hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Penžinan piiri
Penžinan piiri () on kunnallinen itsehallintoalue Kamtšatkan aluepiirin Korjakian piirikunnassa Venäjällä. Vuonna 1926 perustetun piirin pinta-ala on 116 086 neliökilometriä. Asukkaita on 2 500 henkeä (vuonna 2009).
Penžinan piiri sijaitsee Ohotanmeren pohjukassa Penžinanlahden ympärillä. Pohjoisessa se rajoittuu Tšukotkan autonomiseen piirikuntaan, idässä Kamtšatkan aluepiirin Oljutorin ja etelässä Karagan piiriin.
Piiriin kuuluu viisi maalaiskuntaa (kylää): Ajanka, Kamenskoje, Manily, Slautnoje ja Talovka. Hallinnollinen keskus on Penžinajoen alajuoksulla sijaitseva Kamenskojen kylä. Asutuskeskuksia on yhteensä seitsemän.
Pohjoiset alkuperäiskansat muodostavat kaksi kolmasosaa piirin väestöstä. Vuonna 2007 korjakkeja oli noin 1 300, evenejä 350 ja tšuktšeja 140 henkeä. Perinteisiä elinkeinoja ovat poronhoito, metsästys, kalastus ja keräilytalous.
Kamenskojessa toimii kotiseutumuseo. Paikallislehtenä ilmestyy "Poljarnaja zvezda" (”Pohjantähti”). Seudulla sijaitsee Belajajoen luonnonsuojelualue.
Matti Korhonen (pesäpalloilija)
Matti Korhonen (s. 6. kesäkuuta 1990) on oululainen toisen polven pesäpalloilija.
Korhonen teki ensiesiintymisensä Oulun Lipon edustusjoukkueessa 16-vuotiaana 2007, jolloin hän löi 2+21 juoksua. Seuraavan kauden hän pelasi pääasiassa Lipon farmiseura Muhoksen Pallo-Salamissa. Vuonna 2009 hän toimi Lipon jokerilyöjänä, ja sijoittui runkosarjan lyöjätilastossa kuudenneksi lyötyään yhden kunnarin ja 35 tavallista juoksua.
Vuodelle 2013 Korhonen siirtyi Pattijoen Urheilijoiden riveihin.
Matti Korhosen isä Jarmo Korhonen pelasi Lipossa 16 kautta 1980–1990-luvuilla. Hän voitti suomenmestaruuden ja sijoittui usealla kaudella lyöjätilaston kärkisijoille. Matin pikkuveli Antti Korhonen pelaa myös Pattijoen Urheilijoissa. Kaudeksi 2011 Matti siirtyi Kankaanpään Mailaan.
Merirosvodemokratiat
Merirosvodemokratiat olivat alun perin 1600- ja 1700-luvuilla merirosvojen hallitsemia siirtomaita Amerikoissa. Merirosvot hallitsivat vuosikymmeniä ennen Yhdysvaltain itsenäistymistä demokraattisin keinoin monia siirtokuntia Amerikassa. Heitä pidetään demokratian edelläkävijöinä 1700-luvun amerikkalaisissa siirtomaissa. Joissakin merirosvodemokratioissa oli tuolloin jo toimivat perustuslait, vaalit ja terveydenhoitojärjestelmät. Merirosvoja näissä siirtokunnissa oli 1600-1700-luvuilla jopa yli 10 000.
Ainakin kolmessa tutkitussa merirosvodemokratiassa oli kirjoitetetut säännöt ja periaatteet, jotka olivat syntyneet vuosikymmeniä ennen Ranskan suuren vallankumouksen pohjalta rakennettua Yhdysvaltain perustuslakia. Merirosvodemokratiat perustuivat kansanvaltaan päätöksenteossa. Ryöstösaaliitkin jaettiin ”oikeudenmukaisesti” ja samalla syntyi jopa ensimmäinen sosiaalivakuutusjärjestelmä. Walesilaissyntyisen merirosvokapteeni Bartholomew Robertsin, ”Mustan Bartin”, hallinnon alla oli selkeitä tupakointi-, juomis- ja uhkapelisääntöjä sekä väkivallan ja varkauksien kieltoja, jotka vakauttivat yhteiskuntajärjestystä. Näitä sääntöjä myös valvottiin ja rikkomuksista rangaistiin. Rangaistukset olivat ankaria, kuten ruoskinta ja kölin ali vetäminen tai asumattomalle saarelle hylkääminen.
Nykyään Afrikan sarven alueen merirosvot ovat luoneet hallintojärjestelmiä, jotka muistuttavat 1700-luvun merirosvodemokratioita.
Merirosvodemokratioissa johtajat syntyivät laivamiehistön kapinoissa ja olivat miehistönsä valitsemat. Merirosvot ottivat säännöt käyttöön siksi, että niiden avulla oli mahdollista saavuttaa taloudellista hyötyä samaan malliin, kuin Adam Smithin Kansojen varallisuus -teoksessa kuvataan. Merirosvojen joukossa vallitsi tasa-arvo. Jopa kolmasosa miehistä saattoi olla kapinoissa vapautuneita orjia. Myös merirosvokapteenit saattoivat olla mustia kuten De Graf. Hänen alkuperänsä haluttiin salata, jottei se rohkaisisi mustia orjia kapinaan.
Merirosvodemokratioissa syntyi eräänlainen sosiaalivakuutus. Kullekin ruumiinosalle määriteltiin tietty arvo jonka mukaan määräytyivät korvaukset. Myös invalidit ja taistelukyvyttömät vanhukset saivat osansa voitosta.
Professori Peter T. Leesonin mukaan Somalian anarkia on synnyttänyt tämän päivän merirosvodemokratiat Afrikan sarven rannikolle. Merirosvoja ei valita tehtävään klaanin, vaan taidon perusteella. Usein merirosvot osallistuvat kaappausveneen varustamiseen yhdessä. Saalis jaetaan tehtävän vaarallisuuden mukaan. Jos merirosvo kuolee, hänen perheensä saa 15 000 dollaria. Näillä aikamme merirosvoilla on myös kirjalliset säännöt ja ohjeet, joissa mm. määrätään, miten vallattujen alusten miehistön jäseniä pitää kohdella.
Bonaldo Giaiotti
Bonaldo Giaiotti (25. joulukuuta 1932 Ziracco, Udine – 11. kesäkuuta 2018) oli italialainen oopperalaulaja, äänialaltaan basso.
Giaiotti debytoi Milanon Teatro Nuovossa vuonna 1957, ja Amerikan-debyyttinsä hän teki vuonna 1959 Cincinnatissa. Metropolitan-oopperassa hän esiintyi ensi kertaa 24. lokakuuta 1960, ja siellä hän viettikin neljännesvuosisadan.
P. V. Narasimha Rao
Pamulaparthi Venkata Narasimha Rao (; 28. kesäkuuta 1921 – 23. joulukuuta 2004) yleisesti P. V. Narasimha Rao, oli kymmenes Intian pääministeri.
Raon kaudella Intian taloudessa käynnistettiin suuria uudistuksia, jotka ovat tehneet Intiasta yhden nopeimmin kasvavista talouksista maailmassa. Valtionyhtiöitä yksityistettiin ja talous avattiin vapaakaupalle, joka pelasti konkurssin partaalla olleen valtion romahtamiselta. Raoa on kutsuttu myös talousuudistusten isäksi.
Raoa syytettiin kahteen otteeseen korruptiosta, mutta kummallakin kerralla hänet vapautettiin syytteistä.
Rao kuoli sydäninfarktiin New Delhissä 2004. Hänet polttohaudattiin Hyderabadissa.
Nertšinski Zavodin piiri
Nertšinski Zavodin piiri () on kunnallinen itsehallintoalue Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1926 perustetun piirin pinta-ala on 9 700 neliökilometriä. Asukkaita on 11 800 henkeä (vuonna 2009).
Nertšinski Zavodin piiri sijaitsee Taka-Baikalian aluepiirin kaakkoisosassa. Pohjoisessa ja idässä Argun-joki erottaa sen Kiinasta. Etelässä se rajoittuu Taka-Baikalian Kalgan ja lännessä Gazimurski Zavodin piireihin.
