hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Paavo Ant-Wuorinen
Paavo Ant-Wuorinen (alkujaan Wuorinen; 30. lokakuuta 1897 Helsinki – 5. elokuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen juristi ja virkamies, joka toimi Patentti- ja rekisterihallituksen ensimmäisenä ylijohtajana 1942–1962.
Ant-Wuorisen vanhemmat olivat lakitieteen kandidaatti Anton Wuorinen ja opettaja Ida Sofia Malmström. Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1916, valmistui lakitieteen kandidaatiksi 1922 sekä varatuomariksi 1926 ja väitteli tohtoriksi 1933. Hän työskenteli 1920-luvulla asianajajana ja 1930-luvulla oikeusministeriön hallitussihteerinä ja 1935–1939 lainvalmistelukunnan jäsenenä. Ant-Wuorinen erikoistui immateriaalioikeuksiin ja erityisesti toiminimi- sekä patenttiasioihin. Hänet nimitettiin vuonna 1939 kauppa- ja teollisuusministeriön osastopäälliköksi ja samalla Suomen patenttiviraston päälliköksi. Kun Patentti- ja rekisterihallitus perustettiin kolme vuotta myöhemmin, hänet nimitettiin sen ensimmäiseksi ylijohtajaksi.
Ant-Wuorinen oli jäsenenä useissa lainvalmistelukomiteoissa, patenttilainsäädännön uudistamista käsitelleissä yhteispohjoismaisissa neuvotteluissa sekä Suomen edustajana eräissä kansainvälisissä konferensseissa. Hänellä oli paljon kotimaisia luottamustehtäviä. Ant-Wuorinen oli vuodesta 1926 naimisissa J. K. Paasikiven tyttären Wellamo Paasikiven kanssa. Hänen veljensä oli professorin arvon saanut kemisti Olli Ant-Wuorinen.
Emil Saarinen (näyttelijä)
Emil Johannes Saarinen (27. marraskuuta 1907 Hämeenkyrö – 21. joulukuuta 1993 Turku) oli suomalainen näyttelijä. Hän oli laaja-alainen ja pidetty teatterinäyttelijä erityisesti kotikaupungissaan Turussa.
Näyttelijänuransa ensimmäisen kiinnityksen Saarinen sai Turun Työväen Teatteriin, jossa hän esiintyi viisivuotiskauden 1929–1934. Tämän jälkeen hän näytteli muun muassa Viipurin, Kuopion, Porin ja Tampereen teattereissa, kunnes hän palasi vuonna 1947 Turkuun, edellisenä vuonna perustettuun Turun kaupunginteatteriin. Hän oli kaupunginteatterin näyttelijänä siitä lähtien aina vuoteen 1971 saakka, jolloin hän jäi eläkkeelle. Hän kuitenkin jatkoi näyttelijäntyötä pitkään vielä tämän jälkeenkin.
Saarinen teki teatterinäyttämöillä monia suuria rooleja, kuten Daniel Hjort, Raskolnikov ("Rikos ja rangaistus"), Faust ("Faust"), Volpone ("Volpone") sekä Halme ("Täällä Pohjantähden alla"). Hän esiintyi myös televisiossa ja elokuvissa. Saarisella oli näyttelijänrooli ainakin Risto Orkon elokuvassa "Ja alla oli tulinen järvi" (1937), Aarne Kivimäen elokuvassa "Huijarien huvittavat huiputtajat" (1945) sekä Ilmari Unhon elokuvissa "Minä elän" (1946) ja "Ruusu ja kulkuri" (1948).
Saarinen sai uransa aikana tunnustuksena muun muassa Turun taiteilijaseuran Teatterikerhon jakaman "Esko"-patsaan ja myöhemmin Turun Teatterikerhon jakaman "Wenander"-patsaan. Vuonna 1969 hänet palkittiin elämäntyöstään myös Pro Finlandia-mitalilla. Saarisen puoliso oli näyttelijä Kaarina Vahtonen.
Flauto Dolce -nokkahuiluyhtye
Flauto Dolce ("ital." suloinen huilu, nokkahuilu) on vuonna 1968 espoolainen musiikinopettaja Aarne Porkon perustama harrastelijanokkahuiluyhtye. Nykyään Vantaan musiikkiopistolla toimivan yhtyeen vetäjänä toimii Satu Parkkosen. 10 henkilön ryhmän soittimina toimivat nokkahuilut sopraniinosta aina suurempiin subbassoihin asti.
Vuonna 1968 perustettu Flauto Dolce -yhtye on nokkahuilisti Satu Parkkosen johtama aikuisten nokkahuiluharrastelijoiden yhtye, joka toimii nykyisin Vantaan musiikkiopiston yhteydessä. Yhtyeen kaikki kymmenen jäsentä soittavat useita eri nokkahuiluja (yhtyeläisillä on erilaisia nokkahuiluja käytössä sopraninosta subbassoihin), ja varsinkin matalat soittimet ovat tällä hetkellä soittajien suosiossa. Jäsenten edellytetäänkin soittavan vähintään kahta eri vireistä nokkahuilua sujuvasti. Yhtye soittaa monin eri kokoonpanoin duoista monikuoroisiin teoksiin. Ohjelmisto koostuu lähinnä nokkahuilun kulta-ajan eli renessanssin ja barokin ajan yhtyemusiikista. Omien konserttien lisäksi yhtye esiintyy musiikkiopiston tapahtumissa, jumalanpalveluksissa ja yksityistilaisuuksissa.
Flauto Dolcen perusti Espooseen asettunut musiikinopettaja Aarne Porko (1922–1995). Harjoitukset pidettiin Porkon kotona Tapiolassa. Yhteensä jopa 20 lasta, nuorta sekä heidän vanhempaansa kokoontui viikottain kolmeksi tunniksi Porkon ateljeehen kahden flyygelin äärelle soittamaan nokkahuiluilla sovituksia klassisen musiikin merkkiteoksista. Yhtyeen ohjelmistoon kuului mm. Dvorâkia, Mozartia, Händeliä ja Purcellia. Usein yhtyettä säesti Porkon piano-oppilas, ja sovituksissa käytettiin myös rytmisoittimia. Porko panosti erityisesti taukojen välipalatarjoiluun; hänen bravureitaan olivat itse leivotut leivät ja omenapiirakka. Aluksi lapset soittivat vain pienempiä nokkahuiluja, mutta pian Flauto Dolcelaisten ja heidän vanhempansa opettelivat soittimet sopraanosta bassoon. Yhtyeen soittajat kävivät Porkolla myös yksityistunneilla ja soittivat Porkon suosituksesta Küngin barokkiotteisia nokkahuiluja.
Soittajien vanhemmat perustivat Flauto Dolcen toimintaa tukemaan Nokkahuilumusiikin ystävät ry:n vuonna 1984. Yhdistyksen kanssa Porko järjesti myös kaikille avoimia nokkahuilun yhtyesoiton viikonloppukursseja Espoossa ja Nurmijärvellä, ja kurssi- ja konserttimatkoja tehtiin myös ulkomaille asti. Matkoilla ei kommelluksilta vältytty. Kerrankin erään soittajan nokkahuilukoteloon oli kiireessä keittiönpöydältä sujahtanut nokkahuilun sijaan kurkku!
Omien Flauto Dolcen konserttien lisäksi yhtye esiintyy mm. musiikkiopiston tapahtumissa, jumalanpalveluksissa ja yksityistilaisuuksissa.
Miguel Irízar Campos
Miguel Irízar Campos (7. toukokuuta 1934 Ormáiztegui – 19. elokuuta 2018 Bilbao) oli espanjalaissyntyinen, Perussa toiminut roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin passionistien papiksi 16. maaliskuuta 1957 ja nimitettiin Yurimaguasin apostoliseksi vikaariksi sekä Elon titulaaripiispaksi 25. maaliskuuta 1972. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Agnelo Rossi, jota avustivat Venancio Celestino Orbe Uriarte ja Joseph Gustave Roland Prévost Godard.
