Paul Ricard
Paul Louis Marius Ricard (9. heinäkuuta 1909 – 7. marraskuuta, 1997) oli ranskalainen teollisuusmies, joka kehitti omaa nimeään kantavan pastis -alkoholijuomabrändin. Pastiksen nimi muuttui vuonna 1975, kun Ricard ja hänen kilpailijansa Pernod muodostivat Pernod Ricardin. Ricard oli myös ympäristöaktivisti ja kahden Välimeren saaren elinolosuhteiden kehittäjä.
Ricard syntyi viinikauppiasperheeseen Sainte-Marthessa, joka kuului Marseillen 14. kaupunginosaan. Ricard meni naimisiin Marie-Therese Thiersin kanssa vuonna 1937, jonka kanssa hänellä oli kaksi poikaa ja kolme tytärtä.
Marseillen Lycée Thiersin opintojen jälkeen Ricard lannistui aluksi, kun hänen isänsä halusi maalaustaiteesta innostuneen Paulin liittyvän osaksi perheen viiniyritystä.
Nuorena Ricard tutustui vanhan lammaspaimenen opastamana alkoholijuoma pastiksen valmistukseen. Pastis, aniksella maustettu likööri ja aperitiivi, oli kielletty muiden anispohjaisten väkiviinojen tavoin Ensimmäisen maailmansodan aikana, koska kyseisiä alkoholijuomia pidettiin selityksenä Ranskan sotavoimien menestyksen heikkenemiseen. Ricard kokeili valmistaa juomasta hienostuneemman tuotteen makuhuoneeseen perustamassaan tislaamossa. Ricard käytti muun muassatähtianista, fenkolin siemeniä, lakritsia ja Provencen yrttejä. Ricardin tarkkaa alkuperäisreseptiä ei ole koskaan julkistettu ja on edelleen salaisuus.
Ricard oli valmistautunut kieltolakiin lievempien anisväkijuomien osalta vuonna 1932, ja nopeasti otti hallintaansa muita yrityksiä, kuten Pernodin. Absintti, toinen anispohjainen juoma, pysyi kiellettynä. Ricard myi pastista "aitona Marseillen pastiksena". Ricardin samanniminen tislaamoyritys perustettiin vuonna 1939. Edellisenä vuonna Ricard oli myynyt pastistaan yli 2,4 miljoonaa litraa.
Toisen maailmansodan aikana pastis kiellettiin jälleen, koska sitä pidettiin Vichyn Ranskan "arvojen vastaisena". Sodan aikana Ricard vetäytyi Camarguen alueelle, jossa hän kokeili riisinviljelyä. Tislaustaitojensa avulla Ricard kehitti luumuista ja kirsikoista bensiinille alkoholipohjaisen korvikkeen, jota Ranskan vastarintaliike käytti sota-aikana.
Ricard jatkoi sodan jälkeen liiketoimintaansa. Vuonna 1952 Charles Pasqua palkattiin matkustelevaksi myyntimieheksi, ja myöhemmin hänestä tuli Ricardin yrityksen markkinointijohtaja. Pasquasta tuli myöhemmin myös kahdesti sisäministeri pääministereiden Jacques Chiracin ja Édouard Balladurin hallituksiin.
Osa voitosta muutettiin vuosittain osakkeiksi ja jaettiin työntekijöille. Vuonna 1962 Ricard hallitsi Ranskan pörssiosakkeita, Boursea. Pörssi rikastutti monia vanhempia yrityksen työntekijöitä.
Protestina Ranskan hallituksen puuttumiselle hänen liiketoimintoihinsa Ricard erosi yrityksensä johtoportaasta vuonna 1968. Ricardin liiketoiminta ja taloudenhoito menestyivät hänen poikansa Patrickin alaisuudessa. Yhtiö sulautui suurimman kilpailijan, Pernodin, kanssa vuonna 1975 ja yhtiön nimi muuttui Pernod Ricardiksi. 1990-luvulla Ricard oli eniten myyty ranskalainen alkoholijuoma, jota myytiin 140 maassa. Ricardin kuoleman aikoihin Pernod Ricard oli kolmanneksi suurin maailmanlaajuinen väkiviinayritys.
