hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Ford Fiesta (1976)
Ford Fiesta I on Ford Fiestan ensimmäinen sukupolvi, jota valmistettiin vuosina 1976–1983.
Ensimmäisen sukupolven Fiestan suunnittelu oli aloitettu Saksassa jo 1970-luvun alussa työnimellä ”Bobcat”. Malli päätettiin hyväksyä otettavaksi tuotantoon vuoden 1973 joulukuussa. Ford arvioi vuosittaisen tuotantomäärän olevan noin 500 000 kappaletta ja rakennutti Fiestaa varten uuden tehtaan Espanjan Valenciaan, mutta autoa valmistettiin myös Dagenhamissa Englannissa sekä Saksassa Saarlouisissa. Kölnin tehtaalla Fiestan tuotanto aloitettiin vuonna 1979.
Moottoreina Fiestassa olivat uudentyyppiset 1,0- (40 hv) ja 1,1-litraiset (52 hv) versiot "Kent"-työntötankomoottorista. Niitä kutsuttiin valmistuspaikkansa mukaan nimellä "Valencia". Voimansiirtona oli nelivaihteinen manuaalivaihteisto. Useista kilpailijoistaan poiketen Fiestassa käytettiin kierrejousia vääntösauvajousituksen sijaan. Pyörät olivat 12-tuumaiset, edessä oli levy- ja takana rumpujarrut.
Fiestaa vietiin myös Yhdysvaltoihin tehokkaammalla 1,6-litraisella läpihengittävällä "Crossflow"-moottorilla. Autoissa oli eurooppalaisesta mallista poiketen pyöreät ajovalot, katalysaattori ja suuremmat muovipuskurit.
Vuonna 1980 tarjolle tuli 1,3-litraisella (74 hv) "Kent"-moottorilla varustettu Supersport. Seuraavana vuonna esiteltiin 1,6-litrainen (84 hv) XR2-versio, jossa oli muovipuskurit ja pyöreät ajovalot perusmallista poiketen. Vilkut oli siirretty ajovalojen yhteydestä puskuriin.
Vuonna 1981 Fiestalle tehtiin kasvojenkohotus, jossa se sai suuremmat puskurit ja muutamia muita pienempiä uudistuksia.
Ford Fiesta (1983)
Ford Fiesta II on Ford Fiestan toinen sukupolvi, jota valmistettiin vuosina 1983–1989.
Toisen sukupolven Fiesta esiteltiin kesällä 1983, ja uudistukset olivat hyvin maltillisia. Voimanlähteeksi saatavana oli aluksi vain edellisestä sukupolvesta periytyvä 1,1-litrainen "Valencia"-moottori. Vuonna 1984 mallistoa täydensi myös uusi 1,3-litrainen CVH (68 hv) viisivaihteisena. Samaan aikaan markkinoille tuli XR2-malli uudella 1,6 litran (96 hv) moottorilla, jota oli käytetty aiemmin Escort XR3:ssa. Siinä oli myös muista malleista poiketen 40-litrainen polttoainesäiliö. XR2:n tunnisti puskurin punaisesta raidasta. 
Fiestaan oli nyt ensimmäistä kertaa saatavana 1,6-litrainen (53 hv) dieselmoottori. Se oli bensiinimoottoreita taloudellisempi, mutta varsin karkeakäyntinen. Helmikuussa 1986 kaikki mallit saivat 40 litran polttoainesäiliön.
Marraskuussa 1986 XR2:n 1,6-litrainen moottori sai uuden sylinterikannen ja kaasuttimen. Uudistukset vähensivät päästöjä, mutta teho putosi 94 hevosvoimaan. Samalla 1,1-litraiseen tuli saataville viisivaihteinen manuaalivaihteisto. 1,3-litrainen CVH korvattiin uudella 1,4-litraisella (74 hv) mallilla ja kaikki moottorit muokattiin käymään lyijyttömällä bensiinillä.
Toukokuusta 1987 alkaen 1,1-litraisen yhteyteen sai myös portaattoman CVT-automaattivaihteiston, joka kuitenkin jäi melko harvinaiseksi.
Ford Fiesta (1989)
Ford Fiesta III on Ford Fiestan kolmas sukupolvi, jota valmistettiin vuosina 1989–1997.
Kolmannen sukupolven Fiesta esiteltiin loppuvuonna 1988. Pohjalevy oli edelleen sama kuin edellismallissa, ja myös CVH-moottorit oli otettu suoraan toisesta sukupolvesta. Lisäksi uutuutena olivat 1,0-, 1,1- ja 1,3-litraiset HCS-versiot aikaisemmasta "Valencia"-tyyppisestä moottorista. Dieselmoottori kasvoi 1,8-litraiseksi. Ensimmäistä kertaa Fiesta oli nyt saatavana myös viisiovisena mallina. Kilpailevia malleja, Opel Corsaa, Fiat Unoa ja Peugeot 205:tä oli saanut viisiovisina jo aikaisemmin, minkä vuoksi kyseisen korimallin puuttuminen oli ollut Fiestan heikkous. Vuodesta 1991 lähtien valmistettiin Fiestaan perustuvaa Courier-pakettiautoa, jossa oli korotettu takaosa.
