hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Pätilänjoen valuma-alue
Pätilänjoen valuma-alue on (vesistöaluetunnus 35.86) on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa, Hollolassa ja Hausjärvellässa sijaitseva Mommilanjärveen laskevan Pätilänjoen ja siihen laskevien sivujokien valuma-alueiden muodostama vesistöalue, valuma-alue, jonka pinta-ala on 87,06 neliökilometriä ja järvisyys on 1,22 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Mommilanjärvi, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Puujoen alueelle (35.82).
Se kuuluu Kokemäenjoen vesistöön (vesistöaluetunnus 35) ja on Vanajan reitin valuma-alueen (35.8) toisen jakovaiheen kuudes osa-alue, joka jaetaan vielä kolmeen osa-alueeseen :
Pätilänjoen valuma-alueeseen kuuluu alle 10 järveä tai lampea, joiden pinta-ala on yli hehtaarin. Niistä merkittävimmät ovat Pakkaselanjärvi (12 ha), Riikosten Valkjärvi (8 ha) ja Kalliojärvi (7 ha).
Alla esiteltävässä alueen kuvauksessa on käytetty lähteinä Suomen ympäristökeskuksen viranomaistietoja ja Maanmittauslaitoksen karttapalvelua.
Pätilänjoki laskee Mommilanjärveen Mommilan kirkon viereen. Joella on monta sivujokea, joista pääuoman valitseminen on vaikeaa. Uusi-Pätilän ja Pihkasalmin puolivälistä yhtyvät Karinjoki ja Laihanjoki eli Kärpänjoki toisiinsa. Yhteinen pääuoma on alajuoksulle päin nimeltään Pätilänjoki. Valuma-alueeltaan suurempi Laihanjoki on ilmeisesti myös näistä kahdesta vesimäärältään suurempi, joten joen pääuoma on siellä. Laihanjoen yläjuoksua kutsutaan Korttajoeksi, johon yhtyvät Porvolassa Pitkänsillanoja ja Pahansillanoja. Pitkäsillanoja alkaa Ristilähteensuolta, joka on näin pääteltynä joen pääuoman alkupaikka. Joen alkulähde sijaitsee suon reunassa Harjunpäällyksen juurella pulppuavissa kahdessa lähteessä.
Kalliojärvi sijaitsee kalliomurroksissa joen lähellä ja sen laskuoja laskee Pätilänjokeen saostusaltaan kautta. Alajuoksulla on vain vähän järville sopivia painaumia ja seutu on otettu mahdollisuuksien mukaan viljelyyn. Sitä osoittaa yritys kuivattaa viereinen Kuolemanjärvi, jonka suon keskellä sijaitsee pieni lampi.
Pätilänjoen latvahaara Karinjoki on yläpuoliskolla nimeltään Niitsoja, se syntyy luoteesta tulevan Myllyojan ja lounaasta tulevan Ruoko-ojan yhtyessä Riikosen kylässä. Ruoko-ojan latvajärviä ovat Etu-Tuohijärvi ja Taka-Tuohijärvi sekä Riikosten Valkjärvi. Myllyojalla ne ovat vastaavasti Rantostenjärvi, Pakkaselanjärvi, Latvajärvi, Hannunsuppa ja laskuojaton Ahvenaistenjärvi.
Joen valuma-alueen latvoilla on pari järveä. Vähä-Vaihi laskee Iso-Vähiiin, joka vuorostaan laskee Ristilähteensuon kautta Pitkällesillalle. Siellä kaikki ojat on johdettu Pitkänsillanojaan.
Korkeakouluneuvosto
Korkeakouluneuvosto () oli Suomessa vuosina 1966–1995 toiminut opetusministeriön alainen viranomainen, joka käsitteli Suomen yliopistojen ja korkeakoulujen yleistä kehittämistä, niiden tulo- ja menoarvioita sekä antoi ministeriöille lausuntoja. Neuvosto asetettiin kolmeksi vuodeksi kerrallaan.
Korkeakouluneuvostossa oli kahdeksan jäsentä, varajäsenet sekä puheenjohtaja; viiden jäsenen oli oltava korkeakoulun opettaja. Puheenjohtajaksi asetettiin opetusministeriön korkeakoulu- ja tiedeosaston (KTO) osastopäällikkö, ja valtioneuvosto kutsui jäsenet. Lisäksi neuvostossa oli jaostoja ja pysyviä asiantuntijoita.
Korkeakouluneuvoston perustamisen taustalla oli kahden komitean työ. Professori Paavo Suomalainen johti korkeakoululaitoksen suunnittelukomiteaa (1963–1966), joka selvitteli korkeakouluhallinnon järjestämistä, ja presidentti Urho Kekkonen oli helmikuussa 1965 akateemikko Rolf Nevanlinnan ehdotuksesta asettanut professori Oiva Ketosen johtamaan työryhmää, jonka piti selvittää, kuinka yliopisto-opetus ja -tutkimus voitaisiin Suomessa pysyttää ”kansainvälisen kehityksen tasalla”.
Korkeakouluneuvosto perustettiin asetuksella huhtikuussa 1966, ja ensimmäinen kokous pidettiin 30. huhtikuuta 1966. Ensimmäinen neuvosto, jota johti Oiva Ketonen, ei kuitenkaan toiminut kuin runsaan vuoden. Tampereen yliopiston rehtori Paavo Koli oli hyökännyt kovasanaisesti Ketosta vastaan, eikä tämän virkamääräystä jatkettu. Ketosen tilalle tuli virkansa puolesta Ragnar Meinander, ja neuvoston toiminta päättyi jo toukokuussa 1967, kun uudistettu asetus astui voimaan.
Vuoden 1967 asetuksessa neuvoston jäsenmäärää ja tieteenalojen edustusta kasvatettiin. Puheenjohtajan lisäksi oli kymmenen jäsentä sekä varajäsenet. Opetusministeriön KTO:n osastopäällikkö ei enää ollut automaattisesti puheenjohtaja, vaan presidentti nimitti puheenjohtajan. Toista neuvostoa johti professori Olli Lehto. Kaikki neuvostot eivät toimineet täyttä kolmivuotiskautta. Esimerkiksi kolmas neuvosto kaatui hallinnonuudistukseen vajaan kahden vuoden toiminnan jälkeen, ja neljäs neuvosto toimi vain vuoden.
Vuosien mittaan neuvoston kokoonpanoa kasvatettiin; esimerkiksi vuoden 1973 asetuksessa jäseniä oli jo seitsemäntoista.
Korkeakouluneuvoston toiminta päättyi vuonna 1995, kun opetusministeriö oli päättänyt perustaa tilalle korkeakoulujen arviointineuvoston. Julkisuudessa tapahtumaa pidettiin lähinnä nimenmuutoksena.
Poimukit
Poimukit eli peltopoimulehdet ("Aphanes") on ruusukasvien (Rosaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun luetaan nykyisin kuuluvaksi noin kymmenkunta lajia. Monia suvun lajeja on sijoitettu aiemmin sekä myös nykyään poimulehtien ("Alchemilla") sukuun.
Suvun lajeista ainakin peltopoimukkia eli peltopoimulehteä ("Aphanes arvensis", syn. "Alchemilla arvensis") tavataan harvinaisena paikoitellen Suomessa.
Yltiän rautatieasema
Yltiän rautatieasema on lakkautettu rautatieliikennepaikka Haapamäki–Pori-radalla Keuruulla.
Yltiän linjavaihde perustettiin Yltiänjärven rantaan, tiettömälle ja asumattomalle seudulle silloiseen Pihlajaveden kuntaan. Liikennepaikkarakennus rakennettiin vuonna 1938 Thure Hellströmin laatimien ison pysäkkirakennuksen piirustusten mukaan.
Yltiällä oli pieni satamarata, mutta se ja muut sivuraiteet on purettu. Linjavihde muuttui miehittämättömäksi 1964 ja seisakkeeksi tavaraliikenteen loppuessa 1975. Museojunat pysähtyivät asemalla vuosien 1992 ja 1995 välillä. Asemarakennus on nykyään yksityisomistuksessa.
