1900-luku
1900-luku oli vuosisata, johon kuuluivat vuodet 1900–1999. Se oli mullistava huomattavien teknologisten, ideologisten, yhteiskunnallisten ja lääketieteellisten edistysaskeleiden vuoksi, esimerkiksi kun ensimmäiset ihmiset kävivät kuun pinnalla. Toisaalta myös sodat ja kansanmurhat saavuttivat ennennäkemättömät mittasuhteet. Kolonisaatio alkoi purkautua toisen maailmansodan jälkeen (siirtomaiden itsenäistyminen). Lähes jokainen elämän osa-alue mullistui 1900-luvulla ainakin länsimaissa.
1900-luvun alussa eurooppalaiset suurvallat hallitsivat lähes koko maailmaa. Merkittävimmät näistä siirtomaavalloista olivat Britannia, Ranska, Saksa, Itävalta-Unkari ja Venäjä, jotka olivat kilpailijoita niin taloudellisesti, sotilaallisesti kuin poliittisestikin. Nationalistisen aatteen ajamana ne kahmivat alueita mistä saivat, ja kolonialismi saavutti huippunsa 1800-luvun lopulla. Vuonna 1870 eurooppalaisten hallussa oli 70 % maapallosta ja vuonna 1914 ensimmäisen maailmansodan kynnyksellä peräti 85 prosenttia. Imperialistista ulkopolitiikkaa perusteltiin näkemyksellä, jonka mukaan siirtomaiden alistettu väestö olisi jotenkin eurooppalaisia alempiarvoista.
1800-luvun lopulla kolonialismia joudutti edistyneen teknologian mahdollistama Afrikan aiempaa tehokkaampi valloitus – enää eivät taudit nujertaneet eurooppalaisia valloittajia, ja moderni aseteknologia oli täysin ylivoimaista verrattuna paikallisen vastarinnan aseistukseen mahdollistaen menestyksekkään valloituksen suhteellisen pienillä joukoilla. Lopulta Afrikassa oli vain kaksi itsenäistä valtiota: Liberia ja Abessinia eli nykyinen Etiopia. Euroopan siirtomaavaltojen ohella myös Yhdysvallat ja Japani hankkivat itselleen alusmaita. Ylivoimaisesti suurin siirtomaavalta oli Britannia, joka hallitsi Intiaa, suurta osaa Afrikasta ja laajoja alueita muualla maailmassa. Sillä oli myös suurin laivasto. 1900-luvulle tultaessa se oli laajimmillaan, mutta taloudellisesti imperiumin loistokausi oli jo takanapäin. Yhdysvallat ja Saksa kilpailivat sen kanssa tiiviisti. Saksa oli vielä 1867 ollut joukko löyhästi liittoutuneita ruhtinaskuntia, mutta Otto von Bismarckin johdolla maa oli yhdistynyt ja yhtenäinen toinen Saksan keisarikunta perustettiin 1871. Tämän jälkeen Saksa kohosi nopeasti muiden Euroopan suurvaltojen rinnalle. Siirtomaakilpailussa Saksaa ajoi eteenpäin militaristinen keisari Vilhelm II, joka nousi valtaistuimelle 1888. Siirtomaakilpailuun Saksa liittyi kuitenkin verraten myöhään, eikä valloittamattomia alueita enää ollut juuri saatavilla, mikä rajoitti Saksan mahdollisuuksia laajentaa valtaansa.
Yhdysvallat oli paisunut joukosta brittiläisiä siirtokuntia 1800-luvun mittaan koko Pohjois-Amerikan levyiseksi; voitokkaat sodat ennen vahvaa Meksikoa vastaan ja uudisasutuksen leviäminen länteen olivat tehneet siitä mantereen kiistattoman valtiaan, joka alkoi itsekin hankkia siirtomaita ja laajentaa vaikutuspiiriään. Vuoteen 1902 mennessä Yhdysvallat oli lyönyt Espanjan aiemmin laajan siirtomaaimperiumin ja ottanut sen alusmaat haltuunsa nousten merkittävimpien imperialististen valtojen joukkoon. 1901 virkaansa valittu presidentti Theodore Roosevelt toimi tarmokkaasti vahvistaakseen Yhdysvaltain asemaa entisestään.
