Frontotemporaalinen dementia
Frontotemporaalinen dementia (FTD) on aivojen etulohkorappeuman kliininen esiintymismuoto, jolle on ominaista etenevä hermosolujen menetys, johon pääasiallisesti liittyvät otsalohkon ja/tai ohimolohkon vauriot.  Tyypillinen menetys värttinähermosoluissa on yli 70% , kun taas muun tyyppiset neuronit säilyvät ennallaan.
Sairauden kuvasi ensimmäisenä Arnold Pick vuonna 1892 ja se oli alun perin nimeltään "Pickin tauti", termi on nykyisin varattu Pickin taudille, joka on tietty frontotemporaalisen dementian alatyyppi. Heti toisena Alzheimerin taudin jälkeen levinneisyydessä, FTD:n osuus on 20% nuorena ilmaantuvista dementiatapauksista. Oireet ilmenevät yleensä myöhäisessä aikuisiässä, tavallisimmin 55. ja 65. ikävuosien välillä, ja sairastuneissa on suunnilleen yhtä paljon miehiä ja naisia.
Yhteisiä merkkejä ja oireita ovat merkittävät muutokset sosiaalisessa ja henkilökohtaisessa käyttäytymisessä, apatia, tunteiden tylsistyminen, ja puutteet sekä ilmaisevassa että vastaanottavassa kielenkäytössä. Tällä hetkellä FTD:an ei ole parannuskeinoa, mutta on olemassa hoitoja, jotka auttavat lievittämään oireita.
FTD on perinteisesti ollut vaikea diagnosoida, koska siihen liittyvät oireet ovat monimuotoisia. Oireet on luokiteltu kolmeen ryhmään etulohkon ja ohimolohkon toimintojen mukaisesti:
Kuitenkin, seuraavat kyvyt säilyvät FTD:a sairastavalla:
Myöhemmissä FTLD:n vaiheissa, kliiniset fenotyypit voivat olla päällekkäisiä. FTD -potilailla on taipumus kamppailla ahmimisen ja pakonomainen käyttäytymisen kanssa. Näihin ahmimistapoihin liittyy usein poikkeavaa syömiskäyttäytymistä kuten ylensyöntiä, itsensä täyttämistä ruualla, muutoksia ruokamieltymyksissä (himoitsee enemmän makeisia, hiilihydraatteja), syötäväksi kelpaamattomien esineiden syömistä, ja ruuan kaappaamista muilta. Viimeaikaiset havainnot ovat osoittaneet, että hermorakenteet jotka ovat vastuussa syömismuutoksista FTD:ssä sisältävät tiettyjen aivojen osien surkastumista.
Toiminnanohjaus on suunnittelun ja järjestämisen kognitiivinen taito. Useimmat FTD-potilaat eivät enää pysty käyttämään taitoja, jotka vaativat monimutkaista suunnittelua tai sekvensointia. Lisäksi ominaista on kognitiivinen toimintahäiriö, jossa useita primitiivisiä refleksejä jää heikommiksi.
Harvoissa tapauksissa, FTD voi esiintyä potilailla, joilla motoneuronitauti (MND) (tyypillisesti amyotrofinen lateraaliskleroosi). Ennuste MND:lle on huonompi, jos siihen yhdistyy FTD, mikä lyhentää selviytymistä noin vuoden.
Suuremmassa osassa FTD-tapauksissa näyttää olevan perinnöllinen komponentti kuin yleisemmissä hermostoa rappeuttavissa sairauksissa, kuten Alzheimerin taudissa. Enemmän ja enemmän mutaatioita ja geneettisiä variantteja tunnistetaan koko ajan, joten geneettiset vaikutusten seuranta edellyttää tietojen johdonmukaista päivittämistä.