Škoda 110 R
Škoda 110 R on tšekkoslovakialaisen AZNP-autotehtaan valmistama takamoottorinen, coupé-korinen henkilöauto, jota valmistettiin Kvasinyn tehtailla vuosina 1970–1980. Auto oli koriaan lukuun ottamatta yhteneväinen Škoda 110 LS sedanin kanssa.
Škoda 110 korvasi aiemmin tuotannossa oleen Škoda 1000 MB -mallin. Moottorina autossa oli 1 107-kuutionen nelisylinterinen rivimoottori, tyyppi 720, josta oli puristettu 46 (SAE) kilowatin teho. Nelinopeuksisen manuaalivaihteiston kanssa auto saavutti 145 km/h huippunopeuden ja kiihtyi 0–100 km/h 18,5 sekunnissa.
Škoda 110 R:n tuotanto lopetettiin vuonna 1980 ja seuraavana vuonna esiteltiin sen korvaaja Škoda Garde, joka pohjautui vastaavasti uusiin Škoda 105/120 -malleihin.
Moottoriurheilussa käytetty Škoda 130 RS pohjautui 110 R:n koriin, mutta moottorin koko oli kasvatettu 1,3 litraan. Autosta valmistettiin myös yksittäiset prototyypit OHC 180 RS ja OHC 200 RS
Kotalan rautatieasema
Kotalan rautatieasema on rataosuudella Pori-Haapamäki Virroilla sijaitseva lakkautettu rautatieliikennepaikka.
Virtain–Haapamäen ja Pohjaslahden–Killinkosken maanteiden risteyksessä sijainnut Kotala oli merkittävä kyläkeskus jo ennen rautatien tuloa paikkakunnalle. Kotalan laiturivaihde sijoitettiin pari kilometriä kyläkeskuksen eteläpuolelle. Liikennepaikalle rakennettiin iso pysäkkirakennus arkkitehti Thure Hellströmin piirustusten mukaan. Läheiselle sahalle rakennettiin kapearaiteinen rata.
Kotala kohosi 1940 pysäkiksi, mutta palasi laiturivaihteeksi 1966, miehitys loppui 1968. Henkilöliikenne päättyi 1981 ja liikennepaikka lakkautettiin muun radan kanssa 1985. Museoliikenne pysähtyi kuitenkin Kotalassa vuosina 1992-1995. Vuonna 2002 Kotalaan tuotiin lumiaura ja vuonna 2004 paikalle tuotiin myös muutama tavaravaunu(Mas) sekä vankivaunu(Not 3040). Asemarakennusta on kunnostettu vuonna 2001.
Mantilon rautatieasema
Mantilon rautatieasema on suljettu rautatieliikennepaikka käytöstä poistetulla Haapamäki–Pori-radalla Virroilla.
Mantilon laiturivaihde perustettiin pari kilometriä Mantilon kyläkeskuksen eteläpuolelle Uuraselän rannalle. Linjavaihde sai Thure Hellströmin suunnitteleman ison pysäkkirakennuksen, lisäksi aseman läheisyyteen rakennettiin vesitorni.
Mantilo jäi miehittämättömäksi 1963 ja aleni pelkäksi seisakevaihteeksi tavaraliikenteen loppuessa 1968. Liikennepaikka lakkautettiin henkilöliikenteen loppuessa radalla 1981. Museoliikenteen junat pysähtyivät asemalla 1992-1995. Asemarakennus ja vesitorni ovat edelleen olemassa, mutta sivuraiteet on purettu.
Chilreu-luokka
Chilreu-luokka on Espanjan laivaston neljän 1990-luvun alussa valmistetun aluksen muodostama korvettiluokka.
Seitsenkulmapoimulehti
Seitsenkulmapoimulehti ("Alchemilla heptagona") on ruusukasvien (Rosaceae) heimoon ja poimulehtien ("Alchemilla") sukuun kuuluva kasvilaji. Se on monivuotinen ja yleisesti ottaen keskikokoinen ruohovartinen kasvi. Muista poimulehtilajeista seitsenkulmapoimulehti muistuttaa eniten suppilopoimulehteä ("Alchemilla cymatophylla").
Seitsenkulmapoimulehti voi kasvaa noin 50 cm korkeaksi ja sen varsissa sekä lehtiruodeissa on lajille tyypillinen karvoitus. Vanhempien varsien yläosat sekä kukinnot ovat kuitenkin kaljuja. Seitsenkulmapoimulehden lehdet ovat suunnilleen tasaiset, harvakarvaiset ja puhtaanvihreät sekä kiiltävät. Lehtilavan ulkomuoto on tyypillisesti jokseenkin kulmikas, mihin lajin nimikin viittaa. Lehdissä on seitsemästä yhdeksään pyöreäkärkistä ja hammaslaitaista liuskaa, jotka ovat lähestulkoon yhteenkasvaneita. Kunkin liuskan laidoissa on 13–17 kapeaa ja teräväkärkistä hammasta. Seitsenkulmapoimulehden kukat ovat tiiviissä sekä monihaaraisissa kukkarykelmissä, joissa yksittäiset kukat ovat pieniä sekä keltavihreitä. Kukkaperät ja kukkapohjukset ovat kaljuja. Seitsenkulmapoimulehti kukkii kesä–heinäkuussa.
Seitsenkulmapoimulehti kasvaa ihmisvaikutteisilla ruohostomailla, ojanvarsilla sekä tienpientareilla. Suomessa ja Ruotsissa seitsenkulmapoimulehti on harvinainen. Suomessa sitä on tavattu muutamilta paikoilta lähinnä Kainuusta, itärajan tuntumasta.
Ignacy Mościcki
Ignacy Mościcki (1. joulukuuta 1867 – 2. lokakuuta 1946) oli puolalainen kemisti ja Puolan tasavallan presidentti vuosina 1926–1939.
Mościcki liittyi Puolan sosialistiseen puolueeseen 1890-luvulla ja hän otti osaa Varsovan kenraalikuvernööri Josif Gurkon salamurhayritykseen. Hän joutui pakenemaan tsaarin poliisia 1892 Lontooseen, jossa hän tutustui Józef Piłsudskiin.
Vuonna 1897 Mościcki sai paikan opettajana katolisessa yliopistossa Fribourgissa Sveitsissä. Vuonna 1912 hän sai sähkökemian professuurin Lembergin yliopistossa (nykyisin Lviv Ukrainassa). Ensimmäisen maailmansodan jälkeen hän oli järjestämässä Puolan kemianteollisuutta. Hän oli 1922 valtion Typpiyhdisteiden tehtaan johtajana Królewska Hutassa Ylä-Sleesiassa.
Hänellä oli yli 60 tieteellistä julkaisua ja patenttia, tärkeimpänä patentti typpihapon valmistukseen ilman typestä syntetisoimalla typpioksideja valokaaren avulla.
Piłsudskin tehtyä vallankaappauksen 1926 kansalliskokous valitsi Mościckin Puolan presidentiksi ja uudelleen 1933. Hän pysyi Piłsudskille uskollisena. Piłsudskin kuoleman jälkeen Mościckin politiikka liberalisoitui. Saksan ja Neuvostoliiton hyökättyä Puolaan 1939 Mościcki pakeni Romaniaan, jossa hänet internoitiin hetkellisesti.
Mościcki nimitti erotessaan aluksi seuraajakseen kenraali Bolesław Wieniawa-Długoszowskin, joka Ranskan ja Władysław Sikorskin painostuksesta kieltäytyi, ja hänen seuraajakseen tuli Władysław Raczkiewicz. Mościcki siirtyi Sveitsiin, jossa hän vietti loppuikänsä. Hän kuoli Versoixissa lähellä Geneveä.
Mościckin ruumis siirrettiin 1993 Pyhän Johanneksen katedraaliin Varsovaan.
Meteoro-luokka
Meteoro-luokka on Espanjan laivaston kuuden 2010-luvulla valmistetun aluksen muodostama ulkovartiolaivaluokka (OPV) (). Alus luokka on suunniteltu toimimaan vähäisen sodanuhan aikana valvonta- ja tutkimustehtävissä. Luokan aluksilla on tarkoitus korvata aluksia aina keveistä fregateista rannikkovartioaluksiin.
