasvutavaltaan. Niiden hoikat varret ovat runsaspiikkisiä, pystykasvuisia, suikertavia tai jopa riippuvia. Matalia särmiä varsissa on 5-30, ja piikikkäät areolit sijaitsevat tiheässä. Kukat sijaitsevat tavallisesti varren sivulla kärjen tuntumassa ja avautuvat päivällä usein melkein mihin vuodenaikaan tahansa ja ovat ahtaan putkimaisia, joskus hieman vastakohtaisia (tsygomorfisia). Kukkien väri vaihtelee lajista toiseen, joillakin ne ovat punaisia, toisilla taas oransseja, keltaisia tai vihreitä. Joillakin lajeilla kehälehdet levittäytyvät sivuille ja jopa kaartuvat taaksepäin. Kukan tyvi on suomupeitteinen, suomut puolestaan huopa- tai karvapeitteisiä. Heteet ja emin vartalo tulevat yleensä esiin putkimaisen kukan suusta. Kukasta kehittyy pieni, pallomainen ja mehevä hedelmä, jonka pinnalla on toisinaan harvakarvaisia tupsuja. Hedelmä voi olla avautuva. Pienet siemenet ovat kiiltävän mustia.
Hopeapylväät ovat eteläamerikkalaisia kaktuksia. Lajit kasvavat Etelä-Ecuadorissa, Perussa, Boliviassa, Länsi-Brasiliassa, Uruguayssa, Paraguayssa ja Argentiinan pohjoisosissa.
Anderson (2001: 153-165) tunnustaa seuraavat 49 hopeapylväslajia:Monia lajeja viljellään koristekasveiksi.
Ososen talo
Ososen talo on Tampereella Kyttälän kaupunginosassa Aleksanterinkatu 26:ssa–Verkatehtaankatu 5:ssä sijaitseva myöhäisjugendia edustava asuin- ja liiketalo jonka on suunnitellut vuonna 1910 rakennusmestari Heikki Tiitola ja rakennuttanut kauppias Gustaf Wilhelm Osonen. Talo on Aleksanterinkadun puolelta kolmikerroksinen ja Verkatehtaankadun puolelta nelikerroksinen, lisäksi taloa on 1987 peruskorjauksen yhteydessä korotettu kahdella kattokerroksella. Ososen talo vaurioitui pahoin talvisodan aikana tammikuussa 1940 Tampereen pommituksissa.
Ososen talon katukerroksessa toimi yli 40 vuoden ajan Tampereen Voimailuseuran "Boxing Bingo"-bingohalli. Tämä Tampereen viimeinen bingohalli lopetti toimintansa elokuun lopulla 2014.
Ososen talossa toimii vuonna 1991 perustettu Suomen nyrkkeilymuseo jonka kokoelmissa on yli 10 000 esinettä. Museo on avoinna sopimuksen mukaan.
Kultaus
Kultaus on menetelmä, jossa esineen pintaan tehdään ohut kultakerros. Kultausta käytetään koristelumenetelmänä esimerkiksi kuvataiteissa, keramiikassa, arkkitehtuurissa ja kalligrafiassa. Kultausta käytetään myös teknisiin sovelluksiin esimerkiksi piirilevyteollisuudessa.
Kulta soveltuu monesta syystä pintamateriaaliksi. Se on alkuaineista helpoiten muovattavissa erittäin ohuiksi kalvoiksi. Koska kulta on jalometalli, sen korroosion kesto on hyvä. Sillä on myös hyvä sähkön- ja lämmönjohtavuus sekä hyvä heijastuskyky infrapuna-alueella. Kulta soveltuu myös pehmytjuottamiseen erittäin hyvin. Toisaalta kulta kestää huonosti hankausta.
Kultausmenetelmiä on kemiallisia, sähkökemiallisia ja fysikaalisia.
Kuvataiteessa käytetyin kultaustapa on kiinnittää esineen pintaan hyvin ohutta lehtikultaa. Keramiikkaa voi kullata myös sivelemällä kultaa liuoksen osana pinnalle ennen polttamista. Kupoleja on kullattu sekoittamalla kultaa elohopeaan, mistä syntynyttä amalgaamia on levitetty kupolin pinnalle ja kuumennettu, jolloin elohopea on haihtunut pois. Tämä menetelmä soveltuu erityisen hyvin raudan, teräksen, pronssin ja muiden metallien kultaukseen, ja sitä on käytetty aseissa, haarniskoissa, huonekaluissa ja pronssiveistoksissa.
Sähkökemiallinen eli elektrolyyttinen kultaus on nykyisin hyvin yleinen menetelmä. Se yleistyi teollisessa mittakaavassa sähkögeneraattorin keksimisen jälkeen 1800-luvun lopulla. Sähkökemiallisessa pinnoituksessa voidaan luoda muutaman mikrometrin paksuinen metallikerros. Sähkökemiallinen kultaus tapahtuu alkalisessa kylvyssä, jossa on kalium-kultasyanidia sekä tarpeen mukaan muitakin metalleja tai lisäaineita.
Fysikaalisia kultausmenetelmiä ovat fysikaaliset kalvonkasvatusmenetelmät tyhjiöhöyrystys ja sputterointi. Kultaa voidaan lisätä pintoihin myös kemiallisen pelkistysreaktion avulla; tällä tavalla lasia pinnoittamalla syntyy peili.
Nahkaa voidaan kullata laskemalla kultanauhaa pihkajauheen päälle ja sulattamalla pihka kuvioidulla valssilla, jolloin kulta tarttuu nahkaan, johon syntyy samalla kohokuvio.
