Aleksandr Radištšev
Aleksandr Nikolajevitš Radištšev (; 31. elokuuta 1749 Moskova - 24. syyskuuta 1802 Pietari) oli venäläinen kirjailija ja sosiaalikriitikko, joka pidätettiin ja karkotettiin Siperiaan Katariina Suuren aikana. Hän toi venäläiseen kirjallisuuteen radikalismin perinteen hänen julkaistuaan kirjansa "Matka Pietarista Moskovaan" vuonna 1790. Tämän sosioekonomisen kuvauksen vuoksi hänet karkotettiin Siperiaan vuoteen 1797 asti.
Radištšev syntyi alhaisaateliseen perheeseen Moskovan lähellä sijaitsevassa kartanossa. Hänen isänsä Nikolai Afanasevitš Radištšev oli merkittävä maanomistaja Moskovassa, joka tunnettiin inhimillisestä kohtelustaan maaorjiaan kohtaan. Nuori Radištšev vietti varhaisen lapsuutensa maaseudulla hoitajan ja tuutorin seurassa, kunnes hänet lähetettiin Moskovaan sukulaisten luo, jossa hänen sallittiin viettää aikaa vasta perustetussa Moskovan yliopistossa. Vuonna 1765 hänen perhesuhteensa tarjosivat hänellä mahdollisuuden palvella paašipoikana Katariina Suuren hovissa, johon hän kuitenkin suhtautui epäluuloisesti "sen ortodoksista uskoa halveksuvan ja ulkomaalaisten käsiin toimittamisen" vuoksi. Hänen erityisen akateemisen lupaavuuden vuoksi Radištšev oli yksi tusinasta nuoresta opiskelijasta, jotka lähetettiin ulkomaille länsimaiseen oppiin. Vuosina 1766–1771 hän opiskeli Leipzigin yliopistossa, jossa hän perehtyi erityisesti valistusaatteeseen.
Radištšev ulkomainen koulutus vaikutti hänen suhtautumiseensa venäläistä yhteiskuntaa kohtaan ja hänen palattuaan Venäjälle hän toivoi pystyvänsä sisällyttämään valistuksen ideoita, kuten luonnonoikeus ja yhteiskuntasopimus, venäläisiin olosuhteisiin. Vaikka hän palveli nimineuvoksena Katariina Suuren valtionhallinnossa luonnostellen oikeudellisia pöytäkirjoja, hän ylisti vallankumouksellisia kuten George Washington ja kehui Ranskan vallankumouksen ensivaiheita ja löysi itsensä ihastuneen venäläiseen vapaamuurariin Nikolai Ivanovitš Novikoviin, jonka teos "Kuhnuri" tarjosi ensimmäisen yleisen hallinnon kritiikin, erityisesti koskien maaorjuutta. Hänen terävä satiirinsa ja suuttumus inspiroivat Radištševia kirjoittamaan tunnetuimman teoksensa "Matka Pietarista Moskovaan", jossa hän jäljittelee Novikovin kovaa ja intohimoista tyyliä. Hän oli myös erityisen kriittinen maaorjuutta ja aurokratian henkilökohtaisen vapauden rajoituksia kohtaan.
Katariina Suuri luki teoksen ja huomasi Radištševin kannattavan jakobiinityylisiä radikaaleja uudistuksia. Hän määräsi tekstin kopiot takavarikoitavaksi ja tuhottavaksi. Teoksen sisältämä kritiikki ei sinänsä ollut raskauttavaa vaan näkemys, että valtion hallintoelimet olisivat taitamattomia ja lahjottuja. Vain 17 kappaletta säilyi alkuperäisestä 650:n kappaleen painoksesta. Viisikymmentä vuotta myöhemmin teoksesta otettiin uusintapainos Englannissa. Vuonna 1790 Radištšev pidätettiin ja tuomittiin kuolemaan. Hän pyysi nöyrästi anteeksiantoa Katariinalta, kielsi julkisesti kirjansa, minkä jälkeen tuomio lievennettiin karkotukseksi Ilimskiin Siperiassa. Matkalla kirjailijaa kohdeltiin kuin tavallista tuomittua: hänelle pantiin raudat jalkoihin ja pakotettiin kestämään Venäjän kylmää ilmaa, jonka vuoksi hän sairastui.