1800-luvulle asti Japani oli eristäytynyt ulkomaailmasta 1 500 vuoden ajan, eivätkä satunnaiset kontaktit ulkomaailmaan olleet vaikuttaneet maahan merkittävästi. Eristäytyminen oli pitkälle tietoista, ja esimerkiksi valtamerialukset olivat kiellettyjä – samoin ulkomaille matkustaminen, kuolemantuomion uhalla. Vuonna 1853 joukko yhdysvaltalaisaluksia kuitenkin rantautui Japaniin kommodori Matthew Perryn johdolla: solmittiin Kanagawan sopimus, joka avasi Japanin ulkoisille vaikutteille. Japani ymmärsi jälkeenjääneisyytensä ja epäyhtenäisyytensä, ja keskusvallan johto palautettiin keisareille. Meiji-restauraation myötä Japani modernisoi nopeasti itsensä vaikka säilyttikin oman kulttuurinsa. Näin Japani vältti monen muun Aasian maan kohtalon eikä joutunut länsimaiden siirtomaaksi. Sen sijaan se itse laajeni suurvallaksi miehittäen vuoteen 1910 mennessä Korean ja Formosan eli Taiwanin.
Muista siirtomaavalloista poiketen Venäjä ei hankkinut itselleen alueita merten takaa vaan laajeni maateitse itään, Keski-Aasiaan turkkilaisten heimojen alueelle ja lopulta aina kaukoitään Tyynenmeren rannoille asti. Samoin Itävalta-Unkari oli laajentunut Balkanille, ja siihen kuuluneet olivat kaikki Euroopassa. Siten valtakunnan maa-alue oli näennäisen yhtenäinen, mutta sen alaisuudessa asui useita kansallisuuksia, ja niiden väliset ristiriidat tekivät etnisesti kirjavasta Balkanista epävakaan.
Vaikka Kiinakin oli Qing-dynastian johdolla hallinnut jo useiden vuosisatojen ajan monia alueita, joiden väestö ei ollut han-kiinalaista – pääasiassa Tiibetiä, Mongoliaa, Itä-Turkestania ja 1900-luvun alkuun asti myös Koreaa, jonka se kuitenkin sitten menetti Japanille – se joutui 1800-luvun myötä yhä enemmän alistetuksi läntisille siirtomaavalloille. Keisarinna Ci Xin johdolla Kiina yritti vuonna 1900 pyristäytyä eroon ulkomaalaisista, mutta tämä niin sanottu boksarikapina päättyi kiinalaisten kannalta epäonnisesti. Raa'an kapinan aikana boksarit surmasivat mielivaltaisesti eurooppalaisia ja näiden kanssa yhteistoiminnassa olleita kiinalaisia, ennen kuin kansainväliset apujoukot löivät ylivertaisella aseistuksellaan kapinalliset. Tämä johti pääkaupunki Pekingin ryöstelyyn ja Kiinan entistä suurempaan nöyryyttämiseen vuonna 1901 solmitussa rauhansopimuksessa. Ci Xi kuoli luonnollisen kuoleman 1908, ja 1911 Qing-dynastia kaatui, minkä seurauksena Kiina julistettiin tasavallaksi ensimmäistä kertaa historiansa aikana.
