Portugalin kieli
Portugalin kieli ("língua portuguesa") on romaaninen kieli, joka syntyi Portugalissa ja Galiciassa ja on nykyään pääkielenä myös muun muassa Angolassa, Brasiliassa, Mosambikissa, Kap Verdellä sekä useissa muissa Afrikan ja Aasian valtioissa. Portugalia käytetään myös toisena kielenä useissa muissa maissa.
Portugali on puhujamääränsä perusteella maailman kuudenneksi suurin kieli. Sillä on yli 200 miljoonaa puhujaa, joista suurin osa asuu Portugalissa ja Brasiliassa. Portugali on äidinkielenä puhutuin kieli Etelä-Amerikassa (monissa espanjankielisissä maissa kuten Perussa, Paraguayssa ja Boliviassa on yhä merkittäviä alkuperäiskieliä puhuvia vähemmistöjä). Portugalin kieli levisi maailmalle siirtomaa-ajalla. Siirtomaa-ajalla portugalin kielestä kehittyi useita kreoleja erityisesti Karibialla, Afrikassa ja Aasiassa.
Portugali kehittyi Iberian niemimaalla latinan kielestä, jonka roomalaiset toivat sinne ennen ajanlaskun alkua. Roomalaisia edeltävistä kielistä on portugalissa säilynyt jonkin verran sanastoa, esimerkiksi "esquerdo" (vasen) ja "sapo" (sammakko).
700-luvulla maurit valloittivat suurimman osan Iberian niemimaata, ja alueen kieliin jäi arabialaisperäisiä sanoja kun maurit karkotettiin 1200-luvulla. Portugalissa arvioidaan olevan noin 1000 arabialaisperäistä sanaa, esimerkiksi "azeite" (oliiviöljy) ja "oxalá" (kunpa). Kaikki al- ja onde-alkuiset sanat ovat peräisin arabiasta, erityisesti paikannimissä, esim. Algarve ja Albufeira.
Vanhimmat säilyneet todisteet muinaisesta galego-portugalin kielestä ovat löytyneet 800-luvulta peräisin olevista dokumenteista. Verbimorfologia sisälsi jo noihin aikoihin muun muassa persoonallisen infinitiivin, joka on yksi portugalia (ja galegoa) sen sisarkielistä erottava tekijä. 1300-luvulla galego ja portugali alkoivat erottautua toisistaan ja nykyportugalin muotoutuminen käynnistyi. Löytöretkien myötä portugalin kieli levisi ympäri maailmaa, merkittävimpänä Brasiliaan.
Vanhan portugalin kielen aikakauden katsotaan loppuneen noin 1500-luvulla, jolloin nykyportugali kehittyi. Renessanssin aikakaudella latinalais- ja kreikkalaisperäisten lainasanojen käyttö yleistyi. 1500-luvulla portugalista oli tullut lingua franca useissa Aasian ja Afrikan maissa.
Vuonna 1603 kirjoitettiin Nippo Jisho -niminen japani-portugali-sanakirja. Se sisältää 32 293 hakusanaa.
Vuonna 1996 perustettiin Portugalinkielisten maiden yhteisö ("Comunidade dos Países de Língua Portuguesa", CPLP), johon kuuluu kahdeksan valtiota.
1500-luvulla portugalista kehittyi useita pidgineitä. Monista niistä tuli tulevien sukupolvien edustajien äidinkieliä. Nykyään portugaliin pohjautuvia kreoleja puhuu äidinkielenään maailmanlaajuisesti yli kolme miljoonaa ihmistä.
Portugalista on myös lainattu sanoja useisiin kieliin, kuten japaniin, indonesiaan, malaijiin, tetumiin ja swahiliin.
Portugali kuuluu indoeurooppalaisen kielikunnan romaaniseen kieliryhmään. Portugalin läheisimpiä sukulaiskieliä ovat galego sekä ladino (juutalaisespanja) ja espanja. Portugalin etäisimpänä sukulaiskielenä romaanisen kieliryhmän jäsenistä pidetään romanian kieltä.
Portugalin, galegon, ladinon ja espanjan puhujat voivat yleensä ymmärtää toisiaan jonkin verran.
