Marjatta Hietala
Marjatta Liisa Hietala, o.s. "Puusa", (s. 19. kesäkuuta 1943 Valkeala) on suomalainen historiantutkija, Tampereen yliopiston yleisen historian professori emerita ja kaupunki- ja innovaatiohistorian tutkija.
Hietala kuului Aira Kemiläisen aatehistorialliseen koulukuntaan. Hän aloitti Suomessa innovaatioiden ja kansainvälisten kontaktien tutkimisen ja toi historiantutkimukseen tavan työskennellä tutkimusryhmässä. Hietala on toiminut sekä suomalaisissa että kansainvälisissä luottamustehtävissä.
Hietala opiskeli Helsingin yliopistossa yleistä historiaa, tilastotiedettä, sosiologiaa ja valtio-oppia. Hän valmistui filosofian maisteriksi 1968, filosofian lisiensiaatiksi 1970 ja valtiotieteen maisteriksi 1970 sekä väitteli 1975 tutkimuksella, joka koski Saksan oikeistolaista ja militaristista nationalismia Ernst Jüngerin ja tämän lähipiirin kirjoitusten pohjalta. Hänen sisällönanalyysiin perustuva tutkimusotteensa ja tilastollisten metodien käyttö oli uutta historian alalla. Sittemmin tilastolliset metodit ovat tulleet osaksi tutkimusrutiinia, ja niitä opetetaan jo perusopinnoissa.
Hietala toimi alkuun tutkijana sisäministeriössä ja valtioneuvoston kansliassa. Kari Hietalan kanssa laaditun tutkimuksen "Palvelusten väestöpohjat ja niiden määräytyminen" tuloksia hyödynnettiin alueellisessa suunnittelussa.
Myöhemmin Hietala toimi Helsingin yliopiston historian laitoksella yleisen historian assistenttina ja Suomen Akatemian vanhempana tutkijana. Vuosina 1994–1996 hän toimi yleisen historian professorina Joensuun yliopistossa. Hietala oli Joensuuhun tullessaan kolmas naispuolinen yleisen historian professori Alma Söderhjelmin (nimitys 1927) ja Aira Kemiläisen (1971) jälkeen. Suomen historian professorin virassa ei kukaan nainen ollut vielä ollut. Vuosina 1996–2011 Hietala toimi professorina Tampereen yliopistossa. Hän oli akatemiaprofessorina 2002–2007. Tampereella Hietalan ympärille muodostui tieteentutkimukseen, innovaatioihin sekä aate- ja kaupunkihistoriaan pureutuva tutkijaryhmä, johon tutkijat siirtyivät hänen mukanaan muun muassa Helsingistä ja Joensuusta. Hänen seuraajakseen professoriksi Tampereelle tuli tästä ryhmästä Marjaana Niemi, jonka oppilaat ovat Kemiläisen koulukunnan neljäs sukupolvi.
Professorina Hietala oli opetus- ja tutkimussuuntautunut. Hän toi historiantutkimukseen luonnontieteissä yleisen tavan muodostaa tutkimusryhmä. Hietala johti useita tutkimusprojekteja ja osallistui kotimaisiin ja kansanvälisiin hankkeisiin sekä ohjasi 39 väitöstutkimusta. "Tutkijat tilastolliset tiedon lähteet" (1982) ja Kristiina Graaen kanssa laadittu "Suullista historiaa. Veteraanikansanedustajat haastateltavina" (1994) olivat ensimmäisiä Suomessa julkaistuja metodioppaita näiltä aloilta.
Väitöskirjan teon yhteydessä Hietala liittyi Jyväskylän yliopiston yleisen historian professori Aira Kemiläisen aatehistorialliseen koulukuntaan, jonka merkittävin edustaja Hietala on. Hietala on julkaissut aate- ja kaupunkihistoriallisia tutkimuksia eri alueilta. Kemiläisen kanssa hän jatkoi rotuhygienian tutkimusta. Aatehistoria laajeni innovaatioiden leviämistä koskevaan tutkimukseen. Siihen kokonaisuuteen on kuulunut myös tieteenharjoittajien kansainvälisten kontaktien tutkiminen ja useiden opinnäytetöiden ohjaaminen myös siltä alalta. Suuressa hankkeessaan "Tutkijat ja sota" (toim.) hän on palannut sotakokemusten analysointiin.
Toinen laaja tutkimusalue on ollut kaupunkihistoria ja innovaatioiden leviäminen. Hietala on osoittanut vertailevissa kaupunkitutkimuksissaan, että Suomi oli 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alkuvuosikymmeninä hyvin edistyksellinen teknisten innovaatioiden, kuten puhelimen ja katuvalaistuksen käyttöönotossa. Sitä koskevat merkittävimmät teokset ovat 1987 ilmestyneet "Services and Urbanization at the Turn of the Century. The Diffusion of Innovations" ja Marjatta Bellin kanssa 2002 julkaistu "Helsinki – The Innovative City".