Sotiminen Kiinan suunnalla jatkui vuonna 1904, kun Venäjä ajautui sotaan Japania vastaan. Venäjä oli aiemmin miehittänyt Mantšurian, kun taas Japani oli lisännyt läsnäoloaan Koreassa. Myös Britannia oli huolestunut tilanteen kehityksestä ja erityisesti Venäjän läsnäolosta Mantšuriassa. Taitavalla diplomatialla Japani varmisti puolueettomuuden ja sai näin vapaat kädet toimia alueella venäläisiä vastaan. Alkaneessa sodassa Japani saavutti merkittäviä voittoja Venäjän laivastoa vastaan, mutta maasota Mantšuriassa juuttui veriseen asemasotaan, jossa kumpikaan ei saavuttanut selkeitä voittoja. Kaksi taistelua kuitenkin ratkaisivat sodan japanilaisten eduksi: Mukdenin taistelussa venäläiset maajoukot lyötiin ja Tsushiman meritaistelussa tuhoutui lähes koko Venäjän laivasto. Näiden tappioiden jälkeen Venäjä vetäytyi Mantšuriasta, joka siirtyi vähitellen Japanin vaikutuspiiriin. Sota oli ajanut Japanin taloudellisen perikadon partaalle, mutta sen tuloksena siitä tuli tasaveroinen muiden suurvaltojen kanssa ja maan ulkopolitiikka militarisoitui ja muuttui aggressiivisemmaksi. Tämä johti lopulta Japanin osallistumiseen toiseen maailmansotaan.
Venäjälle vaikutukset sen sijaan olivat katastrofaaliset. Huono sotaonni heikensi mielialaa maassa, jossa kumouksellista liikehdintää esiintyi muutenkin. Venäjällä oli alkanut teollistuminen 1800-luvun loppupuolella, mutta työläisten elintaso oli kehno ja köyhien kaupunkilaisten olot kurjat. Intellektuellit perustivat radikaaleja järjestöjään; 1904 perustettiin Venäjän teollisuustyöläisten ammattijärjestö, ja Vladimir Lenin taas johti omaa sosiaalidemokraattista puoluettaan. Vuoden 1905 tammikuussa Pietarissa alkoi lakkoilu, jossa vaadittiin kahdeksan tunnin työpäivää, työolojen parantamista, naisten palkkauksen parantamista ja edistyksellisempää demokratiaa. Tämä johti lopulta kahden viikon yleislakkoon. Venäjän hallitus vastasi kokoamalla joukkoja kaupungin tärkeisiin paikkoihin. 22. tammikuuta 200 000 hengen joukko esitti Venäjän keisari Nikolai II:lle anomuksen, jossa pyydettiin kansanvallan lisäämistä. Keisarin talvipalatsin eteen kokoontuneita mielenosoittajia ei kuitenkaan otettu vastaan, vaan paikalle kokoontuneet armeijan joukot alkoivat tulittaa heitä. "Verisunnuntaina" tunnettu tapahtuma aloitti Venäjällä laajat levottomuudet, joihin kuului mellakoita, lakkoja ja rähinöitä. Kuuluisaksi on noussut kapina Venäjän laivaston "Potjomkin"-aluksella eli ”panssarilaiva Potemkinilla”. Levottomuuksien tukahduttamiseksi keisari Nikolai II antoi lopulta lokakuun manifestin, jossa luvattiin aloittaa toimet kansalaisoikeudet turvaavan perustuslain laatimiseksi. Kun tilanne rauhoittui, Nikolai perui manifestin ja perustuslaki jäi haaveeksi. Myöhemmin Lenin kutsui 15 000 uhria vaatineita levottomuuksia Venäjän vuoden 1917 vallankumouksen ”kenraaliharjoitukseksi”.