Irízar Campos sai 6. elokuuta 1989 nimityksen Callaon koadjuuttoripiispaksi, ja hänestä tuli sen piispa 17. elokuuta 1995. Hän jäi eläkkeelle 12. joulukuuta 2011.
La storia della Arcana Famiglia
La Storia Della Arcana Famiglia on japanilainen videopeli, josta on sittemmin tehty myös anime- ja mangaversiot. La storia della Arcana Famiglia on tyyliltään hyvin Italia-painotteinen. Sarja on suomalaisille nähtävillä Crunchyroll-sivustolla ilmaiseksi.
Kletrakasvit
Kletrakasvit (Clethraceae) on kukkivien kasvien heimo. Heimoon kuuluu kaksi sukua, noin 70-lajinen kletrojen suku "Clethra" sekä noin kymmenlajinen suku "Purdiaea". Vanhemmissa lähteissä heimo on yleensä yksisukuinen ja suku "Purdiaea" sijoitetaan heimoon "Cyrillaceae".
Kletrakasvit ovat puita tai pensaita. Ne voivat olla lajista riippuen aina- tai kausivihantia. Useimmat kasvien osat ovat yleensä tähtikarvojen peittämiä. Lehdet ovat korvakkeettomia, yksinkertaisia, vuorottaisesti asettuneet, ja usein ryhmittyneet lähelle verson kärkeä. Lehden laita on usein sahalaitainen, joillakin lajeilla ehyt. Terttumuotoiset kukinnot kasvavat versojen päädyissä. Kukat ovat kaksineuvoisia ja symmetrisiä säteittäin. Sekä verho- että terälehtiä on viisi, teriö on yleensä väriltään valkoinen. Heteitä on kymmenen, ja ne ovat asettuneet kahteen kiehkuraan. Emin sikiäin on kehänpäällinen ja kolmionteloinen. Emin luotti on pysyvä, ja on nähtävissä vielä hedelmässäkin. Hedelmä on rakenteeltaan kota. Siemenet ovat lajista riippuen siivekkäitä tai siivettömiä.Kletrakasveja kasvaa luonnonvaraisena laajalla alueella Aasiassa, Pohjois- ja Etelä-Amerikassa, sekä Madeiralla. Ne ovat lähinnä subtrooppisten ja trooppisten alueiden kasveja, mutta joitakin lajeja kasvaa myös lauhkealla vyöhykkeellä.
Marie Seebach
Marie Wilhelmina Seebach (24. helmikuuta 1829 Riika – 3. elokuuta 1897 Sankt Moritz) oli saksalainen näyttelijä ja oopperalaulaja. Erityisen ilmaisuvoimainen hän oli tragediennena, esimerkiksi Lady Macbethin ja Maria Stuartin rooleissa.
Marie Seebach syntyi taiteilijasukuun; hänen vanhempansa olivat näyttelijä Wilhelm Friedrich Seebach (1798–1863) ja Theona Blumauer. Marie Seebachilla oli kolme vuotta nuorempi sisar Wilhelmine, josta myös tuli näyttelijä. Äiti Theona Blumauer kuoli varhain, joten tytärten oli oltava isänsä mukana teatterivierailuilla. Jo lapsena Marie Seebach esiintyi teatterikappaleissa. Vuonna 1850 hän pääsi yhtenä ensimmäisistä opiskelijoista vastaperustettuun Musikkonservatorium zu Kölniin, musiikkikouluun jossa hänen oli määrä kouluttautua oopperalaulajaksi. Kohtalaisesta oopperamenestyksestä huolimatta Seebach päätyi teatteriin. Hän työskenteli menestyksellisesti operettien subrettina Lyypekin, Danzigin ja Kasselin teattereissa. Seebach kiinnitettiin Hampurin Thalia Theateriin, missä hän näytteli lyhyen koeajan jälkeen Gretcheniä Goethen näytelmässä "Faust". Hampurin kausi päättyi 1854, jonka jälkeen seurasi muutama voitollinen vierasnäytäntö Wienissä. Teatterinjohtaja Franz von Dingelstedt houkutteli Seebachin Müncheniin. Tragediennen taitojensa ansiosta näyttelijätär kutsuttiin vierailulle muun muassa Wienin Burgtheateriin ja Meininger Hoftheateriin.
Vuonna 1859 Seebach vieraili Hannoverin kaupunginteatterissa ja avioitui sikäläisen oopperalaulaja Albert Niemannin kanssa. Vuonna 1866 pariskunta siirtyi Berliiniin. Avioliitto kesti vain pari vuotta ja päättyi eroon. Seuraavina vuosina Seebach vietti kiertue-elämää; hän matkasi muun muassa Pietariin (1868) ja Amsterdamiin (1869). Saksan–Ranskan sodan jälkeen vuonna 1871 hän teki menestyksekkään Yhdysvaltain kiertueen. Seebach jatkoi esiintymisiään ulkomailla, kunnes vuonna 1886 hän liittyi Berliinin kuninkaalliseen teatteriin. Hän lopetti uransa noin 60-vuotiaana ja muutti Sankt Moritziin Kaakkois-Sveitsiin.
Seebachin poika Oscar teki uraa laulajana, taidemaalarina ja säveltäjänä. Oscar Seebach kuoli vuonna 1893 ollessaan 32-vuotias. Marie Seebach perusti Weimariin asuntolan vähäosaisille näyttämötaiteilijoille ja johti sitä kuolemaansa saakka. Asuntola sijaitsee Tiefurter Alleen varrella. Seebach toimi myös näyttämötaiteiden opettajana. Hänen oppilaitaan oli muun muassa suomalainen näyttelijä Ida Aalberg.
Marc Rosset
Marc Rosset (s. 7. marraskuuta 1970 Geneve, Sveitsi) on entinen tennisammattilainen, joka muistetaan parhaiten mestaruudestaan Barcelonan olympialaisissa 1992. Elämänsä turnauksessa hän voitti kolmannella kierroksella silloisen maailmanykkösen Jim Courierin suoraan kolmessa erässä ja finaalin viisieräisessä trillerissä hän päihitti espanjalaisen Jordi Arresen. Jordi Arrese on myöhemmin kuvaillut finaalitunnelmaa seuraavasti: "Tuntui siltä, kuin olisin pelannut itse Björn Borgin isän kanssa."
Rosset aloitti ammattilaisuransa vuonna 1988 ja voitti ensimmäisen turnauksensa seuraavana vuonna. Parhaimmillaan hän oli miesten kaksinpelin atp-rankingissa sijalla 9 vuonna 1995. Hän lopetti ammattilaisuransa vuonna 2005. Roger Federer on nimennyt maanmiehensä Rossetin yhdeksi suurimmista innoittajistaan.
Eero Vasara
Erkki Jalo (Eero) Vasara (14. huhtikuuta 1908 Tuulos – 7. toukokuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen lavastaja ja näyttelijä. Hän toimi yli kolmenkymmenen vuoden ajan lavastajana muun muassa Helsingin ja Hämeenlinnan teattereissa.
Vasaran näyttämöura alkoi vuonna 1938 lavastajana Mustikkamaan kesäteatterissa. Vuosina 1942–1951 hän toimi sekä näyttelijänä että lavastajana, ensin Äänislinnan sotateatterissa ja sen jälkeen Jyväskylän Työväen Teatterissa. Lavastajan ura jatkui Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatterissassa vuosina 1951–1965 ja Hämeenlinnan kaupunginteatterissa vuodet 1965–1973. Vasara oli teknisesti taitava lavastaja, joka kykeni nopeasti luomaan suuriakin lavastuksia, valaistus- ja äänitekniikka mukaan lukien.