Alukset on varustettu CODOE-järjestelmässä, jossa on kaksi MTU 16V 1163 dieselmoottoria, jotka tuottavat noin 10 megawattia. Lisäksi on kaksi 750 kilowatin Siemens-sähkömoottoria, joihin on kytketty neljä MTU 12V 2000 -generaattoria. Dieselmoottoreita käytetään keski- ja suurinopeuksisiin siirtoihin ja sähkömoottoreita hitaisiin siirtymiin kuten partioalueella pysymiseen. Vaikka alusten toimintamatka on noin 8 000 merimailia 15 solmun nopeudella niin sähkömoottorit mahdollistavat pidemmän partiointiajan.
Portugalin laivaston NPO2000 Viana de Castelo -luokan tapaan alusten suunnittelussa on huomioitu muokattavuus erilaisiin tehtäviin kuten merentutkimukseen, aluevalvontaan ja sukellusveneiden tukemiseen. Alkuperäisen suunnitelman mukaan luokkaan piti sisältyä kahdestatoista neljääntoista alusta, joista neljä olisi ollut erikoisversioita. Ensimmäisten neljän aluksen rahoitus vahvistettiin vuonna 2005 ja ne tilattiin heinäkuussa 2006 Navantialta. Tilauksen arvoksi ilmoitettiin noin 350 miljoonaa euroa. Vuonna 2011 ilmoitettiin noin 740 miljoonan euron budjettivarauksesta viiden aluksen hankkimiseksi.
Toukokuussa 2014 Navantia vastaanotti kahden aluksen tilauksen, jonka arvoksi ilmoitettiin 400 miljoonaa euroa. Valmistus jaetaan Navantian Cadizin ja Ferrolin telakoiden kesken. Työt aluksilla alkoivat joulukuussa ja niiden luovutukset on suunniteltu "Audaz" heinäkuussa 2018 ja "Furor" tammikuussa 2019. Alusten yksikköhinnaksi ilmoitettiin 166,7 miljoonaa euroa.
Miten tässä vielä käy?
Miten tässä vielä käy? on Absoluuttisen Nollapisteen single, joka lohkaistiin yhtyeen kahdeksannelta studioalbumilta "Mahlanjuoksuttaja".
Single nousi Suomen virallisen listan seitsemännelle sijalle, ja tippui seuraavalla listaviikollaan sijalle 19.
Tylppähammaspoimulehti
Tylppähammaspoimulehti ("Alchemilla samuelssonii") on ruusukasvien (Rosaceae) heimoon ja poimulehtien ("Alchemilla") sukuun kuuluva kasvilaji. Se on monivuotinen sekä yleisesti ottaen keskikokoinen ruohovartinen kasvilaji. Se on erotettavissa muista poimulehtilajeista tyypillisen karvoituksensa sekä lehtiensä paksuuden ja lehtien liuskojen pienten kärkihampaiden perusteella.
Tylppähammaspoimulehti voi kasvaa noin 40 cm korkeaksi ja sen kasvutapa vaihtelee kohenevasta pystyyn. Tylppähammaspoimulehdellä on vankka juurakko, ja sen varret ovat koko matkaltaan tiiviisti karvapeitteisiä. Varsien tapaan myös lehtiruodeissa on samankaltainen tiivis karvapeite. Lehdet ovat paksuja, pyöreän munuaismaisia sekä väriltään sinertävänvihreitä, joskin lehtisuonien kohdilta vaaleampia. Lehdet ovat yläpuoliltaan kaljuja ja alapuoliltaan jonkin verran karvaisia. Lehdissä on yhdeksästä yhteentoista leveää, pyöreäkärkistä sekä hammaslaitaista liuskaa, ja kunkin liuskan laidoissa on 15–19 hammasta. Liuskojen kärjissä olevat hampaat ovat kuitenkin selvästi pienempiä kuin liuskojen laitojen hampaat. Tylppähammaspoimulehden kukat ovat tiiviissä sekä monihaaraisissa kukkarykelmissä, joissa yksittäiset kukat ovat pieniä sekä kellertäviä. Kukkaperät ja kukkapohjukset ovat kaljuja. Tylppähammaspoimulehti kukkii touko–kesäkuussa.
Tylppähammaspoimulehti kasvaa yleensä tulvaniityillä sekä laidunmailla. Tylppähammaspoimulehteä tavataan Suomessa siellä täällä, etelärannikolla, Ahvenanmaalla, Hämeessä sekä Kainuussa. Viime vuosilta havaintoja on kuitenkin vähemmän kuin noin 50 vuoden takaa ja tylppähammaspoimulehti on luokiteltu Suomessa silmälläpidettäväksi (NT) lajiksi.
Onnela (Tuusula)
Majatalo Onnela on Tuusulan Rantatien varressa Tuusulanjärven rannalla Fjällbon puiston ja Aleksis Kiven kuolinmökin välittömässä läheisyydessä sijaitseva vanha majatalo. Onnelassa on kahden vanhan 1905 valmistuneen kansallisromanttisen huvilarakennuksen lisäksi kaksi uudempaa hotellirakennusta ja rantasauna laitureineen. Vastarannalla näkyy jylhä Sarvikallio.
Pietarin hovissa toimiva hovinainen Johanna Sofia Björklund sai Onnelan tilan syntymäpäivälahjaksi vanhemmiltaan täyttäessään 25 vuotta vuonna 1905. Hän oli erittäin rikkaan venäläisen upseerin Paul Shabelskin rakastajatar. Pietarista kotoisin olevat puutarhurit istuttivat tilalle eksoottisia kasveja ja rakensivat sinne jopa vesiputouksen.
1920 köyhien vuosien jälkeen Björklund perusti Onnelasta täysihoitolan opiskelijoille, valtion virkailijoille ja taiteilijoille. Runoilija Eino Leino oli majatalon kanta-asiakkaita ja asui Onnelassa vuodet 1923-24. Useat Leinon tunnetut runot ja hänen muistelmateoksensa ovat tältä ajalta. Myös runoilijat Uuno Kailas, Unto Karri ja Einari Vuorela asustelivat majatalossa.
Björklund perusti lisäksi kioskin huvimajaan Rantatien varteen, josta myytiin kahvia, pullaa, tupakkaa ja kieltolaista huolimatta myös pirtua. Sodan aikana Onnelassa toimi puolustusvoimien radiotiedustelun yksikkö ja sotien jälkeen sinne majoitettiin Karjalan evakoita ja myöhemmin se myytiin Näkövammaisten loma ry:lle. Onnelan osti 2009 Sokeain Ystävät ry, joka on siitä lähtien tarjonnut hotellimajoitusta niin sokeille kuin ei-sokeille. Majatalon yhteydessä on myös kahvila.
Ľudovít Štúr
Ľudovít Štúr (28. lokakuuta 1815 Uhrovec, Itävallan keisarikunta – 12. tammikuuta 1856 Modra, Itävallan keisarikunta) oli slovakialainen kielitieteilijä, poliitikko, toimittaja ja kustantaja. Hän oli 1800-luvun puolivälissä slovakian kansallisliikkeen johtavia hahmoja.
Ľudovít Štúr syntyi vuonna 1815 Itävallan keisarikunnassa, nykyisen Slovakian alueella. Hänen vanhempansa olivat rehtori Samuel Štúr ja tämän vaimo Anna. Uhrovec sijaitsi alueella, joka oli vahvasti luterilainen, ja uskonnollinen perinne vaikutti Ľudovítin koko elämään.
Ľudovít Štúr opiskeli luterilaisessa lukiossa Bratislavassa. Siellä hän liittyi tšekkiläis-slaavilaiseen järjestöön, jonka varapuheenjohtajaksikin hän nousi. Štúr otti 1836 yhteyttä tšekkiläiseen historioitsijaan František Palackýyn hakeakseen tukea yhdistetyn tšekkoslovakian kielen luomiseen. Tšekkiläiset vastustivat tällaista kieltä, minkä jälleen Štúr kumppaneineen aloitti kampanjan uudistetun slovakin puolesta.