Länsimaissa 1900-luku oli edistyksen vuosisata, eikä sen alku tehnyt poikkeusta. Tätä symboloivat vuonna 1901 ensimmäisen kerran jaetut Nobel-tiedepalkinnot. Samana vuonna tiedonsiirron mullisti Guglielmo Marconi, joka lähetti ensimmäistä kertaa langattomalla lennättimellä viestin Atlantin yli. Kymmenessä vuodessa tiedonsiirron mullistivat Marconin kehittelemät langaton lennätin ja radio. Puhelin yleistyi vähän myöhemmin 1910-luvulla. Wrightin veljesten lentokone lensi ensimmäisen kerran 1903, minkä jälkeen lentokoneet ja ilmailu kehittyivät nopeasti. Ford taas saattoi kuuluisan T-mallin sarjatuotantoon valmistaen ensimmäistä kertaa maailmassa halpoja ja aiempaa paljon useampien saatavilla olevia autoja. Tämä mullisti lopulta liikenteen, ja Ford puolestaan mullisti tuotantomenetelmät liukuhihnatuotannollaan. 1907 kehitetty muovi tulisi mullistamaan synteettiset materiaalit ja Albert Einsteinin vuonna 1905 kehittämä suhteellisuusteoria fysiikan. Kolauksen teknologiausko sai RMS Titanicin upottua 1912 mukanaan yli tuhat matkustajaa.
Politiikan saralla sosialismi alkoi vaikuttaa entistä merkittävämmin. Karl Marx oli julkaissut Kommunistisen manifestinsa jo 1848, mutta vasta 1900-luvun alkuvuosina kommunismi todella nousi merkittäväksi tekijäksi, varsinkin Venäjällä. Siellä levottomuudet olivat jo johtaneet vallankumoukselliseen liikehdintään 1905, ja maahan oli perustettu sosiaalidemokraattinen puolue 1903. Puolueen merkitys vuoden 1905 vallankumouksessa oli kuitenkin vähäinen, sillä Venäjällä toimi myös monia muita liikkeitä ja puolueen johtohenkilöt olivat useimmat maanpaossa Sveitsissä. Muualla maailmassa perustettiin myös työväenpuolueita, esimerkiksi Suomessa 1899 ja Britanniassa 1900. Esiintyi myös useita demokratiaa ja tasa-arvoa edistämään pyrkineitä liikkeitä, liberalismi levisi, ja naisten äänioikeus nousi keskustelun aiheeksi. Ensimmäisenä maailmassa he saivat äänioikeuden Uudessa-Seelannissa 1893 ja ennen 1900-luvun alkua myös eräissä Yhdysvaltojen osavaltioissa ja suurimmassa osassa Australiaa ja Mansaarta. Suomen naiset saivat äänioikeuden ensimmäisinä Euroopassa 1906.
1910-luvulle mennessä Euroopan suurvaltojen väliset suhteet olivat hyvin kireät. Kilpailu siirtomaista oli kiristynyt ja kiristynyt, ja kun valloittamattomat alueet alkoivat loppua, siirtomaavallat alkoivat havitella toistensa siirtomaita. Tämä tapahtui sekä sotilaallisella uhittelulla että epäsuoralla puuttumisella toisten hallitsemien alueiden asioihin. Tämä johti asevarustelukilpaan: nopeasti edennyt teollistuminen, aseteknologian kehitys ja standardoinnin mahdollistama sarjatuotanto johtivat entistä tehokkaampien aseiden aiempaa paljon suuremman mittakaavan tuotantoon. Koska siirtomaat sijaitsivat usein meren takana ja hajallaan eri puolilla maapalloa, laivaston merkitys korostui. Asevarustelu huipentuikin laivastokilvassa. Entistä sodalle alttiimmaksi Euroopan teki suurvaltojen pyrkimykset tasapainotilanteeseen, mikä johti sotilasliittojen solmimiseen. Niinpä yhden maan joutuminen sotaan veti nopeasti myös muita laajenevaan konfliktiin. Balkanin epävakaa tilanne ja Saksan halu laajentaa valtapiiriään Itä-Eurooppaan tekivät tilanteesta entistä kiikkerämmän.