Piiriin kuuluu 15 maalaiskuntaa: Argunsk, Bolšoi Zerentui, Buldurui, Georgijevka, Gorbunovka, Gornyi Zerentui, Išaga, Ivanovka, Javlenka, Mihailovka, Nertšinski Zavod, Olotši, Širokaja, Tšašino-Ildikan ja Urovskije Kljutši. Hallinnollinen keskus on Nertšinski Zavodin kylä. Asutuskeskuksia on yhteensä 24.
Nertšinski Zavodista on maantieyhteys aluepiirin pääkaupunkiin Tšitaan, jonne on matkaa 658 kilometriä. Lentokenttä suljettiin 1990-luvulla.
Seudun kehitykseen ovat vaikuttaneet 1700-luvulla syntynyt Nertšinskin pakkotyövankila, sen yhteydessa harjoitettu kaivostoiminta sekä vuonna 1851 perustetut Itä-Siperian kasakkajoukot. Kaivostoiminta loppui 1990-luvulla, mutta sen uudelleen aloittamista valmistellaan. Piirissä harjoitetaan metsänhankintaa ja maataloustuotteiden jalostusta. Maatalous on erikoistunut lampaanhoitoon, lihan ja maidon tuotantoon sekä viljanviljelyyn.
Nähtävyyksiä ovat mm. Gornyi Zerentuin pakkotyövankila ja Donon petroglyfit. Paikallislehtenä ilmestyy "Sovetskoje Priargunje".
NrI
NrI, jonka nykyinen HKL:n käyttämä tunnus on NRV I, on Helsingin raitioliikenteessä HKL:n käytössä oleva raitiovaunumalli. Vaunuja valmisti Valmet 40 kappaletta vuosina 1973–1975, ja niillä on HKL:n numerot 31–70. Vaunut ovat 6-akselisia ja tyristorisäätöisiä, ja ne on varustettu kahdella 130 kilowatin Strömberg GHCU/H6232 -moottorilla. Vaunut nykyaikaistettiin vuosina 1993–2003, ja vuodesta 2005 alkaen niille on tehty laajamittaista peruskorjausta. Vuosina 2012–2013 kymmenen vaunua varustettiin matalalattiaisella väliosalla.
Matalalattiaisella väliosalla pidennetyt kymmenen vaunua ovat täysimääräisinä matkustajaliikenteessä. Pidentämättömien kokonaan korkealattiaisten NrI-vaunujen suunnitelmallinen käyttö matkustajaliikenteessä loppui 30.10.2017, vaikka kolmea vaunua on käytetty sen jälkeen koulutuskäytössä. HKL tilasi vuonna 2010 uusia Artic-vaunuja, joiden valmistuessa NrI-sarjan vaunuja alettiin hiljalleen poistaa käytöstä. Matalalattiaisella väliosalla varustettujen vaunujen käyttö kuitenkin jatkuu muita pidempään. Osa pidentämättömistä vaunuista on siirretty pois raitiotieverkolta säilytykseen Koskelan varikon alueella olevalle väliaikaiseen säilytyshalliin ja metrovarikon alueelle. Marraskuussa 2017 annettiin päätökset vaunujen 51 ja 53 romuttamisesta.
NrI-raitiovaunut olivat HKL:n ensimmäiset nivelraitiovaunut ja maailman ensimmäiset tyristorisäätöiset raitiovaunut. Ne pohjautuvat saksalaisiin Düwagin valmistamiin GT6-vaunuihin, mutta ovat uudempina tekniikaltaan kehittyneempiä. NrI-vaunuja tilattiin 40 kappaletta, ja ne valmisti Valmet vuosina 1973–1975. Vaunut saivat numerot 31–70. Ensimmäinen NrI-raitiovaunu aloitti kaupallisen liikennöinnin Helsingissä 16. joulukuuta 1973 linjalla 10.
Vuosina 1983–1987 Valmet valmisti 42 kappaletta NrI:een pohjautuvia ja lähes täysin samannäköisiä NrII-raitiovaunuja.
NrI-vaunuihin on tehty vuosien varrella lukuisia ulkonäköön ja sisustukseen vaikuttaneita muutoksia. Rahastajanaitiot poistettiin vuodesta 1982 alkaen. Vuosina 1993–2003 kaikki vaunut nykyaikaistettiin, jolloin vaunujen tekniikkaa ja sisustusta uusittiin. Kaikki penkit vaihdettiin uudenmallisiin ja sisälle lisättiin digitaalinäytöt kertomaan seuraavan pysäkin nimen. Vuosina 2005–2010 alkaen vaunuille on tehty laajamittaista peruskorjausta. Niiden sisustusta ja tekniikkaa uusitaan, ja kori hiekkapuhalletaan ja pintakäsitellään uudenveroiseksi. 17 vaunulle tehdään peruskorjaus Saksassa.
Vuosina 2012–2013 kymmenen vaunua peruskorjattiin varustettiin MLNRV2-vaunujen tavoin matalalattiaisella väliosalla Saksassa. Yksiköt saivat samalla uudet tunnukset 113-122.
NrI-sarjan raitiovaunuja varten HKL päätti suunnitella uuden värityksen. Perinteisestä vihreä-keltaisesta värityksestä poiketen vaunut maalattiin valmistuessaan puna-harmaiksi. Vuonna 1986 HKL kuitenkin päätti hylätä uuden värimallin, ja kaikki NrI-vaunut maalattiin perinteisiin vihreä-keltaisiin väreihin. Viimeinen puna-harmaa vaunu maalattiin vihreäksi vuonna 1995.
Vaunussa 45 kokeiltiin uutta vihreä-keltaista väritystä, jossa keltaisen värin määrää oli lisätty. Uutta väritystä ei maalattu muihin vaunuihin, ja vaunu 45 sai takaisin normaalin värityksen.
Clarisse Berggårdh
Clarisse Berggårdh (s. 1967) on Pohjoisranta Burson-Marstellerin toimitusjohtaja marraskuusta 2016. Sitä ennen hän työskenteli mediatoimisto IUM Finlandin toimitusjohtajana.
Hän oli Sanoma-konserniin kuuluvan aikakauslehtikustantaja Sanoma Magazines Finlandin toimitusjohtaja helmikuun 2010 alusta toukokuuhun 2013. Berggårdh oli Sanoma Magazines Finlandin palveluksessa vuodesta 2006 lähtien.
NrII
NrII, jonka nykyinen HKL:n käyttämä tunnus on MLNRV II, on Helsingin raitioliikenteessä käytössä oleva raitiovaunumalli. Vaunuja valmisti Valmet 42 kappaletta vuosina 1983–1987, ja niillä on HKL:n numerot 71–112. Vaunut ovat 8-akselisia ja tyristorisäätöisiä, ja ne on varustettu kahdella 156 kilowatin Strömberg GHCU/H6232 -moottorilla. Suurin osa NrII-sarjan raitiovaunuista sai alun perin puna-harmaan värityksen, mutta ne maalattiin perinteisiin vihreä-keltaisiin väreihin vuosina 1986–1995. Vaunuihin on tehty vuosien varrella lukuisia ulkonäköön ja sisustukseen vaikuttaneita muutoksia. Kolmeen vaunuista asennettiin vuonna 2005 uusi lippamallinen linjakilpi keulaan, ja samalla tuulilasia madallettiin, mutta tätä kokeilua ei laajennettu muihin vaunuihin, ja lippamalli on poistettu kaikista kokeilussa olleista vaunuista.
Vuonna 2006 vaunuun 80 lisättiin kokeiluna matalalattiainen väliosa, ja vuosina 2008–2011 väliosa asennettiin kaikkiin NrII-vaunuihin, jolloin myös tunnus muutettiin MLNRV2:ksi. Muutostöissä vaunun kokonaispituus kasvoi 20,1 metristä 26,5 metriin ja paino 27,2 tonnista 33,5 tonniin. Istumapaikkojen määrä nousi 40:stä 49:ään. Moottorin tehoa nostettiin samalla 130 kilowatista 156 kilowattiin.