Ruumiinavauksissa on löydetty kolme histologista pääalatyyppiä : FTLD-tau, FTLD-TDP ja FTLD-FUS. Dementia, josta puuttuu erottuva histologia (DLDH), on harvinainen ja ristiriitainen kokonaisuus. Uudet analyysit ovat mahdollistaneet monissa tapauksissa aiemmin DLDH:ksi kuvatun tapauksen uudelleen luokittelun johonkin positiivisesti määritellyistä alaryhmistä. Harvoissa tapauksissa potilailla, joilla on kliininen FTD, havaittiin muutoksia jotka ovat konsistentteja Alzheimerin taudin kanssa ruumiinavauksessa. Kaikkein vakavimmat aivojen surkastumiset näyttävät liittyvän Pickin tautiin, kortikobasaaliseen rappeumaan, ja TDP-patologiaan johon liittyy käyttäytymisvariantti FTD.
Geenivirheiden osalta, jotka on löydetty, toistolaajennusta C9orf72 - geenissä pidetään merkittävänä vaikuttajana etulohkorappeumassa, vaikka virheitä GRN ja MAPT -geeneissä ovat myös assosioitu siihen.
Rakenteellinen MRI-skannus paljastaa usein otsalohkon ja/tai etuosan ohimolohkon atrofiaa, mutta alkavissa tapauksissa skannaustulos voi näyttää normaalilta. Surkastuminen voi olla joko bilateraalista tai epäsymmetristä. Kuvien tallentaminen eri ajankohtina (esim. vuoden välein) voi osoittaa todisteita surkastumisesta, joka muutoin (yksittäisissä aikapisteissä) saatetaan raportoida normaalina. Monet tutkimusryhmät ovat alkaneet käyttää tekniikoita, kuten magneettikuvausspektroskopiaa, toiminnallista kuvantamista ja aivokuoren paksuuden mittauksia tavoitteenaan saada diagnoosi aikaisemmin FTD-potilaalle. Fluori-18-fluorodeoksiglukoosi positroniemissiotomografialla (FDG-PET) kuvantaminen näyttää klassisesti tietyn tyyppistä hypometaboliaa, joka auttaa erottamaan taudin Alzheimerin taudista. PET-kuvantaminen näyttää Alzheimerin taudissa klassisesti biparietaalista hypometaboliaa. Meta-analyysit jotka perustuvat kuvantamismenetelmiin ovat osoittaneet, että frontotemporaalidementia vaikuttaa pääasiassa frontomediaaliseen verkkoon, jota käsitellään   sosiaalisen kognition tai 'mielen teorian' yhteydessä. Tämä on täysin sopusoinnussa sen käsityksen kanssa, että kognitiivinen neuropsykologian perusteella on näyttöä, että ventromediaalinen etuaivokuori on jo varhain merkittävä  toimintahäiriöiden keskus  frontotemporaalisen dementian käyttäytymis-varianttimuodossa. Kielialatyypin frontotemporaalisen dementian (semanttinen dementia ja etenevä ei-sujuva afasia) voidaan  erottaa alueellisesti kuvantamisen lähestymistavoissa "in vivo".
Sekaannus Alzheimerin ja FTD:n välillä on perusteltua ensimmäisten oireiden samankaltaisuuden takia. Potilailla ei ole vaikeuksia liikkumisessa ja muissa motorisissa tehtävissä. Kun FTD-oireet ilmaantuvat, on vaikea erottaa toisistaan Alzheimerin taudin ja FTD:n diagnoosi. On olemassa selviä eroja käyttäytymiseen ja emotionaalisissa oireissa näissä kahdessa dementiassa, erityisesti, tunteiden tylsistyminen jota havaitaan FTD-potilailla. FTD:n alkuvaiheessa, ahdistus ja masennus ovat yleisiä, mikä voi johtaa epäselvään diagnoosiin. Kuitenkin, ajan myötä, nämä epäselvyydet haihtuvat pois, kun tämä dementia etenee ja apatian oireet, jotka ovat FTD:lle ominaisia, alkavat ilmaantua.