Uudessa XR2i:ssä oli kahdeksanventtiilinen 104-hevosvoimainen CVH-moottori. Vuonna 1992 moottoriksi vaihtui uusi 1,6-litrainen 16-venttiilinen Zetec. XR2i jätettiin pois mallistosta vuonna 1994 ja tilalle tuli Si-malli 1,4-litraisella CVH:lla tai 1,6 litran Zetecillä. Suorituskykyisin malli, RS Turbo, esiteltiin huhtikuussa 1990. Erot XR2i:hin olivat 14 tuuman kevytmetallivanteet, korinvärinen takaspoileri, konepellin ilmanottoaukot ja vihreäsävyiset lasit. Sisustukseen kuului Recaron urheiluistuimet, kolmipuolainen urheiluohjauspyörä RS-logolla ja nahkaverhoiltu vaihteenvalitsimen nuppi. Moottorina oli sama 1,6-litrainen CVH kuin XR2i:ssä, mutta siinä oli Garretin turboahdin, joka nosti tehon 104:stä 133 hevosvoimaan. 
Vuonna 1992 RS Turbo korvattiin RS 1800 -mallilla. Siinä oli 1,8-litrainen (130 hv) "Zetec"-moottori 1,6-litraisen turboahdetun (133 hv) sijaan.
Moottorit muuttuivat suihkutustyyppisiksi vuonna 1991, ja uudistetut facelift-mallit esiteltiin 1994. Koria oli jäykistetty paremman turvallisuuden aikaansaamiseksi. Samalla myös kuljettajan turvatyyny tuli vakiovarusteeksi. Ulkonäköön tehtiin pieniä uudistuksia sen tuoreuttamiseksi, muun muassa vilkut muuttuivat kirkaslasisiksi. 
Vaikka neljäs sukupolvi tuli markkinoille vuonna 1995, jäi vanha malli myyntiin sen rinnalle Fiesta Classic -nimisenä. Kolmannen sukupolven valmistus päättyi lopulta vuonna 1997.
Ford Fiesta (1995)
Ford Fiesta IV on Ford Fiestan neljäs sukupolvi, jota valmistettiin vuosina 1995–2002.
Neljännen sukupolven Fiesta esiteltiin vuonna 1995. Perusrakenne oli sama kuin edellisessä mallissa, mutta suurin osa komponenteista, kuten jousitus, olivat täysin uusia. Fiestan ajo-ominaisuudet ja turvallisuus olivat luokkansa huippua. Euro NCAP -kolaritestissä vuonna 1997 Fiesta ylsi kolmen tähden tulokseen, jonka samassa kokoluokassa saavutti sen lisäksi vain Volkswagen Polo.
Neljännen sukupolven Fiestaan perustui myös pieni coupé, Ford Puma, jota rakennettiin Saksan Kölnissä. Samoin ensimmäisen sukupolven Ford Ka:n tekniikka oli suurilta osin peräisin Fiestasta. Myös neljännestä sukupolvesta tuli korotetulla takaosalla varustettu pakettiautoversio, Courier.
1,25- ja 1,4-litraiset bensiinimoottorit olivat osa uutta "Zetec SE" -perhettä. Diesel oli sama 1,8-litrainen kuin edellisessä sukupolvessa, mutta siihen oli tehty pieniä uudistuksia.
Vuonna 1999 Fiesta koki kasvojenkohotuksen, jossa se sai uudet ajovalot, puskurit ja etusäleikön. Uusi ulkoasu noudatteli New Edge Design -muotokieltä. Uutena moottorina oli 16-venttiilinen 1,6-litrainen (103 hv) "Zetec S".
Samalla tuotantolinjalla Fiestan kanssa valmistettiin vuosina 1996–2002 myös sen sisarmallia, jonka nimi oli Mazda 121. Se on käytännössä täysin sama auto kuin neljännen sukupolven Fiesta pieniä kosmeettisia eroja lukuun ottamatta. Neljännen sukupolven Ford Fiesta oli viimeinen automalli, jota valmistettiin Englannissa Dagenhamin tehtaalla ennen sen sulkemista vuonna 2002.
Ford Fiesta (2002)
Ford Fiesta V on Ford Fiestan viides sukupolvi, jota valmistettiin vuosina 2002–2008.
Täysin uudistunut viidennen sukupolven Fiesta ensiesiteltiin syyskuussa 2001, ja Suomessa myynti alkoi seuraavana keväänä. Sisustusmateriaalien laatuun ja viimeistelyyn oli kiinnitetty edellisiä sukupolvia enemmän huomiota. Fiesta oli jälleen turvallisuuden osalta luokkansa kärkeä, saavuttaen vuoden 2002 Euro NCAP -kolaritestissä hyvän neljän tähden tuloksen.
Viidennen sukupolven Fiestan alustaan ja tekniikkaan perustui myös pieni tila-automalli Ford Fusion. Lisäksi Intiassa vuosina 2010–2015 valmistettu Ford Figo oli kevyesti uudistettu viidennen sukupolven Fiesta.
