Elinkauppa
Elinkauppa on ihmisen elimillä käytävää kaupankäyntiä. Kaupan tarkoitus on toimittaa terveitä elimiä elinsiirtoja varten.
Elinkauppa on ollut laillista vain Iranissa, mutta nyt Australia ja Singapore ovat laillistamassa rahalliset korvaukset luovuttajille. Molempien maiden munuaissairausjärjestöt kiittelevät päätöstä.
Elinkauppa ilmiönä on syntynyt koska elinsiirtoa tarvitsevia potilaita on huomattavasti enemmän kuin vapaaehtoisia elintenluovuttajia.
Tutkimusyhteenvedon mukaan elinkauppaa tutkineista 72 tutkijasta maailmassa 68 % kannatti ja 21 % vastusti elinkauppaa.
Myös yhdysvaltalaisten taloustieteilijöiden (AEA) konsensus on, että elinkauppa pitäisi sallia (70 % vs. 16 %).
UC Berkeleyn professori ja Organs Watchin johtaja Nancy Scheper-Hughes korostaa, että elinsiirroista maksetaan jo nyt korvauksia Yhdysvalloissakin "älä kysy, älä kerro" -tyyliin. Scheper-Hughes kannattaakin elinkaupan laillistamista. Hän on kuuluisa tutkimuksistaan, jotka paljastivat satojentuhansien kehitysmaalaisten joutuneen huijatuiksi tai pakotetuiksi elinluovutuksiin ja johtivat moniin pidätyksiin. Hänen mukaansa ilmiöiden taustalla on luovuttajapulan luoma epätoivo.
Yhdysvalloissa munuaissairauteen liittyy 300 000 kuolemaa vuosittain, vaikka elinsiirrot onnistuvat erittäin hyvin. Johtavat asiantuntijat pitävät kasvavaa tarvetta ja pahenevaa munuaispulaa erittäin vakavana ongelmana.
Orfa Greenbergin mukaan suurin osa tutkijoista kannattaa elinkaupan kieltoa mutta toiset tutkijat haluaisivat laillistaa elinkaupan, jotta valtiot voisivat säännellä sitä ja minimoida osanottajien riskit ja riiston. John A. Robertson on myös esittänyt, ettei valtiolla ole oikeutta estää kansalaisiaan etsimästä itselleen lääketieteellistä apua.
Monet tutkijat kannattavat elinkaupan laillistamista, jotta pulaa elimistä saataisiin poistettua. Tämä myös laskisi elinten hintatasoa, mikä vähentäisi laitonta elinkauppaa ja sen kannustimia. Lisääntynyt tarjonta lyhentäisi elinsiirtojen odotusaikoja, mikä auttaisi potilaita ja säästäisi sairaalakuluja.
Journal of Economic Perspectives -lehden artikkelissaan Nobel-palkittu taloustieteilijä Gary Becker ja Julio Elias arvioivat, että Yhdysvaltojen munuaispula lievittyisi 15 000 dollarin korvauksella luovuttajalle. Liittovaltio voisi maksaa korvauksen tasa-arvon takaamiseksi. Tämä esitys säästäisi rahaa, koska elinsiirto on halvempaa kuin jonottajien tarvitsema dialyysihoito.
Toisen munuaisen luovuttamisen riski on hyvin pieni, sama kuin eräiden kauneusleikkausten kuten rasvaimun. Seulottu luovuttaja elää pidempään kuin kahden munuaisen ihmiset keskimäärin. Laillisilla markkinoilla sekä myyjän että vastaanottajan asema olisi parempi kuin pimeillä markkinoilla.
Luovuttamiseen liittyy lähinnä vain leikkausriski. Jäljelle jäävä munuainen kasvaa täyttämään poistetun paikan. Toisesta munuaisesta ei ole juurikaan etua. Jos munuaiset pettävät, ne pettävät yleensä yhtaikaa. Elävän luovuttajan munuainen kestää yleensä vuosia pidempään kuin kuolleen.
Pimeillä markkinoilla lahjoittajat eivät välttämättä saa kunnollista jälkihoitoa.
Nyt laiton elinkauppa kattaa ehkä 5-10 % maailman elinsiirroista.
Maailmassa on miljoonia munuaispotilaita, mutta vuonna 2007 tehtiin vain 65 000 munuaissiirtoa. Yhdysvalloissa munuaissiirtojono oli vuosikymmenessä miltei kaksinkertaistunut 95 000 ihmiseen vuonna 2012, mutta tuolloinkin heistä vain 16 500 sai siirrännäisen ja muista 4500 kuoli odottaessaan, lähinnä siksi että joutui odottamaan sopivaa munuaista liian kauan.
Siirtoelinpulan takia monet maat ovat yrittäneet erilaisia innovaatioita, mutta vain elinkaupan laillistanut Iran on saanut poistettua siirtomunuaispulan. Myös Singapore suunnittelee elinkaupan laillistamista.