Kalgan piiri
Kalgan piiri () on kunnallinen itsehallintoalue Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1942 perustetun piirin pinta-ala on 2 900 neliökilometriä. Asukkaita on 9 900 henkeä (vuonna 2009).
Kalgan piiri sijaitsee Taka-Baikalian aluepiirin kaakkoisosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Gazimurski Zavodin ja Nertšinski Zavodin piireihin, idässä Argun-jokeen ja Kiinaan, etelässä Priargunskin piiriin ja lännessä Aleksandrovski Zavodin piiriin.
Piiriin kuuluu Kadajan kaupunkimainen taajama ja 10 maalaiskuntaa: Bura, Dono, Kalga, Kozlovo, Nižni Kalgukan, Šivija, Srednjaja Borzja, Tšingiltui, Tšuprovo ja Verhni Kalgukan. Hallinnollinen keskus on Kalgan kylä. Asutuskeskuksia on yhteensä 13.
Kalgasta on maantieyhteys aluepiirin pääkaupunkiin Tšitaan, jonne on matkaa 581 kilometriä. Lentokenttä suljettiin vuonna 2001.
Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut lampaiden kasvatukseen ja viljanviljelyyn. 1990-luvulla lakannut kaivostoiminta on elpymässä. Lisäksi harjoitetaan maataloustuotteiden jalostusta.
Nähtävyyksiin kuuluu 1800-luvun puolivälissä rakennettu pyhän Nikolaoksen kirkko Donon kylässä. Paikallislehtenä ilmestyy "Rodnaja zemlja" (”Kotiseutu”).
Wilford Brimley
Anthony Wilford Brimley (s. 27. syyskuuta 1934) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi sivuosissa kunnes tuli tunnetuksi 1980-luvulla esiinnyttyään elokuvissa kuten "Cocoon – nuoruudenlähde" ja "The Thing – ”se” jostakin".
Ennen näyttelijäksi ryhtymistään Brimley työskenteli useissa eri töissä, muun muassa apulaisena rancheillä, seppänä ja Howard Hughesin henkivartijana. Hän sai 1960-luvulla töitä stunttimiehenä ja tutustui tänä aikana näyttelijä Robert Duvalliin, joka rohkaisi Brimleyä näyttelemään. Vuonna 1969 hän teki ensimmäisen oikean roolinsa, sivuosan elokuvassa "Kova kuin kivi". Hän esiintyi 1970-luvulla sivuosissa lännenelokuvissa ja -sarjoissa ennen läpimurtoaan 1980-luvulla.
Brimleyn ura lähti nousuun hänen esitettyään Benjamin Luckettia Ron Howardin elokuvassa "Cocoon – nuoruudenlähde" (1985). Tämän jälkeen hän esiintyi muun muassa Gus Witherspoonina televisiosarjassa "Our House", jota esitettiin vuosina 1986–1988. 1980-luvulla hän alkoi myös tulla tunnetuksi esiinnyttyään Quakerin puuromainoksissa. 1990-luvulla hän esiintyi muun muassa Tom Cruisen tähdittämässä elokuvassa "Firma" (1993).
Brimley sairastaa diabetestä ja toimii puhemiehenä diabetestietoisuuden nostamiseksi. Hän on esiintynyt yhdysvaltalaisen lääkeyhtiö Liberty Medicalin mainoksissa. American Diabetes Association palkitsi hänet elämäntyöpalkinnolla vuonna 2008.
Dora Honnywill
Dora (Neve-)Honnywill (17. joulukuuta 1870 Benenden, Kent – 18. maaliskuuta 1959) oli brittiläinen jousiampuja. Hän sijoittui viidenneksi naisten jousiammunnassa vuoden 1908 kesäolympialaisissa Lontoossa 587:llä pisteellä. Kultaa voittanut Sybil Newall sai 688 pistettä.
Aleksandrovski Zavodin piiri
Aleksandrovski Zavodin piiri () on kunnallinen itsehallintoalue Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1926 perustetun piirin pinta-ala on 7 100 neliökilometriä. Asukkaita on 9 500 henkeä (vuonna 2009).
Aleksandrovski Zavodin piiri sijaitsee Taka-Baikalian kaakkoisosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Šelopuginon ja Gazimurski Zavodin piireihin, idässä Kalgan piiriin, kaakossa Priargunskin piiriin, etelässä Krasnokamenskin piirin sekä lännessä Borzjan ja Balein piireihin.
Piiriin kuuluu 19 maalaiskuntaa: Aleksandrovski Zavod, Bohto, Butuntai, Krasnojarovo, Kutugai, Kuznetsovo, Manketšur, Mankovo, Mulino, Nikolajevka, Novyi Aktaui, Onon-Borzja, Pervyi Kokui, Šara, Šarantša, Savvo-Borzja, Tšindagatai, Vasiljevski Hutor ja Vtoroi Kokui. Hallinnollinen keskus on Aleksandrovski Zavodin kylä. Asutuskeskuksia on yhteensä 27.
Aleksandrovski Zavodista on maantieyhteys Borzjaan ja aluepiiriin pääkaupunkiin Tšitaan, jonne on matkaa 510 kilometriä. Lentokenttä suljettiin 1990-luvun alussa.
1990-luvulle saakka piirin talous perustui kaivosteollisuuteen. Nykyään tärkein elinkeino on maatalous, joka on erikoistunut viljan, perunan ja vihannesten viljelyyn. Lisäksi harjoitetaan puunhankintaa.
Nähtävyyksiin kuuluvat Aktauin pakkotyövankilan jäänteet. Paikallislehtenä ilmestyy "Zarja" (”Aamunkoitto”).
Nurfitriyana Saiman
Nurfitriyana Saiman-Lantang (s. 7. maaliskuuta 1962 Jakarta) on indonesialainen jousiampuja, joka kuului hopeaa saaneeseen joukkueeseen vuoden 1988 kesäolympialaisissa Soulissa. Hän kilpaili kesäolympialaisissa myös vuosina 1992 Barcelonassa ja 1996 Atlantassa. Joka kerralla hän osallistui sekä yksilö- että joukkuekilpailuun.
M777 haupitsi
M777 haupitsi on brittiläisen Vickersin kehittämä haupitsi, joka on suunniteltu pääsääntöisesti Yhdysvaltojen maavoimien ja merijalkaväen käyttöön. Tykin valmistaja on BAE Systems, ja aseen on tarkoitus korvata kokonaan yhdysvaltalaisten joukkojen käyttämä M198 haupitsi lähivuosina. M777 on jo joukkojen käytössä, ja sitä on käytetty taistelukäytössä Afganistanissa ja Irakissa.
M777 haupitsin merkittävä etu verrattuna tykin edeltäjiin on sen keveys. Tykki painaa ainoastaan 3175 kiloa, mikä on noin puolet verrattuna esimerkiksi M198 haupitsin painoon. M777:n keveys perustuu sen rakenteseen, jossa on käytetty materiaalina runsaasti kevyttä titaania.
M777 haupitsissa voidaan käyttää ammuksina tavallisten kranaattien lisäksi GPS-ohjattavia M982 Excalibur -kranaatteja, joilla saavutetaan jopa 40 kilometrin kantama.
Jerusalemin kokous
Jerusalemin kokous tai Jerusalemin konsiili on nimitys apostolien kokoukselle joka järjestettiin noin vuoden 50 paikkeilla. Kokouksesta on maininta kirjassa Apostolien teot luvussa 15.
Kokous järjestettiin koska alkuseurakunnassa oli kiistaa niiden välillä jotka uskoivat että kristittyjen tulisi noudattaa juutalaista lakia ja niiden joiden mielestä ei, kuten Paavali. Yksi keskeisistä kysymyksistä oli se, pitääkö kristityiksi kääntyvät ympärileikkauttaa. Kokous päättyi Paavalin kannan voittamiseen.
