Jumala
Jumala, jumaluus tai jumalolento tarkoittaa tavallisesti henkilöllisiksi käsitettyjä yliluonnollisia olentoja, joiden uskotaan hallitsevan luonnonvoimia, ihmisten kohtaloita ynnä muuta.
Teismi eli "jumalausko" on käsitys, jonka mukaan on olemassa persoonallinen, vaikuttava Jumala tai jumalia. Polyteismi eli "monijumalaisuus" on käsitys, jonka mukaan jumalia on useita. Monoteismiin eli "yksijumalaisuuden" mukaan on vain yksi Jumala. Deismi on käsitys, jonka mukaan Jumala ei kaikkeuden luotuaan ole puuttunut sen kehitykseen tai käsitys jonka mukaan Jumala on kaiken alkusyy. Panteismi eli "kaikkijumalaisuus" samastaa Jumalan kaikkeuden kanssa.
Sana ateismi viittaa näkemyksiin, joiden mukaan Jumalaa tai jumalia ei ole olemassa tai käsityksiin, joista puuttuu käsitys jonkin jumalan olemassaolosta tai siihen, ettei katso Jumalan olemassaolon puolesta olevan vakuuttavaa näyttöä. Ateismi jaetaan toisinaan negatiiviseksi ja positiiviseksi ateismiksi, joista ensimmäinen katsoo, ettei ole olemassa mitään vakuuttavaa evidenssiä Jumalan olemassaolon puolesta, missä jälkimmäisen mukaan on olemassa evidenssiä Jumalan olemassaolon olettamusta vastaan. Agnostisismiksi kutsutaan näkemyksiä, joiden kannattajat ovat tavalla tai toisella tiedollisesti epävarmoja sen suhteen, onko Jumala olemassa vai;.
Kirkon tutkimuskeskuksen vuonna 2011 teettämän tutkimuksen mukaan suomalaisista 27 % uskoi kristinuskon Jumalaan. 23 % suomalaisista uskoi Jumalaan jotenkin muuten kuin luterilainen kirkko opettaa. 17 % oli uskostaan epävarmoja ja 7 % epäili Jumalan olemassaoloa. 21 % ei uskonut Jumalan olemassaoloon. Usko jumalaan vähenee mitä nuoremmista sukupolvista on kyse. 15–29-vuotiaiden sukupolvesta kristinuskon jumalaan uskoi enää 15 prosenttia ja 34 prosenttia ei usko jumalaan ollenkaan.
Jumala on kristittyjen uskoma ja kunnioittama jumala, jonka muita nimityksiä ovat muun muassa (Taivaan) Isä, Luoja, Herra ja Kaikkivaltias. Jumala esiintyy myös nimillä "Ehje" (”Minä olen”) ja "Jahve" (”Hän on”). Kristinusko korostaa Jumalaa maailman luojana ja luomakunnan persoonallisena ylläpitäjänä, eikä kristinuskossa ole muita jumalia tai jumaluuksia, joskin Vanhassa testamentissa puhutaan jumalien kokouksesta (Psalmit 82:1).
Kristitylle Jumala on yhtäältä Isä, joka on luonut taivaan ja maan, toisaalta tämän Isän Poika, joka on Jeesus Nasaretilaisen persoonassa lihaksi tullut ihmiskunnan Pelastaja, ja kolmanneksi eläväksi tekevä Henki. Tämä käsitys Jumalasta kolmena persoonana – Isänä, Poikana ja Pyhänä Henkenä – on kristinuskon kulmakivi ja keskeinen opillinen ero kristinuskon ja muiden monoteististen uskontojen välillä.
Kristinuskon mukaan Jumalasta voidaan saada tietoa yleisen ilmoituksen kautta (Jumalan toiminta luonnossa ja kulttuurissa) sekä erityisen ilmoituksen kautta (Jumalan lihaksi tullut Sana, Jeesus Kristus). Erityisen ilmoituksen tärkein lähde on Raamattu, kristityille ohjeellisiksi tulkittujen kirjoitusten kokoelma.