Sujuvaa saksaa puhunut Štúr opiskeli 1838–1840 Hallen yliopistossa ja sen jälkeen opetti slaavien historiaa Bratislavassa. Hän kirjoitti myös "Tatranka"-nimiseen kirjallisuuslehteen ja suunnitteli slovakialaisen poliittisen lehden perustamista. Hänen lupahakemuksensa hylättiin 1842.
Štúrin kansallismielisia toimia pidettiin unkarilaisten mielestä kapinan valmisteluna, ja poliittisten syiden takia hän joutui jättämään joulukuussa 1843 opettajan paikkansa. Ystäviensä taloudellisen tuen avulla Štúr perusti elokuussa 1845 "Slovenskje národňje novini" -sanomalehden ja "Orol tatránski" -kirjallisuuslehden.
Štúr valittiin 1847 Unkarin parlamenttiin. Se ei kokoontunut enää huhtikuun 1848 jälkeen, ja Štúr oli Prahassa perustamassa Slovanská lipa -nimistä järjestöä ja osallistui siellä ensimmäiseen yleisslaavilaiseen kongressiin. Štúr määrättiin pidäettäväksi, kun hän oli toukokuussa 1848 mukana ”Žiadosti slovenského národa” -nimisessä esityksessä, jossa vaadittiin maaorjuuden lakkauttamista, yleistä äänioikeutta ja lehdistön vapautta.
Štúr johti delegaatiota, joka esitti Olomoucissa 20. maaliskuuta 1849 slovakkien vaatimukset Frans Joosef I:lle. Pitkien neuvottelujen jälkeen slovakkien vapaaehtoiset joukot hajosivat ja Štúr palasi Uhroveciin.
Štúr asui viimeiset vuotensa Modrassa, mihin hän muutti hoitamaan vuonna 1851 kuolleen veljensä Karolin seitsemää lasta. Siellä Štúr julkaisi muun muassa useita teoksia slaavilaisista lauluista, myyteistä ja kulttuurista.
Štúr kuoli tammikuussa 1856 kolme viikkoa aikaisemmin saamaansa ampumahaavaan. Hän oli ampunut vahingossa itseään metsästysretkellä joulukuussa.
Paul Baltes
Paul B. Baltes (s. - k. ) oli saksalainen psykologi, Freie Universität Berlinin psykologian professori ja berliiniläisen Max Planckin ihmisen kehityksen instituutin elämänkaaripsykologian keskuksen johtaja sekä yhdysvaltalaisen Virginian yliopiston sivutoiminen professori.
Professori Baltesin tieteelliseen tuotantoon sisältyi yli 250 julkaisua erityisesti kehityspsykologian ja elämänkaaripsykologian aihepiireistä. Hän oli erittäin runsaasti viitattu tutkija (marraskuussa 2017 hänen h-indeksinsä oli Google Scholarin mukaan yhä 113), ja lukeutui maailman tunnetuimpiin kehityspsykologeihin kuollessaan. Hän sai monia tunnustuksia urallaan.
Professori Paul Baltesille myönnettiin Euroopan psykologiliittojen federaation (EFPA) järjestyksessään toinen Aristotele-palkinto vuonna 1997.
Paul Baltes kirjoitti tai toimitti kollegoineen seuraavat teokset:
Robert Wilson (ohjaaja)
Robert Wilson (s. 4. lokakuuta 1941 Waco, Texas) on yhdysvaltalainen ooppera- ja teatteriohjaaja, lavastaja, kirjailija ja arkkitehti, joka tunnetaan kokeellisista teatteriesityksistään ja monialaisista taideteoksistaan. Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa kuuluu säveltäjä Philip Glassin kanssa 1970-luvun puolivälissä tehty minimalistinen ooppera "Einstein on the Beach". Helsingin Arabianrantaan Wilson suunnitteli 2010-luvun alkupuolella Tapio Wirkkalan puiston. Ooppera- ja teatteriohjausten ja -lavastusten lisäksi Wilson on tehnyt koreografioita, maalauksia ja veistoksia, videotaidetta sekä ääni- ja valosuunnittelua.
Wilson on tehnyt yhteistyötä muun muassa Heiner Müllerin , William S. Burroughsin, Allen Ginsbergin, Lou Reedin, Tom Waitsin, David Byrnen, Laurie Andersonin, Gavin Bryarsin, Rufus Wainwrightin, Marina Abramovićin, Willem Dafoen, Mihail Baryšnikovin ja Lady Gagan kanssa.
Robert Wilson syntyi Texasin osavaltion Wacossa lakimiesperheeseen. Änkytyksestä kärsinyt poika opiskeli liiketaloustiedettä Texasin yliopistossa Austinissa 1950- ja 1960-luvun vaihteessa ja muutti sitten New Yorkin Brooklyniin, jossa hän suoritti bachelor-tutkinnon arkkitehtuurissa Pratt Institute -oppilaitoksessa. Sen lisäksi hän opiskeli kuvataiteita Sibyl Moholy-Nagyn (László Moholy-Nagyn lesken), George McNeilin ja Paolo Solerin kanssa.
New Yorkissa Wilson kiinnostui modernin tanssin pioneerien George Balanchinen, Merce Cunninghamin ja Martha Grahamin produktioista ja perusti oman performanssiryhmänsä nimeltä The Byrdman School of Byrds. Ryhmän ensimmäisiä teoksia olivat 1960- ja 1970-luvun vaihteen "The King of Spain" ja "The Life and Times of Sigmund Freud". Hänen läpimurtoteoksensa oli vuonna 1975 kantaesitetty minimalistinen viisituntinen ooppera "Einstein on the Beach", jonka musiikin sävelsi Philip Glass. Heidän seuraava yhteistyönsä, vieläkin suurisuuntaisempi ooppera "the CIVIL warS: A Tree Is Best Measured When It Is Down" oli alun perin tarkoitettu yhdeksi vuoden 1984 olympiakisojen ohjelmanumeroksi Los Angelesiin, mutta rahoitus ja aikataulu pettivät eikä teosta ole koskaan esitetty kokonaisuudessaan.
Wilson on työskennellyt etupäässä Euroopassa, mutta vuonna 1992 hän perusti New Yorkiin Watermill-taidekeskuksen, joka muun muassa sisältää hänen taidekokoelmansa. Vuonna 1993 Wilsonin voitti Venetsian biennaalin Kultaisen leijonan veistosinstallaatiollaan. Vuonna 1997 Wilson sai Euroopan Unionin teatteripalkinnon. Elämäntyöstään hän on saanut Dorothy ja Lillian Gish -palkinnon.
Siparila
Siparila Oy on vuonna 2005 perustettu erilaisten ulkoverhous- ja sisustuspaneelien sekä sisustuslistojen ja muiden puupohjaisten erikoistuotteiden valmistaja.
Yrityksessä työskentelee 100 henkilöä (2017). Yrityksellä on tehtaat Jyväskylässä, Parkanossa ja Kajaanissa. 
Yritys on pyrkinyt uudistamaan perinteisiä puutuotteita monipuolisempaan suuntaan ja on tehnyt yhteistyötä sekä huonekaluteollisuuden että taiteilijoiden kanssa, kuten Camilla Vuorenmaa ja Ristomatti Ratia ,
Yrityksen valmistamia puutuotteita on saatavilla useimmilta rakennustarvikemyyjiltä Suomessa.
Yhtiö on tehnyt kuluneina vuosina useita yritysostoja, joita ovat olleet:
Huonekaluvalmistaja Incap Furniture Haapavedeltä 2010 
Sisustuslistoja valmistava Parkanon Höyläämö 2010 
Liimalevyjä valmistava Jannpuu Kajaanista 2015
Carl Axel Mothander
Carl Axel Mothander (14. tammikuuta 1886 Tukholma – 1965) oli ruotsalainen toimittaja ja kirjailija joka osallistui vapaaehtoisena Suomen sisällissotaan ja Viron vapaussotaan.