Moottorivalikoima koostui aluksi 1,3- (70 hv), 1,4- (80 hv) ja 1,6-litraisista (100 hv) bensiinimoottoreista sekä yhteispaineruiskutteisesta 1,4 litran (70 hv) TDCi-dieselistä. Lokakuussa 2004 markkinoille tuli myös 1,6-litrainen (90 hv) TDCi. Ensimmäistä kertaa saatavana oli perinteinen nelivaihteinen automaattivaihteisto sekä viisivaihteinen "Durashift"-robottivaihteisto.Geneven autonäyttelyssä 2004 esiteltiin urheilullinen Fiesta ST, jossa on 2,0-litrainen 150 hevosvoimaa tehoa tuottava Duratec-bensiinimoottori. Auton huippunopeus on 208 km/h. Alusta on säädetty urheilullisemmaksi, ja ST on aina kolmiovinen. Tavallisesta Fiestasta ST:n erottaa aggressiivisemmista puskureista ja sivuhelmoista, takaspoilerista ja 17 tuuman kevytmetallivanteista. Ovenkahvat ja kylkilistat ovat muista malleista poiketen korinväriset. ST-mallissa on osittain nahkaverhoillut urheiluistuimet ja urheilullinen ohjauspyörä ST-logoilla. Valinnaisvarusteena sai konepellin, katon ja takaluukun raidat (kuvassa).
Varustetasot olivat Suomessa Ambiente, Trend ja Ghia.
Perusmalli Ambienteen kuului muun muassa neljä turvatyynyä, ABS-jarrut hätäjarruassistentilla, takaistuimen pääntuet ja keskipaikan kolmipisteturvavyö, 14 tuuman teräsvanteet pölykapselein, lämmitettävät etuistuimet, keskuslukitus ja sähköikkunat edessä.
Trendissä oli Ambienten lisäksi Ford 4500 -radio/CD-soitin, sumuvalot, kauko-ohjattu keskuslukitus, korinväriset puskurit ja nahkaverhoiltu ohjauspyörä.
Ylellisimmässä Ghiassa oli kromattu etusäleikön kehys, korinvärinen takaluukun lista, kevytmetallivanteet, sähköpeilit, lukuvalot ja manuaali-ilmastointi.
Vuonna 2006 Fiesta koki kasvojenkohotuksen, jossa se sai uudet puskurit, etusäleikön, etu- ja takavalot sekä suuremmat sivupeilit. Sisällä kojelauta ja keskikonsoli kokivat pieniä muutoksia ja mittaristo vaihdettiin uuteen. Myös värivalikoima ja verhoilukankaat uudistettiin. Kaikissa malleissa oli nyt Ford 6000 -radio/CD-soitin vakiovarusteena.
Vuonna 2007 uudeksi varustetasoksi tuli Limited, jossa oli muun muassa korinväriset ovenkahvat ja kylkilistat, ilmastointi, sähköpeilit ja alumiinikoristeltu ohjauspyörä.
Ford Fiesta (2017)
Ford Fiesta VII on Ford Fiestan seitsemäs sukupolvi, jota on valmistettu vuodesta 2017 lähtien.
Seitsemännen sukupolven Fiesta esiteltiin Kölnissä marraskuussa 2016 Fordin Go Further -tapahtumassa. Malli tuli markkinoille keväällä 2017. Auto on edeltäjäänsä kokonaispituudeltaan 71 millimetriä pidempi, 12 millimetriä leveämpi ja akseliväliltään neljä millimetriä pidempi. Valmistajan mukaan takaistuimella on 16 millimetriä enemmän polvitilaa. Ulkonäköä enemmän muutoksia on tehty sisätiloihin, jossa fyysisten painikkeiden määrää on vähennetty. Käytetyt materiaalit ovat myös valmistajan mukaan aikaisempaa korkeatasoisempia. Mallistossa ovat perusmallien lisäksi ylellinen Vignale ja katumaasturimainen Active.
Vuoden 2017 Euro NCAP -kolaritestistä Fiesta sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Bensiinimoottoriksi Fiestaan on valittavissa turboahdettu 1,0-litrainen EcoBoost (100/125/140 hv) tai 1,1-litrainen (70/85 hv) vapaasti hengittävä moottori. Dieselmoottori on 1,5-litrainen TDCi (85/120 hv).
Ford Fiesta ST esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 2017. Sen voimanlähteenä on kolmisylinterinen turboahdettu 1,5-litrainen bensiinimoottori, jonka teho on 197 hevosvoimaa. Kiihtyvyys nollasta sataan on 6,5 sekuntia, joka on neljä kymmenesosaa edellistä ST-mallia nopeampi. Malli on saatavana sekä kolmi- että viisiovisina versioina.
Monologi (albumi)
Monologi on Jenni Vartiaisen vuonna 2018 julkaistu neljäs studioalbumi. Se nousi ensimmäisellä listaviikollaan (37/2018) Suomen virallisen albumilistan kärkeen.
Pyhä Modestus
Pyhä Modestus (myös Modeste tai Modest; kuollut 489 Trier, Saksa) oli Trierin 19. piispa, pyhän piispa Miletuksen seuraaja ja itsekin pyhimys. Miehen elämästä tiedetään hyvin vähän, mutta hänen kerrotaan saarnanneen kaupunkinsa kaduilla, paastonneen järjestelmällisesti ja taistelleen väkensä köyhyyttä, papiston kuria ja korruptiota vastaan. Pyhimys hallitsi aikana, jolloin kaupunki joutui frankkien hallinnon alaiseksi, erityisesti frankkien kuninkaiden Meroveon ja Kilderik I:n invaasion aikana. Piispa kärsi paljon tuona vaikeana aikana, kuoli lopulta luonnollisista syistä ja haudattiin Trieriin Sant’Eucarion kirkkoon, joka 1100-luvulta lähtien on kantanut nimeä pyhä Matthias. Hänen muistopäiväänsä vietetään 24. helmikuuta.
