Osakekirja
Osakekirja (vanh. "osakekirje") on paperimuotoinen arvopaperi, joka on todistus osakkeen tai osakkeiden omistamisesta. Yksi osakekirja vastaa yhtä tai useampaa osaketta. Osakkeiden lukumäärän lisäksi osakekirjaan on merkitty juokseva numero, ensimmäisen omistajan nimi ja aiemmin myös nimellisarvo.
Kaikissa suomalaisissa osakeyhtiöissä ei ole osakekirjoja. Osakekirjojen antaminen on nykyisin vapaaehtoista. Arvo-osuusjärjestelmään liittyneissä yhtiöissä ei anneta osakekirjoja.
Suomalaisissa asunto-osakeyhtiössä osakekirjat sen sijaan ovat vielä pakollisia. Asunto-osakeyhtiön osakekirjat on nykyisin painettava hyväksytyssä painolaitoksessa. Aiemmin näin ei tarvinnut tehdä, mutta vanhat osakekirjat ovat edelleen päteviä. Asunto-osakeyhtiöiden osakekirjat jäävät tulevaisuudessa vähitellen pois käytöstä, kun asunto-osakeyhtiöiden osakeluetteloita aletaan siirtää sähköiseen osakehuoneistorekisteriin vuodesta 2019 alkaen.
Ruotsissa arvo-osuusjärjestelmään kuuluvissa yhtiöissä ei ole osakekirjoja. Muiden osakeyhtiöiden on annettava osakekirja osakkaalle, jos tämä sitä vaatii. Ruotsissa osakekirjan on oltava paperia; digitaalinen osakekirja ei käy.
Pörssiyhtiöiden osakekirjat koostuivat Suomessa aiemmin kahdesta erillisestä osasta. Varsinainen osakekirja oli taitettu arkki, jota kutsuttiin "mantteliksi". Manttelin sisällä oli irrallinen kuponkiarkki eli "talonkilehti". Talonkilehteen kuuluivat talonki (kantalippu, emälippu) ja siihen liittyvät "osinkokupongit" ja "osakeantikupongit". Kun kupongit oli käytetty loppuun, talonkilehti vaihdettiin uuteen. Tämä tapahtui noin kymmenen vuoden välein.
Vuoden 1984 paikkeilla osakekirjat alkoivat Suomessa muuttaa muotoaan yksiosaisiksi A4-kokoisiksi osakekirjoiksi. Mallissa arkin yläpuoli on varsinainen osakekirja. Kupongit ovat sen alapuolella samalla sivulla. Tällaista osakekirjaa kutsutaan myös "sport"-malliksi. Myöhemmin keksittiin yhdistää osinko- ja osakeantikupongit numeroiduiksi "osakekupongeiksi" eli "osakelipuiksi".
Joko talonkilehdellä tai osakekirjassa oli tavallisesti kymmenen osinkokuponkia, yksi osinkokuponki kullekin vuodelle. Kunkin vuoden osinko maksettiin kuponkia vastaan. Kupongissa oli joko järjestysluku tai vuosiluku, minkä osinkoon se oikeutti. Pörssiosakkeiden osingon sai tavallisesti nostaa kupongilla joko yhtiön pääkonttorista tai pankista. Oikeus osinkoon säilyi viiden vuoden ajan.
Osinkokuponki on haltijapaperi. Kupongissa ei ole sen omistajan nimeä. Osinko maksetaan sille, joka esittää kupongin.
Osakeanti- eli emissiokupongit oikeuttavat osallistumaan yhtiön osakeantiin. Kun yhtiö järjesti osakeannin, se ilmoitti samalla, minkänumeroiset osakeantikupongit oikeuttivat osakemerkintään. Jos osakeantikupongit oli jo käytetty, anti voitiin järjestää myös tiettyä käyttämätöntä osinkokuponkia vastaan. Jos osakeantiin ei halunnut osallistua, kupongit saattoi myydä pörssissä. Toinen sijoittaja pystyi ostamaan kuponkeja pörssistä ja pääsi näin osallistumaan antiin.
Yksi osakekirja vastaa yhtä tai useampaa osaketta. Osakkeiden lukumäärä käy ilmi osakekirjasta numeroin. Tästä on se hyöty, että jos osakkeita on paljon, ei kuitenkaan tarvita suurta määrää osakekirjoja. Lukumäärä voi olla merkitty osakekirjaan myös kirjaimella. Esimerkiksi littera A voi tarkoittaa 1 osaketta, B 10 osaketta ja C 100 osaketta. Järjestys voi olla myös päinvastainen siten, että littera A merkitsee suurinta osakemäärää, B pienempää jne.
"Dorseeraus" tarkoittaa järjestelmää, jossa osakekirjan (tai obligaation) selkäreunaan painettu värinauha ilmaisee lukumäärän. Dorseeraus oli ruotsalaisen Thor Thörnbladin patentoima keksintö, jolla pyrittiin nopeuttamaan arvopaperien käsittelyä. Osakekirjat värikoodattiin seuraavasti:
Kaikki yritykset eivät ole noudattaneet dorseerausta. Jotkut yritykset ovat käyttäneet omia värikoodejaan.