1910-luvun alussa Eurooppalaiset valtiot kävivätkin joitain sotia. 1911 Italian–Turkin sota johti Libyan siirtymiseen osmanien (Turkin) vallasta Italian siirtomaaksi. Osmanien valtakunta oli tässä vaiheessa kutistunut jo varjoksi entisestä mahtavasta valtakunnasta, mutta se hallitsi silti edelleen osaa Balkanista ja suurinta osaa Lähi-idästä. 1912 ja 1913 käydyt Balkanin sodat johtivat valtakunnan lisätappioihin, kun Serbia laajeni osmanien kustannuksella Balkanilla ja siten heilutti Itävalta-Unkarin valtaa alueella. Saksa kiinnostuikin Balkanin tilanteesta, ja tilanne luisui lähelle yleiseurooppalaista sotaa.
Balkanin kriisi uusiutui kesällä 1914, kun serbinationalistit murhasivat arkkiherttua Frans Ferdinandin, Itävalta-Unkarin kruununperillisen. Raivostunut Itävalta-Unkari esitti Serbialle uhkavaatimuksen, josta laadittiin tarkoituksella sellainen, ettei Serbia voisi myöntyä kaikkiin ehtoihin. Serbia pyrki kaikin keinoin välttämään sodan ja tarjosi muuten yhteistyötä, mutta torjui kuitenkin uhkavaatimuksen sillä se oli ristiriidassa maan perustus- ja rikoslain kanssa. Tästä Itävalta-Unkari sai tekosyyn valmistautua sotaan. Venäjä oli luvannut suojelevansa Serbiaa, joten myös siellä määrättiin liikekannallepano. Saksa taas julisti suojelevansa Itävalta-Unkaria ja vaati Venäjää peruuttamaan liikekannallepanon. Ranska, Venäjän liittolaisena, valmistautui sitten myös käymään sotaa. 1. elokuuta Saksa julisti sodan Venäjälle ja kahta päivää myöhemmin Ranskalle. Kun Saksa vielä loukkasi Belgian itsenäisyyttä, Britannia riensi belgialaisten ja muiden Saksan vihollisten avuksi: näin sota oli muutamassa päivässä laajentunut puolustus- ja avunantosopimusten myötä kahden valtion kahnauksesta koko Euroopan laajuiseksi. Reilun vuoden jälkeen myös Italia oli liittynyt Ranskan ja Venäjän puolelle, Turkki ja Bulgaria taas Saksan ja Itävalta-Unkarin rinnalle sotaan. Koska Saksan johtama liittokunta sijaitsi maantieteellisesti vihollistensa välissä, siihen kuuluvia maita alettiin kutsua keskusvalloiksi. Vastakkainen osapuoli tunnettiin sitten ympärysvaltoina.
Länsi-Euroopassa sota alkoi Saksan nopealla iskulla Belgian halki Ranskaan. Se oli mahdollista, sillä Saksan armeija oli tehokkaasti organisoitu, hyvin koulutettu, motivoitunut ja Saksan asevoimat valmistautuneet sotaan. Rautatiet mahdollistivat nopean liikekannallepanon ja armeijan varustus oli laadukasta. Saksalaisten eteneminen pysähtyi vasta lähellä Pariisia, minkä jälkeen sota länsirintamalla hyytyi asemasodaksi. Seuraavat vuodet länsirintamalla britit ja ranskalaiset etenivät vähän kerrallaan takaisin kohti Belgiaa. Eteneminen oli kuitenkin vähäistä, ja koska kumpikin osapuoli oli linnoittautunut lujasti asemiinsa pienikin eteneminen lunastettiin valtavin miestappioin. Esimerkiksi Sommen taistelussa 1916 ympärysvallat etenivät kuukausien taisteluissa lopulta vain kolme kilometriä, mutta kumpikin osapuoli menetti yli 600 000 miestä! Tämä kulutti Ranskan armeijaa, jonka taistelutahto laski sodan loppuvuosina ja britit joutuivat ottamaan sodankäynnistä aina vain entistä suuremman vastuun.