Vasara oli Suomen lavastustaiteilijain liiton puheenjohtaja vuosina 1955–1965 ja Suomen teatterijärjestöjen keskusliiton hallituksen pitkäaikainen jäsen. Hän kuului myös valtion näyttämötaidetoimikuntaan vuosina 1963–1970. Vuonna 1960 hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali.
Albert Niemann (oopperalaulaja)
Albert Wilhelm Carl Niemann (15. tammikuuta 1831 Erxleben, Saksi-Anhalt – 13. tammikuuta 1917 Berliini) oli saksalainen tenori ja Wagner-tulkitsija.
Albert Niemannin vanhemmat olivat majatalonpitäjä Christian Gottfried Niemann (1798–1850) ja Friederike Juliane Oppermann († 1890). Hän aloitti koneenrakentajan opinnot seitsentoistavuotiaana, mutta lopetti koulun muutaman opiskelukuukauden ja lähti näyttelijäksi dessaulaiseen kiertueteatteriin. Hän sai ensimmäisen oopperaroolinsa vuonna 1853. Dessaulaisen hovikapellimestari Friedrich Schneiderin suosituksesta Albert Nusch otti Niemannin oppilaakseen. Vuonna 1852 Niemann esiintyi menestyksekkäästi vierasnäytännössä Morslebenissä. Hän aloitti tenorina Hallessa vuonna 1853 ja vieraili Stuttgartin, Königsbergin ja Stettinin teattereissa. Vuosina 1854–1866 hän oli kiinnitettynä Hannoveriin, missä hän sai stipendin, joka mahdollisti opinnot Pariisissa tenori Gilbert Duprezin johdolla vuonna 1855.
Niemannin kansainvälinen ura tunnettuna Wagner-tulkitsijana alkoi 1866, kun hänet kiinnitettiin Berliinin kuninkaalliseen hovioopperaan. Hän lauloi "Tannhäuserin" ja "Lohengrinin" voitokkaasti ja kiinnitti säveltäjä Richard Wagnerin huomion. Niemann ja Wagner tapasivat toisensa henkilökohtaisesti vuonna 1859. Wagnerin mielestä Niemann oli kuin luotu Siegfriedin osaan oopperassa "Nibelungin sormus". Vuonna 1861 Niemann lauloi nimiroolin "Tannhäuser"-oopperan Pariisin ensi-illassa. Hänet nimitettiin kamarilaulajaksi vuonna 1864. Vuonna 1866 hänestä tuli Berliinin kuninkaallisen oopperan vakituinen jäsen.. Niemann profiloitui Wagnerin oopperoiden johtavana laulajana ja tulkitsijana. Vuonna 1876 Wagner pyysi Niemannia esittämään Siegmundin roolin Bayreuthin musiikkijuhlille. Vuosina 1886–1888 Niemann lauloi Metropolitan Operassa New Yorkissa. Syyskuussa 1888 hän vetäytyi oopperalavoilta. Viimeisen kerran hän esiintyi julkisesti 1892 Berliinin filharmonikkojen säestämänä.
Niemannin lavakarisman tukena oli oivallinen fysiikka. Hyvinkoulutetun äänensä lisäksi hän oli taitava näyttelijä. Monien kriitikoiden mielestä hänen äänensä sopi erinomaisesti Wagnerin oopperoihin. Eräiden mukaan siinä oli tosin "sorainen sointu". Hans von Bülow arvosteli Niemannin lauluääntä "soinnittomaksi, korkeaksi baritoniksi".
Laulalajanuransa jälkeen Niemann omistautui lempiharrastuksilleen, joita olivat metsästys, maalaustaide, ratsastus, kalastus ja ruoanlaitto. Hän oli niin ikään kiinnostunut historiasta, filosofiasta, astronomiasta, fysiikasta ja kemiasta.
Niemannin ensimmäinen aviopuoliso oli näyttelijä Marie Seebach, liitto päättyi eroon. Maaliskuussa 1871 Niemann avioitui näyttelijä Hedwig Raaben kanssa. Heidän pojastaan Albert Niemannista tuli kuuluisa lääkäri ja kemisti.
Albert Niemann (lääkäri)
Albert Niemann (23. helmikuuta 1880 Berliini – 22. maaliskuuta 1921 Berliini) oli saksalainen lastenlääkäri. Hän havaitsi ensimmäisenä Niemann–Pickin taudin.
Albert Niemannin vanhemmat olivat oopperalaulaja Albert Niemann (1831–1917) ja näyttelijä Hedwig Raabe (1844–1905). Hän opiskeli lääketiedettä Humboldt-yliopistossa Berliinissä, Albert-Ludwigin yliopistossa Freiburgissa ja Strasbourgin yliopistossa, missä hänet promotoitiin tohtoriksi. Vuodesta 1908 vuoteen 1918 hän työskenteli Berliinin yliopistollisella lastenklinikalla. Vuonna 1919 Niemann otti johdettavakseen Berlin-Halenseen vauvahoitolan, seuraavana vuonna hän sai henkilökohtaisen lastenlääketieteen professuurin.
Vuonna 1914 Niemann havaitsi ensimmäisenä erään lapsen sairastavan tautia, jota myöhemmin alettiin kutsua Niemann-Pickin taudiksi. Vuonna 1926 patologi Ludwig Pick erotti kyseisen "rasvasoluperäisen pernan ja maksan laajentumista aiheuttavan taudin tyyppiä Niemann" ("lipoidzellige Splenohepatomegalie Typus Niemann") histopatologisesti Gaucherin taudista. Sittemmin tauti nimettiin molempien lääkäreiden mukaan. Niemann julkaisi 1920 lastentautien oppikirjan.
Uusi urbanismi
Uusi urbanismi (engl. "New Urbanism") on esikaupungistumisen vastapainoksi Yhdysvalloissa syntynyt kaupunkisuunnittelun suuntaus. Tavoitteena on pysäyttää kaupunkirakenteen hajoaminen ja luoda perinteistä eurooppalaista kaupunkia muistuttavia alueita, joissa on monipuolisia toimintoja ja joissa kadut muodostavat tiiviin verkoston. Liikkeen tunnusmerkkejä ovat muun muassa tehokas maankäyttö, jalankulkuystävällisyys, ekologisuus, kompaktius, umpikorttelit ja raideliikenteen suosiminen. Yhteisöllisyys ja paikallisuus ovat myös hyvin tärkeitä, kun pyritään luomaan viihtyisiä kaupunkiympäristöjä.
Köngäs (täsmennyssivu)
Köngäs voi tarkoittaa seuraavia:
Albert Niemann (kemisti)
Albert Friedrich Emil Niemann (20. toukokuuta 1834 Goslar, Saksa – 19. tammikuuta 1861 Goslar) oli saksalainen farmaseutti ja kemisti.
Albert Niemann syntyi opettajan perheeseen Goslarissa Hannoverin kuningaskunnassa nykyisen Ala-Saksin kaakkoisosassa. Vuodesta 1852 hän aloitti kemian opinnot Friedrich Wöhlerin opastuksella Göttingenissä ja ryhtyi sittemmin tämän apulaiseksi. Kun itävaltalainen seikkailija Karl von Scherzer oli vuonna 1859 tuonut Novara-Expedition-matkalta Wöhlerin pyynnöstä nipun kokalehtiä Göttingeniin, Niemann uutti siitä kokaiinin ja antoi sille mainitun nimen. Koetulokset julkaistiin 1860 artikkelissa "Über eine neue organische Base in den Cocablättern".
Jatkotutkimuksissa Niemann selvitti, että kokaiini sulaa 98 °C:ssa ja edelleen kuumennettaessa hajoaa suola- ja bentsoehapoksi sekä metanoliksi ja ekgoniiniksi. Niemann ei kyennyt saattamaan tutkimuksiaan loppuun, vaan hän joutui palaamaan vakavan sairauden takia perheensä luo Goslariin, missä hän ennen pitkää kuoli. Todennäköinen kuolinsyy oli sinappikaasumyrkytys, sillä Niemann oli työskennellyt kyseisen aineen parissa ennen kokaiinitutkimuksiaan. Niemannin synnyin- ja kuolintalon seinällä on hänen muistotaulunsa.