Mothanderin vanhemmat olivat raatimies Axel Mothander ja Beda Lagerholm. Hän pääsi ylioppilaaksi 1906 ja opiskeli sitten oikeustiedettä Uppsalan yliopistossa. Mothander osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten puolella ruotsalaisten vapaaehtoisten joukossa kuorma- ja sairashoito-osaston päällikkönä ja oli mukana Tampereen ja Viipurin taisteluissa. Tampereen taistelun jälkeen Mothander järjesti sairaanhoidon erikoisjoukon haavoittuneiden huoltoa varten.
Mothander lähti Viron vapaussotaan organisoimaan ruotsalaisten vapaaehtoisten joukkoa ja hän yleni Viron armeijan majuriksi. Sodan jälkeen Mothander asettui asumaan Viroon vuonna 1928 ja meni naimisiin baltiansaksalaisen paronittaren Benita von Wrangelin (1878–1967) kanssa. Mothander asui Toisin kartanossa Kohilassa Virossa toimien maanviljelijänä. Hän osallistui myös Viron Punaisen Ristin toimintaan ja oli mukana Punaisen Ristin komissiossa joka tutki toisen maailmansodan aikana Katynissä tapahtunutta puolalaisten upseerien surmaamista. Sotien jälkeen Mothander asui Tukholmassa ja toimi kirjailijana.
Vuonna 1928 Mothander teki kiertomatkan Suomessa osallistuen valkoisten järjestämiin sisällissodan 10-vuotisjuhlallisuuksiin ja kirjoittaen lehtiin tapahtumiin liittyneitä artikkeleita. Vierailunsa päätteeksi hän kirjoitti artikkelin joka julkaistiin viipurilaisessa Karjala-lehdessä. Mothander arvosteli artikkelissa suojeluskuntajärjestöä ja totesi että yhteiskunnan eheyttäminen sisällissodan jälkeen edellyttäisi järjestön muuttamista koska nykyisessä muodossaan se oli uhka demokratialle. Hän arvosteli myös Suomessa "lähes valtionuskonnoksi" noussutta Venäjänvihaa ja toivoi että jatkossa sisällissodan muistojuhlat muutettaisiin kaikkien sodassa kaatuneiden muistopäiväksi.
Enonjärven rautatieasema
Enonjärvi on lakkautettu rautatieliikennepaikka Kannonkosken kunnassa
Panssaripartio
Panssaripartio () on vuosina 1966–1970 tehty puolalainen mustavalkoinen tv-sarja, joka perustuu Janusz Przymanowskin kirjaan. Sarjaa tuotettiin kolme kautta, yhteensä 21 55 minuutin pituista jaksoa.
Sarja sijoittuu vuosiin 1944–1945 ja seuraa puolalaisen T-34-vaunumiehistön ja Szarik-saksanpaimenkoiran edesottamuksia.
Luettelo maista lukutaidon mukaan
Tämä on luettelo maista lukutaidon mukaan. YK:n Unescon tilastotieteen instituutti kokosi lähes kokonaan luvut UNESCO: n pyynnöstä vuoden 2015 arvioon, jotka perustuvat 15 vuotta täyttäneisiin henkilöihin, jotka osasivat lukea ja kirjoittaa. Maailmanlaajuinen lukutaito kaikilla 15-vuotiailla ja sitä vanhemmilla on 86,3 %. Kaikkien miesten maailmanlaajuinen lukutaito on 90,0 % ja kaikkien naisten osuus 82,7 %. Koko vaihtelee koko maailmassa teollisuusmaiden kanssa, joiden osuus on 99,2 prosenttia (2013). Oseaniassa 71,3 %; Etelä-ja Länsi-Aasiassa 70,2 prosenttia (2015) ja Saharan eteläpuolisen Afrikan osuus 64,0 prosenttia (2015). Yli 75 % maailman 781 miljoonasta lukutaidottomasta aikuisesta löytyy Etelä-Aasiasta, Länsi-Aasiasta ja Saharan eteläpuolisesta Afrikasta ja naiset edustavat lähes kaksi kolmasosaa kaikista lukutaidottomista aikuisista maailmanlaajuisesti
Elsa Vuorjoki
Elsa Emilia Vuorjoki (o.s. Huttunen, 30. toukokuuta 1904 Hankasalmi – 2. kesäkuuta 1994) oli suomalainen filosofian maisteri ja lehtori, joka oli Kalevalaisten Naisten Liiton perustajana Elsa Heporaudan rinnalla ja toimi myöhemmin myös järjestön puheenjohtajana ja kunniapuheenjohtajana.
Elsa Vuorjoki syntyi Hankasalmen pappilaan, josta Huttusen perhe muutti isän työn perässä ensin Nilsiään, sitten Joutsenoon ja edelleen Valtimolle ja Liperiin. Hän oli seitsenlapsisen perheen kolmanneksi vanhin. Hän opiskeli Nurmeksen yhteiskoulussa ja kirjoitti sieltä ylioppilaaksi vuonna 1922. Hän pääsi Helsingin yliopistoon opiskelemaan historiaa, suomen kieltä ja kansanrunouden tutkimusta. Hän toimi aktiivisesti Karjalaisessa Osakunnassa ja valittiin Naisylioppilaiden Karjala-Seuran puheenjohtajaksi. Vuonna 1927 hän valmistui filosofian maisteriksi.
Elsa Vuorjoki toimi aluksi Valistusliiton sihteerinä Ylitorniolla, jossa hän tapasi tulevan aviomiehensä, filosofian tohtori Yrjö Vuorjoen. He avioituivat juhannuksena 1930 Liperissä ja muuttivat Helsinkiin.
Vuorjoki opetti sotaevakkovuosina Liperin Salokylän kansakoulussa, Sipoon Kallbäckissä ja Karjalan Hämekoskella. Hän sai kansakouluopettajan pätevyyden Sortavalan opettajaseminaarissa vuonna 1944. Hän opetti vuodesta 1945 vuoteen 1972 historiaa ja suomen kieltä Helsingin yksityislyseossa, ja vuosina 1956–1958 samoja aineita myös Ranskalaisessa koulussa.
Elsa Vuorjoki toimi Kalevalaisten Naisten puheenjohtajana vuosina 1949–1954 ja 1976–1978. Helsingin Kalevalaisten Naisten puheenjohtaja hän oli vuonna 1955 ja uudelleen 1959–1961. Opetusministeriö palkitsi hänet aktiivisesta kulttuurityöstään hopeisella mitalilla, joita jaettiin Kalevalaseuran ansioituneille jäsenille. Hän osallistui Kalevalaisten Naisten liiton toimintaan 1980-luvun lopulle asti ja kuoli 90-vuotiaana 1994.
Géjza Valent
Géjza Valent (s. 3. lokakuuta 1953 Praha) on tšekkiläinen kiekonheiton MM-mitalisti, joka edusti menestysvuosinaan Tšekkoslovakiaa.
Valent sijoittui kuudenneksi Ateenan EM-kilpailuissa 1982. Hän saavutti pronssia Helsingin MM-kilpailuissa 1983 tuloksella 66,08. Hän sijoittui viidenneksi Stuttgartin EM-kilpailuissa 1986, yhdeksänneksi Rooman MM-kilpailuissa 1987, kuudenneksi Soulin olympialaisissa 1988 ja yhdeksänneksi Splitin EM-kilpailuissa 1990.
Valent heitti ennätyksensä 69,70 m Nitrassa 26. elokuuta 1984.
Netello Systems
Netello Systems Oy on vuonna 1999 perustettu suomalainen verkkoliiketoiminnan ja IT-alan asiantuntijayritys. Netellon pääliiketoimintaa ovat kotisivut, verkkokaupat, ohjelmistokehitys ja digitaalinen markkinointiviestintä.
Netellon virallinen kotipaikka on Helsinki, mutta sen suurin toimipiste sijaitsee Turussa, mistä Netello osti vuonna 2006 puoliosuuden Mainostoimisto Voimasta.
Netello ajautui vuonna 2002 lisenssimaksukiistaan pörssiyhtiö Jippii Group Oyj:n kanssa. Tuolloin Jippii määrättiin maksamaan tietoturvaratkaisuja kehittäneelle Netello Systems Oy:lle kaikkiaan 114 000 euroa kiistämiään lisenssikorvauskuluja. Asiasta seurasi pienimuotoinen kohu, koska Jippii ei maininnut asiasta pörssitiedotteessaan. Lopulta yhtiöt kuitenkin pääsivät kiistassaan sopuun.