Pääosa portugalin puhujista asuu Portugalissa ja Brasiliassa. Portugalia käytetään ensisijaisena kielenä Portugalissa, Brasiliassa, Angolassa, Mosambikissa ja São Tomé ja Príncipessä. Portugali on myös yksi virallisista kielistä Itä-Timorissa, Macaossa ja Päiväntasaajan Guineassa. Portugalia puhutaan laajalti myös Andorrassa, Luxemburgissa, Namibiassa ja Paraguayssa, joissa sillä ei kuitenkaan ole virallista asemaa. Portugaliin pohjautuvia kreoleja puhutaan ensisijaisina kielinä Kap Verdellä ja osassa Guinea-Bissauta.
Portugalin päämurteina pidetään euroopanportugalia ja brasilianportugalia jotka ovat keskenään ymmärettäviä. Lisäksi Afrikassa ja Aasiassa on käytössä useita pienempiä murteita, muun muassa angolan portugali. Myös euroopanportugali ja brasilianportugali jakautuvat pienempiin murteisiin. Afrikassa käytettävät murteet ovat lähempänä euroopan- kuin brasilianportugalia. Euroopan- ja brasilianportugalilla on eroja ääntämisessä, sanojen oikeinkirjoituksessa ja kieliopissa.
1900-luvun alkuun asti portugalin oikeinkirjoitus noudatti pääasiassa sanojen oletettua kreikan- ja latinakielistä etymologiaa. (Käytetään vähättelevää termiä "pseudo-etimológica").
Vuoden 1911 Portugalin vallankumouksen jälkeen tehtiin laajamittainen oikeinkirjoitusuudistus, joka toi kirjoitettua kieltä lähemmäs puhekieltä. Kaikki kreikkalaisperäiset diftongit poistettiin, kaksoiskonsonantteja karsittiin ja "y" korvattiin i:llä kaikissa sanoissa. Esim. phosphoro → fósforo, estylo → estilo, prompto → pronto, psalmo → salmo.
Uudistus tehtiin kuitenkin neuvottelematta Brasilian kanssa, jossa vanha oikeinkirjoitus jäi käyttöön. Ajan myötä Lissabonin ja Brasilian akatemiat saivat neuvoteltua yhteisen oikeinkirjoituksen molemmissa maissa. Ensimmäinen tällainen sopimus tehtiin 1931, jota vuoden 1945 sopimus täydensi. Vuosina 1971 Brasiliassa ja 1973 Portugalissa tehdyt tarkkeita koskevat uudistukset poistivat noin 70 % oikeinkirjoituksen eroavaisuuksista.
Vuoden 1990 "Acordo Ortográfico" muutti oikeinkirjoitusta 1,6 %:ssä Euroopan portugalin sanoissa (Academia das Ciências de Lisboan 110 000 sanan sanakirjasta) ja 0,5 % Brasilian portugalin sanoista.
Uudistus siirsi kieltä enemmän foneettiseen suuntaan, kun useista sanoista pudotettiin ääntymättömiä konsonantteja. (esim. direcção → direção, "suunta", óptimo → ótimo, "erinomainen") Samassa yhteydessä kieleen otettiin virallisesti käyttöön kirjaimet k, w ja y.
Uudistus on moitittu joistain epäloogisuuksista. Esim. maan nimi "Egito" (Egypti) kirjoitetaan ilman p:tä (aiemmin "Egipto"), mutta adjektiivi "egípcio" p:llä.
Uusi oikeinkirjoitus otettiin käyttöön Brasiliassa 1.1.2009. Portugalissa siitä säädettiin laki 21.7.2008 kuuden vuoden siirtymäajalla.
Tässä kuvaillaan Portugalissa puhutun portugalin lausumista, Brasiliassa ja muualla ääntämys poikkeaa jonkin verran tässä esitetystä.
Portugalin kielessä on 36 foneemia, joista 14 on vokaaleja (5 nasaaleja), 2 puolivokaaleja ja 20 konsonantteja. Portugalin kieli muistuttaa espanjaa varsinkin kirjoitusasultaan, mutta lausumisessa on suurempia eroja.
Taulukko portugalin vokaaleista. Oheisesta taulukosta ilmenevät foneemien suhteelliset arvot.
Vokaalit voivat ääntyä monilla eri tavoin, mutta oheiset säännöt ovat yleisiä nyrkkisääntöjä. Sirkumfleksi merkitsee suljettua äännettä.