Niemannin kollega Wilhelm Lossen (1838–1906) jatkoi hänen työtään ja selvitti kokaiinin kemiallisen kaavan vuonna 1862.
Pekarit
Pekarit ("Tayassuidae") on sorkkaeläinten lahkoon kuuluva nisäkäsheimo.
Pekareja esiintyy Amerikan mantereella Yhdysvaltain lounaisosista Keski-Argentiinaan ulottuvalla alueella ja ne ovat Vanhan maailman sikojen ekologinen vastine. Pekarien heimossa on kolme sukua, joista jokaiseen kuuluu yksi laji.
Pekarit ovat kooltaan lajista riippuen noin 50–61 senttimetriä pitkiä ja painavat 14–50 kilogrammaa.
Pekarit elävät laumoissa, joissa voi olla kymmeniä tai jopa satoja yksilöitä. Ne ovat kaikkiruokaisia, mutta käyttävät kasviravintoa enemmän kuin siat.
Pekarinnahka on erittäin arvostettua käsineiden ja jalkineiden materiaalia.
Evan Jager
Evan Jager (s. 8. maaliskuuta 1989) on yhdysvaltalainen kestävyysjuoksija. Jagerin päämatka on 3 000 metrin estejuoksu.
Jager sijoittui 1 500 metrin juoksussa kahdeksanneksi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2008. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän karsiutui alkuerissä 5 000 metrin juoksussa.
Vuonna 2012 Jager siirtyi 3 000 metrin estejuoksuun ja juoksi ensimmäisen estekilpailunsa 19. huhtikuuta aikaan 8.26,14. Kesäkuun lopussa hän voitti maansa mestaruuden tuloksella 8.17,40. Viidennessä estekisassaan Monacossa 20. heinäkuuta hän juoksi Pohjois-Amerikan ennätyksen 8.06,81. Lontoon olympialaisissa Jager sijoittui kuudenneksi ajalla 8.23,87 ja Moskovan MM-kilpailuissa 2013 viidenneksi ajalla 8.08,67. Hän paransi Pohjois-Amerikan ennätystään aikaan 8.04,71 Brysselissä 5. syyskuuta 2014 ja Pariisissa 4. heinäkuuta 2015 aikaan 8.00,45, vaikka kaatui viimeisellä esteellä. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui kuudenneksi tuloksella 8.15,47. Rion olympialaisissa 2016 Jager otti hopeaa ajalla 8.04,28. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän saavutti pronssia ajalla 8.15,53.
Jager on voittanut Yhdysvaltain mestaruuden 3 000 metrin estejuoksussa vuosina 2012–2018.
Tiki Gelana
Tiki Gelana (s. 22. lokakuuta 1987) on etiopialainen kestävyysjuoksija, maratonin olympiavoittaja.
Gelana voitti Amsterdamin maratonin 2011 ajalla 2.22.08 ja Rotterdamin maratonin 2012 Etiopian ennätysajalla 2.18.58. Myöhemmin samana vuonna hän voitti olympiakultaa Lontoossa ajalla 2.23.07.
Breaza (täsmennyssivu)
Breaza tarkoittaa seuraavia:
Alvaro Efrén Rincón Rojas
Alvaro Efrén Rincón Rojas (s. 14. huhtikuuta 1933) on kolumbialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin redemptoristien papiksi 25. huhtikuuta 1962 ja nimitettiin Puerto Carreñon apostoliseksi vikaariksi sekä Bettoniumin titulaaripiispaksi 22. joulukuuta 1999. Piispaksi konsekroinnin suoritti 24. maaliskuuta 2000 Beniamino Stella, jota avustivat Rodrigo Arango Velásquez ja Fabio de Jesús Morales Grisales.
Rincón Rojas jäi eläkkeelle 10. kesäkuuta 2010.
Joseph Befe Ateba
Joseph Befe Ateba (25. huhtikuuta 1962 Nkoabe – 4. kesäkuuta 2014 Pretoria, Etelä-Afrikka) oli kamerunilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Yaoundéen Jean Zoa 20. kesäkuuta 1987. Hänet nimitettiin Kribin hiippakunnan johtoon 19. kesäkuuta 2008, ja piispaksi vihkiminen seurasi 4. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Robert Sarah, jota avustivat Simon-Victor Tonyé Bakot ja Jean Mbarga.
Mathew Cheriankunnel
Mathew Cheriankunnel PIME (s. 23. syyskuuta 1930) on intialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 28. huhtikuuta 1962 ja nimitettiin Nalgondan hiippakunnan johtoon 31. toukokuuta 1976. Piispaksi konsekroinnin suoritti 3. toukokuuta 1977 Duraisamy Simon Lourdusamy, jota avustivat Joseph S. Thumma ja Alphonsus Beretta.
22. joulukuuta 1986 Cheriankunnel sai nimityksen Kurnoolin koadjuuttoripiispaksi, ja 18. tammikuuta 1988 hänestä tuli sen piispa. Hän toimi Kurnoolin piispana, kunnes erosi tehtävistään 16. heinäkuuta 1991.
Varoituskortit
Varoituskortit ovat urheilussa käytettäviä kortteja, joilla varoitetaan urheilijoita. Yleisesti korttien värit ovat keltainen ja punainen; muita värejä ovat vihreä, valkoinen, sininen ja musta.
Keltaisella kortilla on useita merkityksiä lajista riippuen:Punaisella kortilla on useita merkityksiä lajista riippuen, mutta yleensä se merkitsee urheilijan sulkemista ottelusta:Vihreä kortti tarkoittaa pientä virhettä, joka ei johda suurempiin sanktioihin.
Käytetään jääpallossa, jossa se johtaa viiden minuutin rangaistukseen. Rugby unionissa valkoista korttia käytetään, kun tuomari ei ole varma rikkeen tekijästä ja punainen kortti olisi liian kova rangaistus.
Käytetään jääpallossa, jossa johtaa kymmenen minuutin rangaistukseen. Beachfutiksessa johtaa kahden minuutin rangaistukseen.
Musta kortti tarkoittaa kilpailijan hylkäämistä:
Ignacio Arbulú Pineda
Ignacio Arbulú Pineda (1. helmikuuta 1909 – 6. huhtikuuta 1969) oli perulainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 26. toukokuuta 1938 ja nimitettiin Huánucon hiippakunnan johtoon 6. helmikuuta 1959. Piispaksi konsekroinnin suoritti 12. huhtikuuta Juan Landázuri Ricketts, jota avustivat Alfonso Zaplana Bellizza ja Nemesio Rivera Meza.
Arbulú Pineda kuului Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen ja kuoli 70-vuotiaana piispana.
Forssan kihlakunta
Forssan kihlakunta oli 1. joulukuuta 1996–31. joulukuuta 2007 toiminut Suomen aluehallinnon toiminta-alue. Kihlakuntaan kuuluivat Forssan kaupunki sekä Humppilan, Jokioisten, Tammelan ja Ypäjän kunnat. Kihlakunta sijaitsi aluksi Hämeen läänissä ja vuoden 1997 lääniuudistuksen jälkeen Etelä-Suomen läänissä.
Kihlakunnanvirasto sijaitsi Forssassa. Forssassa toimi Kanta-Hämeen syyttäjänviraston Forssan palvelutoimisto ja kihlakunnanviraston poliisilaitos.
Kihlakuntajärjestelmän lakkauttamisen jälkeen kihlakunnanviraston toiminnot ja yhteinen henkilöstö siirtyivät poliisilaitoksiin, ulosottovirastoihin, syyttäjänvirastoihin ja maistraatteihin.
Alueeltaan Forssan kihlakunta vastasi nykyistä Forssan seutukuntaa.