Keskiajan kirjurit ja kuvittajat käyttivät kalligrafiassa kolmea tekstin kultausmenetelmää, joita käytetään edelleen. Nappikullassa on hienoksi jauhettua kultaa, joka on liima-aineen avulla puristettu napiksi. Nappikultaan tipautetaan pisara tislattua vettä ja pehmentynyttä kultaa levitetään siveltimellä kohteeseen. Lehtikultaa voi kiinnittää kirjoitusalustaan kahdella tavalla: liimapinnalle tai gessolle.
Kusikivi
Kusikivi on Kurikassa Miedon kylässä Jyllintaipaleella sijaitseva siirtolohkare ja niin sanottu sormuskivi, jonka luokse Suomen-vierailullaan Turusta Kurikan kautta Kyrönkankaan kesätietä pitkin Vaasaan matkannut Ruotsin kuningas Aadolf Fredrik seurueineen perimätiedon mukaan pysähtyi 18. heinäkuuta 1752, jotta kuningas saattoi käyttää kiveä näkösuojana tarpeillaan käymiseen.
Hattujen sodan jälkeen kruunattiin Adolf Fredrik Venäjän myötävaikutuksella Ruotsin kuninkaaksi. Hän istui majesteetilliselle valtaistuimelle 1751. Kruunajaisten jälkeen päätettiin, että kuningas tekee tutustumismatkan Suomeen ja palaa Pohjanlahden ympäri takaisin Ruotsiin. Tämä kuningas Adolf Fredrikin ”eerikinmatka” toteutui kesällä 1752. Kuninkaalla oli mukanaan suuri seurue, mutta kuningatar jäi kotiin Ruotsiin. Eri puolilla Suomea aloitettiin valmisteluja kuninkaan vastaanottamiseksi. Hänestä annettiin ylistäviä lausuntoja ja kirkoissa luettiin rukouksia hänen puolestaan.
Kivi sijaitsee muutamia kilometrejä etelään Kurikan kirkosta ja sen kylkeen on kiinnitetty metallinen muistolaatta tapauksen muistoksi. Kivi on nykyisin matalampi kuin se oli 250 vuotta sitten, koska kiven ympärille on aikojen kuluessa tuotu lisää maata muun muassa tietöiden yhteydessä. 1700-luvulla kivi lienee ollut noin kaksi metriä maanpinnan yläpuolella, kun nykyisin sen korkeus on vain noin 60–70 senttimetriä.
Leo Sirelius
Leo Aristides Sirelius (26. helmikuuta 1863 Pietari – 30. tammikuuta 1937 Helsinki) oli Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri, joka toimi 1911–1916 Mikkelin läänin ja 1916–1917 Vaasan läänin kuvernöörinä.
Leo Sireliuksen vanhemmat olivat kenraalimajuri Otto Arvid Ferdinand Sirelius ja vapaaherratar Maria Stackelberg. Sirelius kävi Paavalin sotaopiston Pietarissa ja palveli vuodesta 1884 alkaen upseerina Venäjän armeijassa. Vuosina 1885–1896 hän kuului Henkikaartin suomenmaalaiseen rykmenttiin ja oli sen jälkeen reservissä, kunnes sai tammikuussa 1900 eron palveluksesta alikapteenina. Hän kuitenkin palasi hieman myöhemmin aktiivipalvelukseen ja toimi 1903–1909 Viipurin vt. poliisimestarina. Toukokuussa 1911 Sirelius nimitettiin everstiksi ylennettynä Mikkelin läänin kuvernööriksi, ja hänen virkansa vakinaistettiin neljä kuukautta myöhemmin. Elokuussa 1916 hän siirtyi Vaasan lääniin. Hän erosi helmikuun vallankumouksen jälkeen huhtikuun 1917 alussa virastaan sekä sotapalveluksesta, ja sai eronsa yhteydessä kenraalimajurin arvon. Hän muutti sen jälkeen asumaan Pietariin, mutta palasi Suomeen vuonna 1922.
Jalkaväenkenraali Otto Leonidas Sirelius oli Leo Sireliuksen veli.
Rafael Spåre
Rafael Knut Harald Spåre (11. tammikuuta 1864 Helsinki – 12. tammikuuta 1943 Bryssel, Belgia) oli Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri, joka toimi 1911–1917 Hämeen läänin kuvernöörinä.
Spåren isä oli senaattori Knut Robert Karl Valfrid Spåre. Spåre kävi Haminan kadettikoulun ja palveli vuodesta 1886 upseerina Venäjän armeijassa. Suuren osan urastaan hän palveli Henkikaartin Keisarinna Aleksandra Feodorovnan ulaanirykmenttissä. Hän sai mainetta Liivinmaan levottomuuksien tukahduttamisesta vallankumousvuosina 1905–1906. Spåre yleni vuoteen 1907 mennessä everstiksi. Hänet nimitettiin marraskuussa 1911 Hämeen läänin kuvernööriksi ja hänet ylennettiin 1913 kenraalimajuriksi. Spåre erosi helmikuun vallankumouksen jälkeen kuvernöörinvirastaan huhtikuussa 1917 ja kuukautta myöhemmin myös sotapalveluksesta. Hän muutti vuonna 1922 asumaan loppuiäkseen Brysseliin.
Spåre edusti aatelissukuaan vuoden 1891 valtiopäivillä.