Nykyisellään Netello työllistää vajaat 15 henkeä (2017) ja sen liikevaihto oli vuonna 2016 n. 1,6 miljoonaa. Yhtiön toimitusjohtajana toimii yhtiön perustaja Kai Leinonen.
Yhtiön pyrkimyksenä on ottaa huomioon kaikki verkkoliiketoiminnan osa-alueet. Sisältöjen ja verkkosivujen tuotannossa Netello painottaa erityisesti nopeutta, selkeyttä ja löydettävyyttä.
Mika Sillanpää
Mika E. T. Sillanpää (s. 1970 Alastaro) on suomalainen kemian insinööri, tekniikan tohtori ja Lappeenrannan teknillisen yliopiston Mikkelissä toimivan Vihreän kemian laboratorion johtaja ja professori.
Professori Mika Sillanpää valmistui Teknillisestä korkeakoulusta kemian diplomi-insinööriksi vuonna 1992 ja tekniikan tohtoriksi 1997. Vuonna 2013 hän suoritti lisäksi Aalto-yliopistossa MBA-tutkinnon.
Hän on yhdessä työtoveriensa kanssa laatinut yli 400 tieteellistä artikkelia tai muuta julkaisua. Hän on saanut useita tunnustuksia. Vuonna 2017 hän nousi alansa viitatuimpien tutkijoiden joukkoon maailmassa ja ylsi kaikkiaan noin 3 300 tutkijaa maailmanlaajuisesti sisältävän "2017 Highly Cited Researchers" -listan noin 20:nen Suomessa työskentelevän tutkijan ryhmään. Hän on saanut runsaasti viittauksia erityisesti useilla jäteveden, juomaveden ja maaperän puhdistamiseen liittyvällä yhteenvetoartikkelillaan.
Taťána Kocembová
Taťána Netoličková, aiemmin Slaninová, o.s. Kocembová (s. 2. toukokuuta 1962 Ostrava) on tšekkiläinen pikajuoksija, joka aktiiviurallaan edusti Tšekkoslovakiaa.
Kocembová sijoittui 400 metrin juoksussa kahdeksanneksi Bydgoszczin alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 1979. Hän oli samalla matkalla neljäs Milanon EM-hallikilpailuissa 1982. Saman vuoden Ateenan EM-kilpailuissa hän saavutti 400 metrillä pronssia ajalla 50,55 ja juoksi kolmannen osuuden Tšekkoslovakian joukkueessa, joka sai hopeaa 4 × 400 metrin viestissä.
Kocembová saavutti Helsingin MM-kilpailuissa 1983 hopeaa 400 metrillä ennätyksellään 48,59, millä hän on kaikkien aikojen maailmantilastossa viidentenä edelleen marraskuussa 2017. 4 × 400 metrin viestissä hän juoksi avausosuuden Tšekkoslovakian hopeajoukkueessa.
Kocembová juoksi 400 metrin sisärataennätyksensä 49,76 Wienissä helmikuussa 1984. Se oikeuttaa kaikkien aikojen maailmantilastossa kolmannelle sijalle edelleen marraskuussa 2017. Hän voitti sisäratojen Euroopan-mestaruuden 400 metrillä Göteborgissa 1984 ajalla 49,97. Hän sijoittui samalla matkalla neljänneksi Madridin EM-hallikilpailuissa 1986, kuudenneksi Stuttgartin EM-kilpailuissa 1986 ja viidenneksi Den Haagin EM-hallikilpailuissa 1989.
Kocembová juoksi 100 metrin ennätyksensä 11,31 vuonna 1983 ja 200 metrin ennätyksensä 22,47 vuonna 1984.
Valkyyrioiden ratsastus
Valkyyrioiden ratsastus (saks. "Walkürenritt" tai "Ritt der Walküren") on Richard Wagnerin vuoden 1870 "Valkyyria"-oopperan kolmannen näytöksen alussa soiva sävellys. Sävellys on yksi Wagnerin tunnetuimpia.
Johanna Kuusisto
Johanna Kuusisto (s. 1959 Vaasa) on suomalainen lääkäri ja Itä-Suomen yliopiston sisätautiopin professori (2014–).
Hän valmistui Kuopion yliopistosta lääkäriksi (LL) vuonna 1984, sisätautien erikoislääkäriksi 1991 ja lääketieteen tohtoriksi 1996. Hän toimi vierailevana tutkijana Washingtonin yliopistossa Seattlessa vuosina 1993–1994. Hänet nimitettiin Kuopion yliopiston sisätautien dosentiksi 1996. Lisäksi hän valmistui samasta yliopistosta kardiologian erikoislääkäriksi 1997.
Hän työskenteli vuosina 2007–2010 Kuopion yliopistossa ja Kuopion yliopistollisessa sairaalassa määräaikaisena kardiologian professorina ja kardiologian ylilääkärinä. Vuodesta 2010 alkaen hän toimi Itä-Suomen yliopiston sisätautiopin määräaikaisena professorina ja KYSin sisätautien ylilääkärinä. Hän sai 2014 nimityksen Itä-Suomen yliopiston sisätautien, erityisesti kardiologian professoriksi.
Hän oli vuosina 2016 ja 2017 (ja aiemminkin ) yksi siteeratuimpia molekyylibiologian ja genetiikan aihepiirin tutkijoita maailmassa. Muita suomalaisia vuoden 2017 listan saman osa-alueen tutkijoita olivat Jaakko Kaprio, Markku Laakso, Markus Perola, Veikko Salomaa ja Jaakko Tuomilehto. Kuusisto on saanut erityisen runsaasti viittauksia laajan, kymmenien tutkijoiden joukon arvostetussa "Nature Genetics"-tiedelehdessä julkaisemilla yhteisartikkeleilla.
Marja Kallio
Marja Kallio (o.s. Hänninen, s. 1945 Laukaa) on suomalainen agronomi, joka toimi vuosina 1994–2002 Maa- ja kotitalousnaisten puheenjohtajana. Hän sai ensimmäisenä naisena maanviljelysneuvoksen arvon vuonna 2008.
Maataloustutkija, agronomi Pentti Hännisen tyttäreksi syntynyt Marja Kallio kirjoitti ylioppilaaksi Laukaan yhteiskoulusta vuonna 1964 ja aloitti maatalousopinnot Helsingin yliopistossa. Vuonna 1967 hän avioitui maanviljelysteknikko Kyösti Kallion kanssa, ja nuoripari asettui Keski-Suomeen. Marja Kallio valmistui agronomiksi Marja 1978 ja toimi sitten opettajana. Vuosina 1977–1979 hän edusti Keskustapuoluetta Toivakan kunnanhallituksessa Keskustapuolueen edustajana ja jatkoi kuntaliitoksen jälkeen Laukaan valtuustossa. Vuosina 1993–2000 hän toimi Laukaan kunnanhallituksen puheenjohtajana.
1980-luvulla Marja Kallio oli maatilan emännyyden ohella maatalousalan opettajana Jyväskylän ammatillisessa kurssikeskuksessa. 1990-luvulla Marja ja Kyösti Kallio alkoivat panostaa tilallaan maatilamatkailuun niin, että vuonna 2012 jo seuraavalle sukupolvelle siirtynyt tila valittiin Maaseutumatkailun Kellokkaaksi.
Toimittaja Anna-Kaisa Hermunen on Marja Kallion sisar.
Kosketuksissa
Kosketuksissa () on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut unkarilainen draamaelokuva, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Ildikó Enyedi.
"Kosketuksissa" sai ensi-iltansa 10. helmikuuta 2017 Berliinin elokuvajuhlilla, jossa se palkittiin Kultaisella karhulla. Elokuva on Unkarin ehdokas parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon saajaksi vuoden 2018 gaalassa.
Iranin vallankaappaus 1953
Iranin vallankaappaus 1953 toteutettiin Yhdysvaltain CIA:n ja Yhdistuneiden Kuningaskuntien MI6-ulkomaantiedustelupalvelun toimesta silloisen demokraattisesti valitun pääministeri Mohammed Mossadeqin syrjäyttämiseksi elokuussa 1953.