Viimeaikaiset tutkimukset usean vuoden aikana ovat kehittäneet uudet diagnoosikriteerit frontotemporaalidementian käyttäytymisvarianttimuodolle (bvFTD). Kuusi erillistä kliinistä ominaisuutta on tunnistettu bvFTD:n oireiksi.
Näistä kuudesta ominaisuudesta tarvitaan kolme, jotta potilaalla voidaan diagnosoida mahdollinen bvFTD. Samoin kuin tavallisessa FTD:ssa, primääridiagnoosi johdetaan kliinisistä kokeista jotka tunnistavat oireet kuvantamistutkimusten sijasta. Yllä olevia kriteereitä käytetään erottamaan bvFTP muista sairauksista kuten Alzheimerin taudista ja muista dementian aiheuttajista. Lisäksi uudet kriteerit sallivat diagnostisen hierarkian jossa erotellaan mahdollinen, todennäköinen ja varma bvFTD perustuen esiintyvien oireiden lukumäärään.
bvFTD:n etenemisen aiheuttama rappeutuminen voi seurata ennustettavissa olevaa polkua. Rappeuma alkaa orbitofrontaalikorteksista ja mediaalisista alueista, kuten ventromediaalikorteksista. Myöhemmissä vaiheissa, se vähitellen laajentaa aluettaan dorsolateraaliseen korteksiin ja ohimolohkoon. Näin ollen, toimintahäiriön havaitseminen orbitofrontaalikorteksissa ja ventromediaalisessa korteksissa on tärkeää bvFTD:n tunnistamiseksi varhaisessa vaiheessa. Kuten edellä on todettu, käyttäytymisen muutos voi tapahtua ennen mitään surkastumisen ilmaantumista aivoissa taudin edetessä. Sen takia kuvantaminen, kuten MRI, voi olla tehoton rappeuman alkuvaiheessa ja on vaikea havaita varhaisessa vaiheessa oleva bvFTD.
Neuropsykologiassa on kasvavaa kiinnostusta käyttää neuropsykologisia testejä kuten Iowan uhkapelitehtävää tai Faux Pas tunnistamistestiä vaihtoehtona kuvantamiselle bvFTD:n diagnosoinnissa. Sekä Iowan uhkapelitehtävä että Faux Pas -testi ovat tunnetusti herkkiä  orbitofrontaalisen aivokuoren toimintahäiriöille.
Faux Pas -tunnistamistesti on tarkoitettu mittaamaan kykyä havaita faux pas -tyyppisiä sosiaalisia kömmähdyksiä (vahingossa tehtyjä lausuntoja tai toimintoja, jotka loukkaavat muita). On ehdotettu, että ihmiset, joilla on orbitofrontaalisen korteksin toimintahäiriö osoittavat taipumusta sosiaalisiin kömmähdyksiin, omavalvonnan puutteiden takia. Omavalvonta on yksilöiden kykyä arvioida käyttäytymistään  varmistaakseen, että niiden käyttäytyminen on tarkoituksenmukaista tietyissä tilanteissa. Omavalvonnan häiriintyminen johtaa sosiaalisten tunteiden signaalien puutteeseen. Sosiaaliset tunteet, kuten hämmennys ovat tärkeitä siksi, että ne ovat ohjaavat yksilön sopeuttamaan sosiaalista käyttäytymistään tarkoituksenmukaisella tavalla ylläpitääkseen suhteita muiden kanssa. Vaikka potilaat, joilla on vaurioita OFC:ssa säilyttävät tiedon sosiaalisista normeista, he eivät osaa soveltaa sitä varsinaiseen käyttäytymisen, koska he eivät kykene luomaan sosiaalisia tunteita, jotka edistävät mukautuvaa sosiaalista käyttäytymistä.