Wayne Frye
Wayne Thomas Frye (30. marraskuuta 1930 Trinity, Kentucky – 26. helmikuuta 2014 Lexington, Kentucky) oli yhdysvaltalainen upseeri, soutaja ja olympiavoittaja.
Frye kuului Yhdysvaltain olympiakultaa voittaneeseen kahdeksikkojoukkueeseen Helsingissä 1952. Hän työskenteli muun muassa upseerina Yhdysvaltain ilmavoimissa ja osallistui lentäjänä Vietnamin sotaan.
Frye kuoli Kentuckyn Lexingtonissa 26. helmikuuta 2014, 83-vuotiaana.
Johan Axel Gripenberg
Johan Axel Gripenberg (1. maaliskuuta 1833 Helsinki – 12. kesäkuuta 1918 Bern, Sveitsi) oli Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut suomalainen kenraaliluutnantti, joka toimi vuosina 1886–1889 Oulun läänin ja 1889–1899 Viipurin läänin kuvernöörinä.
Johan Axel Gripengerin isä oli kenraalimajuri Johan Fredrik Sebastian Gripenberg. Gripenberg kävi Haminan kadettikoulun ja palveli vuodesta 1852 upseerina Venäjän armeijassa. Hän oli 1860-luvun alussa muutaman vuoden Haminan kadettikoulun harjoitusupseerina ja maantiedon opettajana. Hän palveli pitkään Henkikaartin Paavalin rykmentissä ja oli myöhemmin jalkaväkirykmentin komentajana Samarassa. Hänet ylennettiin 1883 kenraalimajuriksi. Gripenberg toimi 1886–1889 Oulun ja vuodesta 1889 Viipurin läänin kuvernöörinä. Hän sai 1893 ylennyksen kenraaliluutnantiksi. Gripenberg edusti aatelissukuaan säätyvaltiopäivillä 1884, 1894, 1899, 1905 ja 1906. Hän erosi kuvernöörinvirastaan protestina Suomen venäläistämistoimenpiteille joulukuussa 1899 ja sai eron sotapalveluksesta helmikuussa 1900. Hän vetäytyi viettämään eläkevuosiaan Berniin Sveitsiin.
Arkkitehti Mauritz Gripenberg oli Johan Axel Gripenbergin poika.
Lode Wouters
Lode Alphonse Wouters (27. toukokuuta 1929 Klein-Vorst – 25. maaliskuuta 2014 Geel) oli belgialainen maantiepyöräilijä ja olympiavoittaja.
Wouters kuului Belgian kolmihenkiseen maantieajon joukkuekilpailun olympiakultaa Lontoossa 1948 voittaneeseen joukkueeseen. Yksilökilpailussa hän voitti pronssia. Belgian kultajoukkue ei tiennyt, että maantieajossa oli käyty myös joukkuekilpailu, vaan miehet lähtivät Lontoosta tietämättä olleensa olympiavoittajia. Woutersin joukkuetoveri Eugène Van Roosbroeck sai tietoonsa vasta paljon myöhemmin kultamitalin olemassaolon ja anoi mitaleita Kansainväliseltä olympiakomitealta. Hän ja Wouters saivat mitalinsa vuonna 2010, tosin Woutersille mitali toimitettiin tämän oltua liian sairas osallistuakseen jakotilaisuuteen. Voittajajoukkueen kolmas jäsen Leon De Lathouwer ehti kuolla ennen mitalinsa saamista vuonna 2008.
Wouters kuoli Geelissa 25. maaliskuuta 2014, 84-vuotiaana.
Frans von Pfaler
Frans Carl Fredrik Josef von Pfaler (19. elokuuta 1865 Tampere – 3. maaliskuuta 1937 Bryssel, Belgia) oli Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri, joka toimi Viipurin läänin kuvernöörinä vuosina 1910–1917.
Von Pfaler kirjoitti vuonna 1880 ylioppilaaksi Helsingissä ja kävi 1881–1887 Haminan kadettikoulun, minkä jälkeen hän palveli upseerina Venäjän Henkikaartissa sekä myöhemmin ratsuväessä. Hän osallistui ratsumestarina Venäjän–Japanin sotaan 1904–1905 ja sai 1906 ylennyksen everstiksi. Vuonna 1910 von Pfaler nimitettiin Viipurin läänin kuvernööriksi ja hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 1912. Hän erosi helmikuun vallankumouksen jälkeen 1917 kuvernöörinvirastaan ja sotapalveluksesta. Eläkepäiviään hän vietti Brysselissä.
Psyykenlääkkeet
Psyykenlääkkeet ovat lääkkeitä, joilla pyritään lyhentämään psykiatrisia sairausjaksoja ja estämään psykiatristen sairausjaksojen uusiutumista. Niillä pyritään myös lievittämään eriasteisia jatkuvia tai usein ilmeneviä psyykkisiä oireita.
Psyykenlääkkeet jaetaan tärkeimmän käyttötarkoituksensa mukaan eri ryhmiin:Vaikka antipsykoottisten lääkkeiden tärkeimpänä käyttöalueena ovat erilaiset psykoottiset sairaustilat kuten skitsofrenia, harhaluuloisuushäiriöt ja muut psykoottiset häiriöt, niin niitä käytetään usein myös ei-psykoottisten sairauksien kuten kaksisuuntaisen mielialahäiriön, vakavien masennustilojen, persoonallisuushäiriöiden ja eriasteisen ahdistuneisuuden ja unettomuuden hoidossa.