Vuonna 1951 iranilaisten keskuudessa suosittu Mossadeq toimi Iranin Öljykomitean puheenjohtajana ja Mossadeqin hallituskaudella Iranin parlamentti äänesti Iranin sisällä olevien öljy-yhtiöiden kansallistamisesta, jota brittiläiset öljyfirmojen omistajat eivät voineet hyväksyä. Iranin länsimielinen oikeisto ja brittiläiset öljy-yhtiöiden toimijat pelkäsivät kommunismin mahdollista leviämistä Iranin valtiosysteemiin.
Britannian hallitus päätti suojella brittiläisiä yrittäjiä päättämällä järjestää Iraniin vallankaappauksen CIA:n ja shaahi Mohammed Reza Pahlavin puolella olleiden sotilasjoukkojen avulla. Lopputuloksena oli Mossadeqin pidätys ja tuomitseminen kotiarestiin, minkä jälkeen shaahin valtaa lisättiin Iranissa. Shaahi kielsi kansallismieliset ja sosialistiset liikkeet Iranissa, ja pääasiallinen vainojen kohde oli kommunistinen Tudeh-puolue, jonka jäsenistä puhdistettiin Iranin hallintoelimet, armeija ja julkiset laitokset. Vallankaappauksen jälkeen osana uutta oikeistolaista monarkiaan ja USA-mielisyyteen perustuvaa poliisivaltiota perustettiin osittain amerikkalaisten kouluttama SAVAK-tiedustelupalvelu, joka tunnettiin julmasta toisinajattelijoiden kidutuksesta. Vallankaappaus toimi provokaationa myös vuoden 1979 vallankumoukseen ja luokkaerot laajenivat kansalaisvapauksien rajoittamisen myötä, vaikka Iranin talous koki kasvun briteille asetetun kauppasaarron lakkauttamisen myötä.
Baleares (F71)
Baleares (runkonumero F71) oli Espanjan laivaston vuonna 1970 vesillelaskettu Baleares-luokan fregatti, joka poistettiin palveluksesta maaliskuussa 2015.
Alus tilattiin Ferrolista, missä köli laskettiin 31. lokakuuta 1968. Alus laskettiin vesille 20. elokuuta 1970 ja otettiin palvelukseen 24. syyskuuta 1973.
Alus poistettiin palveluksesta maaliskuussa 2015.
Baleares (1931)
Baleares oli Espanjan laivaston vuonna 1931 vesillelaskettu Canarias-luokan raskas risteilijä, joka upposi Espanjan sisällissodassa vuonna 1938.
Alus tilattiin Sociedad Española de Construcción Navalilta (SECN) Ferrolista, missä köli laskettiin 15. elokuuta 1928. Alus laskettiin vesille 20. huhtikuuta 1931 ja otettiin palvelukseen 28. joulukuuta 1936. Palvelukseenotettaessa oli edelleen asentamatta aluksen neljäs tykkitorni, joka asennettiin vasta kesäkuussa 1937.
Alus kohtasi 12. heinäkuuta 1937 lähellä Valenciaa kuusi tasavaltalaisten hävittäjää, jotka suojasivat kahta rahtialusta. Lyhyen kahakan jälkeen tasavaltalaiset vetäytyivät.
Iltapäivällä 7. syyskuuta alus kohtasi Algerian rannikolla neljä tasavaltalaista rahtialusta, joita suojasivat risteilijät "Libertad" ja "Méndez Núñez" sekä kuusi hävittäjää. Seuranneessa Cape Cherchellin taistelussa hävittäjien suojaamat rahtialukset pakenivat ja risteilijät tulittivat toisiaan. "Baleares" vaurioitui "Libertadin" tykkitulessa pahoin ja sen ammusvarastossa syttyi tulipalo, mutta alus kykeni vaurioistaan huolimatta irtautumaan taistelusta.
Maaliskuussa 1938 "Baleares", "Canarias" ja "Almirante Cervera" kohtasivat Cartagenan edustalla "Libertadin" ja "Méndez Núñezin", joiden tukena oli viisi hävittäjää. Seuranneessa Cape Palosin taistelussa risteilijät tulittivat tuloksetta toisiaan. Tasavaltalaisten hävittäjät "Sánchez Barcáiztegui", "Lepanto" ja "Almirante Antequera" laukaisivat torpedonsa. Kaksi tai kolme "Lepanton" laukaisemaa torpedoa osui "Balearesiin" A- ja B-tornin väliin laukaisten etummaisen ammusvaraston ja upottaen risteilijän. Aluksella olleista 1 206 miehistönjäsenestä sai surmansa 765. Surmansa saaneiden joukossa oli risteilijäosaston komentaja vara-amiraali Manuel Vierna Belando.
Britannian kuninkaallisen laivaston hävittäjät "HMS Boreas" ja "HMS Kempenfelt" osallistuivat eloonjääneiden pelastamiseen merestä. Pelastustyöt keskeytti tasavaltalaisten lentokoneiden hyökkäys, jossa sai surmansa yksi brittiläinen merimies.
"Balearesin" upotessa surmansa saaneiden muistoksi on pystytetty monumentti Palma de Mallorcaan. Baskikaupunki Ondárroaan, mistä monet surmansa saaneista oli kotoisin, on pystytetty kaksi muistomerkkiä: satamaan ja hautausmaalle.
Canarias (1931)
Canarias oli Espanjan laivaston vuonna 1931 vesillelaskettu Canarias-luokan raskas risteilijä.
Alus tilattiin 31. maaliskuuta 1928 Sociedad Española de Construcción Navalilta (SECN) Ferrolista, missä köli laskettiin 15. elokuuta 1928. Alus laskettiin vesille 28. toukokuuta 1931 ja otettiin palvelukseen syyskuussa 1936.
Alus oli avomerikokeissa 18. heinäkuuta - 27. syyskuuta 1934, jolloin takakannen tykkitornit oli edelleen asentamatta. Kokeiden päätyttyä alukselle rakennettiin uusi avoin komentosilta aivan navigointihuoneen päälle. Espanjan sisällissodan alkaessa heinäkuussa 1936 aluksen apuaseet, tulenjohtolaitteet ja katapultti olivat edelleen asentamatta.
Espanjan sisällissodassa alus oli kansallismielisten lippulaiva.
Toisen maailmansodan alettua alus jatkoi rauhanajan oloista maan puolueettomuuden valvontaa. Helmikuussa 1940 alus purjehti Kanariansaarille vastaanottaakseen saarelaisten lahjoittaman aluksen virallisen sotalipun.
Toukokuussa 1941 Saksan laivaston komentaja amiraali Erich Raeder pyysi Espanjan laivaston apua "Bismarckin", jonka peräsin oli tuhoutunut puolen päivän matkan päässä El Ferrolista, avustamiseksi. Adolf Hitler vastusti pyyntöä, mutta "Canarias" oli jo matkalla kahden hävittäjän saattamana. Alukset etsivät alueelta kolme päivää eloonjääneitä nostaen merestä viisi ruumista.
Aluksen palvelus jatkui aina joulukuuhun 1975 ja se romutettiin vuonna 1977.
Canarias-luokka
Canarias-luokka oli Espanjan laivaston kahden 1930-luvulla valmistetun aluksen muodostama raskas risteilijäluokka. Luokkaan piti kuulua kolmas alus, mutta sitä ei koskaan tilattu.
Sir Phillip Wattsin suunnitelma pohjautui Britannian kuninkaallisen laivaston County-luokan raskaisiin risteilijöihin. Suunnitelluissa aluksissa oli torpedosuojana kyljissä laajennukset ja niiden leveys oli pienempi kuin mallina olleilla aluksilla. Komentosiltaa nostettiin myös yhdellä kerroksella. Aluksiin asennettiin myös suurempi tehoiset moottorit. Kattiloiden sijoittelu mietittiin uudelleen ja savuhormit supistettiin kahteen.