Taiteessa kristinuskon Jumala on perinteisesti kuvattu iäkkäänä pitkäpartaisena miehenä.
Kristinuskon opetuksen mukaan Jumala on tuonut ilmi kirkkautensa, nimensä ja kasvonsa. Kukaan ei ole kuitenkaan nähnyt Jumalaa, eikä voi häntä nähdä. Tässä mielessä kristinuskon Jumala on perimmältään aina salattu. Eri aikoina ihminen on kuitenkin kristinuskon mukaan pyrkinyt muodostamaan itselleen Jumalasta käsityksen, joka pohjautuu tulkintoihin erityisestä ja yleisestä ilmoituksesta, vallitsevasta todellisuuskäsityksestä sekä ihmisen omista mielikuvista. Kristinuskon alkuajoista lähtien kristityt ovat kuvanneet Jumalaa erilaisin sanallisin ja kuvallisin vertauskuvin.
Merkittävin kristillisen jumalakäsityksen ero juutalaiseen on oppi Jumalan kolminaisuudesta. Jumalan kolminaisuuden avulla selitettään Jumalan toimintaa kolmessa ilmenemismuodossa tai roolissa Isänä, Poikana ja Pyhänä Henkenä. Vaikka jokainen persoona on erillinen, kristinuskossa korostetaan, että Jumala on olemukseltaan yksi.
Toisena kristinuskon jumalakäsityksen erona juutalaiseen voidaan pitää suurempaa rakastavan Jumalan painottamista. Kristinuskon opin mukaan keskeisin Jumalaa luonnehtiva ominaisuus on hänen rakkautensa luotujaan kohtaan. Tämä ilmenee erityisesti siinä, että hän antoi poikansa, Jeesuksen, tulla ihmiseksi, jottei kukaan joutuisi kadotukseen, vaan saisi iankaikkisen elämän hänen luonaan taivaassa. Kun itse kolmiyhteinen Jumala Jeesuksen persoonassa oli tullut ihmiseksi ja sovittanut ihmiset itsensä kanssa, ei opillisesti enää ollut sijaa kuvalle rankaisutoimia, polttouhreja ja tiukkaa lain noudattamista vaativasta Jumalasta.
Jumaluusoppineet ovat kuitenkin keskustelleet siitä, voidaanko vanhatestamentillista Jahvea ja Jumalaa pitää täysin samana jumalana. Perusteluja ovat olleet muun muassa seuraavat
Vastaperusteluja edellisiin ovat muun muassa seuraavat:
On olemassa myös tulkinta, jonka mukaan Jahve oli vain luojajumala, demiurgi, joka oli todellisen Jumalan luoma, mutta luuli olevansa ainoa jumala. Jahven ajateltiin pilanneen sooloilullaan luomistyön. Tällainen käsitys eli muun muassa varhaiskristillisessä gnostilaisuudessa. Gnostilaisuus tuomittiin myöhemmin harhaopiksi. Tällainen käsitys teki Jahvesta kuitenkin pelkästään juutalaisten heimojumalan, joka ei ole maailman luonut yksijumalisuuden Jumala.
Kristinuskon Jumalasta käytetään useaa nimeä, joilla on eri painotuksia. Erityisesti Jeesuksen henkilöön liittyviä nimiä on monta.Jumalaan yhdistetään erinäisiä tunnuskuvia.Sekä kristillisessä teologiassa että uskontokritiikissä kristinuskon Jumalan käskyt ja teot ovat olleet tärkeitä keskustelun aiheita. Monien tutkijoiden näkemyksen mukaan Jumala oli juutalaisessa uskonnossa aluksi sekä hyvän että pahan lähde ennen kuin Saatana omaksuttiin juutalaisuuteen persialaisten uskontojen kautta. Vanhan testamentin vanhimmissa kirjoituksissa Saatanaa ei mainita. Saatanan tultua mukaan Jumalalle jäivät hyvät teot ja Saatana sai jonkinlaisen syyttäjän ja myöhemmin ”paholaisen”, roolin.