Vastaavasti monia masennuslääkkeitä käytetään masennustilojen lisäksi peruslääkkeenä myös paniikkihäiriön, pakko-oireisen häiriön, syömishäiriöiden ja monien muiden ahdistuneisuushäiriöiden sekä kroonisten kiputilojen hoidossa. Eriasteinen ahdistuneisuus ja unettomuus ovat yleisiä oireita kaikissa psykiatrisissa häiriöissä, ja sen vuoksi ahdistus- ja unilääkkeitä voidaan käyttää näitä oireita lievittävinä lääkkeinä lähes kaikissa psykiatrisissa sairauksissa ja häiriöissä.
Noin 700 000 suomalaista käyttää vuosittain ainakin lyhyen aikaa jotakin psyykenlääkettä. Noin joka kymmenes aikuinen käyttää jotakin psyykenlääkettä vuosittain säännöllisesti.
Sukutilakunniakirja
Sukutilakunniakirja on kunniamaininta, jonka myöntää nykyään ProAgria. Sen voi saada vähintään kaksisataa vuotta saman suvun hallussa olevan maatilan omistaja. Ruotsissa sukutilakunniakirjoja alettiin jakaa 1929 laajasti. Suomessa kirjailija Jalmari Finne ryhtyi tilauksesta laatimaan omistajaluetteloita. 22. tammikuuta 1931 Maatalousseurojen Keskusliitto otti tehtäväkseen sukutilakunniakirjojen jakamisen "antaakseen julkisen tunnustuksen samaa tilaa pitkäaikaisesti hallinneille suvuille, herättääkseen kunnioitusta esivanhempien työtä kohtaan ja vahvistaakseen nykyisenkin sukupolven kiintymystä kotikontuun".
Ensimmäiset 75 sukutilakunniakirjaa annettiin Raumalla Satakunnan maanviljelysseuran maatalousnäyttelyiden yhteydessä 31. heinäkuuta 1931. Sukutilakunniakirjoja annettiin vuosittain poikkeuksena vuodet 1940-1941 ja 1943-1946. Vuoden 1952 loppuun mennessä oli annettu 2545 sukutilakunniakirjaa siten, että Hämeen lääniin 369, Kymen lääniin ja sen edeltäjään Viipurin lääniin oli annettu 333, Kuopion lääniin 192, Lapin lääniin ei ainuttakaan, Mikkelin lääniin 145, Oulun lääniin 128, Turun ja Porin lääniin 759, Vaasan lääniin 352 ja Uudenmaan lääniin 267.
Isidor Svertškov
Isidor Dmitrijevitš Svertškov (kirjoitetaan myös Svertschkoff; 26. toukokuuta 1837 Turku – 29. maaliskuuta 1907 Kiova) oli suomenvenäläinen jalkaväenkenraali, joka toimi vuosina 1900–1904 Hämeen läänin kuvernöörinä.
Svertškovin venäläinen upseerisuku oli asettunut Suomeen 1800-luvun alussa. Isidor Svertškovin isä oli kenraalimajuri Dmitri Svertškov. Svertškov kävi Helsingissä Helsingfors Lyceumin ja jalkaväen junkkarikoulun, josta valmistui vuonna 1853 upseeriksi. Krimin sodan aikana hän palveli vänrikkinä Helsingin alueen puolustuksessa ja sen jälkeen Venäjällä. Vuonna 1888 hänet nimitettiin everstiksi ylennettynä Mogiljovin alueen sotilaskäskynhaltijaksi. 1890-luvulla Svertškov palveli Baltiassa, ensin Vilnan sotasairaalan päällikkönä ja vuodesta 1898 Väinänsuun linnoituksen komendanttina. Hänet ylennettiin 1894 kenraalimajuriksi ja 1900 kenraaliluutnantiksi. Svertškov nimitettiin toukokuussa 1900 Hämeen läänin kuvernööriksi. Hän oli tässä virassa, kunnes jäi helmikuussa 1904 eläkkeelle ja sai siinä yhteydessä jalkaväenkenraalin arvon. Eläkepäiviään hän vietti Kiovassa.
Isidor Svertškovin veli oli taidemaalari Wladimir Swertschkoff (Vladimir Svertškov).
Sopajärvi
Sopajärvi on yksi Myrskylän järvistä. Se kuuluu valtakunnalliseen lintuvesien suojeluohjelmaan, LVO 010024. Se on yksityinen luonnonsuojelualue, YSA 201066. EUNIS EEA:n tunnus on 195486 Vuodelta 2004 olevan YSA-päätöksen mukaan pesimälajiston säännöllisesti pesiviksi linnuiksi härkälintu, kaulushaikara, laulujoutsen, ruskosuohaukka, luhtahuitti, kurki, naurulokki, pikkulokki. Muita pesimälintuja päätöksen perustelujen mukaan ovat lapasorsa, heinätavi ja punasotka.
Ludvig Nielsen
Ludvig Nielsen (1906–2001) oli norjalainen säveltäjä ja urkuri. Hän työskenteli urkurina ensin Akershusissa ja sittemmin Oslossa. Lopulta hänet nimitettiin Trondheimin Nidarosin tuomiokirkon kanttoriksi ja kuoronjohtajaksi. Nielsen sävelsi kuoro- ja urkumusiikkia usein omaan käyttöönsä Trondheimissa työskennellessään.