Hietala oli ensimmäisiä historiantutkijoita, jotka julkaisivat kansainvälisissä julkaisusarjoissa, mikä yleistyi vasta 2000-luvulla. Merkittäviä yhteistyökumppaneita ovat olleet ruotsalainen Lars Nilsson sekä Miroslav Hroch ja Luda Klusáková Prahan Kaarlen yliopistosta, Anngret Simms Dublinin yliopistosta ja vuonna 2000 Leicesterin yliopistosta Helsingin yliopistoon siirtynyt Peter Clark. Useat ulkomaiset tutkijat ovat ottaneet käyttöönsä Hietalan innovaatioiden leviämistä koskevan vertailevan metodinsa. Kansainvälistä yhteistyötä ovat olleet myös Kaupunkihistoriallisen komission piirissä laaditut historialliset karttateokset Helsingistä ja Kokkolasta.
Hietala valittiin 1982 Kaupunkihistorialliseen komissioon edustamaan Suomea ja myöhemmin sen hallituksen jäseneksi. Hän sai komitean välityksellä ja jäseniltä kutsuja luennoimaan ja kirjoittamaan artikkeleita. Hän on myös tutkinut useaan otteeseen ulkomaisissa yliopistoissa ja arkistoissa. Tehtyään väitöskirjatyön vuoksi tutkimista Max Planck -instituutissa hän on työskennellyt eri yliopistoissa Euroopassa sekä Yhdysvalloissa, jossa hän tutki Rockefeller-säätiön arkistosta suomalaisten tiedemiesten kansainvälisiä kontakteja.
Kansainvälisen historiatieteiden järjestön (The International Committee of Historical Sciences(ICHT)/Comité Internationla des sciences historiques (CISH) hallitukseen Hietala valittiin 2005 ruotsalaisen jäsenen Eva Österbergin tukemana ja puheenjohtajaksi 2010 saksalaisen Jürgen Kockan tuella. Hietala oli ensimmäinen suomalainen Historiatieteiden kansainvälisen komitean hallituksessa ja puheenjohtajana ensimmäinen nainen ja ensimmäinen Pohjoismaiden edustaja sitten 1920-luvulla vaikuttaneen norjalaisen Halvdan Kohtin.
Tiedehallintoa Hietala palveli Suomen Akatemian humanistisen toimikunnan jäsenenä 1995–2000, ylioppilastutkintolautakunnassa 1993–2003 sekä useissa komiteoissa ja työryhmissä. Hänen panoksensa oli ratkaiseva, kun Eduskunnan kirjastossa aloitettiin 1980-luvulla veteraanikansanedustajien haastatteluprojekti, jossa on vuoteen 2016 mennessä nauhoitettu lähes 400 entisen kansanedustajan haastattelut. Lisäksi hän on toiminut yliopistojen ja oppiaineiden evaluoijana lähes kaikissa maamme yliopistoissa ja useissa Euroopan maissa sekä Floridassa Yhdysvalloissa. Eräs pitkäaikainen ja merkittävä tehtävä oli toiminta Unescon oppikirjaprojektissa, jossa tutkittiin kansainvälisyyssuosituksen periaatteiden ilmenemistä Italian, Saksan demokraattisen tasavallan, Puolan, Suomen ja Iso-Britannian lukion oppikirjoissa.
Hietala on toiminut useissa säätiöissä ja tiedejärjestöissä ja puolustanut niissä historian ja yleisen historian tutkimusedellytyksiä. Historiallisen seuran esimiehenä hän toimi 1994 ja edisti siellä kansallisbiografia-hankkeen toteuttamista. Suomalaisen Tiedeakatemian hallituksessa hän oli kaksi nelivuotiskautta ja oli sen edustajana Tieteellisten seurain valtuuskunnan hallituksessa. Tiedeakatemian hallituksessa hän oli aluksi ainoa nainen, kuten hänen ikäpolvensa tutkijanaiset usein joutuivat olemaan eri yhteyksissä. Hän ei kuitenkaan osallistunut 1980-luvulla syntyneeseen naishistorian tutkimukseen. Ainoat julkaisut tältä alalta olivat Lars Nilssonin kanssa toimitettu antologia "Women in Towns" (1999) ja naistutkijoiden elämäkerrat Suomen Kansallisbiografiassa. Hän toimitti useita kokoomateoksia, joissa hänen tutkimushankkeidensa ja oppilaidensa tuloksia julkistettiin. Lisäksi hän toimi Scandinavian Journal of Historyn suomalaisena toimittajana.
Hietalan kansainvälisen akateemisen uran huipentuma oli 2015, kun hän toimi Jinanissa Kiinassa järjestetyn historiatieteiden konferenssin presidenttinä. Hänen kohdistui valtava julkisuus Kiinan tiedotusvälineissä, ja kiinalaiset naispuoliset opiskelijat pitivät häntä roolimallina ja parveilivat hänen ympärillään. Suomi ja Tampereen yliopisto tulivat tunnetuksi konferenssin 2 800 osallistujan ja kiinalaisen yleisön keskuudessa.
Tieteellisen toimintansa lisäksi Hietala on kirjoittanut lukuisia yleistajuisia artikkeleita ja kolumneja muun muassa Aamulehteen ja Kouvolan Sanomiin.
Hietalan puoliso on ollut vuodesta 1969 tutkija, valtiotieteen lisensiaatti Kari Hietala.Lähde
Lähde