Itärintamalla Venäjä saavutti aluksi menestystä saksalaisia vastaan mobilisoituaan armeijansa taistelukuntoon ja rintamalle paljon odotettua nopeammin. Itävalta-Unkari menetti osan valtakuntansa itäosasta venäläisten miehitykselle. Alkumenestyksen jälkeen keskusvallat kuitenkin alkoivat työntää venäläisiä yhä taaemmas ja taaemmas. 1916 venäläisten käynnistämä Brusilovin hyökkäys toimi aluksi tehokkaana vastaoffensiivina, joka käytännössä romahdutti itävaltalaisten armeijan, joka sitten liitettiin Saksan armeijan alaisuuteen. Venäjän keisarillinen armeija oli kuitenkin organisaatioltaan liian heikko kestämään loputtomiin raskaaksi käynyttä sotaa, ja venäläisarmeijoiden huolto romahti. Maatalousvaltaisen ja yhä lähes feodalismissa eläneen Venäjän taloudellinen kehittymättömyys vaikutti tähän osaltaan, samoin kasvanut tyytymättömyys hallitukseen ja väsyneisyys sotaan. 1917 Venäjän armeija oli lamaantunut maan sisäisen kuohunnan takia ja keisarillinen järjestelmä kaatui. Bolševikit eli Leninin johtamat kommunistit nousivat valtaan vuoden 1917 loppuun mennessä, tsaari teloitettiin ja Venäjä vetäytyi sodasta.
Kaukaisemmilla rintamilla Saksa menetti nopeasti kaikki Tyynenmeren siirtomaansa Japanille ja Britannialle. Afrikassa menestys oli parempi, ja varsinkin kenraali Paul von Lettow-Vorbeck kävi Itä-Afrikassa menestyksekästä sissisotaa huomattavasti suurempia vihollisjoukkoja vastaan. Lettow-Vorbeck antautui vasta kun Saksa oli hävinnyt sodan Euroopassa. Turkki saavutti sodan alkuvaiheessa jonkin verran menestystä Egyptissä edetessään Suezin kanavalle asti, mutta sodan loppua kohden kärsi yhä pahempia tappioita Lähi-idässä brittejä vastaan sotiessaan, ajaen Turkin sulttaanikunnan lopulta lähes romahduspisteeseen. Venäläisiä vastaan Turkki sen sijaan menestyi kohtalaisesti, sodan lopulla jopa erinomaisesti vallaten laajoja alueita Kaukasiasta, mukaan lukien tärkeät Bakun öljykentät.
Ensimmäisen maailmansodan verisyys johtui ennen kaikkea uuden aseistuksen tehokkuudesta. Sodassa käytettiin ensimmäistä kertaa merkittävissä määrin sellaisia uusia aseita kuin taistelulentokoneita ja taistelukaasua. Tykistö ja konekiväärit olivat täysin ylivoimaisia jalkaväkeä vastaan. Sodan uudenlainen luonne osattiin jossain määrin ennakoida, mutta poliitikot ja kenraalit eivät uskoneet sodan kestävän muutamaa kuukautta kauempaa. Suuren mittakaavan sodan tiedettiin kuitenkin vaativat valtavasti ihmishenkiä, mutta aiempien kokemuksien puutteessa käsitystä siitä, miten tällainen sota tulisi käydä, ei ollut. Sodan kuluessa ja kokemuksen karttuessa molemmat osapuolet tekivät kuitenkin omat johtopäätöksensä sodan kulusta. Brittiarmeija esimerkiksi kehitti panssarivaunuja, joiden merkitys jäi kuitenkin vielä tässä sodassa vähäiseksi. Saksan armeija taas kehitti uuden iskujoukkotaktiikan joka panosti joustavampaan hyökkäykseen, johdossaan hyvin koulutetut ja aseistetut iskujoukot. Lisäksi Venäjän vetäytyminen sodasta mahdollisti valtavien joukko-osastojen siirtämisen idästä länsirintamalle vuonna 1918. Yhdysvaltojen liittyminen sotaan heilauttaisi kuitenkin pian voimatasapainon ympärysvaltojen hyväksi, joten Saksan armeijan oli aloitettava hyökkäyksensä heti, mikäli se tahtoisi voittaa sodan. Alkumenestys oli hyvä ja saksalaiset etenivät muutamassa kuukaudessa enemmän kuin britit vuosia kestäneiden taisteluiden aikana kahtena edellisenä vuonna. Miestappiot olivat kuitenkin kovat ja saksalaiset menettivät monet parhaista iskujoukoistaan. Ympärysvallat taas käynnistivät kesän 1918 loppupuolella omat vastahyökkäyksensä uusien amerikkalaisjoukkojen tuella. Saksalaisten moraali romahti ja tappiot kävivät liian koviksi kestää. Samalla Saksan liittolaiset alkoivat omatoimisesti pyrkiä aselepoon. Romahduspisteeseen joutunut Saksa taipui lopulta rauhaan. Aselepo allekirjoitettiin 11. marraskuuta 1918.