Nielsen sai oppinsa Oslossa ja Leipzigissä. Hän debytoi Oslossa urkurina 1926 ja esiintyi myös pianistina (ensimmäistä kertaa vuonna 1930). Hän toimi konservatorion opettajana Trondheimissa vuosina 1943–76. Hänelle myönnettiin Norjan kulttuurineuvoston musiikkipalkinto vuonna 1976. Nielsenin kuoroteosten joukkoon lukeutuvat "Exultate Deo" (1943), "Guds rike" (1944), "Te Deum" (1945), "Messe på Olavsdagen" (1949), "Fagnadarsongar" (1959), "Draumkvedet, liturgisk oratorium" (1963), "Under Kirkehvelv" (1975) ja "Lilja" (1979). Lisäksi hän sävelsi muun muassa konserton uruille ja jousiorkesterille (1965) sekä runsaasti muuta urkumusiikkia, kuten 150 urkukoraalia norjalaiseen virsikirjaan.
Kaksinaamaista peliä (vuoden 2009 elokuva)
Kaksinaamaista peliä () on vuonna 2009 ensi-iltansa saanut Tony Gilroyn ohjaama ja käsikirjoittama romanttinen rikoselokuva. Sen pääosissa ovat Clive Owen, Julia Roberts, Tom Wilkinson ja Paul Giamatti.
Julia Roberts sai roolisuorituksestaan parhaan naispääosan Golden Globe -ehdokkuuden.
Anders Eliasson
Anders Eliasson (1947 Borlänge – 20. toukokuuta 2013) oli ruotsalainen säveltäjä. Hän aloitti 16-vuotiaana yksityisopintonsa Valdemar Söderholmin johdolla. Vuonna 1966 hän pääsi Tukholman kuninkaalliseen musiikkikorkeakouluun, jossa häntä opetti Ingvar Lidholm. Eliasson teki kokeiluja elektronisen musiikin parissa, mutta hänen kansallinen läpimurtonsa oli akustinen teos "Canto del vagabondo" (orkesterille ja kuorolle, 1979). Kansainvälisen musiikkiyhteisön huomion hän sai osakseen ensimmäisellä sinfoniallaan (1989), joka myös toi hänelle Pohjoismaiden neuvoston musiikkipalkinnon (1992).
Eliasson sävelsi vielä tämän jälkeen kolme uutta sinfoniaa, lukuisia kamari- ja vokaaliteoksia sekä konserttoja erilaisille soolosoittimille, kuten saksofonille, pasuunalle ja bassoklarinetille.
Eliasson toimi opetustehtävissä muun muassa Sibelius-Akatemiassa, jossa hän aloitti toimintansa vierailevana sävellyksen professorina vuonna 1993. Kuollessaan hänellä oli New Yorkin Arcos Orchestran säveltäjäresidenssi.
Jaakkiman Sanomat
Jaakkiman Sanomat on Jaakkiman silloisessa suurpitäjässä Karjalassa vuosina 1906–1960 ilmestynyt paikallislehti. Lehden toiminta alkoi uudestaan vuonna 1989, kun Jaakkiman Yhteiskoulun seniorit alkoivat julkaista saman nimistä perinnelehteä. Perinnelehti ilmestyy 6 kertaa vuodessa parillisina kuukausina, vuonna 2014 sen painos oli 2200 kappaletta. Perinnelehden päätoimittaja on Tea Itkonen.
Jaakkiman Sanomat on nykyisten Lahdenpohjan, Jaakkiman ja Lumivaaran, mutta nykyään myös Sortavalan seudun perinteitä ja karjalalaista kulttuuria vaaliva pitäjälehti. Pitäjälehden kustantaja on Jaakkiman Seudun perinneyhdistys ry, jonka jäseninä ovat alueen säätiöt Jaakkima-Säätiö, Lumi-Säätiö ja pitäjäyhdistykset Jaakkimalaisten seura ry ja Lumivaara-Seura ry Etelä-Pohjanmaalla sekä Etelä-Suomen Lumivaaralaiset ry ja Suur-Jaakkimalaiset ry Helsingin seudulla. Alueen sukuseuroista Kaartisten sukuseura ry on kustannusyhdistyksen jäsen.
Perinnelehti ilmestyy 6 kertaa vuodessa, parillisten kuukausien 8. päivänä, 20-sivuisena tabloid-lehtenä. Lehden levikki on 2200 kpl. . Lehden kotisivulla julkaistaan makupaloja paperilehdestä ja tärkeimmät ajankohtaistiedot, lukijamatkoista ja kustantajayhdistysten toiminnasta sekä alueen kyläkirjahankkeista. Lehden kotisivulta löytyy myös tietoa alueen sukuseuroista ja linkit pitäjäsivuille.
Tremadog
Tremadog (ennen Tremadoc) on kylä Porthmadogin alueella Gwyneddin kreivikunnassa Walesissa, Iso-Britanniassa. Sen perusti William Madocks, joka osti maan vuonna 1798.
Kylän 1810 rakennettu kappeli on valittu kulttuurisesti merkittäväksi. Tremadog tunnetaan muun muassa brittiläisen sotilashenkilön T. E. Lawrencen synnyinpaikkana.
Jaakko Seise
Jaakko Andreinpoika Seise (oik. Jakov Andrejev Sjelajev, 14. maaliskuuta 1876 Impilahti – 12. tammikuuta 1935 Salmi) oli suomalainen liikemies, suojeluskuntalainen ja kansallissosialistinen poliitikko.