Karolina Šprem
Karolina Šprem (s. 25. lokakuuta 1984 Varaždin) on kroatialainen tennispelaaja, joka aloitti ammattilaisuransa vuonna 2001. Hänen korkein listasijoituksensa on ollut kaksinpelissä 17. (11. lokakuuta 2004) ja nelinpelissä 182. (8. toukokuuta 2006).
Šprem kilpaili naisten kaksin- ja nelinpelissä vuoden 2004 kesäolympialaisissa Ateenassa.
Komlavi Loglo
Komlavi Loglo (s. 30. joulukuuta 1984 Badougbe) on vuonna 2003 ammattilaisuransa aloittanut togolainen tennispelaaja. Hänen korkein listasijoituksensa on ollut kaksinpelissä 316. ja nelinpelissä 235. Hän kilpaili miesten kaksinpelissä vuoden 2008 kesäolympialaisissa Pekingissä.
Riittiönjärvi
Riittiönjärvi on Naantalissa entisen Rymättylän kunnan alueella, Otavan saarella sijaitseva pieni 5,4 hehtaarin kokoinen järvi, jonka keskisyvyys on yksi metri. Järvi sijaitsee Rymättylän kirkonkylän lounaispuolella. Kirkonkylän ja Riittiönjärven välissä sijaitsee suurempi Kirkkojärvi, johon Riittiönjärvi laskee vetensä. Järven ympärillä on paljon maataloutta ja metsää, ja sen rannalla on muutama talo. Kumpaakin järveä hoitaa Rymättylän Kirkkojärviyhdistys ry.
Järvi on kärsinyt runsaista ravinnepitoisuuksista ja niiden seurauksen rehevöitynyt lähes umpeen. Kesäisin toistuvat leväkukinnat eivät ole houkutelleet ranta-asukkaita uimaan ja runsas vesikasvillisuus on tehnyt mahdottomaksi veneen käytön.
1930-luvulla järven vedenpintaa laskettiin 70 cm, tavoitteena saada lisää viljelysmaata. Vuodesta 2002 lähtien järveä on kunnostanut Rymättylän Kirkkojärviyhdistys ry. Sen tavoitteena on poistaa kuormitus Kirkkojärveen, parantaa virkistysmahdollisuuksia ja nostaa veden laatua heikosta erinomaiseksi.
Järvellä kokeiltiin kemikaalikäsittelyä vuoden 2002 toukokuussa, mutta siinä ei onnistuttu, ja leväkukkinnot jatkuivat kesäisin. Vuonna 2003 järvestä otettiin pohjanäytteitä, jotka osoittivat pohjan olevan 70 cm paksuudelta pehmeää ja hapetonta ainesta. Talous- ja peltovesiä puhdistavat pienpuhdistamot asennettiin vuonna 2004 ja vuodesta 2006 lähtien talousvedet on johdettu viemäriverkostoon. Samana vuonna korotettiin myös alueen teitä; ruopattiin matalaa ja liettynyttä rantaa; poistettiin rantakortteikkoa, sekä imuruopattiin 70 cm kerros lietettä ja pohjan mädäntyneitä kasveja. Yhteensä imuruoppauksella järvenpohjaa poistettiin yli 22 000 kuutiometriä. Myös järven rannalla oleville pelloille rakennettiin suuret altaat ja niiden ympärille maavallit.
Vuoden 2007 kesällä järvi sai kemikaalikäsittelyn, jolla sidottiin ja saostettiin järviveden ravinteita ja muita yhdisteitä. Alumiinikloridi levitettiin veneestä tietokoneen karttaohjelman avulla tasaisesti joka puolelle järveä. Se sitoi humuksen ja muun kiintoaineen, saostaen sen liukenemattomaan muotoon järven pohjalle. Käsittelyn hyötypuoliin kuului myös roskakalakannan väheneminen. Viereisen Kirkkojärven kemikaalikäsittelyssä kuolleita kaloja kerättiin yli 15 000 kiloa. Vuoden 2006 ja 2007 toimenpiteet maksoivat 168 000 euroa, joista viisi prosenttia kului kemikaalikäsittelyyn ja loput imuruoppaukseen sekä läjitysaltaiden tekoon.
Järven pintaa on suunniteltu nostettavan 70 cm eli samalle tasolle, jolla se oli 1930-luvulla.
Järvellä on tehty kaksi koekalastusta vuonna 2006 ja yksi vuonna 2007. 27. heinäkuuta 2006 suoritetussa koekakalastuksessa järvestä saatiin 93 kalayksilöä, joista 66 oli ruutanoita, 23 särkiä ja neljä ahvenia. Tulosten perusteella kalojen keskikoko oli varsin pieni. Käytännön toteutuksen teki Turun yliopiston biologian laitos.
Uusia kaloja Riittiönjärveen tulee ojaa pitkin Kirkkojärvestä ja sinne ojien kautta merestä. Vuonna 2005 Kirkkojärven kaloista 80 prosenttia oli ahvenia.
Lisäksi 10.8.2006 otetussa näytteessä a-klorofylli pitoisuus oli 217 µg/l.
General Tire
The General Tire and Rubber Company on yhdysvaltalainen vuonna 1915 perustettu ajoneuvojen rengasvalmistaja. Sen on omistanut vuodesta 1987 alkaen Continental AG.
General Tire on rengasvalmistuksen ohella toiminut myös muilla toimialoilla. Radioasemia se omisti vuodesta 1940 alkaen ja vuonna 1953 se hankki omistukseensa Mutual Broadcasting Systemin, josta se luopui viisi vuotta myöhemmin. RKO Picturesin General Tire osti vuonna 1955 Howard Hughesilta 25 miljoonan dollarin kauppahinnalla. Lisäksi yrityksellä oli liiketoimintaa muun muassa puolustusväline-, kemian- ja muoviteollisuuden aloilla.
Vuonna 1984 General Tiren uudelleenorganisoinnissa sen omistajaksi tuli vastaperustettu holdingyhtiö GenCorp, ja yrityksen eri toimialat siirrettiin omiin tytäryhtiöihinsä. Rengasliiketoiminnasta vastasi General Tire, teollisuustuotannosta DiversiTech General, RKO Generalille kuului radio- ja televisiotoiminta, RKO:lle siirtyivät muun muassa RKO Hotels ja RKO Pictures ja ilmailu- ja puolustusvälinetoimialoista vastasi Aerojet General.
GenCorp teki päätöksen General Tiren myynnistä, jouduttuaan yritysvaltausyrityksen kohteeksi maaliskuussa 1987. Saman vuoden heinäkuussa GenCorp ja saksalainen Continental solmivat kaupan, joka sisälsi General Tiren koti- ja ulkomaantoiminnot. Kauppahinta oli 628 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria ja se astui voimaan 20. lokakuuta 1987.
Live Santa Monica ’72
Live Santa Monica ’72 on David Bowien kesäkuussa 2008 julkaistu livealbumi vuoden 1972 Santa Monican konsertista. Se on vuonna 1994 julkaistun "Santa Monica '72" -bootlegin virallinen julkaisu.
Kaikki kappaleet kirjoittanut David Bowie, ellei toisin mainita.
Loni Anderson
Loni Kaye Anderson (s. 5. elokuuta 1945 Saint Paul, Minnesota) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Aikaisemmin teatterissa ja mainoksissa näytellyt Anderson muutti Hollywoodiin vuonna 1975, jossa hän kolme vuotta myöhemmin sai rooliin tilannekomediasarjassa "WKRP in Cincinnati". Sarja päättyi neljän esityskauden jälkeen, jonka jälkeen Anderson näytteli muun muassa televisiosarjoissa "Partners in Crime" (1984), "Easy Street" (1986), "Nurses" (1993–1994) ja "The Mullets" (2003–2004). Anderson on esiintynyt lukuisissa televisioelokuvissa, muun muassa Jayne Mansfieldin ja Thelma Toddin elämäkerroissa.
Anderson ollut neljästi avioliitossa. Hänen kolmas aviomiehensä oli näyttelijä Burt Reynolds, jonka hän tapasi elokuvan "Paalupaikka Stroker" kuvauksissa. Avioliitto päättyi eroon vuonna 1994. Muut aviomiehet ovat Bruce Hasselberg (1964–1966), Ross Bickell (1973–1981) ja muusikko Bob Flick (2008–).