Ensimmäinen maailmansota oli laajin siihen mennessä käyty sota. Aiempiin sotiin verrattuna se oli ollut myös paljon intensiivisempi sillä taisteluja oli 1914-1918 käyty lähes taukoamatta. Tästä syystä myös henkiset vaikutukset olivat varhaisempia sotia pahemmat, sillä aiemmasta poiketen taisteluja oli käyty lakkaamatta ja stressi oli siten vaikuttanut sotilaisiin tauotta. Sodan aikana mobilisoitiin yhteensä 65 miljoonaa sotilasta. Kuolleita oli yhteensä 8 miljoonaa ja haavoittuneita 21 miljoonaa. Myös siviilitappiot olivat ennennäkemättömän suuret, sillä 6,6 miljoonaa siviiliä oli kuollut, suurin osa Turkissa ja Venäjällä. Turkin suuriin siviilitappioihin johti Turkin armeijan järjestelmällinen maan armenialaiseen vähemmistöön kohdistettu kansanmurha.
Ensimmäisen maailmansodan loppumisen myötä Saksan, Venäjän, Turkin ja Itävalta-Unkarin imperiumit tulivat tiensä päähän. Alueellisten järjestelyjen myötä Itä-Eurooppaan syntyi joukko uusia valtioita: Suomi itsenäistyi Venäjästä jo siellä tapahtuneen vallankumouksen myötä 1917 kun taas Viro, Latvia ja Liettua itsenäistyivät Venäjästä sodan jälkeen. Itävalta-Unkari hajotettiin Itävallaksi, Unkariksi, Tšekkoslovakiaksi ja Jugoslaviaksi ja Puola sai alueita sekä Venäjältä, Saksalta että Itävalta-Unkarilta. Lisäksi monia keskusvaltoihin kuuluneita alueita liitettiin ympärysvaltojen maa-alueisiin.
Saksan imperiumi purettiin täysin, sen siirtomaat siirtyivät ympärysvalloille, armeijan kokoa rajoitettiin voimakkaasti ja se sai maksaakseen suunnattomat sotakorvaukset. Ankara rauhansopimus ja Saksan tuomitseminen yksin syylliseksi sotaan herättivät saksalaisissa katkeruutta; kiersi myös "tikariniskuna selkään" tunnettu myytti, jonka mukaan Saksa oli hävinnyt sodan heikkojen poliitikkojen antauduttua ilman kunnollista syytä, vaikka todellisuudessa antautuminen oli armeijan johdosta lähtöisin. Tästä syntyneelle katkeruudelle monet saksalaiset halusivat hyvitystä ja tämä johti osaltaan toiseen maailmansotaan. Itävalta-Unkarin maa-alue hajotettiin moniksi kansallisiksi pikkuvaltioiksi, joiden etninen kirjavuus ja vähemmistöryhmät kuitenkin aiheuttivat riitoja tulevaisuudessa. Moneen maahan jäi suuria saksalaisvähemmistöjä, ja nämä kansalliset ristiriidat olivat myös syynä Euroopan myöhempään ajautumiseen toiseen maailmanlaajuiseen kriisiin. Turkki menetti suurimman osan alueestaan, ja kävi sodan sen maa-alueita ensimmäisen maailmansodan jälkeen miehittänyttä Kreikkaa vastaan vuosina 1920-1922.
