Notre Damen katedraali (Pariisi)
Notre-Damen katedraali (; suom. "Meidän Rouvamme" tai "Valtiattaremme", tarkoittaa Neitsyt Mariaa) sijaitsee Pariisin keskustassa, Seine-joen Citén saarella ("Île de la Cité"). Katedraalin rakentaminen aloitettiin 1163, ja se valmistui 1345. Useat muutkin Ranskan katedraaleista ja kirkoista on nimetty samalla Notre Dame -nimellä.
Notre-Dame on suuri, viisilaivainen katedraali. Sen sisätiloilla on pituutta 130 metriä, leveyttä 48 metriä ja korkeus lattiasta kattoon on 35 metriä. Kaksi suurta länsitornia, joissa sijaitsevat kookkaat kellot, rakennettiin 1210–1250. Tornien korkeus on 68 metriä. Katedraaliin lisättiin 1200-luvulla kolme suurta pyöreää ruusuikkunaa. Ikkunat ovat halkaisijaltaan 13 metriä. Yksi niistä sijaitsee länsipäässä tornien välissä ja loput kaksi eteläisen ja pohjoisen poikkilaivan julkisivussa. Notre Damen sisä- ja ulkopuolisten patsaiden ja symboliaiheiden lisäksi kirkkoa koristavat monet kohokuvat ja gotiikalle tyypilliset lasimaalaukset ja oviin taotut kuvat.
Pariisin Notre-Dame rakennettiin kahden vanhan kirkon raunioille. Varhaisgoottilaista tyyliä edustavan katedraalin rakennutti Pariisin silloinen piispa Maurice de Sully. Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1163 ja saatiin valmiiksi varhaisella 1300-luvulla. Alun perin samalla paikalla oli ollut Rooman valtakunnan aikainen temppeli. Notre-Dame on vaurioitunut useita kertoja. Ranskalainen arkkitehti Viollet-le-Duc entisti katedraalin vuosina 1845-1864.
Notre Dame on nykyään suosittu matkailukohde. Sisäänpääsy katedraaliin on maksuton, mutta näköalakierros, jolloin pääsee ihailemaan Pariisia kellotornista, on maksullinen. Kierrokselle voi joutua jonottamaan useita tunteja. Kierroksella ei ole opastusta. Katedraalissa vierailee vuosittain 14 miljoonaa matkailijaa.
Kirkko on tullut tunnetuksi myös Victor Hugon kirjasta "Pariisin Notre-Dame", jonka pohjalta on tehty myös elokuvia.
Toisen maailmansodan aikana Hitler määräsi kirkon räjäytettäväksi kuten koko Pariisin - mutta Pariisin komendantti jalkaväenkenraali Dietrich von Choltitz kieltäytyi ehdottomasti ja luovutti koko kaupungin koskemattomana kenraali LeClercille jonka johtama Vapaan Ranskan II panssaridivisioona IIDB marssi ensimmäisenä kaupunkiin.
Notre Damen ensimmäiset urut vuodelta 1330 sijoitettiin "linnunpesään" päälaivan korkean ikkunan alle. Vuonna 1403 tulivat uudet urut, ja ne sijoitettiin kapeaan holviin länsipäätyyn, mutta vanhat urut jäivät myös käyttöön. Suuri entistämistyö alkoi vuonna 1473 ja kesti noin 50 vuotta. Vuonna 1609 poistettiin pedaalikoskettimisto, jotta saatiin tilaa toiselle sormiolle. Soittimessa oli noin 2000 pilliä, ja niistä muodostuivat pleno, huilukuoro ja kielipleno. Kolmas sormio lisättiin 1620 ja neljäs 1672. Vuonna 1730 tilattiin jälleen urut. Työn sai François Thierry. Näiden urkujen Ludvig XV:n aikainen fasadi on edelleen näkyvillä, ja se peittää osittain länsipäädyn ruusuikkunan. Vuonna 1783 François-Henri Clicquot teki laajennuksia. Katedraalin restauroinnin yhteydessä Aristide Cavaillé-Collin uudistamat sinfoniset urut valmistuivat 1868. Äänikertojen määrässä ne hävisivät Saint-Sulpicen uruille. Arkkitehti Viollet-le-Duc määräsi positiivin poistettavaksi, mutta muilta osin fasadi säilytettiin. Vuonna 1904 tehtiin jälleen restaurointi. Vuonna 1924 ilmanpuhallin sähköistettiin ja urut saivat tietokoneohjauksen vuonna 1990. Suomalaisista Notre-Damessa ovat konsertoineet ainakin Erkki Forss 1975, Matti Pesonen 2003 ja Harri Viitanen 2003. Kalevi Kiviniemi on konsertoinut Notre-Damessa useaan otteeseen.
Tunnetuimmat pääurkurit ovat olleet
Cochereaun kuoltua 1984 nimitettiin neljä urkuria