Karjalaista sukua ollut Seise syntyi Impilahden pitäjän Nietjärven kylässä ja työskenteli kansakoulun jälkeen muun muassa myymäläapulaisena ryhtyen myöhemmin harjoittamaan puutavarakauppaa ja tukinuittoa. Lisäksi hän piti omaa sekatavarakauppaa Salmin pitäjän Tuleman kylässä. Epäonnistuneiden liiketoimien jälkeen Seise pääsi vuonna 1900 Salmin tuomiokuntaan kirjuriksi ja myöhemmin Rannan tuomiokunnan arkistonhoitajaksi. Saamansa laintuntemuksen johdosta hän alkoi työskentelemään itseoppineena asianajajana, jonka jälkeen Seise pystyi aloittamaan liiketoimensa uudelleen. Hänellä oli omia hinaajia ja proomuja, jotka kuljettivat puuta Laatokan yli Pietariin ja toivat paluumatkalla muun muassa viljaa. Venäjän vallankumouksen myötä vuonna 1917 liiketoimet pietarilaisten kanssa kuitenkin tyrehtyivät. Samoihin aikoihin Seise menetti myös näkönsä.
Salmissa hän toimi aktiivisesti yhteiskunnallisessa elämässä ja sai itselleen lempinimen ”Salmin keisari”. Seise oli puuhamiehenä muun muassa paikallisessa nuorisoseurassa ja oppikouluhankkeessa. Sisällissodan sytyttyä hän oli tammikuussa 1918 perustamassa Salmin suojeluskuntaa ja toimi myös sen esikuntapäällikkönä. Kaksi vuotta myöhemmin Seise oli sokeutumisestaan huolimatta mukana Aunuksen retkikunnassa ja kuului myös aluetta hallinneeseen Aunuksen väliaikaiseen hoitokuntaan. Seisen tyttären Ninan puoliso oli niin ikään Aunuksen retkellä mukana ollut laivanvarustaja Ragnar Nordström.
1930-luvulla Seise kiinnostui kansallissosialismista ja oli vuoden 1933 eduskuntavaaleissa Suomen Kansan Järjestön ehdokkaana omalla listallaan Viipurin läänin itäisessä vaalipiirissä. Hän sai yhteensä 630 ääntä, joista 520 tuli Salmin pitäjästä. Seisen äänimäärä oli lähes neljäsosa koko SKJ:n äänisaaliista.
Caernarfonshire
Caernarfornshire () on yksi Walesin 13 historiallisesta historiallisesta kreivikunnasta ja entinen hallinnollinen kreivikunta. Merkittävimmät asutuskeskukset ovat Bangor, Betws-y-Coed, Caernarfon, Conwy, Llandudno, Porthmadog ja Pwllheli.
Liikuntapiirakka
Liikuntapiirakka kiteyttää viikoittaisen terveysliikuntasuosituksen kuvalliseen muotoon ja helpottaa suosituksen hahmottamista.
Liikuntapiirakan esittämä terveysliikuntasuositus perustuu Yhdysvaltain terveysviraston julkaisemiin suosituksiin, jotka on koottu tieteellisen kirjallisuuskatsauksen pohjalta. Ensimmäinen liikuntapiirakka ilmestyi vuonna 2004. Liikuntapiirakka uudistettiin vuonna 2009 vastaamaan tuoreimpia terveysliikuntasuosituksia.
Liikuntapiirakka kertoo terveyden edistämiseksi tarvittavan viikoittaisen liikuntamäärän ja antaa esimerkkejä liikuntamuodoista. Kestävyysliikuntaa sekä lihaskuntoa ja liikehallintaa kohentavan liikunnan minimiannokset on ilmaistu erikseen. UKK-instituutin julkaisema liikuntapiirakkakortti soveltuu muun muassa liikuntaneuvonnan välineeksi.
Eri ryhmille suunnatut liikuntapiirakat
Aikuisille (18–64-vuotialle) suunnatun liikuntapiirakan mukaan kestävyyskuntoa voi parantaa liikkumalla viikoittain vähintään 2 t 30 minuuttia reippaalla tai 1 t 15 minuuttia rasittavalla tasolla. Lihaskuntoa ja liikehallintaa tulisi harjoittaa vähintään 2 kertaa viikossa. Terveyttä edistää liikunta, joka vastaa teholtaan reipasta kävelyä ja kestää vähintään 10 minuuttia kerrallaan. Suositellun liikunnan vähimmäismäärän voi siis koota useista vähintään 10 minuutin yhtäjaksoisista liikuntakerroista.
13–18-vuotiaille tarkoitetussa nuorten liikuntapiirakassa kehotetaan liikkumaan päivittäin vähintään 1 t 30 minuuttia ja ainakin puolet tästä ajasta tulisi liikkua reippaasti. Lihaksia pitäisi kuormittaa 3 kertaa viikossa.
Yli 65-vuotialle suunnitellussa liikuntapiirakassa suositukset ovat lähes samanlaiset kuin 18–64-vuotiaiden piirakassa. Yli 65-vuotialla on kuitenkin korostettu lihaskunnon ja notkeuden säilyttämistä sekä tasapainon kehittämistä 2–3 kertaa viikossa.
Lisäksi on tehty soveltavat liikuntapiirakat aikuisille:Niissä suositellun liikunnan määrä noudattaa perinteistä aikuisille suunnattua terveysliikuntasuositusta, mutta ehdotetuissa liikuntamuodoissa on otettu huomioon toimintakyvyn aleneminen.
Bovington Camp
Bovington Camp on Britannian armeijan hallussa oleva tukikohta, joka sijaitsee Dorsetin kreivikunnassa, Englannissa. Tukikohta perustettiin 1899 jalkaväen kouluttamista varten. Lähellä sijaitseva Lulworth Camp kuuluu myös tukikohtaan. Bovington Campissa sijaitsee The Tank Museum -panssarimuseo.