Suunniteltu standardiuppouma oli 10 281 tonnia ja täysin kuormattuna alusten uppouman tuli olla 13 280 tonnia. Koeajoissa standardiuppouma oli 10 617 tonnia ja täysin kuormattuna 12 230 tonnia. Aluksille ei koskaan asennettu lentokoneiden vaatimia tiloja ja laitteita, vaikka ne alkuperäiseen suunnitelmaan olikin sisällytetty.
Suunniteltu aseistus oli kahdeksan kahdeksan tuuman Espanjassa valmistettua Vickersin M1924 50 pituuskaliiperin Mk D -tykkiä kaksoistorneissa. Tykit olivat keveämpiä kuin Britannian kuninkaallisen laivaston käytössä olleet kahdeksan tuuman Mk VIII tykit. Torneissa oli pienemmät laakerit kuin County-luokan Mk II torneissa ja tykkien maksimielevaatio oli 70 astetta. Apuaseina oli neljä 4,7 tuuman pienenkorotuskulman ja neljä 4,7 tuuman suuren korotuskulman tykkiä, jotka kaikki olivat yksiputkisina asennuksina. Rakennustöiden aikana pienenkorotuskulman tykit vaihdettiin ilmatorjuntakykyisiin suuren korotuskulman M1923-tykkeihin.
Kevyenä ilmatorjunta-aseistuksena oli kahdeksan 40 millimetrin ja neljä .50" konekivääriä. Aluksille oli mahdollista asentaa kaksitoista torpedoputkea X-tornin eteen.
Espanjan hallitus hyväksyi 14. heinäkuuta 1926 kahden Washingtonin laivastolain mukaisen risteilijän hankinnan. Alusten hankinnan piti tapahtua Espanjasta ja ainoa valmistukseen kykenevä telakka oli Vickers-Armstrongin espanjalainen tytäryhtiö Sociedad Española de Construcción Naval (SECN) Ferrolissa, joten tilaus ohjattiin sinne.
Almirante Cervera -luokka
Almirante Cervera -luokka oli Espanjan laivaston kolmen 1920-luvun lopulla valmistetun aluksen muodostama kevyt risteilijäluokka.
Telakan suhteet brittiläiseen telakkateollisuuteen näkyvät luokan alusten suunnittelussa ja alukset muistuttavatkin Britannian kuninkaallisen laivaston Emerald-luokan risteilijöitä. Luokan suunnitteli Sir Phillip Watts ja alusten mitoitus vastasi esikuvansa prototyypin mitoitusta, mutta poikkesi sekä sisätiloiltaan että kansirakenneratkaisuiltaan esikuvastaan. Suojaratkaisut olivat samankaltaisia, mutta propulsiojärjestelmä oli mitoitettu samoin sijoitusten poiketessa. Aluksen kaikki kattilat oli sijoitettu samaan tilaan, mikä mahdollisti savuhormien määrän pudottamisen kahteen ja mahdollisti helpomman kansirakenteiden suunnittelun.
Alusten pääaseina oli Vickers-Carracan kuuden tuuman 50 pituuskaliiperin BL-tykit, jotka oli asennettu kolmeen kaksiputkiseen ja kahteen yksiputkiseen kilvin varustettuihin tuliasemiin. Tykkien suurin korotuskulma oli 35 astetta. Yksiputkiset asennukset olivat etummaisena ja takimmaisena tuliasemana (A ja Y). Lisäksi aluksille asennettiin neljä yksiputkista neljän tuuman ilmatorjuntatykkiä, joista kaksi oli asennettu takimmaisen savuhormin kummallekin puolelle ja kaksi muuta maston sivuille. Ilmatorjunta-aseistuksen täydensivät kaksi Hotchkissin 47 millimetrin tykkiä ja konekiväärit. Aseistukseen kuului vielä neljä kolmenputkensarjaa 21 tuuman torpedoputkia, jotka oli asennettu yläkannelle. Aluksilla ei ollut lentokoneiden käyttömahdollisuuksia.
Espanjan hallitus vahvisti alusten hankinnan 17. helmikuuta 1915 annetulla laivastolailla, mutta alusten hankinta viivästyi ensimmäisen maailmansodan jatkuessa.
Jämijärven seisake
Jämijärven seiske on lakkautettu rautatieliikennepaikka rataosuudella Pori-Haapamäki. Liikennepaikka sijaitsee n. 5 km:n päässä Jämijärven keskustasta, lähin kyläkeskus on Tykköö.
Jämijärven asema ei kuulunut Haapamäki–Pori-radan alkuperäisiin liikennepaikkoihin. Junaliikenne Porin ja Parkanon välillä oli alkanut vuonna 1935, mutta Jämijärven laiturivaihde avattiin vasta vuonna 1937. Suurehko liikennepaikkarakennus tehtiin muista rataosan asemarakennuksista poikkeavin piirustuksin. Jämijärven asema sijaitsi melko kaukana kuntakeskuksesta, eikä sen ympäristöön koskaan muodostunut mainittavaa asutusta.
Jämijärvi nousi pysäkiksi 1944, mutta palasi takaisin laiturivaihteeksi 1968. Miehitys loppui 1976 ja liikennepaikka lakkautettiin henkilöliikenteen loppuessa koko rataosalta 1981. Asemarakennus ja sivuraiteet on purettu, ainoa liikenne radalla on Niinisalon varuskunnan satunnaiset sotilasjunat.
Galaxy Quest
Galaxy Quest on yhdysvaltalainen science fiction parodiaelokuva. Elokuvassa B-luokan televisio-ohjelman näyttelijät kutsutaan avuksi pelastamaan muukalaisrotu.
Elokuva on voittanut Hugo-palkinnon vuonna 2000. Elokuvan käsikirjoitus on voittanut parhaan käsikirjoituksen Nebula-palkinnon.
Isla de Luzón
Isla de Luzón oli Espanjan laivaston vuonna 1886 vesillelaskettu Isla de Luzón -luokan panssarikansiristeilijä.
Alus tilattiin Armstrongilta Elswickistä, missä köli laskettiin 25. helmikuuta 1886 telakkanumerolla 497. Alus laskettiin vesille saman vuoden lopulla 13. marraskuuta ja koeajot saatiin päätökseen 22. syyskuuta 1887. Aluksen valmistuskustannukset olivat 2,4 miljoonaa pesetaa.
Espanja vastaanotti aluksen 16. marraskuuta ja "Isla de Luzón" aloitti sisaraluksensa kanssa matkan Tynestä Espanjaan 6. tammikuuta 1888. Alus liitettiin palvelukseenotettaessa Espanjan manner-Eurooppaan sijoitettuun laivastoon. Alus osallistui Riffisotaan 1893-1894 tulittaen Melillan ja Chatarinasin välistä riuttaa. Filippiinien vallankumouksen 1896-1898 alkaessa alus lähetettiin alueelle kontra-amiraali Patricio Montajo de Pasaronin laivueeseen.
Alus oli edelleen Montajon laivueessa, kun Espanjan-Yhdysvaltain sota alkoi huhtikuussa 1898. Alus oli laivueen mukana ankkurissa Cañacaon lahdella, kun 1. toukokuuta Yhdysvaltain laivaston kommodori George Deweyn johtama Aasian laivue yllätti ankkurissa olleen laivueen. Seurannut Manilanlahden taistelu oli sodan ensimmäinen varsinainen yhteenotto.
Taistelun lopulla aluksen miehistö upotti aluksensa estääkseen sen joutumisen Yhdysvaltain laivastolle. Taistelussa alukseen osui kolme kranaattia, joista yksi lukitsi yhden tykin paikalleen ja haavoitti kuutta miehistön jäsentä. Uponnut alus jäi osittain veden pinnan yläpuolelle ja tykkivene "USS Petrelin" miehistö sytytti hylyn tuleen.
Yhdysvaltain vallattua Filippiinit hylky nostettiin 2. joulukuuta 1898 ja se siirrettiin Hong Kongiin telakalle, jossa sen aseistus vaihdettiin neljään neljän tuuman tykkiin. Alus liitettiin vuonna 1900 kunnostuksen jälkeen Yhdysvaltain laivastoon tykkiveneenä "USS Isla de Luzon".