Vivi Munsterhjelm
Vivi Munsterhjelm (o.s. Dahlberg), Vivi Dahlberg-Munsterhjelm (1871 – 1950) oli taidemaalari, joka kävi Turun piirustuskoulua vuosina 1889–1894 ja sai ainoan toukokuussa 1892 jaetun Ekmanin stipendin. Hän avioitui 1899 maalari Ali Munsterhjelmin kanssa. Avioparilla oli kaksi poikaa, Åke s. 1900 ja Erik s. 1905. Hän hoiti myöhemmin lyhytaikaisia opettajien sijaisuuksia Turun piirustuskoulussa vuosina 1908–1913.
Niagara Falls (Kanada)
Niagara Falls on 82 184 asukkaan (2006) kaupunki Ontarion provinssin eteläosassa, Kanadassa. kaupunki sijaitsee niin sanotun Kultaisen hevosenkengän alueella, joka on tiheästi asuttua ja teollistunutta urbaania aluetta. Se sijaitsee Niagaran putousten vierellä, vastapäätä samannimistä kaupunkia Yhdysvaltain puolella.
Ennen eurooppalaisten saapumista alueella asui irokeeseja.
Suurin osa alueen ensimmäisistä siirtolaisista olivat brittiläisille uskollisia Yhdysvaltain vapaussodassa taistelijoita, jotka saapuivat alueelle sodan päättymisen aikoihin. He pakenivat Yhdysvalloista Kanadaan, sillä he pelkäsivät joutuvansa tuomituksi ja vainotuksi taisteltuaan hävinneen osapuolen riveissä. Vuonna 1790 valmistui "Portage Road", jota pitkin oli mahdollista ohittaa Niagaran putoukset. Ensimmäinen Niagarajoen ylittävä jalankulkijoille ja rattaille tarkoitettu riippusilta avattiin liikenteellä 1848. Sen jälkeen kun rautatie Hamiltonista valmistui, siltaa peruskorjattiin ja se muutettiin kaksikerroksiseksi, raideliikenteen kulkiessa yläpuolella ja muu liikenne sen alapuolisella kannella. Peruskorjattu silta valmistui vuonna 1855. Varsinainen kaupunki sai alkunsa 1856, kun pienehköön Elginin kylään liitettiin läheisiä alueita ja kaupungin uudeksi nimeksi valittiin "Clifton". Vuonna 1881 Clifton vaihtoi nimensä nykyiseen muotoon, Niagara Falls. Niagara Fallsin kaupunki ja erillinen Niagara Fallsin kylä yhdistyivät 1904 yhdeksi kaupungiksi.
Niagaran putousten johdosta alueen turismi on kasvanut voimakkaasti, etenkin 1900-luvulla.
Uoti (sukunimi)
Uoti on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Putkimies Pietarista
Putkimies Pietarista on Kalle Isokallion kirjoittama veijariromaani politiikasta ja bisneksestä. Se on Isokallion 13. romaani. Teos ilmestyi 2009 Tammen kustantamana.
Romaani on satiiri kansalaistottelemattomuudesta, jonka ansiosta vihreä energia nousee arvoon. Pienyrittäjästä teollisuusneuvokseksi noussut varpaisjärveläinen Vilho Koistinen päättää ostaa jostakin Etelä-Suomesta sen verran maata, vajaat 500 hehtaaria, etteivät virkamiehet tule sanomaan mitä saa tehdä.
Moskovassa on kuitenkin käynyt jo vuosikymmeniä sitten niin, että Kekkoselle sanotaan jotakin, jonka avulla hän taivuttelee Paasikiven YYA-sopimuksen jatkamiseen 20 vuodella. Koistisen ansiosta tuo salaisuus tulee julki.
Henkilögalleriassa ovat mukana myös asianajaja Pekka Kappa ja venäläinen oligarkki Vasili Vissarov.
Diplomi-insinöörin koulutus tuo kirjailija Isokalliolle ymmärryksen yrityksen teknisestä puolesta: hän tietää miten porakaivo porataan. Ja suuryrityksen entisenä johtajana kirjoittaja tuntee kaupan kiemurat ja yhdistää kirjassaan talouden ja politiikan. Kolumnissaan hän pyytää veronmaksajilta anteeksi, että kirjoitti kirjan, jonka ministeri Mauri Pekkarinen otti tosissaan ja liitti sen ehdotukset valtion energiapoliittiseen ohjelmaan.
Isokallion tavaramerkki on humorististinen ristiretki poliitikkojen, elinkeinoelämän ja muiden valtaapitävien loputonta tyhmyyttä vastaan. Romaaneissaan hän esittää ajoittain tiukkaa yhteiskuntakritiikkiä kieli poskessa kirjoitetun irvailun lomassa. Kirjoittajana Isokallion tuottaa helppolukuista tekstiä, jossa monipolvisen tarinan langat solmiutuvat lopussa yhteen.
Ellen Svinhufvudin kakku
Ellen Svinhufvudin kakku on Ellen Svinhufvudin, Suomen kolmannen presidentin Pehr Evind Svinhufvudin puolison, mukaan nimetty kakku. Ellen Svinhufvud loi myös käsitteen "Maan äiti". Hän piti erityisesti Oy Stella Konditoria Ab:n mantelimarenkikakusta ja tarjosi sitä myös mielellään presidentinlinnan vieraille. Stella Konditoriasta kysyttiin, voisivatko he nimetä kakun presidentin rouvan mukaan. Lupa myönnettiin, ja niin kakku sai nimensä. Ellen Svinhufvudin kakusta tuli Stella Konditorian suosituin kakku. "Kotikokki"-lehti julkisti kakun reseptin sivuillaan vuonna 1956. Stella Konditoria esitteli siinä ykköstuotteensa, jotta maaseuduillakin asuvat voisivat itse valmistaa tätä kakkua.
Stella Konditoria rekisteröi kakun tuotenimen "Ellen Svinhufvudin kakku" vuonna 1994. Stockmann lopetti Stella Konditorian rekisteröimän kakun myynnin ja alkoi tarjota asiakkaille omaa Sans Rival -mantelikakkua markkinointilauseella ”Sans Rival -kakku[:] Perinteisen Sans Rival -kakun resepti on peräisin 1900-luvun alusta. Tätä klassikoksi muodostunutta herkullista kakkua on tarjoiltu jo mm. presidentin rouvan Ellen Svinhufvudin kahvipöydässä”. Asiasta alkoi oikeudenkäynti, jonka Stella Konditoria voitti. Markkinointioikeus kielsi markkinoimasta Sans Rival -kakkua siten, että se ei erotu tarpeeksi Ellen Svinhufvudin kakusta ja että sitä olisi tarjoiltu jo muun muassa Ellen Svinhufvudin kahvipöydässä. Kiellon tehosteeksi markkinaoikeus asetti 250 000 euron uhkasakon. Koska Stockmannin tilaukset olivat muodostaneet kolmasosan Stella Konditorian tuloista, konditoria meni konkurssiin, kun tilaukset loppuivat. Kakun oikeudet siirtyivät Raaseporissa toimivalle Billnäsin ruukin omistajalle Management Events -yhtiölle.
Kuninkaansaari (kirja)
Kuninkaansaari – Akvarellinkeveä saaripäiväkirja kolmelta vuosikymmeneltä on kotkalaissyntyisen insinöörikommodori evp., taiteilija Alpo Tuurnalan akvarelleja sisältävä päiväkirja kesäelämästä Kuninkaansaaressa silmänkantaman päässä Helsingistä.
Tuurnalan perheen kesäpaikka on yli 30 vuotta ollut yleisöltä suljettuna olleella linnakesaarella, jonka tunnelmia Tuurnala on erityisesti leipätyöstä vuonna 2000 eläkkeelle jäätyään ikuistanut akvarelleiksi. Saaren 1500-luvulta alkava sotaisa historia ei näy kuvissa vaan niiden aiheina ovat luonto ja saaren mökkielämän rauha. Akvarelleja on ollut esillä muun muassa Kotkassa Merikeskus Vellamossa kesällä 2009. Kirja julkistettiin näyttelyn yhteydessä.