Edward Vesterinen
Edward Gabriel Vesterinen (s. 31. lokakuuta 2000 Helsinki) on suomalais-latvialainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja, pelipaikaltaan puolustuksen linjamies. Hän edustaa Vaahteraliigassa pelaavaa Helsinki Roostersia.
SAJL valitsi vuonna 2017 Vesterisen Vuoden Nuoreksi.
Heikki Vaiste
Heikki Tapani Vaiste (s. 1946) on suomalainen liikemies ja kiinteistösijoittaja. Hän perusti Turkuun vuonna 1976 painepesuun ja imutöihin erikoistuneen Pesutekniikka Oy:n, joka laajeni kymmenessä vuodessa valtakunnalliseksi 60 auton ja sadan hengen yritykseksi ja alansa markkinajohtajaksi. Vuonna 1987 Vaiste myi Pesutekniikan ServiSystems Oy:lle ja alkoi 1990-luvun alussa sijoittaa teollisuus- ja liikekiinteistöihin Turun seudulla. Hän on saanut kiinteistöneuvoksen arvonimen.
2010-luvun keskivaiheilla Vaisteen omistuksiin kuului muun muassa Turun linja-autoaseman vieressä sijaitseva, poliisiasemanakin toimineeseen entiseen huoltamorakennukseen saneerattu Hotelli Helmi, enemmistö Pitkänmäen Manhattanin liikekiinteistöstä sekä viereinen Pukkilan entinen kaakelitehdas, jonne Vaiste aikoo rakentaa asuntoja. Yhteensä omistuksia oli puolensadassa kohteessa arviolta 200 000 neliömetriä.
Rotaritoimintaa, maanpuolustustyötä ja golfia harrastava Vaiste toimi aiemmin Kaarinan Kokoomuksen puheenjohtajana, mutta pitää nykyistä kokoomuspuoluetta liian vasemmistolaisena. Vaiste on ollut Turun Toriparkin aktiivinen puolestapuhuja.
Kiertohapsikka
Kiertohapsikka ("Ruppia cirrhosa", syn. "Ruppia spiralis") on hapsikkakasvien (Ruppiaceae) heimoon kuuluva kasvilaji. Se muistuttaa paljolti merihapsikkaa ("Ruppia maritima") sekä jonkin verran myös hapsivitaa ("Potamogeton pectinatus") ja merivitaa ("Potamogeton filiformis"). Näistä vitalajeista kiertohapsikan voi kuitenkin erottaa kukintojen muodon, lehtien ulkonäön sekä kielekemäisen rakenteen perusteella. Merihapsikasta kiertohapsikan voi erottaa lehtituppien sekä kukintojen ulkonäön perusteella.
Kiertohapsikka on monivuotinen uposkasvi, joka kasvaa koko ajan vedenpinnan alapuolella. Sen varsi on tyveltä sivulle päin kaartuva ja kiertynyt, mutta kärkeä kohti ylöspäin kaartuva. Varret ovat rentoja sekä neulamaisen ohuita. Lehdet ovat hyvin kapeita, tylppäkärkisiä ja hienosahalaitaisia. Lehtien tyvillä on pitkät lehtitupet, mutta ei kielekemäistä rakennetta, joka taas löytyy hapsividalta ja jouhividalta. Kiertohapsikan kukat sijaitsevat pareittain ylimpien lehtien lehtitupissa. Kukinnan aikaan kukat ovat lähes näkymättömissä, mutta kukinnan jälkeen lehtitupista kasvaa useita kymmeniä senttimetrejä pitkä spiraalimaisesti kiertynyt varsi, jossa kukat ovat sarjankaltaisissa rykelmissä.
Kiertohapsikka kasvaa sekä suolaisessa vedessä että murtovedessä pehmeäpohjaisilla kasvupaikoilla. Kiertohapsikka suosii hiekkapohjaisia ja suojaisia paikkoja. Suomessa kiertohapsikkaa tavataan lounaisilla rannikkoalueilla sekä Ahvenanmaalla, joskin monilta paikoilta viimeisimmät havainnot ovat yli 30–50 vuoden takaa.
USS PC-812
USS PC-812 oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1944 vesillelaskettu PC-461-luokan partioalus.
Alus tilattiin Commercial Iron Worksiltä Portlandista Oregonista, missä köli laskettiin 27. marraskuuta 1943. Alus laskettiin vesille 11. helmikuuta 1944 ja otettiin palvelukseen 4. toukokuuta 1945.
Yhdysvaltain laivasto poisti aluksen palveluksesta pian sotatoimien päätyttyä ja se luovutettiin Portugalille.
Portugalin laivasto otti 1948 aluksen palvelukseen nimellä "NRP Príncipe". Alus on poistettu palveluksesta.