Isidro Barrio Barrio
Isidro Barrio Barrio (s. 5. toukokuuta 1943 Villafranca Montes de Oca) on espanjalaissyntyinen, Perussa toimiva roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Burgosin arkkihiippakuntaan Espanjaan 6. heinäkuuta 1968 ja nimitettiin Huancavélican koadjuuttoripiispaksi 10. huhtikuuta 2002. Piispaksi konsekroinnin suoritti 25. toukokuuta William Dermott Molloy McDermott, jota avustivat Rino Passigato ja Luis Abilio Sebastiani Aguirre.
Barrio Barrio sai 18. kesäkuuta 2005 nimityksen Huancavélican piispaksi.
Aleksandr Kazakevič
Aleksandr Kazakevič (s. 12. lokakuuta 1986 Vilna, Liettuan SNT) on liettualainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija ja olympiamitalisti.
Kazakevič voitti sarjan 74 kg olympiapronssia Lontoossa 2012 ja EM-pronssia Belgradissa 2012. MM-kilpailuissa hän oli kahdeksas 66 kg:n painoluokassa 2006. Hän voitti kadettien Euroopan-mestaruuden 50-kiloisissa 2003. Hän saavutti junioreiden MM-pronssia 60 kg:n sarjassa 2005 ja junioreiden EM-pronssia 66-kiloisissa 2006.
Orange Julius
Orange Julius on hedelmäjuomia myyvä kauppaketju, joka perustettiin vuonna 1926. Yritykselle nimen antaneessa juomatuotteessa on pääraaka-aineina appelsiinimehua, maitoa, sokeria ja mausteena vaniljaa.
Juoma sai alkunsa Julius Freedin Los Angelesiin vuonna 1926 perustamasta mehunmyyntipuodista. Myynti oli aluksi perin vaatimatonta, noin 20 dollaria päivässä (245 $ vuoden 2010 dollareissa). Vuonna 1929 Bill Hamlin, Freedin kiinteistövälittäjä, kehitti kirpeää appelsiinimehua paremmin vatsalleen sopivan seoksen. Freedin puoti alkoi myymään tätä juomaa, jolla oli mehua kuohkeampi ja pehmeämpi rakenne. Yrityksen myynti nousi merkittävästi heti juoman keksimisen jälkeen, jopa 100:n dollarin päiväsummaan. Jonot kojuun pitenivät, ja jotkut asiakkaista saattoivat huudahtaa "Give me an orange, Julius!" (Ottaisin appelsiinia, Julius!) Lopulta juoma nimettiin yksinkertaisesti "Orange Juliukseksi".
Sotien jälkeen juoma alkoi saavuttaa kansallista mainetta. 1950 ja 1960-luvulla juomaa myytiin lukuisissa yhteyksissä ympäri Yhdysvaltoja, mm. erikokoisilla messuilla ja kojuissa. Alkuperäinen puoti myi myös terveysjuomia ja Raamattu-tiivistelmiä.
Orange Julius nimettiin vuonna 1964 New York World's Fair-tapahtuman viralliseksi juomaksi.
1970-luvulta 1980-luvun alkupuolelle Orange Juliuksen myymälät käyttivät kuvatunnuksenaan pirua, joka piti talikkoa kädessään, samantyylisesti kuin Arizonan osavaltion yliopiston maskotti Sparky, tosin myymälöissä appelsiinin kylkeen sijoitettuna mainoslauseen "A Devilish Good Drink" (Pirullisen hyvä juoma) kera. Yritys luopui myöhemmin mainoslauseesta ja logosta ASU:n alumniyhdistykseltä tulleiden oikeustoimi-uhkausten takia.
1970-luvun alussa Orange Julius laajensi toimintaansa Iso-Britanniaan, jonne perustettiin melko kookas, klassikkojuoman ohella myös Julius Burgereita myynyt ravintola Golders Greeniin. Tämä liiketoiminta päättyi 1970-luvun puolivälissä.
SKA-Neftjanik
SKA-Neftjanik () on venäläinen jääpalloseura Habarovskista. Seura perustettiin vuonna 1947 nimellä ODO Habarovsk. Nimi muuttui sittemmin SKA:ksi. Kirjainlyhenne SKA tarkoittaa asevoimien urheiluseuraa, mikä oli yleinen urheiluseuran nimi Neuvostoliitossa. Nykyistä nimeä SKA-Neftjanik on käytetty seuran pääsponsorin Habarovskin öljynjalostamon mukaan kaudesta 1999-2000.
Habarovskin SKA on yksi Neuvostoliiton menestyneimpiä jääpalloseuroja. Seura ei koskaan ole voittanut maan mestaruutta, mutta mitaleilla se on ollut useasti. SKA on pelannut Neuvostoliiton/Venäjän liigassa yhtäjaksoisesti vuodesta 1954. Kaudella 2004-2005 saavutettu pronssi on Venäjän aikana seuran paras sijoitus.
Saavutuksia Neuvostoliiton liigassa:
Saavutuksia Venäjän liigassa:
Totuuden anatomia
Totuuden anatomia ("Body of Proof") on yhdysvaltalainen draama­sarja, jota tehtiin kolme tuotantokautta vuosina 2011–2013. Sarjan päähenkilö on Dana Delanyn esittämä kuolinsyytutkija Megan Hunt, joka saa aina uusia murhia tai kuolemia selvitettäväkseen.
Markku Mannila
Markku Vilhelm Mannila (s. 9. lokakuuta 1938 Lapua) on suomalainen kääntäjä. Hän on saanut suomennoksistaan useita palkintoja.
Mannila valmistui ylioppilaaksi vuonna 1958, filosofian kandidaatiksi vuonna 1964 ja filosofian lisensiaatiksi vuonna 1971. Hän opetti Tampereen yliopistossa yli 30 vuoden ajan saksan kielen kääntämistä ja tulkkausta. Mannilan suomennoksiin kuuluu yli 70 kauno- ja tietokirjallisuuden teosta. Hän on kääntänyt useimmiten saksasta tai ruotsista, mutta toisinaan myös englannista. Hän tuntee omien sanojensa mukaan olevansa kotonaan erityisesti saksan kielessä ja saksalaisessa kulttuurissa.
Mannila sai vuonna 1983 Valtion ulkomaisen kääntäjäpalkinnon. Vuonna 1986 hän sai Mikael Agricola -palkinnon Christoph Heinin teoksen "Vieras ystävä" suomennoksesta. Mannila on saanut myös Tampereen kaupungin kääntäjäpalkinnon vuosina 1989, 1999, 2004, 2006 ja 2012. Vuonna 2000 hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali.
Vasara (sukunimi)
Vasara on suomalainen sukunimi. Tunnettuja Vasara-nimisiä henkilöitä:
Australiankanahaukka
Australiankanahaukka ("Accipiter fasciatus") on haukkojen heimoon kuuluva lintu. Sen esiintymisaluetta ovat Australia, Joulusaari, Indonesia, Uusi-Kaledonia, Norfolkinsaari, Papua-Uusi-Guinea, Salomonsaaret, Itä-Timor ja Vanuatu.
Vaikka sen kanta on pienemässä, pieneneminen ei kuitenkaan ole niin nopeaa, että uhanalaisuusluokitusta muutettaisiin.
Sen elinpiiriä on subtrooppiset ja trooppiset kuivat metsät, kaupunkialueet, puutarhat, ylävät arot, kuivat savannit, jokien lähistöt.
Se on päältä harmaa, ja sillä on pähkinänruskea kaulus. Alta se on pääasiassa punaruskea, mutta siinä on ohuita valkoisia juovia. Se on väritykseltään siten samanlainen kuin ruosteniskahaukka mutta on suurempi. Sen lento on nopeaa ja notkeaa. Sen pituus on 40–55 cm; siipien väli 75–95 cm. Naaraat ovat huomattavasti koiraita suurempia. Koiras painaa 220 g, naaras 355 g.
Se syö lähinnä lintuja, mutta myös pieniä nisäkkäitä, matelijoita ja joskus hyönteisiä.