Turun Taidegraafikot
Turun Taidegraafikot ry. on Turun seudun taidegraafikkojen ammattiyhdistys. Se sai alkunsa Grafica-ryhmän vuonna 1932 pitämästä näyttelystä, jossa mukana olleet graafikot perustivat vuonna 1933 Turun Graafillisen Taiteen Yhdistyksen – Förening för Grafisk Konst i Åbo (TGTY). Vuodesta 1967 yhdistyksen nimi on ollut Turun Taidegraafikot ry.
Vuonna 1933 seitsemän turkulaista taiteilijaa piti grafiikan ryhmänäyttelyn nimellä Grafica-ryhmä 1932 Turun Sanomien uuden liiketalon aulassa. Mukana olivat seuraavat graafikot: Ester Borg, Ander Holmqvist, Viljo Lehmussaari, Josef Manulkin (Manuel), Aili Olofsson, Laila Säilä ja Edith Wiklund. Näyttelyn jälkeen he perustivat Turun Graafillisen Taiteen Yhdistyksen – Förening för Grafisk Konst i Åbo (TGTY). Perustava kokous pidettiin Lehtisen kahvilassa 17. maaliskuuta 1933. Valtakunnallinen Suomen taidegraafikkojen liitto oli perustettu kaksi vuotta aikaisemmin 1931.
Ensimmäinen puheenjohtaja oli Teodor Schalin. Seuraava puheenjohtaja oli Viljo Lehmussaari vuoteen 1962 asti. Heidän jälkeensä puheenjohtajina ovat olleet Reijo Koskela, Raimo Kanerva, Alku Avanto, Vieno Orre, Jouni Boucht, Juhani Vikainen, Veikko Lehtovaara, Tanja Ubaleht, Hannu Hämäläinen, Hanna Tammi ja Juha Joro.
Meritie – Navigoinnin historia
Meritie – Navigoinnin historia on John Nurmisen Säätiön julkaisema historiateos, jonka kirjoittaja on Donald S. Johnson ja päätoimittajana on säätiön puheenjohtaja Juha Nurminen. Teos syntyi heidän viisivuotisen yhteistyönsä tuloksena. Heidän lisäkseen kirjan tekemisessä on ollut mukana asiantuntijoista koostuva toimituskunta. Teos tuo esiin niitä syitä, miksi eurooppalaiset merenkulkijat lähtivät maailman ääriin, mutta ensisijaisesti se kertoo merenkuluntaidoista. Kirjan ilmestymisen jälkeen Juha Nurminen palkittiin tiedonjulkistamisen elämäntyöpalkinnolla.
Teoksen kuva-aineisto on peräisin eri puolilta maailmaa lähes sadasta museosta ja kirjastosta. Teoksen on Englannissa julkaissut brittiläinen merikirjallisuuteen erikoistunut kustantamo Conway Maritime Press nimellä "The History of Seafaring – Navigating the World's Oceans".
Teoksen pääkirjoittaja Donald S. Johnson on merihistorioitsija ja kokenut purjehtija. Johnson on tutkimuksissaan saanut esiin uutta tietoa, joka on osittain ristiriidassa perinteisten vallalla olevien näkemysten kanssa. Hän on pohjoisamerikkalainen, mikä kriitikon mukaan välittyy teoksen kertomassa historiassa siten, että Amerikan pohjoispuolen löytäminen saa merkittävän osan tilasta. Muuten painotus Euroopan merenkulun historiaan on kirjan toisen tekijän ja sen kustantajan edustajan Juha Nurmisen mukaan tietoinen ratkaisu, sillä merenkulusta on kirjoitettu hyllymetreittäin, ja siksi aihetta oli rajattava. Navigoinnin historia käydään kuitenkin läpi aina tunnettuun yksinpurjehtijaan Joshua Slocumiin saakka. Sittemmin kehittyneet elektroninen ja satelliittipaikannus jäävät teoksessa vähäiselle käsittelylle, sillä "meriromantiikkaa on vaikea löytää vikisevistä pömpeleistä". Mukana on ”maailman parhaan laivapiirtäjän” Björn Landströmin kuvia. Historiallisten tosiasioiden oheen teoksessa on myös osuus tarujen kuningas Arthurin merimatkoista.
Teos esittelee löytöretkien motiiveja, joita olivat kaupallisten lähtökohtien ohella myös uskonnolliset, sotilaalliset ja valtapoliittiset motiivit. Teoksen kuvituksena käytetyistä kartoista osa on peräisin John Nurmisen Säätiön omista karttakokoelmista.
Britannica mainitsee teoksen kuvituksen – maalaukset, piirustukset, kartat, valokuvat – kannalta poikkeuksellisen hienoksi teokseksi, joka pitäisi hankkia jokaisen merenkulusta edes etäisestikin kiinnostuneen.
Teos on julkaistu myös Ranskassa, Saksassa, Espanjassa ja Portugalissa kunkin maan kielellä. Teos on valittu vuonna 2007 Frankfurtin kirjamessujen parhaaksi kirjaksi.
Kuninkaansaari
Kuninkaansaari (ruots. "Kungsholmen") on Helsingin edustalla oleva saari, joka sijaitsee Santahaminan ja Valli­saaren välissä ja on yhdistetty maa­penkerellä Valli­saareen. Saaren omistaa Metsähallitus, joka on luovuttanut sen vuokralle Puolustusvoimille. Vuonna 2008 Puolustusvoimat luopui saaresta, ja sen siivoaminen siviilikäyttöön aloitettiin. Saaren yleisökäyttö alkoi keväällä 2016.
Saaren nimenä on vanhoissa kartoissa ollut muiden muassa Bockholmen (1640-luvulla), Båck-Hollmen (1775) ja KungsHolmen (1778). Viimeksi mainittu nimi tuli käyttöön Ruotsin kuninkaan Kustaa III:n vierailtua Suomenlinnassa vuonna 1775. Vuodesta 1855 ruotsinkielinen nimi on ollut nykyisessä muodossa. Suomalaisena käännösnimenä oli 1920-luvulla käytössä Kuningassaari ja 1940-luvulta lähtien Kuninkaansaari.
Kuninkaansaari on kuulunut Helsingin sisääntuloväyliä vartioineiden linnoitussaarten ketjuun. Linnoittamista alettiin vahvistaa, kun Suomi liitettiin Venäjään vuosien 1808–1809 sodan seurauksena.
Kokonaisuuteen Vallisaari–Suomenlinna–Kuninkaansaari kuuluvalle saariryhmälle on luotu hoitosuunnitelma. Alue on valtakunnallisesti merkittävää maisema-aluetta.
Saarten käyttöä pohtineen työryhmän ehdotus julkistettiin maaliskuussa 2013. Työryhmän näkemyksen mukaan saaria on pyrittävä kehittämään niin, että ne avataan vaiheittain virkistys- ja ulkoilukäyttöön, ja matkailua niillä kehitetään hyödyntäen saarten kulttuuri- ja sotahistoriaa, luontoa ja yhteyttä Suomenlinnan maailmanperintökohteeseen.
Kuninkaansaari avautui yhdessä Vallisaaren kanssa virkistyskäyttöön keväällä 2016. Vallisaareen, josta pääsee kävellen Kuninkaansaareen, kulkee kesäisin (1.5.–30.9.) yhteysvene Kauppatorilta tunnin välein.
Ornitiini
Ornitiini (CHNO) on kaksi aminoryhmää sisältävä aminohappo. Ornitiini on tärkeä osa niin kutsuttua ureakiertoa. Jotkut urheilijat käyttävät ornitiinia ravintolisänä sen kasvuhormonin tuotantoa lisäävän vaikutuksen vuoksi.