Kommunistivallankumouksellisten johdossa ollut Neuvosto-Venäjä pyrki viemään vallankumousta myös muihin maihin, ja kävi taisteluja Baltian maiden kanssa. Venäjällä käytiin vuodesta 1918 alkaen sisällissotaa bolševikkien ja heitä vastustaneiden vastavallankumouksellisten välillä. Miljoona ihmishenkeä vaatinut sisällissota päättyi vasta 1920 ja seuraavana vuonna bolševikit perustivat suurimman osan entisen Venäjän keisarikunnan alueesta käsittäneen Neuvostoliiton. Suomessa käytiin verinen sisällissota 1918 punaisten ja valkoisten välillä, joka päättyi sosialistivallankumouksellisten tappioon. Saksasta tuli tasavalta (ns. Weimarin tasavalta), joka oli kuitenkin hyvin epäsuosittu. Myös Saksassa puhkesi sisäisiä taisteluja: niissä olivat vastakkain vasemmistolaiset spartakistikapinalliset ja oikeistolaiset, entisistä sotilaista koostuneet vapaajoukot eli Freikorpsit. Maa kuitenkin säilyi demokratiana näistä ristiriidoista. Talous oli kuitenkin erittäin huonossa kunnossa ja valtava hyperinflaatio johti rahan arvon romahtamiseen. Läntiset ympärysvallat Britannia ja Ranska olivat myös kärsineet sodasta pahoin ja niiden talous oli köyhtynyt merkittävästi. Yhdysvallat sen sijaan aloitti nousun maailmanlaajuiseksi suurvallaksi. Samoin Japani oli noussut ja havitteli laajentumista Tyynellämerellä.
Sodan jälkeen voittajavaltiot yrittivät ratkaista niitä ongelmia, jotka sen olivat aiheuttaneet. Ympärysvalloilla oli kuitenkin myös monia vaatimuksia, joilla he tavoittelivat korvausta sodasta. Rauhansopimukset synnyttivätkin ratkaisujen lisäksi myös joukon uusia ongelmia, jotka aikanaan johtivat toiseen maailmansotaan. Sotaan mahdollisesti johtavien ongelmien ratkaisemiseksi jatkossa perustettiin Kansainliitto vuonna 1920, mutta sen toimivalta osoittautui käytännössä vähäiseksi ja monet suurvalta-jäsenvaltiot haluttomiksi noudattaa sen periaatteita.
Toinen maailmansota oli vuosina 1939–1945 käyty maailmanlaajuinen konflikti, jonka pääasialliset osapuolet olivat Saksan, Italian ja Japanin johtamat akselivallat sekä Britannian, Ranskan, Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton johtamat liittoutuneet.
Kylmä sota oli toisen maailmansodan jälkeen syntynyt vastakkainasettelun aika, jossa kilpailivat kaksi suurvaltaa, Yhdysvallat ja Neuvostoliitto liittolaisineen, kaksi aatesuuntaa, demokratia ja kommunismi, sekä kaksi talousjärjestelmää, lännen markkinatalousjärjestelmä ja kommunistimaiden suunnitelmatalous.
Siirtomaiden vapautuminen alkoi pääosin toisen maailmansodan jälkeen ja huipentui 1950–1960-luvuilla, jolloin suurin osa afrikkalaisista siirtomaista itsenäistyi.