Sen pesä on korkeassa puussa tasanteella, joka on tehty risuista ja jota reunustavat vihreät lehdet. Pesueen koko on yleensä kolme, joskus kaksi tai neljä. Se hautoo noin 30 päivää, ja poikaset ovat lentokykyisiä noin 31 päivää kuoriutumisesta.
Sillä on 13 alalajia:
Oak Creekin ammuskelu
Oak Creekin ammuskelu tapahtui 5. elokuuta 2012 sikhitemppelissä Oak Creekin kaupungissa Wisconsinin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Ampumavälikohtauksessa kuoli seitsemän ihmistä ja kolme loukkaantui vakavasti. Kuolleista yksi oli ampuja Wade Michael Page, joka ampui itsensä.
Tapaus sai yllättävän vähän julkisuutta verrattuna samoihin aikoihin Aurorassa tapahtuneeseen surmatyöhön. Naunihal Singh kirjoittaa The New Yorker -lehdessä, että syynä oli uhrien sikhi-tausta, kun taas Aurorassa uhrit olivat valkoihoisia.
Russulales
Russulales on sienilahko, johon kuuluu ulkonaiselta olemukseltaan varsin erinäköisiä sieniheimoja. Ne ovat kuitenkin DNA-tutkimusten valossa läheisempiä sukulaisia keskenään kuin vaikkapa herkkusienten kanssa. Tunnettu heimo on Russulaceae, johon kuuluvat rouskut ja haperot. Lahkoon kuulu myös esimerkiksi haarakkaiden, orakkaiden ja kääpien kaltaisia sieniä.
William Dermott Molloy McDermott
William Dermott Molloy McDermott (10. toukokuuta 1930 Dublin – 19. elokuuta 2013) oli irlantilaissyntyinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Alabamassa 5. kesäkuuta 1955 ja nimitettiin Huancavélican hiippakunnan vihkipiispaksi Peruun sekä Thucca in Mauretanian titulaaripiispaksi 19. toukokuuta 1976. Piispaksi vihkiminen seurasi 4. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Enrique Pélach y Feliú, jota avustivat Alcides Mendoza Castro ja Florencio Coronado Romani.
14. tammikuuta 1982 Molloy McDermott sai nimityksen Huancavélican piispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 18. kesäkuuta 2005.
Francisco Antonio Ceballos Escobar
Francisco Antonio Ceballos Escobar (s. 4. maaliskuuta 1958 Génova) on kolumbialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänestä tuli redemptoristien jäsen 5. elokuuta 1984, ja hän sai pappisvihkimyksensä 29. kesäkuuta 1985. Hänet nimitettiin Puerto Carreñon apostoliseksi vikaariksi ja Zarnan titulaaripiispaksi 10. kesäkuuta 2010. Piispaksi vihkiminen seurasi 30. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Aldo Cavalli, jota avustivat Fabio de Jesús Morales Grisales ja Alvaro Efrén Rincón Rojas. Ceballos Escobar asetettiin virkaansa 22. elokuuta.
Jaime Rodríguez Salazar
Jaime Rodríguez Salazar (s. 15. kesäkuuta 1939) on meksikolainen, Perussa toimiva roomalaiskatolinen piispa. Hän liittyi Comboni-lähetyssaarnaajiin 9. syyskuuta 1965 ja sai pappisvihkimyksensä 3. heinäkuuta 1966. Hänet nimitettiin Huánucon hiippakunnan johtoon 16. joulukuuta 2004, ja piispaksi vihkiminen seurasi 3. huhtikuuta 2005. Pääkonsekraattorina toimi José Paulino Ríos Reynoso, jota avustivat Rino Passigato ja Pedro Ricardo Barreto Jimeno.
Severo Aparicio Quispe
Severo Aparicio Quispe O. de M. (8. lokakuuta 1923 – 6. toukokuuta 2013) oli perulainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 22. syyskuuta 1951 ja nimitettiin Cuzcon arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Vegesela in Numidian titulaaripiispaksi 11. joulukuuta 1978. Piispaksi vihkiminen seurasi 4. maaliskuuta 1979. Pääkonsekraattorina toimi Juan Landázuri Ricketts, jota avustivat Luis Vallejos Santoni ja Lorenzo León Alvarado.
Aparicio Quispe jäi eläkkeelle 10. huhtikuuta 1999.
SMS Hela
SMS Hela oli Saksan keisarikunnan laivaston ennen ensimmäistä maailmansotaa valmistunut kevyt risteilijä, joka palveli sodassa uppoamiseensa saakka 13. syyskuuta 1914. Luokkansa ainoana aluksena se valmistettiin avisona ja se luokiteltiin vuonna 1899 kevyeksi risteilijäksi.
Alus tilattiin AG Weseriltä Bremenistä "SMS Jagdin" suurennettuna versiona ja sen köli laskettiin vuonna 1893. Alus laskettiin vesille 28. maaliskuuta 1895 ja se valmistui 3. toukokuuta 1896. Alus nimettiin Danzigin lähistöllä sijaitsevan Helin niemimaan mukaan. Se oli kevyesti aseistettu risteilijä, ja sen pääaseistuksena oli ainoastaan neljä 8,8 senttimetrin tykkiä.
Aluksen suojana oli 25 millimetrin panssarikansi ja se oli varustettu selvästi havaittavalla törmäyskeulalla. Alusta pidettiin hyvin merikelpoisena ja se palvelikin kaksi vuotta siirtomaissa.
Vuosina 1900–1901 alus osallistui Kiinan boksarikapinaan, ja se oli 1902 mukana suurissa sotaharjoituksissa. Alus modernisoitiin 1903–1905, jolloin sen kansirakenteet suunniteltiin uudelleen ja aluksen kaksi taaempaa 88 millimetrin tykkiä poistettiin. Vuodesta 1910 alkaen alus palveli laivastossa emälaivana. Ensimmäisen maailmansodan puhjetessa se palautettiin palvelukseen tukemaan Helgolandissa operoivia torpedoveneitä. Britannian kuninkaallisen laivaston sukellusveneen "HMS E.9:n" laukaisema torpedo upotti aluksen Pohjanmerellä 13. syyskuuta 1914, jolloin kaksi miehistönjäsentä sai surmansa.
José Paulino Ríos Reynoso
José Paulino Ríos Reynoso (s. 4. lokakuuta 1944) on perulainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 5. kesäkuuta 1971 ja nimitettiin Huancayon arkkipiispaksi 2. joulukuuta 1995. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. tammikuuta 1996. Pääkonsekraattorina toimi paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Giovanni Battista Re ja Jorge María Mejía.
Ríos Reynoso sai 29. marraskuuta 2003 nimityksen Arequipan arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 21. lokakuuta 2006.
Pillau-luokka
Pillau-luokka oli Saksan keisarikunnan laivaston ensimmäisessä maailmansodassa palvellut kevyt risteilijäluokka, johon kuului kaksi alusta.
Graudenz-luokka
Graudenz-luokka oli Saksan keisarikunnan laivaston ensimmäisessä maailmansodassa palvellut kevyt risteilijäluokka, johon kuului kaksi alusta.
Rino Passigato
Rino Passigato (s. 29. maaliskuuta 1944 Bovolone) on italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa, joka on luonut uran kirkon diplomaattisissa tehtävissä. Hänet vihittiin papiksi Veronan hiippakuntaan 29. kesäkuuta 1968 ja nimitettiin Nova Caesariksen titulaariarkkipiispaksi sekä apostoliseksi pro-nuntiukseksi Burundiin 16. joulukuuta 1991. Piispaksi konsekroinnin suoritti 6. tammikuuta 1992 paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Giovanni Battista Re ja Giuseppe Uhac.
Passigato sai 18. maaliskuuta 1996 nimityksen apostoliseksi nuntiukseksi Boliviaan. 17. heinäkuuta 1999 hänet siirrettiin nuntiukseksi Peruun ja 8. marraskuuta 2008 Portugaliin.