Ureakierrossa arginaasientsyymi hajottaa arginiinin ornitiiniksi ja ureaksi. Elimistössä oleva ammoniakki muodostaa karbamoyylifosfaattia, joka reagoi ornitiinin kanssa ornitiinitranskarbamylaasin katalysoimana sitrulliiniksi ja fosfaatti-ioniksi. Kahden muun vaiheen jälkeen vapautuu jälleen arginiinia.
Monet bakteerit, kuten "Escherichia coli" voivat valmistaa ornitiinia myös glutamiinihaposta. Myös kasvit tuottavat ornitiinia pääasiassa glutamiinihaposta.
Ornitiinista eliöt voivat valmistaa putreskiinia ornitiinidekarboksylaasientsyymin avulla. Putreskiinia käytetään muiden polyamiinien, kuten spermiinin biosynteesiin. Kasvit valmistavat ornitiinista sekä putreskiinista ja muista polyamiineista useita erilaisia alkaloideja.
Tilaa, jossa elimistön ornitiini-, sitrulliini- ja ammoniakkipitoisuudet ovat koholla kutsutaan HHH-oireyhtymäksi (hyperornitianemia-hyperammonaemia-hypersitrillinuria). Oireyhtymään liittyy myös voimakas oroottihapon eritys. HHH-oireyhtymä johtuu mitokondrioiden ornitiinitranslokaasientsyymin puutteesta. Taudin oireita ovat väsymys, huonovointisuus, henkinen jälkeenjääneisyys ja epilepsia.
Harvinaisessa pyörörappeuma-hyperornitinemiassa ornitiinipitoisuus on korkealla ornitiiniaminotransferaasientsyymin vähäisyyden takia. Tauti johtaa näkökyvyn heikkenemiseen ja lopulta sokeuteen. Ensimmäiseksi heikkenee pimeänäkö. Korkeat ornitiinipitoisuudet estävät lihasten energia-aineenvaihdunnalle erittäin tärkeiden kreatiinin ja fosfokreatiinin biosynteesiä ja voi johtaa näin myös aineenvaihdunnan häiriöihin. Tauti on yleisin suomalaisilla.
Juice 4ever
Juice 4ever on tribuuttialbumi, jolla eri suomalaisartistit tulkitsevat Juice Leskisen kappaleita. Se julkaistiin vuonna 2009. Kaikki levyn laulajat ovat Juicen vanhoja ystäviä ja yhteistyökumppaneita.
Albumi voitti radioiden Kuukauden Levy -äänestyksen joulukuussa 2009.
Hopearuutana
Hopearuutana ("Carassius gibelio") on särkikalojen heimoon kuuluva kalalaji.
Suurimmillaan hopearuutana voi olla pituudeltaan 45 senttimetriä ja painaa 3 kilogrammaa. Hopearuutana on nimensä mukaan hopeanhohtoinen, ja se on myös pulleampi kuin ruutana. Hopearuutanalla on siivilähampaita 39–54, kun ruutanalla niitä on ainoastaan 23–34. Lajitunnistuksen varmistaminen vaatii kalojen avaamisen. Ruutanan vatsakalvo on vaalea, kun taas hopearuutanan on tumma. Kala on läheistä sukua kultakalalle, jota on aiemmin pidetty sen alalajina.
Hopearuutanan lisääntyminen on tehokasta: Saman lajin koiraita ei välttämättä tarvita, kun jonkin muun särkikalan koiraita on kutupaikalla. Vieraan lajin maiti aktivoi mätimunan sisällä olevan alkion. Tällä tavoin ei synny lajiristeymiä, vaan hopearuutana naaras synnyttää itsestään kopioita (gynogeneesi).
Hopearuutana on tulokaslaji Suomessa. Sen saapuminen varmistettiin vuoden 2005 alussa, kun Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen tutkijat onkivat niitä ylös Helsingin Vanhankaupunginlahdelta. Hopearuutanaa on tavattu myös rehevistä järvistä. Suurin Suomessa saatu hopearuutana painoi hieman yli kaksi kiloa. Hopearuutanoita istutettiin vuoden 1940 lopussa eri puolelle Viroa, mistä se levisi aikaa myöten Helsingin edustalle. Yksi hopearuutanan nopean leviämisen syy on sen kyky sopeutua elinympäristöönsä. Se viihtyy parhaiten rehevissä ja lämpimissä vesissä. Hopearuutana on yksi esimerkkilaji, joka tulee hyötymään ilmaston lämpenemisestä. Suomessa tavattavat hopearuutanat ovat usein naaraita. Hopearuutana on erittäin haitallinen vieraslaji, mutta sen torjumiseksi on tuskin mitään tehtävissä.
Hevoskuiskaaja (elokuva)
Hevoskuiskaaja ("The Horse Whisperer") on vuonna 1998 ilmestynyt yhdysvaltalainen elokuva, joka perustuu Nicholas Evansin samannimiseen romaaniin. Elokuvan ohjasi Robert Redford, ja sen pääosaa näyttelee Scarlett Johansson. Elokuva kertoo teinitytöstä, jonka elämä muuttuu täysin ratsastusonnettomuuden myötä. Tyttö lähtee äitinsä kanssa hevoskuiskaajan luokse hakemaan apua traumatisoituneelle hevoselleen.
Teini-ikäinen Grace MacLean (Johansson) ja hänen paras ystävänsä Judith (Bosworth) lähtevät aikaisena talviaamuna ratsastamaan hevosillaan, Pilgrimillä ja Gulliverilla. Heidän noustessaan jäistä rinnettä Gulliver liukastuu ja osuu Pilgrimiin. Molemmat hevoset kaatuvat, raahaten tytöt mukanaan tielle ja rekan eteen. Judith ja Gulliver saavat surmansa, Gracen ja Pilgrimin haavoittuessa vakavasti. Grace, jonka jalka joudutaan onnettomuuden seurauksena osittain amputoimaan, masentuu ja vetäytyy itseensä. Pilgrim taas on traumatisoitunut ja hallitsematon siihen pisteeseen, että jo lopettamista suositellaan. Gracen äiti, Annie (Scott Thomas), vahvatahtoinen mutta työnarkomaani päätoimittaja, ei salli hevosen lopettamista, aavistaen Pilgrimin toipumisen liittyvän myös Graceen.
Etsien epätoivoisesti keinoa auttaa sekä Gracea että Pilgrimiä toipumaan Annie etsii käsiinsä "hevoskuiskaajan", Tom Bookerin (Redford), kaukana Montanan vuorilla. Tom suostuu auttamaan, mutta ainoastaan jos Grace lupaa auttaa häntä. Grace myöntyy vastahakoisesti, ja hän sekä Annie muuttavat Bookerin karjatilalle, missä Tom asuu veljensä ja tämän perheen kanssa. Kun Pilgrim ja Grace hitaasti alkavat toipua onnettomuudesta, Annie ja Tom alkavat rakastua toisiinsa. Kuitenkin, kumpikaan heistä ei halua myöntää tunteitaan - Annie on naimisissa ja Tomin sydän on jo kerran murtunut, hänen vaimonsa jättäessä hänet ymmärtäessään kuuluvansa kaupunkiin, ei karjatilalle.
Tilanne laukeaa kun Robert MacLean (Neill), Gracen isä ja Annien aviomies, saapuu odottamatta tilalle. Annie joutuu yhä syvemmälle tunteiden sekasotkuun joutuessaan puntaroimaan tunteitaan Tomia sekä perhettään kohtaan. Pian, Tomin avulla, Grace viimein ottaa viimeisen askeleen hänen ja Pilgrimin toipumisessa - ja ratsastaa Pilgrimillä jälleen. Kun MacLeanit ovat lähdössä ranchilta, Robert kertoo Annielle että tiesi tämän olevan rakastunut Tomiin, ja pyytää tätä tekemään päätöksensä tavalla tai toisella ennen kuin he lähtevät. Vaikka Annie toivoo että voisi jäädä ranchille Tomin luokse, hän tietää myös kuuluvansa kaupunkiin kuten tämän vaimo. Elokuva päättyy Annien ajaessa takasin kotiin, Tomin katsellessa häntä kukkulan huipulta.