Vanhassa testamentissa Jumala kuvataan sekä rakkaudellisena ja anteeksiantavaisena Luojana. Kaikkeuden tekijänä hänellä on kuitenkin oikeus sanoa, mikä on oikein ja mikä väärin ja määrätä rangaistukset niille, jotka eivät tottele häntä..
Heti Vanhan testamentin alussa kuvaillaan Jumalan luomistekoja. Jumala teki kaiken rakkaudesta ihmisiä kohtaan. Hän loi maapallon kauniiksi kodiksi ihmisperheelle ja maapallolla on kyky tarjota ihmisille monipuolista ja hyvää ravintoa. Luodessaan ihmiset Jumala antoi heille kykyjä ja aisteja, joiden avulla ihmiset voivat nauttia elämästään. Ensimmäiset ihmiset Aadamin ja Eevan Jumala loi kauniiseen puutarhaan. Jumala antoi heille täydellisen terveyden ja mahdollisuuden ikuiseen elämään. Aadam ja Eeva menettivät ikuisen elämän, kun he rikkoivat Jumalan selvää käskyä. Jumala hääti Aadamin ja Eevan paratiisista, mutta teki heille vielä sopivat vaatteet .
Jumalan persoonallisuuden piirteitä voidaan erityisesti havaita siinä, miten hän toimi Israelin kansan suhteen. Jumala antoi Israelille lain, joka suojeli israelilaisia sairauksilta , auttoi heitä toimimaan Jumalan tahdon mukaisesti ja antoi säännöt yhteiskunnallista elämää varten. Joistakin rikoksista oli rangaistuksena kuolemantuomio, esimerkiksi aviorikoksesta. Lait oli kuitenkin annettu ihmisiä, ei Jumalaa varten, siksi Jumala saattoi joissakin tilanteissa antaa erilaisen tuomion. Jumala antoi anteeksi katuville. Esimerkiksi kuningas Manassen tapaus osoittaa miten Jumala on anteeksiantavainen. Kuningas Manasse palvoi vääriä jumalia ja tappoi viattomia ihmisiä. Nämä olivat rikoksia, joista oli seurauksena kuolemanrangaistus. Manassen jouduttua vaikeuksiin, hän katui, nöyrtyi ja rukoili Jumalaa. Jumala kuuli hänen pyyntönsä, antoi anteeksi ja palautti hänet kuninkaaksi Jerusalemiin. Jumalan käytöksessä on myös julmia piirteitä hänen rangaistessaan Egyptiläisiä tappamalla heidän esikoislapsensa. Jumala myös janoaa uhriverta anteeksiannon saavuttamiseksi.
Kristinuskon ja juutalaisuuden Jumalasta puhuttaessa myöhempinä aikoina ovat herättäneet keskustelua kansanmurhat, joita Jumala laittaa israelilaiset tekemään Vanhan testamentin sivuilla. Useimmat näistä liittyvät luvatun maan valloittamiseen Joosuan kirjassa. Monista kaupungeista tapetaan kaikki asukkaat Jumalan käskystä. Esimerkkinä seuraavat jakeet:
Jumalalla oli syynsä hävittää kanaanilaiset. Hän oli kärsivällisesti katsellut 400 vuoden ajan kanaanilaisten väärää toimintaa ja antanut heille aikaa muuttaa toimintaansa. Kanaan oli täynnä epäjumalanpalvelusta, moraalittomuutta ja verenvuodatusta. Kanaanilainen uskonto oli alhaista ja rappeutunutta, heidän pyhät paalunsa olivat ilmeisesti fallossymboleita, ja moniin heidän uhrikukkulariitteihinsä liittyi törkeää irstailua ja turmelusta. Insesti, homoseksualismi ja eläimeen sekaantuminen olivat yleistä. Taikuus, loitsiminen, spiritismi ja lasten uhraaminen polttamalla kuuluivat myös kanaanilaisten tapoihin. Asera ja Anat olivat kanaanilaisten jumalattaria. Ne kuvataan eräässä egyptiläisessä tekstissä sekä äitijumalattariksi että pyhiksi prostituoiduiksi, jotka paradoksaalisesti ovat ikuisia neitsyitä (kirjaimellisesti ”suuria jumalattaria, jotka tulevat raskaaksi, mutta eivät synnytä”). Ilmeisesti heidän palvontaansa liittyivät aina temppeliprostituoitujen palvelukset. Nämä jumalattaret vertauskuvasivat sukupuolisen himon lisäksi sadistista väkivaltaa ja sodankäyntiä. Eräässä Ugaritista löydetyssä Baal-eepoksessa kuvaillaankin, kuinka Anat-jumalatar panee toimeen joukkoteurastuksen ja koristautuu sitten ripustamalla itseensä uhriensa päitä sekä kiinnittämällä näiden käsiä vyöhönsä, samalla kun hän kahlaa riemuissaan heidän veressään.