Koulutettuna taiteilijana Ricard kehitti taiteellisia taitojaan ja loi sinikeltaisen Ricardin merkkinsä Marseillen taivaan ja auringon värien innoittamana.
Anispohjaisten juomien mainonnasta tuli laitonta vuonna 1951 (poikkeuksena olivat jälleenmyyjien, juottoloiden ja kuljetusautojen mainokset). Omaelämäkerrassaan Ricard kirjoitti, että kielto osoittautui "salaiseksi eduksi, joka sai meidät käyttämään mielikuvitustamme...".
Ricard suunnitteli pastikseen lisättävälle jäälle ja vedelle kannun vuonna 1935, joka edisti tuotemerkin markkinointia ranskalaisille kuluttajille. Ricard tuotti myös paljon Ricard -brändillä merkittyjä juoma-astioita ja oheistuotteita, mukaan lukien karahvit, juomalasit, tuhkakupit, kellot ja pelikortit. Ricard perusti myöhemmin museon mainontaesineille Bendorin saarelle.
Ricard tunnusti urheilusponsoroinnin olevan tehokas markkinointiväline pastisbrändilleen. Ricard oli ensimmäinen kaupallinen sponsori Tour de France -kilpailulle vuonna 1948. Lavakuorma-autot näkyivät Ricardin väreissä ja yritys tarjosi ilmaisen musiikin konsertteja kilpareitin varrella. Vuonna 1970 Ricard rakennutti Circuit Paul Ricard kilpa-radan lähelle Le Castelletin kylää Variin Etelä-Ranskassa. Varin departementti isännöi 14 kilpailua Formula ykkösten Ranskan Grand Prix vuosien 1971 ja 1990 välillä, sekä Bol d ' Or ja moottoripyörien Ranskan Grand Prix'tä. Kymmenen vuoden poissaolonsa jälkeen Ranskan Grand Prix palasi Circuit Paul Ricardille vuonna 2018. Le Castelletin lentokenttä rakennettiin myös radan läheisyyteen.
Vuonna 1950 Ricard toimi tuottajana yhdessä ensimmäisistä ranskalaisista värielokuvista, "La maison du printemps". Hän julkaisi omaelämäkerran, "La Passion de Creer" vuonna 1983.
Ricard osti kaksi saarta Varin alueelta Provence-Alpes-Côte d ' azurilta 1950-luvulla. Bendorin asumattoman saaren läheltä Bandolia hän osti vuonna 1950, ja Embiez islandin läheltä Six-Fours-les-Plagesia ostettiin vuonna 1958.
Ricard perusti Bendorille viinien ja väkevien alkoholijuomien näyttelyn, jonka tavoitteena oli luoda "täydellinen ja pysyvä tietokirjamainen kokoelma viineistä ja väkevistä alkoholijuomista". Ricard rakennutti myös museon Ricard -brändin juoma-astioille ja oheistuotteille.
Välimerelle päästetyistä teollisuudenalojen "punaliejupäästöistä" kauhistuneena Ricard kampanjoi teollisuussaasteita vastaan ja perusti vuonna 1966 Observatoire de la Merin, josta myöhemmin tuli Paul Ricard Meritieteellinen Instituutti. Instituutti perustettiin Ile des Embieziin ja se harjoittaa merentutkimusta ja nostaa yleistä tietoisuutta mereen liittyvissä kysymyksissä. Akvaario on avoinna vierailijoille instituutissa.
Eläkkeellä Ricard maalasi taideteoksia ja toimi Signesin pormestarina vuodesta 1972 vuoteen 1980. Ricard kuoli Signesissä 88 vuoden ikäisenä vuonna 1997.