Suuren osakekirjan voi tarvittaessa jakaa useammaksi pienemmäksi osakekirjaksi.
Osakekirja on tavallisesti asetettu nimetylle henkilölle (nimiosake). Hänen nimensä on kirjoitettu osakekirjan ensimmäiselle sivulle. Kun osakekirja siirretään toiselle omistajalle esimerkiksi kaupalla tai lahjoituksella, siihen tehdään siirtomerkintä. Merkintä tehdään siirtomerkinnöille varattuun osaan joko osakekirjan sisäsivulle tai takasivulle. Siirtotapoja on kaksi: nimisiirto ja avoin siirto.
Avoimella siirrolla osakkeen saanut voi muuttaa siirron nimisiirroksi. Silloin uusi omistaja merkitsee avoimen siirron yläpuolelle sanan ”siirretään" ja oman nimensä. Jos osakkeella on avoin siirto ”Kristiina Varajoki” ja osake on sittemmin päätynyt Arvo Rahavirralle, Rahavirta voi muuttaa avoimen siirron nimisiirroksi itselleen täydentämällä merkinnän seuraavasti: ”Siirretään Arvo Rahavirralle. Kristiina Varajoki”. Nimisiirroksi muuttaminen ei kuitenkaan ole välttämätöntä.
Siirtosarjan on oltava katkeamaton siitä, kenet on merkitty yhtiön osakeluetteloon, aina osakekirjan nykyiseen haltijaan asti. Siirtosarja voi koostua sekä nimisiirroista, avoimista siirroista että molemmista. Jos siirtosarjan katkeamattomuus ei käy siirtomerkinnöistä ilmi, se on osoitettava erillisillä saantoasiakirjoilla. Tämä on tarpeellista silloin, jos nimisiirrolla osakkeen saanut on kuollut, menettänyt oikeustoimikelpoisuutensa tai muuten estynyt siirtomerkinnän tekemisestä, ja osakekirja on muiden toimesta siirretty. Tarvittavat asiakirjat riippuvat tilanteesta.
Kun paperiosakkeita myytiin pörssissä, myyjä teki osakekirjaan avoimen siirron. Myyjähän ei voinut tietää, kuka oli osakekirjan seuraava omistaja. Jos viimeinen siirto oli avoin siirto, myyjän ei tarvinnut tehdä mitään siirtomerkintää.
Osakekirjoista on käytännössä yhtiölle ja osakkaille tiettyjä haittoja. Osakekirja voi kadota. Kun osakkeenomistaja myy ison osakekirjan osakkeista vain osan, täytyy osakekirja jakaa pienempiin osakekirjoihin. Osakeannissa merkityille osakkeille täytyy antaa uudet osakekirjat. Jos yhtiö liittyy arvo-osuusjärjestelmään, osakekirjat on kerättävä osakkailta pois.
Jos osakekirja on kadonnut, tuhoutunut tai varastettu, se täytyy kuolettaa. Kuolettamista haetaan Suomessa käräjäoikeudelta.
Kun osakekirja on kuoletettu, sen tilalle voi saada yhtiöltä uuden osakekirjan. Myös turmeltuneen osakekirjan tilalle voi saada uuden. Uusimiskulut maksaa osakkeenomistaja.
Myös talongin voi Suomessa kuolettaa, sen sijaan osinkokuponkia ei voi. Kadonneen tai tuhoutuneen osinkokupongin viimeinen haltija voi nostaa sitä vastaavan osingon, jos hän ilmoittaa asiasta yhtiölle eikä kukaan muu nosta osinkoa säädetyn ajan kuluessa.
Osakekirjojen keräily eli "skripofilia" on suhteellisen uusi harrastus. Keräilyn suosio on noussut 2010-luvulla. Eniten keräilijöitä on Yhdysvalloissa, Iso-Britanniassa, Saksassa ja Ranskassa. Alan suomalainen järjestö "Osakekirjakeräilijät ry." perustettiin vuonna 2007.
Keräilyosakekirjan hintaan vaikuttavat kohteen ikä, ulkonäkö, lukumäärä, kunto sekä yhtiön tunnettuus, toimiala ja sijainti. Osakekirjassa oleva kuuluisan henkilön allekirjoitus tai nimi nostavat hintaa. Espanjassa, Ranskassa ja Italiassa painetut osakekirjat ovat erityisen värikkäitä.
Vanhin tunnettu osakekirja on Amsterdamin pankin osakekirja 1600-luvulta. Samalla vuosisadalla valmistettiin osakekirjoja jo myös Englannissa ja Saksassa. Ruotsin vanhimmat tunnetut osakekirjat ovat 1720-luvulta.