Merrill F. Unger kertoo: ”Palestiinassa tehdyissä kaivauksissa on löydetty tuhkakasoja ja pienokaisten luurankojen jäännöksiä pakana-alttarien ympärillä olleilta hautausmailta, mikä osoittaa, että tätä julmaa inhottavuutta harjoitettiin laajalti.” "Halley’s Bible Handbook" (s. 161) sanoo: ”Kanaanilaiset palvoivat antautumalla moraalittomiin nautintoihin jumaliensa edessä – mikä heillä oli uskonnollinen rituaali – ja sitten murhaamalla esikoislapsensa uhriksi näille samoille jumalille. – Baalin ja Astoretin profeetat olivat virallisia pikkulasten murhaajia.” ”Toinen pöyristyttävä tapa olivat niin sanotut ’perustusuhrit’. Kun oli määrä rakentaa talo, uhrattiin lapsi, ja sen ruumis muurattiin seinään.” Näyttää siltä, että Kanaanin maa oli suuressa määrin tullut eräänlaiseksi Sodomaksi ja Gomorraksi kansallisessa mitassa. – Oliko näin inhottavan saastaisella ja raa’alla kulttuurilla enää mitään oikeutta olla olemassa?”
Jumalalla oli Luojana oikeus hävittää kanaanilaiset maasta. Huomionarvoista on, ettei Jumala tuhonnut kaikkia kanaanilaisia. Monet kanaanilaiset tekivät rauhan Israelin kanssa ja säilyttivät elämänsä. Yksi oli kanaanilainen portto Rahab, josta tuli yksi Messiaan, Jeesuksen esiäideistä . Sitä pidettiin suurena kunniana. Myös monet hänen sukulaisensa säilyivät elossa. Paavali mainitsi hänet uskonesimerkkinä, jota kristittyjen tulisi jäljitellä. Gibeonilaiset, jotka olivat kanaanilaisia, eivät halunneet taistella Israelia vastaan vaan tekivät rauhan Israelin kanssa ja säilyivät elossa . Kun Kanaanin muut heimot saivat tietää tästä, he lähtivät taistelemaan gibeonilaisia vastaan. Israel lähti puolustamaan gibeonilaisia ja Jumala myös puuttui asioiden kulkuun ja suojeli gibeonilaisia. Tällä tavoin tämä heimo pelastettiin tuholta.
Jumalalla oli samat normit myös israelilaisten suhteen ja hän ei suojellut heitä kun nämä rikkoivat hänen lakejaan. Kärsivällisesti Jumala antoi aikaa muutokseen, mutta kun sitä ei tapahtunut, hän ei enää suojellut Israelia. Assyrialaiset valloittivat Israelin pohjoisen valtakunnan ja myöhemmin Babylon poltti Jerusalemin ja vei eteläisen valtakunnan asukkaat vankeina maahansa.
Kaiken kaikkeaan Vanhan testamentin kirjoittajat maalaavat Jumalasta lämpimän kuvan. Psalmista kertoi kuinka Jumala on armollinen, suosiollinen ja hidas vihastumaan. Daavid ymmärsi ettei Jumala vaadi ihmisiltä liikoja. Jesaja toi esille että, Jumalan rakkaus meitä kohtaan on vahvempaa ja syvempää kuin äidin rakkaus lapseensa. Hesekiel paljasti että Jumala ei saa iloa kenenkään kuolemasta, ei edes jumalattoman henkilön.