Brittiläinen sotilashenkilö T. E. Lawrence kuoli tukikohdassa 1935 loukkaannuttuaan sen lähellä tapahtuneessa moottoripyöräonnettomuudessa.
Palos de la Frontera
Palos de la Frontera, myös Palos, on kunta Etelä-Espanjassa Atlantin rannikolla Huelvan maakunnassa. Huelvaan on matka noin 10 kilometriä.
Palos de la Fronterasta Kristoffer Kolumbus lähti vuonna 1492 ensimmäiselle purjehdukselleen etsimään meritietä Aasiaan, mutta hän päätyi Amerikkaan. Kylä on Kolumbus-tutkimuksen keskuspaikka.
Kunnan väkiluku oli vuoden 2016 väestönlaskennan mukaan 10 785 ja asukastiheys noin 215 asukasta/km².
Ecco
Ecco Sko A/S on tanskalainen jalkinevalmistaja. Yrityksen on perustanut Karl Toosbuy vuonna 1963. Hän osti tyhjäksi jääneen tehtaan ja alkoi valmistaa naisten jalkineita Venus-tuotemerkillä.
Ecco-kenkiä myydään 3 000 myymälässä ympäri maailmaa, ja niitä valmistetaan noin 12 miljoonaa paria vuodessa. Yrityksen omistaa nykyisin perustajan tytär Hanni Toosbuy Kasprzak.
Eccolla on omia nahkatehtaita Alankomaissa, Portugalissa, Indonesiassa ja Thaimaassa. Ne myyvät kolmanneksen tuotannostaan muille valmistajille. Jalkineet valmistetaan pääosin Slovakiassa, Japanissa, Kyproksella, Thaimaassa, Indonesiassa, Portugalissa, Kiinassa ja Intiassa. Osan kenkätehtaista omistaa Ecco, osa toimii sopimusvalmistajina.
Ecco tuli 1970-luvun lopulta alkaen tunnetuksi erityisen mukavista kengistään. Ensimmäinen malli oli nimeltään Ecco Joke. Se oli tehty vaaleanruskeasta pehmeästä nahasta, sen kärki muistutti louferia tai purjehduskenkää, ja sen paksuun pohjaan oli kohokuvioitu Ecco-logo. Sitä seurasivat Ecco Free- ja Ecco Time -mallit. Vuonna 1980 Joke-mallia oli valmistettu jo miljoona paria ja seuraavana vuonna, jolloin lanseerattiin tenniskenkää muistuttava Ecco Soft -malli, jo kaksi miljoonaa paria.
Sittemmin Eccon kenkämallisto on laajentunut monenlaisiin tyyleihin. Ecco-kengät kuuluvat ylempään hintaryhmään, ja niiden päämarkkinat ovat Länsi-Euroopassa, Pohjois-Amerikassa ja Aasiassa.
Riitta-Stiina Päätalo
Riitta-Stiina Päätalo (o.s. Neulikko), tunnetummin Riitu Päätalo (8. helmikuuta 1896 – 7. heinäkuuta 1974) oli kirjailija Kalle Päätalon äiti. Hän esiintyy yhtenä tärkeimmistä henkilöhahmoista Päätalon omaelämäkerrallisessa Iijoki-sarjassa. Riitu oli naimisissa Hermanni Päätalon kanssa vuodesta 1913 saakka. He saivat kahdeksan lasta, josta yksi kuoli muutaman kuukauden ikäisenä.
Riitu Päätalo oli kotoisin Taivalkosken Metsäkylästä, josta joutui alle kymmenvuotiaana huutolaiseksi vanhempien kuoltua. Riitun täti opetti hänelle kuppauksen taidon, jota Riitu harjoitti koko elämänsä ajan. Mentyään naimisiin Hermanni Päätalon kanssa he asettuivat Jokijärvelle Mäkelän vanhaan meijerikamariin.
He siirsivät mökin 1920-luvun alussa ostamalleen Kallioniemen tilalle. .
Riitu oli vanhoillislestadiolainen, joskin taipuvainen vapaamielisyyteen, eikä koskaan väittänyt olevansa täydellinen uskovainen. Luonteeltaan Riitu oli kaksijakoinen, usein raudanluja ja kova etenkin lapsilleen kun he olivat pieniä, toisinaan tuntemattomienkin ihmisten vastoinkäymiset saivat hänet pois tolaltaan. Etenkin toisen poikansa Mannen traagisen puukotuksen ja kuoleman jälkeen hän vaipui usein synkkyyteen ja saattoi itkeä pienestäkin asiasta. Toisaalta Riitu oli valoisa, eikä vaipunut epätoivoon edes miehensä vaikean mielisairauden aikana, jolloin perheen toimeentulo oli riippuvainen kunnan tuesta, Kallen metsätöistä sekä Riitun vähäisistä kuppausrahoista.
Riitu Päätalo uskoi, toisin kuin isä Hermanni, poikansa Kallen kirjailijanlahjoihin alusta alkaen, ja kannusti tätä kehittämään lahjaansa.
Pirjo Leppänen on esittänyt Riitu Päätaloa kolmessa Kalle Päätalo -aiheisessa elokuvassa sekä useissa näytelmissä.
Löberödin linna
Löberödin linna on Ruotsissa Eslövin kunnassa sijaitseva rakennus. Ei ole varmaa, että koska Löberödin säteritila on perustettu, mutta siitä on ensimmäiset maininnat 1400-luvulla. Varmaa on, että se on kuulunut useille Tanskan ja Skånen tärkeille aatelissuvuille.