Pedro Ricardo Barreto Jimeno
Pedro Ricardo Barreto Jimeno (s. 12. helmikuuta 1944 Lima) on perulainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin jesuiittojen papiksi 18. joulukuuta 1971 ja nimitettiin Jaén en Peru o San Francisco Javierin apostoliseksi vikaariksi sekä Acufidan titulaaripiispaksi 21. marraskuuta 2001. Piispaksi vihkiminen seurasi 1. tammikuuta 2002. Pääkonsekraattorina toimi José María Izuzquiza Herranz, jota avustivat Luis Armando Bambarén Gastelumendi ja Rino Passigato.
17. heinäkuuta 2004 Barreto Jimeno sai nimityksen Huancayon arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 5. syyskuuta.
Santiago María García de la Rasilla Domínguez
Santiago María García de la Rasilla Domínguez (s. 18. lokakuuta 1936 Madrid) on espanjalaissyntyinen, Perussa toimiva roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin jesuiittojen papiksi 14. heinäkuuta 1967 ja nimitettiin Jaén en Peru o San Francisco Javierin apostoliseksi vikaariksi sekä Voncarian titulaaripiispaksi 11. marraskuuta 2005. Piispaksi vihkiminen seurasi 13. tammikuuta 2006. Pääkonsekraattorina toimi Oscar Rolando Cantuarias Pastor, jota avustivat Rino Passigato ja Pedro Ricardo Barreto Jimeno.
Fragkískos Papamanólis
Fragkískos Papamanólis (, s. 5. joulukuuta 1936 Áno Sýros, Sýros) on kreikkalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin kapusiinien papiksi 29. huhtikuuta 1962 ja nimitettiin Sýroksen ja Míloksen sekä Santorínin hiippakuntien johtoon 27. kesäkuuta 1974. Samalla hänet nimitettiin Kreetan apostoliseksi hallitsijaksi. Hänet vihki piispaksi 20. lokakuuta Geórgios Xenópoulos, jota avustivat Ioánnis Perrís ja Nikólaos Fóskolos.
Nikólaos Fóskolos
Nikólaos Fóskolos (, s. 11. joulukuuta 1936) on kreikkalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 1. lokakuuta 1961 ja nimitettiin Ateenan arkkihiippakunnan johtoon 25. kesäkuuta 1973. Piispaksi vihkiminen seurasi 12. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Ioánnis Perrís, jota avustivat Antónios Varthalítis ja Geórgios Xenópoulos. Fóskolos sai vuonna 1992 lisäksi nimityksen Ródoksen apostoliseksi hallitsijaksi.
Havana Brown
Havana Brown tai DJ Havana Brown (oikealta nimeltään Angelique Meunier, s. 14. helmikuuta 1985 Melbourne) on australialainen DJ, laulaja ja tanssija. Vuonna 2008 Brown allekirjoitti levytyssopimuksen Island Records Australian kanssa ollessaan DJ ja aloitti "Crave"-kokoelmalevysarjansa julkaisut, jotka sisältävät remixejä muiden artistien kappaleista. Hän on esiintynyt myös kansainvälisten artistien kiertueilla, näistä mainittakoon Britney Spears, Rihanna, The Pussycat Dolls, Chris Brown ja Enrique Iglesias.
Brown debytoi vuonna 2011 kappalellaan ”We Run the Night”, joka saavutti viidennen sijan australialaisella ARIA Charts -musiikkilistalla ja jonka Australian Recording Industry Association (ARIA) sertifioi triplaplatinaksi. Single toi Brownille kaksi ARIA Music Award -ehdokkuutta ”läpimurron tehneenä artistina” ja ”eniten myyneestä singlestä”. Menestystä seurasi, että seuraavaksi Brown allekirjoitti levytyssopimuksen yhdysvaltalaisen levy-yhtiön Universal Republicin kanssa tuottaja RedOnen 2101 Records -yhtiön välityksellä. RedOnen tuottamaa uutta versiota kappaleesta ”We Run the Night” siivittää yhdysvaltalainen rap-artisti Pitbull ja kyseinen kappale julkaistiin Yhdysvalloissa. Se ylsi ensimmäiselle sijalle Yhdysvaltain Hot Dance Club Songs -musiikkilistalla ja parhaimmillaan se hipoi 26. sijaa Billboard Hot 100 -listalla.
Jacob Thoomkuzhy
Jacob Thoomkuzhy (s. 13. joulukuuta 1930) on intialainen syyrialais-malabarilaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 22. joulukuuta 1956 ja nimitettiin Mananthavadyn eparkian johtoon 1. maaliskuuta 1973. Piispaksi vihkiminen seurasi 1. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Joseph Parecattil, jota avustivat Sebastian Vayalil ja Sebastian Valloppilly.
Thoomkuzhy sai 18. toukokuuta 1995 nimityksen Thamarasserryn piispaksi ja 11. marraskuuta 1996 Trichurin arkkipiispaksi. Hän jäi eläkkeelle 22. tammikuuta 2007.
Paul Alappatt
Paul Alappatt (s. 21. huhtikuuta 1962) on intialainen syyrialais-malabarilaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Trichuriin 27. joulukuuta 1987 ja nimitettiin Ramanathapuramin hiippakunnan johtoon 18. tammikuuta 2010. Piispaksi vihkiminen seurasi 11. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Andrews Thazhath, jota avustivat Jacob Thoomkuzhy ja Jacob Manathodath.
Rémi Joseph Gustave Sainte-Marie
Rémi Joseph Gustave Sainte-Marie (s. 11. tammikuuta 1938 La Minerve) on kanadalaissyntyinen, Malawissa uransa luonut roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin Valkoisten Isien papiksi 29. kesäkuuta 1963 ja nimitettiin Dedzan hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Molicunzan titulaaripiispaksi 14. helmikuuta 1998. Piispaksi vihkiminen seurasi 9. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Giuseppe Leanza, jota avustivat Gervazio Moses Chisendera ja Felix Eugenio Mkhori.
Sainte-Marie sai 7. syyskuuta 2000 nimityksen Dedzan piispaksi. 18. helmikuuta 2006 hänet nimitettiin Lilongwen koadjuuttoripiispaksi, ja 4. heinäkuuta 2007 hänestä tuli sen piispa. 9. helmikuuta 2011 hän sai nimityksen sen arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 3. heinäkuuta 2013.
Stanislaus Tobias Magombo
Stanislaus Tobias Magombo (24. helmikuuta 1968 – 6. heinäkuuta 2010) oli malawilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Dedzan hiippakuntaan 3. elokuuta 1996 ja nimitettiin Lilongwen hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Caesarea in Mauretanian titulaaripiispaksi 29. huhtikuuta 2009. Piispaksi vihkiminen seurasi 11. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Rémi Joseph Gustave Sainte-Marie, jota avustivat Tarcisius Gervazio Ziyaye ja Felix Eugenio Mkhori.
Magombo kuoli Mtengo wa Nthenga Mission Hospitalissa Dowan piirikunnassa.
En haluu kuolla tänä yönä
”En haluu kuolla tänä yönä” on Jenni Vartiaisen toisen sooloalbumin ensimmäinen single, joka julkaistiin digitaalisesti 1. helmikuuta 2010. Kappaleen on sanoittanut Mariska ja sen on säveltänyt Jenni Vartiainen yhteistyössä Jukka Immosen kanssa. ”En haluu kuolla tänä yönä” voitti vuoden 2011 Emma-gaalassa Vuoden kappale-palkinnon ja se oli samana vuonna soitetuin kappale Suomen radioasemilla 5 200 soittokerrallaan.