Hänen ystävänsä kreivi Aleksandr Vorontsov, joka pystyi tekemään vaikutuksen Katariinaan, onnistui turvaamaan Radištševille sopivamman majoituksen, ja järjesti luvan palata Moskovaan toipumaan ja tekemään karkotusmatkan arvokkaasti ja mukavasti. Lokakuusta 1790 alkaen Radištševin kaksivuotinen matka Siperian halki vei hänet Jekaterinburgiin, Tobolskiin ja Irkutskiin ennen Ilimskin pikkukaupungin saavuttamista vuonna 1792. Matkan aikana hän alkoi kirjoittaa Siperian kasakkavalloittajan Jermakin elämäkertaa ja tavoitella kiinnostusta geologiaan ja luontoon. Asetuttuaan Ilimskiin viideksi vuodeksi toisen vaimonsa Jelizaveta Vasiljevna Rubanovskajan ja kahden lapsensa kanssa, Radištšev, joka oli alueen ainoa koulutettu henkilö, ryhtyi paikalliseksi lääkäriksi ja pelasti useita ihmishenkiä. Hän kirjoitti myös pitkän tutkielman; "Ihmisestä, hänen kuolevaisuudestaan, hänen kuolemattomuudestaan", jota kunnioitetaan filosofisena teoksena. Siinä hän pyrkii osoittamaan ihmisen uskon tuonpuoleiseen elämään, sielun ruumiillisuuteen ja materialismin virheet.
Katariina Suuren seuraaja Paavali vapautti Radištševin, joka yritti jälleen saada uudistuksia aikaan Venäjän hallinnossa. Aleksanteri I:sen valtakauden Radištšev palkattiin lyhyeksi aikaa auttamaan Venäjän lainsäädännön tarkastamisessa, hänen elinikäisessä unelmassaan. Valitettavasti hänen virkakautensa hallinnossa oli lyhyt ja epäonnistunut. Vuonna 1802 epätoivoinen Radištšev, jota luultavasti uhkasi toinen Siperiaan karkotus, teki itsemurhan juomalla myrkkyä.
Kirjailijan viimeisinä vuosina hänen Moskovan asunnostaan tuli eräiden kirjallisuuspiirien keskus, jotka ylistivät samanlaisia näkemyksiä ja jotka kaikkein suorasanaisimmin surivat hänen kuolemaansa. Venäjän itsevaltius kuitenkin onnistui estämään kirjan "Matka Pietarista Moskovaan" julkaisemisen aina vuoteen 1905 asti, jona aikana se kiersi ääriryhmien käsissä ja käännettiin useille kielille. Aleksandr Puškin, jolla oli sympatioita Radištševin näkemyksiä kohtaan, otti tehtäväkseen kirjoittaa jatkoa tähän tulenarkaan kirjaan, jota ei kuitenkaan koskaan julkaistu ja joka kohtasi jo alussa painostusta sensuurin taholta.
Vuosien 1905 ja 1917 vallankumousten jälkeen Radištšev otettiin mukaan radikaalin venäläisen kirjallisuuden kaanoniin ja häntä luettiin laajalti Venäjällä ja Euroopassa. Huolimatta Radištševin ideaalien ja neuvostotodellisuuden välisestä kuilusta neuvostoliiton valtaapitävät onnistuivat esittämään hänet “materialistina ja henkilönä, joka taisteli aktiivisesti autokraattista tyranniaa vastaan, henkilönä, joka oli todellinen bolshevismin edelläkävijä.
Todellisana valistuksen lapsena Radištševilla oli näkemyksiä yksilönvapaudesta, humanismista ja patriotismista.
Radištševin uskonnolliset ja filosofiset näkemykset olivat uskomattoman liberaaleja omana aikanaan.