W. A. Lavonius
Wilhelm Alexander Lavonius (22. kesäkuuta 1874 Helsinki – 11. maaliskuuta 1932 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja ja laillisuusmiehenä tunnettu nuorsuomalainen poliitikko. Hän toimi 1906–1932 Henkivakuutusyhtiö Suomen toimitusjohtajana.
W. A. Lavoniuksen vanhemmat olivat hovioikeudenneuvos Wilhelm Lavonius ja Maria Francisca Westzynthius. Hänen veljiään olivat vuorineuvokset Magnus ja Robert Lavonius. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi 1892 Lavonius ryhtyi opiskelemaan historiaa ja kieliä, mutta opinnot jäivät kesken puolentoista vuoden kuluttua.
Lavonius työskenteli muutaman vuoden Keskinäisen henkivakuutusyhtiö Suomen konttoristina ja kamreerina, ja sen jälkeen 1898–1903 nuorsuomalaisten yritykseksi luetun Kustannusyhtiö Otavan toimitusjohtajana. Samaan aikaan hän oli myös 1897–1902 Suomi-yhtiön aloitteesta perustetun Vakuutuslehden toimittajana. Lavonius jätti työnsä Otavassa 1903 osallistuakseen osuuskauppojen keskuslaitoksen perustamiseen. Hän perusti Jalmari Sahlbomin kanssa Yhteishyvä-lehden ja oli vuoden ajan 1905 perustetun Suomen Osuuskauppojen Keskuskunnan eli SOK:n ensimmäisenä toimitusjohtajana. Vuonna 1906 hänet kutsuttiin Henkivakuutusyhtiö Suomen toimitusjohtajaksi, missä tehtävässä hän jatkoi kuolemaansa asti. Lavonius jatkoi vielä samanaikaisesti SOK:n johtokunnan jäsenenä 1906–1916. Nuorsuomalaisen Lavoniuksen valinta Suomen toimitusjohtajaksi vaikutti osittain siihen, että tyytymättömät vanhasuomalaiset perustivat kilpailevan Henkivakuutusyhtiö Salaman.
Lavoniuksen neljännesvuosisadan mittaisena toimitusjohtajakautena Suomi-yhtiö menestyi suuresti, vakuutusten määrä lisääntyi 44 000:sta aina 600 000:een ja yhtiö kasvoi Pohjoismaiden suurimmaksi vakuutusyhtiöksi. Hän näki henkivakuutustoiminnan paitsi liiketoimintana, myös kansalaisten aatteellisena valistamisena. Lavoniuksella oli myös muita luottamustehtäviä: hän kuului muun muassa Valion hallintoneuvostoon 1911–1917 ja Elannon edustajistoon vuodesta 1919 sekä oli 1928 Kansantaloudellisen yhdistyksen puheenjohtaja.
Sortovuosien aikana perustuslaillisiin kuulunut Lavonius oli 1902–1905 passiivista vastarintaa organisoineen kagaalin jäsenenä. Vuosien 1905–1906 säätyvaltiopäivillä hän edusti porvarissäädyssä Helsingin kaupunkia ja oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1905–1907 sekä 1926–1929. Hän kuului 1906–1907 Nuorsuomalaisen puolueen keskuskomiteaan. Ensimmäisestä maailmansodasta aiheutuneen vaikean elintarvikepulan aikana hän oli kuntien välisen elintarvikekomitean puheenjohtajana sekä elintarvikehallituksen päällikkönä 1917–1918. Lavonius oli Suomen pankin pankkivaltuusmiehenä 1907–1909 ja eduskunnan pankkivaltuuston puheenjohtajana 1920–1924. Jälkimmäisessä tehtävässä hän laati suunnitelman markan arvon vakiinnuttamiseksi, mikä toteutui 1925 annetulla lailla, jolla markka sidottiin uudelleen kultakantaan. Lavonius oli vielä 1920-luvun lopulla Kansallisen edistyspuolueen johtavia poliitikkoja ja kuului puolueen puoluehallitukseen sekä oli tasavallan presidentin valitsijamiehenä vuoden 1925 vaaleissa. Noina aikoina hän keskittyi talousmiehenä vapaakaupan puolustamiseen, mutta esiintyi myös aktiivisena julkisena keskustelijana ja herätti huomiota muun muassa vaatimalla kieltolain kumoamista. Vuonna 1930 Lavonius esiintyi Lapuan liikkeen vastustajana ja oli kokoamassa sitä vastaan niin sanottua laillisuusrintamaa, mikä johti liikkeen hyökkäyksiin ja propagandaan sekä häntä että Suomi-yhtiötä ja sen asiamiehiä vastaan. Hyökkäyksiä perusteltiin silläkin, ettei Suomi-yhtiön pääkonttori liputtanut talonpoikaismarssin päivänä heinäkuussa 1930.