Kansanmurhien lisäksi huomiota ovat myöhemmin herättäneet Jumalan monet ankarat lait, joita hän antaa Moosekselle. Jumalan Moosekselle antamiin lakeihin kuuluvat esimerkiksi käsky tappaa homoseksuaalisuuden harjoittajat sekä käsky kivittää hengiltä tottelemattomat ja ”kevytmieliset” lapset ja aviorikoksesta tavatut sekä erilaiset orjuutta koskevat säädökset, joissa esimerkiksi annetaan isännälle lupa lyödä orjaansa, koska tämä on hänen omaisuuttaan.
Kostavan ja pitkävihaisen Vanhan testamentin Jumalan sijasta Uudessa testamentissa esiintyy Jeesuksen opetuksissa ja Jeesuksen (ihmiseksi tulleen Jumalan) teoissa armahtava ja ymmärtäväinen Jumala.
Johanneksen evankeliumissa kerrotaan, kuinka Jeesus asetetaan tilanteeseen, jossa häneltä halutaan mielipide Vanhan testamentin määräykseen aviorikoksesta, jonka mukaan molemmat avionrikkojat pitäisi tappaa. Jeesus (″Jumala”) toimii Vanhan testamentin yksiselitteisen määräyksen vastaisesti ja vapauttaa naispuolisen avionrikkojan.
Luukkaan evankeliumissa opetuslapset haluaisivat pyytää Jumalaa tuhoamaan samarialaisen kylän, koska kyläläiset olivat kieltäytyneet ottamasta vastaan Jerusalemiin matkalla ollutta seuruetta. Jeesus nuhtelee opetuslapsia siitä, että opetuslapset eivät olleet ymmärtäneet Jeesuksen opetuksien perusideaa.
Islaminuskoisten Jumalasta käytetään usein arabiankielistä nimeä Allah (). Allah ei kuitenkaan ole erisnimi, vaan sanalla voidaan viitata myös muiden uskontojen jumaliin.
Islaminuskossa Jumala loi ihmisen, ja koko ihmiskunta palaa Jumalan luokse. Koraani oli profeettaketjun viimeinen ilmoitus, jonka avulla hän puuttui ihmiskunnan historiaan. Jumala ilmestyi Koraanin kautta, mutta silti hän pysyi täysin tuntemattomana. Koraanin ydinsanoma on Jumalan ykseys, tawḥīd. Islaminuskossa elämä on merkityksetöntä, mikäli se ei suuntaudu Jumalaan ja kuolemanjälkeiseen elämään. Uskosta Jumalaan seuraa usko rangaistukseen tai palkitsemiseen tuonpuoleisessa.
Islamin mukaan Jumala on ilmoittanut itsensä ihmiskunnalle historian saatossa profeettojen ja pyhien kirjojen avulla. Aikaisempiin profeettoihin, kuten Abrahamiin, Nooaan ja Jeesukseen, viitataan Koraanissa toistuvasti. Islaminuskossa Abraham oli Arabiassa elänyt uskonperustaja, joka harjoitti alkumonoteismia, hanif. Kukin profeetta hänen jälkeensä vahvisti Jumalan ylintä valtaa kautta historian.
Koraani antaa Jumalan eri ominaisuuksille 99 nimeä, mutta ne kaikki edellyttävät, että Jumala on yksi ja tuntematon. Koraanissa kuvaillaan jatkuvasti Jumalan ykseyttä, anteliaisuutta ja armoa. Monoteismi on ehdotonta. Jumala on antanut elämän ja herättää ihmisen kuolleista. Jumala on Armollinen, al-Rahman. Vastineeksi armosta Jumala tahtoo tunnustuksen ettei ole ketään Hänen kaltaistaan. Jumalan rakkauden teema ei ole Koraanissa niin vahva kuin armeliaisuus. Jumala on Rakastava, al-Wadud. Jumala rakastaa vastatakseen ihmisen kunnioitukseen.
