Mujaddid
Mujaddid () tarkoittaa islamin uudistajaa.
Islamin traditioon ("hadith") kuuluu lupaus lähettää jokaisen vuosisadan aluksi kalifi, pyhimys, opettaja, tiedemies tai muu vaikutusvaltainen henkilö, joka uudistaa islamin samalle tasolle tai paremmaksi kuin mitä muut uskonnot ovat sekä palauttaa kaikki ne islamin perusopetukset alkuperäiselle tasolleen, jotka ovat hämärtyneet tai muuttuneet.
"Allah tulee nostamaan tälle Ummalle, jokaisen vuosisadan alussa miehen, joka uudistaa sille, sen uskonnon."
- Sunna Abu Dawood, Kirja 37, Kitab al-Malahim [Taistelut], Hâdith Numero 4278.
Nykyisin eli jälkikäteen on tapana esittää luetteloita mahdollisista mujaddid-persoonista. Asiasta ei kuitenkaan voida olla varmoja. Yksimielisyys on saatu vain ensimmäisestä vuosisadasta ja sen mujaddid-persoonasta: Umar ibn Abd al-Aziz (682–720). Toinen traditio ("hadith") kertoo, että parhaita ihmisiä ovat muutama sukupolvi Muhammedin jälkeen eläneet ihmiset, mutta sen jälkeen ei enää ole tullut sukupolvia, joilla olisi samanlainen auktoriteetti. Tämä toinen traditio saattaa vaikeuttaa mujaddid-persoonien tunnistamista. Mitä etäämpänä sukupolvet ovat Muhammedista, sitä heikompia ne ovat. Samoin niiden mujadidd-persoonat ovat vähemmän vaikuttavia. Profeetta Muhammedilla oli läheisenä apuna neljä miestä, jotka kykenivät toimimaan hänen yhteydessään, mutta myöhemmin toimivilla mujaddid-persoonilla ei tällaista apua ollut.
Mujaddid-ehdokkaiksi asetettujen henkilöiden elämäkertoja lukiessa voi todeta, että vaikka mujaddidit ovat ensisijaisesti islamin uudistajia ja ennalleen saattajia, heillä on ainakin jossakin määrin ollut myös yleismaailmallista vaikutusta.
Islamin yksi kiistellyimmistä persoonista on Mirza Ghulam Ahmad, Ahmadiyya- liikkeen perustaja joka on kirjoittanut kirjoissaan Mujaddid viran erinomaisuuksista mm. seuraavaa:
"Mujaddid on se Profeetan sijainen, joka kuvastaa Profeetan muotoa. Hän on Profeetan jäljittelijä, jonka omakin olemus kuvastaa Profeetan erinomaisuuksia. Hän kykenee totuuden kautta vakuuttamaan vastustajat ja osoittaa vääryyden olleen todellista
ja lannistavaa." (Ayenae Kamalat-e-Islam, siv. 245-247).
Mirza Ghulam Ahmadille ei tuota mitään ongelmia erottaa eri vuosisatojen Mujaddid persoonia, vaan hän esittää niistä itsevarman luettelon:
Syed Abdul Qadir Jilani (1077–1166)
Abul Hasan Kharqani (963-1033)
Abu Yazid Bistami (804-874)
Jumaid Baghdadi (830-910)
Mohyuddin Ibn Arabi (1165-1240)
Dhunnoon Misri (796-859)
Mueenuddin Chishti Ajmeri (1141-1236)
Qutbuddin Bakhtiar Kaki (1173-1235)
Fareeduddin Pakpattani (1188-1280)
Nizamuddin Dehlavi (1274-1356)
Shah Waliullah Dehlavi (1703-1762)
Shaikh Ahmad Sirhindi (1564–1624)Mirza Ghulam Ahmadin luettelonsa nimet ovat suufimestareita, jotka käsittääkseni islamin valloitussotien jälkeen menivät
kansan keskuuteen ja omalla elämällään vakuuttivat valloitettujen maiden asukkaat islamin paremmuudesta.
He toimivat apostoleina ja eräänlaisina kansan pyhimyksinä. Eivät ehkä niinkään kirjallisia tuotteita
tuottavina opettajina tai tiedemiehinä. Mutta ilmeisesti Mirza Ghulam Ahmad arvosti eniten sitä, että kansa kääntyi
elävän Jumalan puoleen ja alistui islamiin esimerkin voimasta.
Ahmadin käsityksen mukaan Mujaddid virka on se seikka, joka tekee islamista ylivertaisen uskonnon. Jumala luopui muiden uskontojen tukemisesta kun islam saapui; niin paljon, että niiden puutarhat alkoivat kasvaa ohdaketta ja jäivät
hoitamatta. Opilliset virheet ja korruptio saivat sijaa; kun taas islam uudistuu joka vuosisadan alussa Mujaddid viran ansiosta.
Käsitykseni mukaan M.G. Ahmad viittaa myös Mujaddid persoonan apuna olevan satoja tai tuhansia muita henkilöitä ja enkeleitä. Ikään kuin siinä toteutuisi evankeliumin sana: Elävän veden virroista, jotka kumpuavat; sekä Tooran kuvaus Jaakobista Betelissä, jossa hän näkee enkelten nousevan ylös ja alas taivaan portaita pitkin. Ei siis ole ihme, jos Mujaddid persoonilla on yleismaailmallista vaikutusta.
Ahmad on 14. vuosisadan Mujaddid ehdokas, jota suurin osa valtavirran muslimeista on pitänyt kuitenkin harhaoppisena. Häntä ei otettu vastaan ja hänen käsityksensä islamin ylivertaisuudesta muihin uskontoihin nähden tuntuukin ylimitoitetulta.
Muillakin uskonnoilla on nimittäin keinoja puhdistaa uskontoa. Tästä voidaan pitää yhtenä esimerkkinä Protestanttisen liikkeen nousua 1500-luvulla.
Hazrat Mirza Ghulam Ahmad: The Essence of Islam, sivut 1-25, 1979; The London Mosque.