Toinen testi, Iowan uhkapelitesti, on psykologinen testi jonka tarkoituksena on simuloida tosielämän päätöksentekoa. Taustalla oleva käsite tässä testissä on somaattinen merkkihypoteesi. Tämä hypoteesi väittää, että kun ihmiset joutuvat tekemään monimutkaisia, epävarmoja päätöksiä, he käyttävät sekä kognitiivisia ja emotionaalisia prosesseja arvioidakseen saatavilla olevien valintojen arvoja. Aina, kun ihminen tekee päätöksen, sekä fysiologiset signaalit että heränneet tunteet (somaattinen markkeri) assosioituvat  niiden lopputulemaan ja se kertyy kokemukseksi. Ihmisillä on tapana valita vaihtoehto, joka saattaisi tuottaa tuloksen jota vahvistaa positiivisia ärsykkeitä, näin se ohjaa päätöksentekoa kohti tietynlaista käyttäytymistä ja välttämään samalla muita. On arvioitu, että somaattinen markkerin käsittelystä vastaa orbitofrontaalinen aivokuori.
Oireet joita havaitaan bvFTD:ssa johtuvat toimintahäiriöstä orbitofrontaalisessa aivokuoressa, näin ollen nämä kaksi neuropsykologista testiä saattavat olla hyödyllistä varhaisessa vaiheessa olevan bvFTD:n havaitsemisessa. Koska omavalvonta ja somaattisen merkin prosessit ovat kuitenkin erittäin monimutkaisia, asiaan todennäköisesti liittyy muitakin aivojen alueita. Eli neuropsykologiset testit ovat herkkiä toimintahäiriölle orbitofrontaalisessa aivokuoressa, mutta eivät spesifejä niille. Näiden testien heikkous on, että ne eivät välttämättä osoita  orbitofrontaalisen aivokuoren toimintahäiriötä.
Tämän ongelman ratkaisemiseksi eräät tutkijat yhdistivät neuropsykologisia testejä, jotka tunnistavat toimintahäiriöitä orbitofrontaalisessa aivokuoressa yhteen niin, että se lisää sen spesifisyyttä otsalohkorappeumalle, jotta voidaan havaita varhaisessa vaiheessa oleva bvFTD. He keksivät Executive and Social Cognition Battery -testipatterin, joka sisältää viisi neuropsykologista testiä.
Tulos on osoittanut, että tämä yhdistetty testi on herkempi havaitsemaan puutteet varhaisessa bvFTD:ssa.
Tällä hetkellä FTD:hen ei ole parannuskeinoa. Hoitoja on käytettävissä käyttäytymisen oireiden hallintaan. Disinhibitiota ja pakonomaista käyttäytymistä voidaan ohjata selektiivisillä serotoniinin takaisinoton estäjillä (SSRI). Vaikka Alzheimerissa ja FTD:ssä on tiettyjä samoja oireita, niitä ei voida hoitaa samoilla farmakologisilla aineilla, koska FTD ei vaikuta kolinergisiin järjestelmiin.
Koska FTD usein esiintyy nuoremmilla ihmisillä (eli 40-50 -vuosikymmenellä olevilla), se voi vaikuttaa vakavasti perheisiin. Potilailla on usein vielä lapsia jotka asuvat kotona. Taloudellisesti se voi olla tuhoisaa, koska tauti iskee elämänvaiheessa, jossa usein tulot ovat huipussaan.
Persoonallisuuden muutokset FTD-potilailla eivät ole vapaaehtoisia, joten heitä ei tulisi syyttää niistä. Sairauden hallinta on ainutlaatuinen jokaisen yksilön kohdalla, koska eri potilaiden  FTD aiheuttaa erilaisia oireita, jotka ovat joskus luonteeltaan kapinoivia.
Frontotemporaalisen dementian oireet edistyvät nopeasti ja tasaisesti. Potilaat, jotka kärsivät sairaudesta voivat selviytyä 2-15 vuotta. Lopulta potilaat tarvitsevat hoitoa 24 tuntia vuorokaudessa päivittäisistä tarpeista huolehtimiseen.
CSF-vuotojen tiedetään aiheuttavan ohimenevää frontotemporaalidementiaa.