Elinpula on johtanut myös elinsiirtoihin vanhoilta ja sairailta vainajilta, jolloin elimet voivat pettää tai sisältää syövän. Toisaalta myös paremman elimen odottaminen olisi vaarallista, koska jonossa on korkea kuolinriski.
Myös joukko munuaisensa altruistisesti luovuttaneita on vaatinut elinkaupan laillistamista.
Iranissa voittoa tavoittelematon vapaaehtoisjärjestö Datpa välittää elinluovuttajia, jotka saavat palkkionsa hallitukselta ja vastaanottajalta. Hyväntekeväisyysjärjestöt tukevat maksukyvyttömiä vastaanottajia.
Clinical Journal of the American Society of Nephrology -tiedelehden artikkelin mukaan Iranin elinsiirto-ohjelma on välttänyt monia elinkauppaan liittyviä ongelmia. Sen sijaan missään muussa kehitysmaissa kokeillut ratkaisut eivät ole edes lieventäneet jatkuvasti huononevia elinsiirtojonoja.
Laillisilla markkinoilla Iranissa munuaisten myyntihinta on 2000 - 4000 dollaria. Mustassa pörssissa hinta voi olla yli 160 000 dollaria, välikädet ottavat suuren osan summasta, leikkaus on vaarallisempi molemmille osapuolille ja ostaja saa usein hepatiitin tai HIV:n.
Vuoden 2008 Istanbulin julistus pyrkii luomaan yhteiset määritelmät elinkauppaan liittyville käsitteille sekä määrittämään elinsiirroille ja elinten luovuttamiselle yleiset eettiset periaatteet. Se sisälsi myös ehdotuksia käytännön toimenpiteiksi siitä, miten julistuksessa esitetyt tavoitteet voitaisiin saavuttaa.
Elinsiirtoturismi on laittoman elinkaupan yhteyteen syntynyt ilmiö, jossa länsimaiset ihmiset matkustavat lainsäädännöltään vähemmän kehittyneisiin tai valvottuihin maihin elinsiirtoa varten. Köyhistä oloista kotoisin olevien elinten luovuttajat voivat olla heikon taloudellisen asemansa vuoksi alttiita hyväksikäytölle. Joissakin elimensä myyneitä henkilöitä käsittelevissä tutkimuksissa luovuttajien on huomattu kärsineen luovutuksen jälkeen oman terveydentilansa heikkenemisestä. Tämän arvellaan johtuvan luovuttajilla jo aikaisemmin olleista terveydentilan ongelmista sekä elintenluovuttajakandidaattien puutteellisesta seulonnasta.
Yhdysvaltojen jo nyt laillinen verenluovutuskauppa tuottaa paljon enemmän verenluovutusta kuin Britannian palkkioton verenluovutus. Aiemmin elinkauppaa ja verikauppaa on vastustettu varoittaen myydyn veren laadusta, mutta professori Beckerin mukaan seulonnan kehittymisen vuoksi veren ja elinten laatu voidaan nykyään varmistaa hyvin.
Elinpula on johtanut myös elinsiirtoihin vanhoilta ja sairailta vainajilta, jolloin elimet voivat pettää tai sisältää syövän. Toisaalta myös paremman elimen odottaminen olisi vaarallista, koska jonossa on korkea kuolinriski.
Kuolleilta otettuihin elimiin liittyy monia kiisteltyjä ongelmia kuten kiire ottaa elimet ennen suostumuksen varmistamista sekä vaikeus määritellä elämän ja kuoleman rajaa.
Nobel-palkittu Gary Becker kummastelee sitä, että köyhien ei sallita myydä elimiään edes kuoltuaan lastensa tai vanhempiensa hyväksi. Tosin hänen mukaansa sekään, että heiltä riistetään mahdollisuus myydä munuainen elävänä, ei paranna köyhien asemaa.
Becker kirjoittaa, että jos pelätään köyhien suurta osuutta luovuttajissa, heille voidaan asettaa kiintiö, mutta käytännössä tämä ei liene tarpeen, koska monen köyhän elimet eivät kelpaisi luovutuksiin. Becker vertaa elinkauppaa vapaaehtoiseen armeijaan: vastoin pelkoja sekään ei täyttynyt köyhistä, koska usein heillä ei ole vaadittavaa koulutusta.
Professorit Becker ja Elias huomauttavat, että luovutukselle voidaan asettaa pakollinen harkinta-aika ja vaatia kirjallista suostumusta, jos pelätään impulsiivisia päätöksiä.
Bioeetikko Gregory Pence on huolissaan siitä, miten lääketieteellisesti yhteensopivat perheenjäsenet, ystävät tai työntekijät kokevat suurta painetta luovuttaa elimensä potilaalle. Osan sairaaloista kerrotaan "keksivän" lääketieteellisen tekosyyn haluttomille luovuttajille. Ratkaisuksi ongelmiin on esitetty elinpulan poistavaa rahallista korvausta.