Paikalla on sijainnut harmaakivestä tehty Anne Brahen 1620-luvulla rakennuttama linna. Anne Brahen kuoleman jälkeen linna meni perinnöksi hänen sisarpuolensa Esle Brahen pojalle Henrik Ramelille ja säilyi Ramelin suvussa yli 140 vuotta. Nykyisen päärakennuksen rakentamisen aloitti skånelainen linnanrakentaja "Bygge-Hans" Ramel, joka muun muassa rakensi pohjoisen siiven ja korvasi neliskulmaisen tornin nykyisellä kahdeksankulmaisella. Koko rakennukseen tehtiin uusi harjakatto ja puutarhan puolelle tehtiin kolmisivuinen lisärakennus. Christina Sparren ja Jacob de la Gardien aikana tehtiin paljon muutoksia: esimerkiksi tiiliseinät rapattiin, lisärakennuksen yläosaa muutettiin kirjaston valaisemiseksi, kanava otettiin pois ja tehtiin uusia talousrakennuksia. Puutarhaa laajennettiin, sinne tehtiin kasvihuone, englantilainen puutarha ja rakennettiin järvi.
1996 laitettiin linna myyntiin ja 1997 se siirtyi Knut Ramelille. Sittemmin linna, puisto ja kaikki rakennukset on remontoitu; osittain palautettu vanhaa, mutta myös uudistettu ajanmukaiseksi. Päärakennuksen modernisointi ja remontti on tehty tukholmalaisen arkkitehdin Greger Palmstiernan piirustusten mukaan. Puiston restauroinnin suunnittelivat maisema-arkkitehti Barbara Johnson Klagstorpista ja Mats Knutsson Sjöbosta.
Yiläinen kirjaimisto
Yiläinen kirjaimisto on tavukirjoitusjärjestelmä, jota käytetään Kiinassa puhutun yin kielen kirjoittamiseen. Kirjaimiston uskotaan olevan peräisin Tang-dynastian ajalta (618–907), mutta vanhimmat säilyneet kirjoitukset ovat 1400-luvun lopulta.
Kirjaimisto standardoitiin sichuanin-yin kirjoittamista varten vuonna 1974. Ennen standardointia erilaisten kirjainten määrä oli kahdeksan ja kymmenen tuhannen välissä. Standardoitu yiläinen kirjaimisto sisältää kirjainmerkkiä, mikä tekee siitä laajimman standardoidun tavukirjoitusjärjestelmän.
FS Cosmao (1861)
Cosmao oli Ranskan laivaston vuonna 1861 vesillelaskettu puurunkoinen Cosmao-luokan korvetti, joka luokiteltiin myöhemmin risteilijäksi.
Alus tilattiin Cherbourgin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 26. marraskuuta 1856. Alus laskettiin vesille 10. kesäkuuta 1861 ja se otettiin palvelukseen 28. helmikuuta 1862.
Alus poistettiin alusluettelosta 29. kesäkuuta 1881.
FS Dupleix (1861)
Dupleix oli Ranskan laivaston vuonna 1861 vesillelaskettu puurunkoinen Cosmao-luokan korvetti, joka luokiteltiin 2. luokan risteilijäksi.
Alus tilattiin Cherbourgin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 9. lokakuuta 1856. Alus laskettiin vesille 28. maaliskuuta 1861 ja se otettiin palvelukseen 26. helmikuuta 1862.
Alus poistettiin alusluettelosta 2. heinäkuuta 1887.
Cochemiea
Cochemiea on muutamalajinen kaktuskasvisuku, joka on läheistä sukua syyläkaktuksille ("Mammillaria"). Kasvien pölytyksestä huolehtivat kolibrit, mikä on harvinaista syyläkaktuksilla. Lisäksi DNA-sekvenssitiedot osoittavat "Cochemiea"-lajien erillisyyttä varsinaisista syyläkaktuksista. Suku on saanut tieteellisen nimensä erään Baja Californian alkuperäisasukasryhmän mukaan. Suvun paras tuntomerkki on pitkänomainen, putkimainen ja vastakohtainen punainen kukka, josta heteet ja emin vartalo pistävät esiin.
"Cochemiea"-lajien varret ovat pitkänomaisia, lieriömäisiä ja kierteisesti asettuneiden nystyjen peittämiä. Kasvit ovat maitiaisnesteettömiä. Ne muodostavat usein monivartisia mättäitä, joiden varret ovat pystykasvuisia tai maanmyötäisiä. Varren pituus voi nousta metriin ja läpimitta voi olla seitsemän senttimetriä. Piikkien kiinnittymiskohdat eli areolit ovat kahdenlaisia, ja niissä on vaihtelevan tyyppisiä piikkejä. Keskuspiikki on koukkumainen.
Kukat sijaitsevat nystyjen hangoissa ja ovat avoinna päivisin. Ne ovat kapean putkimaisia, vastakohtaisia, usein S:n muotoisia. Hedelmä on pallomainen, paljaspintainen, väriltään punainen tai purppuraan vivahtava, avautumaton ja kärjestään arpinen. Siemenet ovat mustia ja syväkuoppaisia.
Suvun viisi lajia kasvavat Meksikossa Kalifornian niemimaalla (Baja California). Anderson, E. F. 2001: The Cactus Family. - Timber Press, Portland, Oregon. ISBN 0-88192-498-9.