USS PC-811
USS PC-811 oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1943 vesillelaskettu PC-461-luokan partioalus.
Alus tilattiin 27. helmikuuta 1942 Commercial Iron Worksiltä Portlandista Oregonista, missä köli laskettiin 6. marraskuuta 1943. Alus laskettiin vesille 18. joulukuuta ja otettiin palvelukseen 17. huhtikuuta 1945.
Yhdysvaltain laivasto poisti aluksen palveluksesta pian sotatoimien päätyttyä ja se luovutettiin Portugalille.
Portugalin laivasto otti 1948 aluksen palvelukseen nimellä "NRP Madeira". Alus on poistettu palveluksesta.
USS PC-818
USS PC-818 oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1943 vesillelaskettu PC-461-luokan partioalus.
Alus tilattiin 10. elokuuta 1942 Albina Engine and Machine Worksiltä Portlandista Oregonista, missä köli laskettiin 4. maaliskuuta 1943. Alus laskettiin vesille 30. maaliskuuta ja otettiin palvelukseen 3. elokuuta.
Yhdysvaltain laivasto poisti aluksen palveluksesta 8. toukokuuta 1946. Alus luovutettiin Portugalille.
Portugalin laivasto otti 1948 aluksen palvelukseen nimellä "NRP Sal". Alus on poistettu palveluksesta.
Kupariftalosyaniini
Kupariftalosyaniini (CHNCu) on kuparin ja ftalosyaniinin muodostama kompleksiyhdiste. Yhdistettä käytetään pigmenttinä esimerkiksi maaleissa.
Huoneenlämpötilassa kupariftalosyaniini on väriltään sinistä kiteistä ainetta. Se on polymorfista eli sillä on useita eri kidemuotoja. Siitä tunnetaan muun muassa α-, β-, γ-, δ- ja ε-muodot. Näistä yleisimmät ovat sävyltään punertava α-muoto ja vihertävä β-muoto. Värisävy riippuu kidemuodon lisäksi myös aineen hienojakoisuudesta. Kupariftalosyaniini ei liukene veteen eikä orgaanisiin liuottimiin. Happo- tai emäsliuoksiin se sen sijaan on liukoista. Kupariftalosyaniini kestää hyvin korkeitakin lämpötiloja ja on myös kemiallisesti stabiili.
Kupariftalosyaniinin valmistamiseen on kaksi menetelmää. Yhdistettä voidaan valmistaa kuparisuolan ja ftaalianhydridin ja urean tai kuparisuolan ja ftalonitriilin välisellä reaktiolla. Katalyyttinä voidaan käyttää molybdaattisuoloja. Lähtöaineita kuumennetaan joko liuoksessa tai reaktio suoritetaan ilman liuotinta sulattamalla lähtöaineet. Tuote voidaan puhdistaa tarvittaessa sublimoimalla inertin suojakaasun läsnä ollessa. Väriainekäyttöä varten tuote jauhetaan haluttuun partikkelikokoon.
Kupariftalosyaniinia käytetään runsaasti sinisenä pigmenttinä. Sen käyttökohteita ovat muun muassa maalien, pinnoitteiden ja musteiden valmistus sekä muovien värjäys. Yhdisteen hyviä ominaisuuksia väriaineena ovat muun muassa kirkkaus ja hyvä stabiilius.
Finto
Finto on Kansalliskirjaston ylläpitämä verkkopalvelu, joka toimii julkaisu- ja kehitysalustana suomenkielisille ontologiolle ja sanastoille. Sen tarkoituksena on edistää julkisen sektorin tietovarantojen semanttista yhteentoimivuutta. Finton perustana ovat Helsingin yliopiston ja Aalto-yliopiston vuosina 2003–2012 käynnissä olleet FinnONTO-hankkeet, joissa kehitettiin Suomeen kansallisen tason semanttisen webin tietoinfrastruktuuri. Hankkeiden tuloksena syntyi vuonna 2008 ONKI-ontologiakirjasto, jonka pohjalta Finto avattiin vuonna 2014. Fintoa rahoittavat valtiovarainministeriö sekä opetus- ja kulttuuriministeriö.
Fintosta löytyy Yleisen suomalaisen asiasanaston (YSA) ja Yleisen suomalaisen ontologian (YSO) lisäksi monia erikoisalojen sanastoja ja ontologioita.
USS PC-1257
USS PC-1257 oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1944 vesillelaskettu PC-461-luokan partioalus.
Alus tilattiin 18. toukokuuta 1942 Luders Marine Construction Companyltä Stamfordista Connecticutista, missä köli laskettiin 24. marraskuuta 1943. Alus laskettiin vesille 23. heinäkuuta 1944 ja otettiin palvelukseen 21. joulukuuta.
Yhdysvaltain laivasto poisti aluksen palveluksesta pian toisen maailmansodan jälkeen ja se luovutettiin Portugalille.
Portugalin laivasto otti 1948 aluksen palvelukseen nimellä "NRP Santiago". Alus on poistettu palveluksesta.
USS PC-1256
USS PC-1256 oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1944 vesillelaskettu PC-461-luokan partioalus.
Alus tilattiin 18. toukokuuta 1942 Luders Marine Construction Companyltä Stamfordista Connecticutista, missä köli laskettiin 28. lokakuuta 1943. Alus laskettiin vesille 21. toukokuuta 1944 ja otettiin palvelukseen 27. lokakuuta.