Tilde ("til") (ã, õ) vokaalin päällä merkitsee vokaalin nasalisoitumista ja painollisuutta. Vokaali nasalisoituu myös sananloppuisen m:n edellä.B ääntyy kuin suomen b, Portugalissa vokaalien välissä frikatiivina [β] kuten espanjassa 
C ääntyy 
CH ääntyy [ʃ]
Ç ääntyy aina kuin suomen s 
D ääntyy muutoin kuin suomen D, paitsi vokaalien välissä Portugalissa frikatiivina [ð], kuin englannin sanassa "this", Brasiliassa [d͡ʒ] i:n ja painottoman e:n edellä 
F ääntyy aina kuin suomen f 
G ääntyy 
H ei äänny. Se kuitenkin muuttaa sitä edeltävän C:n sibilantiksi š ja liudentaa sitä edeltävän n:n 
J ääntyy aina soinnillisena ž-äänteenä [ʒ] (vrt. ranskan j) 
K esiintyy vain lainasanoissa, ja ääntyy aina k 
L ääntyy kuin suomen l, usein kuitenkin velarisoituneena (kurkun takaa) kuten useissa englannin murteissa. Tavunloppuisena :L ääntyy varsinkin Brasiliassa kuin u. 
LH ääntyy palataalisena lateraalina [ʎ], kuin ll joissakin espanjan murteissa tai kuin italian gli 
M ääntyy kuin suomen m 
N ääntyy kuin suomen n 
NH ääntyy palataalisena nasaalina [ɲ], kuin espanjan ñ tai ranskan gn 
P ääntyy kuin suomen p 
Q ääntyy 
R ääntyy sananalkuisena ja konsonanttien /n l z ʒ/ jälkeen täryäänteenä, Pohjois-Portugalissa kuin Suomen r, muissa Portugalin murteissa uvulaarisena, joko soinnillisena frikatiivina [ʁ] tai täryäänteenä [ʀ], Brasiliassa soinnittomana frikatiivina [x], [χ] tai kuin suomen h. Muutoin se ääntyy lyhyenä napausäänteenä [ɾ] 
RR ääntyy kuin sananalkuinen r 
S ääntyy 
SS ääntyy vokaalien välissä lyhyenä s:n 
T ääntyy kuin suomen t, Painottomassa tavussa t ääntyy Brasiliassa e:n ja i:n edellä usein affrikaattana [t͡ʃ] 
V frikatiivina [v], kuin englannissa 
W esiintyy vain lainasanoissa ja ääntyy v:nä 
X ääntyy yleensä š, joskus myös ks, s tai z 
z ääntyy soinnillisena s-äänteenä (vrt. englannin z), sanan lopussa Portugalissa suhuäänteenä [ʃ]
Portugalin kielioppi on melko samanlainen kuin muiden romaanisten kielten. Sanajärjestys on yleensä subjekti-predikaatti-objekti.
Portugalin adjektiivit taipuvat pääsanansa mukaan suvussa ja luvussa. Adjektiivin paikka on tavallisesti pääsanansa jäljessä.
Portugalin substantiiveilla on kaksi sukua, maskuliini ja feminiini. Näitä vastaavat artikkelit "um" ja "uma" epämääräisessä ja "o" ja "a" määräisessä muodossa. Määräiset artikkelit monikossa ovat "os" ja "as". Kuten muissakin romaanisissa kielissä, myös portugalissa käytetään maskuliinin monikkomuotoa ryhmästä, jossa on sekä maskuliini- että feminiinisukuisia.
Portugalin kieliopin vaikein osuus on verbioppi. Verbit taipuvat indikatiivissa kahdeksassa aikamuodossa, jotka ovat:
Tapaluokkia ovat lisäksi konditionaali (condicional), jonka aikamuodot tosin usein luetaan indikatiiviin kuuluviksi, konjunktiivi (conjuntivo) ja imperatiivi (imperativo), tosin vain myönteisenä toiselle persoonalle, muulloin imperatiivina käytetään konjunktiivia. Konjunktiivilla on erillinen taivutus kolmessa aikamuodossa (tämän lisäksi ovat yhdistetyt aikamuodot):
Lisäksi käytössä ovat gerundi, partisiippi sekä persoonallinen infinitiivi (infinitivo pessoal), jollaista ei ole monessakaan muussa kielessä. Persoonallinen infinitiivi ilmaisee tekijän, mikä mahdollistaa infinitiivin käytön monissa tapauksissa, joissa useimmissa romaanisissa kielissä voitaisiin käyttää ainoastaan sivulausetta.