Psykedeeliterapia
Psykedeeliterapia viittaa sellaisiin terapian muotoihin, joiden etenemistä avustetaan jollain psykedeelisellä aineella. Yleisimmin käytettyjä ovat serotoniinijärjestelmän kautta vaikuttavat aineet kuten LSD, psilosybiini ja MDMA. "Mieltä ilmentävää" tarkoittavan psykedeeli-termin käyttäminen tässä yhteydessä hallusinogeeni-termin sijaan painottaa että näitä aineita terapian osana hyödyntävät psykiatrit luottavat psykedeelien tuottaman, psyykeä luotaavan tilan terapeuttiseen hyötyyn. Psykedeelisen terapian puolestapuhujat uskovat psykedeelien tehostavan potilaan omia psykoanalyyttisia kykyjä, helpottaen tavanomaisessa psykoterapiassa etenemistä. Joidenkin potentiaalisten hoitojen osalta tunnetaan myös taudinkuvaan liittyviä farmakologisia vaikutuksia.
Brittiläinen Ronald Sandison avasi vuonna 1955 ensimmäisen LSD-terapiaklinikan, jossa hän käytti LSD:tä psykoterapian apuna. LSD-terapiaa oli kahdenlaista: psykedeeliterapiassa potilaalle annettiin psykoterapian yhteydessä suuri LSD-annos, ja psykolyyttisessä terapiassa hänelle annettiin psykoanalyysin yhteydessä pieniä annoksia, joita kasvatettiin pikku hiljaa. Sandisonin mukaan LSD tehosti psykoterapiaa tuomalla potilaan alitajunnan ja unohtuneet muistot esiin.
Psykedeelien terapiakäyttö on vasta tutkimusvaiheessa mutta tutkimusta on tehty 1950-luvulta lähtien jolloin psykedeelit nousivat laajempaan tiedeyhteisön tietoisuuteen. Myönteisiä tuloksia on saatu seuraavissa hoitotilanteissa sellaisillakin potilailla, joille ei ole ollut apua muista hoitokeinoista:Myös dissosiatiivista nukutusainetta ketamiinia, kappa-opioidireseptorin agonistina toimivaa salvinoriini A:ta ja erittäin monialaisesti vaikuttavaa ibogaiinia on tutkittu masennuksen ja päihderiippuvuuden hoidossa myönteisin tuloksin. Myös karbogeenikaasua on käytetty psykedeeliterapiatutkimuksissa.
Psykedeelien terapeuttisten vaikutusten tutkiminen oli 1950- ja 1960-luvuilla valtion rahoittamaa. 1960-luvun vastakulttuuriin oleellisesti kuuluneen psykedeelien huumekäytön seurauksena psykedeelit kiellettiin lailla ja psykedeelien tieteellinen tutkimus tuli käytännössä mahdottomaksi. 1970-luvulle mennessä tutkimus ja rahoitus olivat lakanneet. Useissa Suomen sairaaloissa tehtiin 1960-luvulla laajoja LSD-kokeita. Vaasan Huutoniemen sairaalassa LSD-kokeisiin osallistui psykologeja, lääkäreitä, sairaanhoitajia ja mielenterveyshoitajia, jotka olivat kaikki vapaaehtoisia. Suomessa suunniteltiin 1960-luvulla Hesperian sairaalassa LSD-hoitoja psykoterapiaa lyhentämään pyrkivänä menetelmänä mutta ajatuksesta luovuttiin liian vaarallisena. Muutamat tutkijat maailmalla jatkoivat psykedeelien hyödyntämistä terapiassa ilman virallista hyväksyntää. 1980-luvun jälkeen aiheesta on vähitellen uskallettu alkaa puhua ääneen tiedeyhteisössä.
Tällä hetkellä tutkimus on enimmäkseen yksityisrahoitteista. Toistaiseksi vain Norjan ja Iso-Britannian valtiot ovat tukeneet uutta tutkimusta. Lääkeyhtiöt eivät ole innostuneet psykedeelitutkimuksen rahoittamisesta. Syyksi on esitetty ainakin sitä, etteivät psykedeelit tarjoa suurta mahdollisuutta rahalliseen hyötyyn koska niitä saatetaan terapian aikana käyttää vain muutamia kertoja, ja koska ne eivät ole patentoitavissa. Psykedeeliterapiatutkimuksen merkittävimpiä rahoittajia ovat englantilainen Beckley Foundation ja yhdysvaltalaiset Heffter Research Institute ja Multidisciplinary Association for Psychedelic Studies (MAPS) -yhdistykset.