Yhdysvaltain laivasto poisti aluksen palveluksesta pian toisen maailmansodan jälkeen ja se luovutettiin Portugalille.
Portugalin laivasto otti 1948 aluksen palvelukseen nimellä "NRP São Tome". Alus on poistettu palveluksesta.
USS PC-1259
USS PC-1259 oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1944 vesillelaskettu PC-461-luokan partioalus.
Alus tilattiin 18. toukokuuta 1942 Luders Marine Construction Companyltä Stamfordista Connecticutista, missä köli laskettiin 28. tammikuuta 1944. Alus laskettiin vesille 7. lokakuuta ja otettiin palvelukseen 6. maaliskuuta 1945.
Yhdysvaltain laivasto poisti aluksen palveluksesta pian toisen maailmansodan jälkeen ja se luovutettiin Portugalille.
Portugalin laivasto otti 1948 aluksen palvelukseen nimellä "NRP São Vicente". Alus on poistettu palveluksesta joko vuonna 1968 tai 1969.
Mutainen
Mutainen () on kylä Salon kaupungin Perniössä. Kylä sijaitsee Halikonlahden rannalla ja kuuluu lähikylineen Teijon alueeseen. Mutaisilla asuu vakituisesti noin 60 ihmistä.
Mutaisista on tehty useita kivikautisia löytöjä. Mutaistenlahdella on ollut purjelaivojen ankkuripaikka ja telakka. Kylässä olevan Mutaisten kartanon rakennukset ovat 1800-luvulta. Alkujaan Mutainen on kuulunut naapuripitäjään Uskelaan, josta se on siirretty osaksi Perniötä vuonna 1873.
Teijon alueen kylät, Mutainen mukaan luettuna, valittiin vuoden kyläksi vuonna 2011.
Aroostook-sota
Aroostook -sota oli veretön rajakahakka Yhdysvaltojen ja Ison-Britannian välillä vuosina 1838–1839. Maat kiistelivät raja-alueesta Yhdysvaltain Mainen ja brittien hallitseman New Brunswickin välillä. Molemmilta puolilta saapuneiden siirtolaisten alkaessa kahakoida keskenään britit ja amerikkalaiset keskittivät alueelle joukkojaan. Tilanne päättyi kuitenkin lopulta aselepoon maaliskuussa 1839 ja rajan sopineeseen Websterin ja Ashburtonin sopimukseen 9. elokuuta 1842.
Yhdysvalloilla ja Isolla-Britannialla oli 1800-luvun alussa useita rajakiistoja. Rajaseudut tunnettiin usein huonosti, tehdyt kartat olivat heikkolaatuisia ja halua kattavaan rajasopimuksen tekemiselle ei ollut. Etenkin Yhdysvalloissa rajakiistat ratkaistiin mieluummin yksi kerrallaan.
Vuonna 1798 New Brunswickin ja tuolloisen Massachusettsin raja määriteltiin kulkevan St. Croix -joella. Oli kuitenkin epäselvää, missä alueen pohjoisraja kulki. Kiistellyn alueen rajanvedosta oli neuvoteltu Ison-Britannian ja Yhdysvaltojen välillä ilman lopputulosta. Tilanne alkoi kärjistyä, kun Maine erosi Massachusettsista omaksi osavaltiokseen vuonna 1820. Alankomaiden kuningas teki vuonna 1831 välitysratkaisun, mutta ratkaisu hylättiin Yhdysvaltain senaatissa mainelaisten vastustuksen takia. Samaan aikaan kiistellylle alueelle muutti siirtolaisia sekä Kanadasta, että Yhdysvalloista.
Tilanne kärjistyi vuonna 1838, kun siirtolaiset molemmilta puolilta alkoivat muodostaa omia ryhmittymiään pidättäen vastapuolen siirtolaisia tunkeilijoina. Britit olivat lisäksi suunnitelleet 1830-luvulla rautatien rakentamista kiistellyllä alueella sijanneen Aroostookjoen kautta. Konflikti alueella sai nimensä joen mukaan. Maaliskuussa 1839 Mainen itselleen kuuluvana pitämälle alueelle Madawaskassa saapui brittijoukkoja. Mainessa alettiin kerätä kokoon 10 000:n miehen vapaaehtoisjoukkoa. Presidentti Martin Van Buren ja Yhdysvaltain kongressi päättivät puolestaan lähettää alueelle 50 000 miestä rauhanturvaajiksi kenraali Winfield Scottin johdolla. Lopulta uhkaava tilanne päättyi ilman verenvuodatusta solmittuun aselepoon 31. maaliskuuta 1839. Osapuolten välillä sovittiin kiistellyn alueen yhteishallinnasta, kunnes rajan kulusta löydettäisiin ratkaisu myöhemmin.
Yhdysvaltain uuden presidentin William Henry Harrisonin ulkoministeri Daniel Webster aloitti neuvottelut brittien neuvottelija Ashburtonin paroni Alexander Baringin kanssa vuonna 1841. Seuraavan vuoden puolella 9. elokuuta 1842 saatiin aikaan niin sanottu Websterin ja Ashburtonin sopimus, joka määritteli rajan paitsi Mainessa, mutta myös Suurilla järvillä, sekä Yläjärven ja Metsäjärven välillä.