Yhteen Jumalaan uskovat ja hänen tahtoonsa alistuvat saavat palkkion paratiisissa kuoleman jälkeen. Koraani ilmaisee Jumalan kaikkivoipuuden, mutta myös sallii ihmisen vapaan tahdon. Jumalan vertaaminen ihmisiin on kiellettyä samaistumisen pelosta. Ibn Arabi tulkitsi islamilaisen uskontunnustuksen ensimmäistä lausetta "lā ʾilāha ʾillā 'llāh" (لا إله إلا الله; ei ole muuta jumalaa kuin Jumala) siten, että Jumala on kaikki ja kaikki on Jumala; että ainoa olevainen on Jumala. Tätä suufilaista panteistista käsitystä eivät sunnalaiset täysin hyväksy.
Mormonismiin kuuluvissa yhdyskunnissa on ollut eri ajankohtina erilaisia käsityksiä Jumalan luonteesta ja olemuksesta. Suurin osa yhdyskunnista, mm. Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkko, seuraa profeetta Joseph Smithin loppuaikojen tulkintaa, jonka mukaan Jumala on yksipersoonainen olento, jota kutsutaan Isäksi, ja "jumaluus" (engl. Godhead) on neuvosto, jonka muodostavat kolme erillistä jumalaa, Isä (Jumala), Poika ja Pyhä Henki. Ne siis hylkäävät Nikean uskontunnustuksessa ja muissa ekumeenisissa uskontunnustuksissa esitetyn ajatuksen kolminaisuudesta, jonka mukaan Isä, Poika ja Pyhä Henki ovat yhden Jumalan kolme persoonaa. Sitä vastoin Kristuksen yhteisö samoin kuin eräät muut myöhempien aikojen pyhien liikkeen yhteisöt opettavat perinteistä kristillistä kolminaisuusoppia. Eräät fundamentalistiset uskonyhteisöt opettavat edelleenkin Brigham Youngin aikoinaan opettamaa ajatusta siitä, että ihmiskunnan Jumala on sama kuin Aadam (nk. Aadam-Jumala-teoria).
Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon opetus Jumalasta nojaa pitkälti Joseph Smithin loppuaikojen opetukseen. Kirkon alkuaikoina, 1830-luvun alussa, useat kirkon jäsenet opettivat perinteisen kristillisen teologian tapaan Jumalan olevan kolmiyhteinen. Myös Mormonin kirjan opetus Jumalasta voidaan tulkita tällä tavoin. Sen mukaan Isä ja Poika ja Pyhä Henki ovat ″yhtä” (3. Nefi 11:36). Jeesus Kristus on sen mukaan ″Isä ja Poika” (Eter 3:14). Kirja ei kuitenkaan sisällä tarkemmin eriteltyä kolminaisuusoppia. Nykyään MAP-kirkon teologit pyrkivät tulkitsemaan tämänkaltaiset Mormonin kirjan lausumat (samoin kuin vastaavanlaiset Raamatun kohdatkin) siten, että ne puhuvat tahdon ja tarkoituksen ykseydestä, ei olemuksellisesta yhteydestä. Sen sijaan Kristuksen yhteisö ja muut mormonistiset liikkeet, jotka opettavat perinteistä kristillistä kolminaisuusoppia, katsovat Mormonin kirjan opetusten olevan yhtäpitäviä sen kanssa.
Mormonin kirjan alkuperäisessä, vuoden 1830 painoksessa oli kohtia, jotka samaistivat Isän ja Pojan. Sen mukaan neitsyt Maria oli Jumalan äiti (1. Nefi 11:18) ja Isä itse kärsi kuoleman ristillä (1. Nefi 11:32). Sen mukaan Jumalan karitsa on ″iankaikkinen Isä itse” (1. Nefi 11:21). Nämä lauseet tulevat lähelle varhaisen kirkon monarkianismiksi tai patripassianismiksi kutsuttua heresiaa, jonka mukaan Isä ja Poika ovat yksi ja sama persoona. Tämänkaltainen Isän ja Pojan samaistaminen saattaa kuitenkin olla lähellä sitä, miten teologisesti kouluttamattomat kristityt hahmottivat heidän suhteensa. Nykyinen Mormonin kirjan versio puhuu edellä mainituissa kohdissa ″Jumalan Pojan” äidistä ja kärsimyksestä.