Sylvan Ebanks-Blake
Sylvan Ebanks-Blake (s. 29. maaliskuuta 1986 Cambridge) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa valioliigaseura Wolverhamptonia.
Ebanks-Blake aloitti jalkapallouransa Cambridge Unitedin joukkueessa, mutta pääsi jo nuorella iällä suurseura Manchester Unitedin junioriakatemiaan, missä hän pääsi juhlimaan FA Youth Cupin voittoa vuonna 2004.
Debyyttinsä Manchester Unitedin edustusjoukkueessa hän teki lokakuussa 2004 liigacupin ottelussa Crewe Alexandraa vastaan, ja vuotta myöhemmin ensimmäisen maalinsa edustusjoukkueessa niin ikään liigacupissa Barnetin verkkoon. Lupaavasti alkanut ura koki kuitenkin vastoinkäymisen, kun Ebanks-Blake joutui olemaan loppukauden keväällä 2005 sivussa loukkaantumisen takia, eikä hän kyennyt enää tekemään läpimurtoa Unitedin edustusjoukkueessa. Tammikuussa 2006 hän lähti lainalle belgialaisen Royal Antwerpin joukkueen, missä hän teki yhdeksässä sarjapelissä neljä maalia.
Palattuaan kesällä Englantiin Ebanks-Blake teki sopimuksen mestaruussarjajoukkue Plymouth Argylen kanssa. Plymouthissa Ebanks-Blake sai enemmän vastuuta ja teki kaudella 2006–2007 kymmenen maalia. Seuraavalla kaudella hän vietti paljon aikaa vaihtopenkillä, mutta teki kuitenkin 11 maalia vuodenvaihteeseen mennessä.
Vuoden 2008 tammikuussa Ebanks-Blake siirtyi 1,5 miljoonalla punnalla neljä ja puolivuotisella sopimuksella nykyiseen seuraansa Wolverhamptoniin, missä vire jatkui hyvänä; Ebansk-Blake teki ensimmäisessä kahdeksassa ottelussaan Wolvesin paidassa seitsemän maalia ja palkittiin maaliskuun parhaana pelaajana. Kauden päätteeksi Ebanks-Blake voitti mestaruussarjan maalikuninkuuden 23 maalillaan. Ebanks-Blaken hyvä maalivire jatkui myös kaudella 2008–2009 kun hän voitti jälleen sarjan maalikuninkuuden 25 maalillaan ja valittiin myös mestaruussarjan vuoden pelaajaksi. Ebanks-Blake varmisti myös Wolverhamptonin nousun pääsarjaan tehtyään 1-0-voittomaalin päätöskierroksen ottelussa Queens Park Rangersia vastaan.
Pauli Antero Turpeinen
Pauli Antero Turpeinen (myös P. A. Turpeinen) on kuvitteellinen hahmo "Maalaiskomedia"-sarjoissa. Turpeinen on melko yksinkertainen, ja hänen ammattinsa on huoltamoyrittäjä. Turpeinen oli naimisissa Viola Turpeisen kanssa, mutta erosi ja meni naimisiin Violan baariapulaisen Tuulia Huttusen kanssa. "Mooseksen perintö" -sarjassa Turpeinen löytää kassakaapin, jossa on hänen isänsä tekemä testamentti, ja hänestä tulee miljonääri. P. A. Turpeista esittää Risto Salmi, mutta joissakin teatteriversioissa häntä esittää Harri Ekonen.
Hurmion tyttäret
Hurmion tyttäret on Satu Koskimiehen vuonna 2009 ilmestynyt kaunokirjallinen teos.
Koskimies kirjoittaa kuplivan 1920-luvun nuorten Tulenkantaja-runoilijoiden Elina Vaaran ja Katri Valan elämästä. Heidän näkökulmansa kautta mukana ovat myös Tulenkantajien merkkimiehet Lauri Viljanen, Yrjö Jylhä ja Olavi Paavolainen. Romaanin pohjana on käytetty alkuperäislähteitä, kuten kirjeitä ja muita dokumentteja, ja teosta elävöittävät runonäytteet.
Kirjan kieli jäljittelee 1920-luvun nuorten runoilijattarien tyyliä.
Teoksen lopussa on heti alkuun luettavaksi sopiva kirjoittajan teksti, joka avaa henkilöhahmoja lukijalle.
Koskimies on työskennellyt runouden parissa vuosikymmenet, ja radiossa kuultiin yli kolmenkymmenen vuoden ajan ohjelma "Tämän runon haluaisin kuulla", jota hän toimitti yhdessä Juha Virkkusen kanssa ja joista syntyi kolme samannimistä runoantologiaa, Tämän runon haluaisin kuulla 1-3.
Leanne Baker
Leanne Baker (s. 8. tammikuuta 1981 Hamilton) on uusiseelantilainen vasenkätinen tennispelaaja. Hän aloitti tenniksenpeluun yhdeksänvuotiaana ja siirtyi ammattilaiseksi vuonna 1998. Hänen paras listasijoituksensa on kaksinpelissä 260. helmikuulta 2007 ja nelinpelissä 108. tammikuulta 2005.
Priargunskin piiri
Priargunskin piiri () on kunnallinen itsehallintoalue Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1962 perustetun piirin pinta-ala on 5 100 neliökilometriä. Asukkaita on 25 600 henkeä (vuonna 2009).
Priargunskin piiri sijaitsee Taka-Baikalian kaakkoisosassa. Lounaassa se rajoittuu Krasnokamenskin, luoteessa Aleksandrovski Zavodin ja pohjoisessa Kalgan piireihin. Idässä Argun-joki erottaa sen Kiinasta.
Piiriin kuuluvat Priargunskin ja Klitškan kaupunkimaiset taajamat sekä 11 maalaiskuntaa: Byrka, Dosatui, Duroi, Molodjožnyi, Novotsuruhantui, Pogadajevo, Pogranitšnyi, Starotsuruhantui, Uruljungui, Ust-Tasurkai ja Zorgol. Hallinnollinen keskus on Priargunsk. Asutuskeskuksia on yhteensä 22.
Asukkaista suurin osa on venäläisiä. Lisäksi on burjaatteja, ukrainalaisia ja tataareja.
Priargunskissa on Tšitan ja Kiinan väliseltä rautatieltä Haranorin asemalla haarautuvan sivuradan pääteasema. Matkaa aluepiirin pääkaupunkiin on rautateitse 595 kilometriä.
Talous perustui 1990-luvun puoliväliin saakka kaivosteollisuuteen. Nykyään tärkein elinkeino on maatalous, joka on erikoistunut lampaanhoitoon. Lisäksi on elintarviketeollisuutta.
Priargunskissa toimii kotiseutumuseo. Paikallislehtenä ilmestyy "Priargunskaja zarja". Seudulla on lukuisia arkeologisia muistomerkkejä. Niistä huomattavimmat ovat Hirhir-joen suulla sijaitsevat Tšingis-kaanin veljen Jötši Kasarin hallintokaupungin jäänteet.
Team RadioShack
Team RadioShack oli maantiepyöräilyn ammattilaistalli, joka oli toiminnassa vuosina 2010–2011. Joukkueen pääsponsori oli elektroniikkayritys RadioShack, joka perusti tallin yhteistyössä pyöräilijä Lance Armstrongin kanssa. Joukkueen perustamisesta kerrottiin 23. heinäkuuta 2009. Armstrong ilmoitti edustavansa tallia kilpailijana paitsi pyöräilyssä, myös juoksussa ja triathlonissa. Helmikuussa 2011 Armstrong ilmoitti lopettavansa pyöräilyuransa.
Kansainvälinen pyöräilyliitto UCI myönsi Team RadioShackille UCI ProTour -lisenssin vuoteen 2013 saakka. Tallipäällikkönä toimi Johan Bruyneel ja muissa johtotehtävissä Dirk Demol, Alain Gallopin, Vjatšeslav Jekimov ja José Azevedo.
Team RadioShack yhdistyi kaudelle 2012 Team Leopard-Trekin kanssa nimellä RadioShack-Nissan-Trek.
"Tilanne 23. helmikuuta 2011"