Litteävita
Litteävita ("Potamogeton compressus") on vitakasvien (Potamogetonaceae) heimoon, vitojen ("Potamogeton") sukuun kuuluva kasvilaji. Se on monivuotinen vesikasvi, joka kasvaa koko ajan täysin vedenpinnan alapuolella. Koko kasvi on yleensä ruskehtavanvihreänvärinen tai hieman punertava. Litteävita on erotettavissa hyvin muista vitalajeista suhteellisen leveiden lehtiensä sekä litistyneen ja siipipalteisen vartensa perusteella. Litteävita muistuttaa suippuvitaa ("Potamogeton acutifolius"), mutta lajit eroavat toisistaan varren siipipalteisuudessa, lehtisuonituksessa ja kukintotähkän pituudessa.
Litteävidan varret ovat noin metrinpituisia, 5 mm leveitä, siipipalteisia sekä selvästi litistyneitä. Litteävidalla ei ole kelluslehtiä, vaan sen kaikki lehdet ovat kapeita uposlehtiä. Lehdet ovat korkeintaan 20 cm pitkiä, 5 mm leveitä, sileitä ja teräväkärkisiä. Lehdissä on viisi pääsuonta ja niiden lisäksi pienempiä suonia. Lehtien tyvillä ei ole missään vaiheessa lehtituppia, mutta siellä on tuppimaiset kielekkeet, jotka tosin kuihtuvat aikaisin. Litteävidan kukinto on reilun senttimetrin pituinen tiiviskukkainen tähkä, joka on noin 10 cm pitkän varren päässä. Hedelmät ovat köliselkäisiä sekä lyhytotaisia.
Litteävita kasvaa melko syvällä runsasravinteisissa järvissä ja joissa. Suomessa litteävitaa on tavattu sieltä täältä eri puolilta maata.
Viljo Porkola
Viljo Henrik Porkola (vuoteen 1943 Pahikainen, 6. elokuuta 1914 Chicago – 8. huhtikuuta 2010 Kiuruvesi),
oli suomalainen pappi ja kirjailija.
Viljo Porkola syntyi Chicagossa USA:ssa työnjohtaja Oskari Pahikaisen ja Vilma Tiilikaisen perheeseen. Porkola avioitui 1938 kotitalousopettaja Martta Sofia Tiihosen kanssa. Nuorta perhettä kosketti suru, kun seuraavana vuonna 1939 puoliso ja toinen kaksospojista kuolivat synnytyksen yhteydessä. Eloon jäi Kalle-poika. Vuonna 1940 Porkola vihittiin kotitalousopettaja Anna Stiina Tiihosen kanssa. Tästä avioliitosta syntyivät Heikki ja Eeva. Vuonna 1968 kuolema kohtasi toisen puolison Anna Stiinan. Vuonna 1970 Porkola avioitui sairaanhoitaja Aura Laukkasen kanssa.
Viljo Porkola pääsi ylioppilaaksi 1934 Viipurin suomalaisesta kaksoislukiosta. Opiskelu jatkui Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa. Vuonna 1937 hän valmistui sacri ministerii kandidaatiksi, jona vuonna hänet myös vihittiin papiksi Oulussa. Pastoraalitutkinnon Porkola suoritti 1943.
Porkolan ensimmäinen virkapaikka avautui Nilsiässä vt. kappalaisena 1937 ja jatkui armovuoden saarnaajana sekä ylimääräisenä pappina vuoteen 1944. Sodan aikana hän toimi sotilaspappina jatkosodassa ja Lapin sodassa. Varsinaiseksi virkapaikkakunnaksi tuli Kiuruvesi, jonne hän tuli 1944 viralliseksi apulaiseksi. Vuonna 1957 hänet valittiin Kiuruveden kappalaiseksi, josta virasta hän siirtyi eläkkeelle 1977. Sivutoimenaan Porkola toimi Kiuruveden yhteiskoulun (myöhemmin yhteislyseon) uskonnonopettajana 1945 – 1965.
Rovastin arvon Porkola 1965 sekä kunniamerkkejä VR 4 kaksi kappaletta.
Porkolalla oli tiiviit yhteydet inarinsaamelaisiin. Hän käänsi inarinsaameksi virsiä, kirkkokäsikirjaa sekä osia Raamatusta. Käännöstyössä häntä auttoi tietokone, jonka käytön hän opetteli vanhoilla päivillään. Jaakko Elenius arvosti suuresti Porkolan luterilaisuuden löytöjä tämän teoksissa.
Herännäisyyden historioissa mainitaan useassa yhteydessä Kiuruvesi herännäispaikkakuntana. Kiuruveden herännäispappien ketjuun kuului myös kappalainen Viljo Porkola. Porkola koki maallikkopuhujien roolin tärkeäksi. Niinpä hän oli suunnittelemassa 1970-luvun puolivälissä Herättäjä-Yhdistyksen maallikkopäiviä seurapuhujien rohkaisemiseksi ja saamiseksi lisääntyneeseen seuratoimintaan.
Kiuruvedellä ovat vaikuttaneet mm. Malmivaaran ja Simelius-Simojoen pappissuvut sekä maallikkosaarnaaja Aku Räty.