Liikkeeseen kuuluvista uskonyhteisöistä suurin, Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen Kirkko, opettaa nykyään Jumalasta seuraavasti:Jeesus Kristus on keskeinen hahmo mormonismin pyhissä kirjoituksissa, erityisesti Mormonin kirjassa. Jeesusta voidaan kutsua ″Isäksi”, koska hän on taivaan ja maan Luoja. Hän on myös ihmiskunnan syntien sovittaja. Hän otti päälleen ihmiskunnan syntien taakan Getsemanen puutarhassa ja sovitti ne Golgatan ristillä. Mormoniteologiassa Kristuksen ahdistus Getsemanessa on tärkeä osa hänen sovitustyötään. Sovitus hyödyttää ihmiskuntaa kahdella tavalla, ehdottomasti ja ehdollisesti. Ehdoton sovitus tarkoittaa ylösnousemusta, joka Kristuksen sovintouhrin perusteella lahjoitetaan koko ihmiskunnalle. Ehdollinen sovitus tarkoittaa syntien anteeksiantamusta, uudelleensyntymää ja Isän Jumalan välittömään läheisyyteen eli ″korotukseen” pääsemistä. Se voi tulla ihmisen osaksi pelastussuunnitelman puitteissa. Sen edellytyksenä on, että ihminen katuu syntejään ja tekee niistä parannuksen, että hän uskoo Jeesuksen kuoleman synnit sovittavaan voimaan, tekee kasteen liiton Jumalan kanssa ja otetaan konfirmaatiossa Kirkon jäseneksi.
Mormoniteologian mukaan Jeesus Kristus on Vanhan testamentin Jehova, joka siis on eri olento kuin Isä Jumala, johon viitataan hepreankielisellä sanalla Elohim.
Mormoniteologia opettaa myös muiden jumalien olemassaoloa, itse asiassa heihin viitataan esimerkiksi Aabrahamin kirjassa Elohimin neuvonantajina. Heitä ei kuitenkaan palvota, eikä heillä ole roolia pelastussuunnitelmassa. Mormonismi opettaa myös, että ihmisellä on mahdollisuus kehittyä kuoleman jälkeen jumalaksi, joka saa luoda oman maailmansa. Presidentti Lorenzo Snow viittasi tähän kuuluisalla lauseellaan: ″Millainen ihminen on nyt, Jumala oli kerran-millainen Jumala on nyt, sellaiseksi ihminen voi tulla”. Tämä muistuttaa vanhakirkollista ajatusta ″jumalallistumisesta” ("theosis") eli "jumalallisesta luonnosta osaksi tulemisesta". Erona on kuitenkin, että vanhakirkollinen ajattelu korosti ihmisen tulevan osalliseksi Isän Jumalan luonnosta häneen kuitenkaan sulautumatta, kun taas mormoniteologiassa ihmisellä on mahdollisuus itse kehittyä olemukseltaan jumalaksi.
Myöhempien aikojen pyhien liikkeessä puhutaan myös ″taivaallisista vanhemmista”, ja ihmisellä katsotaan olevan taivaallisen Isän lisäksi myös taivaallinen Äiti. Koko ihmiskunta, samoin kuin Jeesus Kristus, on kirjaimellisesti heidän poikiaan ja tyttäriään eli yhtä suurta perhettä. Taivaallista Äitiä ei kuitenkaan palvota, eikä hänen persoonastaan juurikaan puhuta mormoniteologiassa.
Eräs pieni mormonistinen yhteisö, Jeesuksen Kristuksen ennallistettu kirkko, jonka jäsenistä suurin osa kuuluu seksuaalivähemmistöihin, palvoo taivaallisen Isän lisäksi myös taivaallista Äitiä. Heidän mukaansa taivaallisia vanhempia tulee kunnioittaa yhtäläisesti, kuten myös heidän luomansa ihmiset ovat tasavertaisia miehinä ja naisina.
Suomen kielen sana "jumala" on ilmeisesti omaperäinen suomalais-ugrilainen sana.