Helmikuussa 2010 ”En haluu kuolla tänä yönä” nousi viikolla 5 Suomen virallisen listan sijalle 11 ja nousi heti seuraavalla viikolla listan 1. sijalle. Kappale pysyi listoilla yhtäkestoisesti 21 viikkoa. Kappale on myynyt myös kultaa yli 11 000 kappalemyynnillä. Se oli kuudenneksi parhaiten myynyt single Suomessa vuonna 2010.
Thomas Chakiath
Thomas Chakiath (s. 10. syyskuuta 1937) on intialainen syyrialais-malabarilaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Ernakulamiin (sittemmin Ernakulam-Angamaly) Joseph Parecattil 1. joulukuuta 1964. Hänet nimitettiin Ernakulam-Angamalyn vihkipiispaksi ja Uzipparin titulaaripiispaksi 19. tammikuuta 1998, ja piispaksi vihkiminen seurasi 14. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Varkey Vithayathil, jota avustivat Joseph Powathil ja Jacob Manathodath.
Jacob Manathodath
Jacob Manathodath (s. 22. helmikuuta 1947) on intialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Ernakulamiin (sittemmin Ernakulam-Angamaly) 4. marraskuuta 1972. Hänet nimitettiin Ernakulamin vihkipiispaksi sekä Abyduksen titulaaripiispaksi 6. syyskuuta 1992, ja piispaksi vihkiminen seurasi 28. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Antony Padiyara, jota avustivat Joseph Powathil ja Sebastian Mankuzhikary.
Manathodath sai 11. marraskuuta 1996 nimityksen Palghatin piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 1. helmikuuta 1997.
Manathodath syntyi perheensä vanhimpana poikana; hänellä on veli ja viisi siskoa. Hänellä on teologian tohtorin arvo Rooman Paavillisesta gregoriaanisesta yliopistosta.
Sebastian Adayanthrath
Sebastian Adayanthrath (s. 5. huhtikuuta 1957) on intialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Sebastian Mankuzhikary 18. joulukuuta 1983. Hänet nimitettiin Ernakulam-Angamalyn arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Macriana Maiorin titulaaripiispaksi 4. helmikuuta 2002, ja piispaksi vihkiminen seurasi 20. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Varkey Vithayathil, jota avustivat John Michael Sherlock ja Thomas Chakiath.
Sullom Voe
Sullom Voe on lahti Skotlannissa Shetlandsaarten North Mainlandin ja Northmavinen välissä. Sana voe tulee vanhasta norjankielisestä sanasta vagr, joka merkitsee pientä lahtea tai kapeaa virtaa. Voessa oli toisen maailmansodan aikana Britannian ja Norjan ilmavoimien lentoveneiden lentotukikohta.
Sullom Voessa toimii yksi Euroopan suurimmista öljy- ja kaasuterminaaleista. Se avattiin 1970-luvulla. Siellä käsitellään päivittäin 150 000 barrelia öljyä, joka tulee yli 30 öljykentältä.
Tillia
Tillia on maalaiskunta ja sen keskuskylä Tahouan alueen Tchintabaraden departementissa Nigerissä. Se sijaitsee Saharan ja Sahelin siirtymäalueella 185 kilometriä Tahouasta luoteeseen ja 135 kilometriä Tchintabaradenista länteen. Kunnassa on 23 200 (vuonna 2010, arvio) ja kylässä 2 000 asukasta (vuonna 2001, väestönlaskenta).
Tillian kunnan pinta-ala on virallisesti noin 22 000 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa ja koillisessa Tchintabaradenin departementin Tassaran, idässä Tchintabaradenin ja kaakossa Kaon kuntiin, etelässä Tahouan departementin Affalan, Takanamatin ja Tébaramin kuntiin, lounaassa Filinguén departementin Sanamin ja Abalan kuntiin sekä lännessä Maliin, jossa huomattavin asutuskeskus on Andéramboukane.
Kuntaan kuuluu 12 hallinto- ja kaksi perinteistä kylää, 7 pikkukylää, 22 leiriä ja 17 vedenottopaikkaa. Asukkaista 70 % on tuaregeja, 22 % fulbeja, 6 % hausoja ja 2 % arabeja. Tuaregeilla ja fulbeilla on perinteiset päällikkönsä Telemcesissä ja Machakarissa. Asutus on keskittynyt kunnan länsi- ja eteläosiin.
Seudun pääelinkeinot ovat osin paimentolaisuuteen perustuva karjanhoito sekä maanviljely. Osa alueesta on täysin asumatonta autiomaata.
Nettiin
”Nettiin” on singlenäkin julkaistu kappale Jenni Vartiaisen vuoden 2010 "Seili"-albumilta. Sen on sanoittanut ja säveltänyt Teemu Brunila. ”Nettiin” toimitettiin albumin toisena singlenä radioille toukokuussa 2010, ja kaupallinen single siitä julkaistiin 17. heinäkuuta 2010.
Kaupallinen singlejulkaisu sisältää ”Nettiin”-kappaleen albumiversion sekä Jaakko Salovaaran tekemät remixit siitä ja Vartiaisen edellisestä singlekappaleesta ”En haluu kuolla tänä yönä”.
Kappale pysyi Suomen virallisella singlelistalla yhteensä 11 viikkoa nousten korkeimmillaan 13. sijalle viikolla 29, heinäkuussa 2010.
Keijo Niinimaa
Keijo Niinimaa (s. 1971) on suomalainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten grindcore-yhtye Rotten Soundin vokalistina. Niinimaa lauloi myös death metal -yhtye Medeiassa vuodesta 2007 toukokuuhun 2014 saakka.
Niinimaan suurimmat musiikilliset vaikuttajat ovat Lars Göran Petrov, Tom Araya ja Martin van Drunen.
HMS Orion (1787)
HMS Orion oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1787 vesillelaskettu Canada-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Alus tilattiin 2. lokakuuta 1782 Deptfordin telakalta William Barnardilta. Sen köli laskettiin helmikuussa 1783 ja alus laskettiin vesille 1. kesäkuuta 1787. Alus valmistui 1. marraskuuta mennessä. Aluksen tarjoukseen perustunut hinta oli 30144 puntaa 11 shillinkiä ja 1 penny ja sen varustamiskustannukset olivat Deptfordissa 3449 puntaa ja Woolwichissa 7052 puntaa.
"HMS Orion" otettiin palvelukseen syyskuussa 1787 päällikkönään Hyde Parker ja alus poistettiin palveluksesta Plymouthissa helmikuussa 1788. Alus palautettiin palvelukseen heinäkuussa Plymouthin vartiolaivana päällikönään Andrew Sutherland. Se osallistui kaikkiin merkittäviin Ranskan vallankumoussotien ja Napoleonin sotien meritaisteluihin. Se oli 1794 mukana Ushantin kolmannessa taistelussa päällikkönään John Thomas Duckworth. Vuoden 1795 alussa aluksen päällikkyyden vastaanotti James Saumarez, jonka alaisuudessa alus osallistui Lorientin edustalla 22. kesäkuuta käytyyn Groix'n taisteluun.
Vuoden 1797 alussa alus siirrettiin Välimeren laivastoon, jonka mukana se osallistui Cabo de São Vicenten taisteluun 14. helmikuuta. Taistelun jälkeen alus osallistui Cadizin saarron valvontaan maaliskuusta 1797 huhtikuuhun 1798, jolloin se lähti Välimerelle Horatio Nelsonin johtaman laivueen mukana. Laivasto-osasto kohtasi Ranskan laivaston Abukirin taistelussa, jolloin "HMS Orionin" päällikkö James Saumarez haavoittui.
Seitsemän vuotta myöhemmin lokakuussa 1805 Edward Codringtonin ollessa aluksen päällikkönä alus osallistui Trafalgarin taisteluun, jossa se yhdessä "HMS Ajaxin" kanssa pakottivat Ranskan merivoimien 74-tykkisen linjalaivan "Intrépiden" antautumaan.
Alus poistettiin tammikuussa 1814 palveluksesta ja se romutettiin heinäkuussa Plymouthissa.