Entelekheia
Entelekheia () on antiikin filosofian termi, joka tarkoittaa aktuaalisuutta täydellisenä toteutuneisuutena, aktualisoituneena muotona. Termi on peräisin Aristoteleen teoksista. Uudemmassa filosofiassa sitä on käytetty elämänvoimasta, joka liikuttaa ja ohjaa organismia kohti sen itsetoteutumista.
Aristoteleen kehittämän termin "entelekheia" osat "en" (”-ssa”), "telos" (”päämäärä” tai ”tarkoitus”) ja "ekhein" (”omistaa”) viittaavat jonkin tilaan, jossa sen olemus tai tarkoitus on täysin toteutunut, eli sen olemuksellinen potentiaalisuus on aktualisoitunut täysin. "Entelekheia" käännetään joskus ”aktuaalisuudeksi”, joskus ”aktualisoituneeksi muodoksi” tai ”toteutuneisuudeksi”.
Aristoteleen "Metafysiikassa" "entelekheia" erotetaan ensimmäiseksi aktuaalisuudeksi "energeiasta", toisesta aktuaalisuudesta. "Entelekheia" on nähty aktualisoitumisen täyteytenä, joka vaatii jatkuvaa panostusta, jotta se säilyisi — päinvastoin kuin "energeia", joka on aktualisoitumisen toimintaa, joka ei välttämättä ole vielä täyttynyt. Aristoteleen hylemorfismissa "entelekheia" yhdistetään usein muotoon; esimerkiksi sielun sanotaan olevan ”substanssi sellaisen luonnollisen kappaleen muotona, joka kykenee elämään” ja täten ”tällaisen luonnollisen kappaleen aktuaalisuus ("entelekheia")”. Potentiaalisuus sen sijaan yhdistyy aineeseen, jolla tämä muoto on potentiaalisesti. Ensimmäinen "entelekheia" tarkoittaa sitä, että jokin on täydessä käyttökunnossa; toinen "entelekheia" (eli "energeia") tarkoittaa sitä, että jokin on käytössä tai toiminnassa.
Vaikka "entelekheia" ja "energeia" ovatkin asetettavissa vastakkain, niiden käyttöalue on kuitenkin usein sama. Jokin, esimerkiksi puu, on itsessään jo aktuaalinen, täydellinen ja muotoutunut. Tällöin se on puu (ensimmäisenä) "entelekheiana". Samalla se voi olla potentiaalisesti jotain muuta; se voi olla potentiaalisesti esimerkiksi talo, koska sitä voidaan käyttää talon rakentamiseen. Tämän tilan (”potentiaalinen olemaan rakennettu”) toinen "entelekheia" eli "energeia" on rakentamisprosessi; se, että puusta rakennetaan talo. Liike tai muutos on potentiaalisuuden "entelekheia" potentiaalisuutena, eli silloin kun se vielä on potentiaalisuutta. Kun rakennettavissa ollut talo on valmis, rakennettavissa oleva ei enää ole rakennettavissa.
Tuomas Akvinolainen tukeutui keskiajalla Aristoteleen "entelekheian" käsitteeseen määritellessään Jumalan ilmaisulla "actus purus", ”puhdasta aktuaalisuutta”. Tämä johti erimielisyyksiin itäisen ortodoksisen kirkon kanssa, jossa uskottiin ei-luotuihin olemuksiin. Lännessä sen sijaan katsottiin, että aktuaalisuudet ja olemukset ovat samaa substanssia ja että ne olivat aina luotuja.
Saksalaisessa idealismissa "entelekheia" tarkoitti joskus voimaa, joka saa jonkun liikkumaan kohti itsensä toteutumista. Käsite oli tullut keskeiseksi Gottfried Leibnizin metafysiikassa, ja liittyi läheisesti hänen monadologiaansa siinä, että jokainen aistiva olio pitää koko kaikkeutensa sisällään. Leibniz käytti "entelekheiaa" monadi-termin rinnalla nimityksenä yksinkertaisesta substanssista, jolla ei ole korkeampia perseptioita. G. W. F. Hegel viittasi "entelekheiaan" teoksessaan "Hengen fenomenologia" (1807).
Hans Driesch omaksui "entelekheian" käsitteen omaan biologiseen vitalismiinsa. Hän katsoi, että elävät olennot kehittyvät "entelekheian", yhteisen tarkoitusta luovan ja organisoivan periaateen, kautta. Vitalistit katsoivat, ettei biologian ongelmia voida ratkaista, mikäli organismit nähdään vain koneina ilman jotain tällaista periaatetta.