Henrietta Kekäläinen
Pia Henrietta Kekäläinen (s. 1986 Espoo) on suomalainen yrittäjä ja Yleiselektroniikka Oyj:n hallituksen jäsen.
Kauppatieteitä opiskellut Kekäläinen on ollut mukana Rails Girls -yhteisössä, joka kannustaa naisia koodauksen pariin. Vuonna 2014 hän perusti koululaisille teknologiaan ja koodaukseen kursseja järjestävän Mehackitin. Vuodesta 2013 lähtien hän on ollut mukana perustamassaan Yhdysvalloissa toimivassa Carbo Culture -yrityksessä, jonka tavoitteena on valmistaa jätteestä energiatehokasta biohiiltä, joka parantaa maaperän kykyä sitoa vettä, ravinteita ja hiilidioksidia. Hän tapasi yrityksen muut perustajat osallistuessaan vuonna 2013 NASA:lla järjestettyyn Singularity Universityn Global Solutions -ohjelmaan.
Kekäläinen on Yleiselektroniikka Oyj:n hallituksen jäsen. Hän on Suomen nuorin pörssiyhtiön hallituksen jäsen, jolla ei ole taustaa omistajasuvussa. Kekäläinen on yksi Speakersforumin puhujista ja ollut puhujana mm. TedX:ssä ja Slushissa. Vuonna 2017 hän oli yksi Image-lehden "Imagen sankarit 2017" -listattu.
Pontus Purokuru
Pontus Purokuru (s. 1987 Jyväskylä) on suomalainen tietokirjailija ja esseisti. Hän on työskennellyt toimittajana sekä julkaissut blogeja ja podcasteja. Vuonna 2018 häneltä on ilmestynyt kolme kirjaa: "1968 Vallankumouksen vuosi" (Anton Montin kanssa), "Suoraa toimintaa! – Autonomiset liikkeet Suomessa 1986–2016" (Anton Montin kanssa) sekä "Täysin automatisoitu avaruushomoluksuskommunismi". Vuonna 2016 Purokuru julkaisi Emilia Kukkalan kanssa journalismikriittisen kirjan "Luokkavallan vahtikoirat".
Elisha Otis
Elisha Graves Otis (3. elokuuta 1811 Halifax, Vermont – 8. elokuuta 1861 Yonkers, New York) oli yhdysvaltalainen keksijä ja yrittäjä, joka perusti hissejä valmistavan Otis-yrityksen. Hän keksi niin sanotun turvahissin, joka lisäsi hissien luotettavuutta niin paljon, että niitä saatettiin ryhtyä käyttämään myös ihmisten kuljettamiseen pelkkien tavaroiden sijasta.
Otisin suku saapui Englannista Amerikkaan vuonna 1631. Hänen isänsä Stephen Otis Jr. oli rauhantuomari ja Vermontin edustajainhuoneen jäsen. Otis työskenteli nuoruudessaan eri ammateissa asuen välillä Vermontissa ja välillä New Yorkin Troyssa. Vuosina 1838–1845 hän asui Vermontin Brattleborossa ja toimi muun muassa vaununtekijänä. Sen jälkeen hän työskenteli päämekaanikkona sängynpohjatehtaalla Albanyssa ja vuodesta 1851 New Jerseyn Bergenissä. Otis kehitti tehtaille tehokkuutta lisänneitä uusia työkoneita. Ansaitsemillaan rahoilla hän yritti useasti ryhtyä itsenäiseksi tehtailijaksi, mutta hänen perustamansa valssimylly, saha ja jarrutehdas eivät menestyneet, ja huono terveys pakotti hänet monesti vaihtamaan ammattia.
Vuonna 1852 Bergenin sängynpohjatehdas lähetti Otisin asentamaan laitteita uuteen tehtaaseen Yonkersissa. Tuolloin hän kehitti turvahissin, nostolaitteen, jonka turvamekanismi esti sitä putoamasta vapaasti alas vaikka hissikaapeli olisi katkennut. Hissilavan vieressä oli kaksi hampaallista kiskoa, joihin jousella toiminut tarrain tarttui ja pysäytti putoamisliikkeen, jos köysi ei kannatellut lavaa. Seuraavana vuonna Otis erosi työnantajansa palveluksesta ja perusti Yonkersiin Union Elevator Works -nimisen hissitehtaan. Otis ponnahti kuuluisuuteen esiteltyään turvahissinsä toukokuussa 1854 New Yorkin maailmannäyttelyn Kristallipalatsissa. Hän seisoi itse korkealle nousseella hissilavalla ja määräsi köyden katkaistavaksi kirveellä, jolloin hissi yleisön hämmästykseksi putosi vain muutamia senttejä ennen pysähtymistä. Ensimmäisen ihmisten kuljettamiseen tarkoitetun turvahissin Otis asensi maaliskuussa 1857 E. V. Haughwout & Co. -liikkeen myymälään New Yorkissa. Höyrykäyttöinen hissi kykeni nousemaan viidenteen kerrokseen alle minuutissa.
Hissien ohella Otis patentoi vuonna 1852 kehittämänsä junavaunun telin ja jarrun, vuonna 1857 höyryauran ja 1858 uunin. Tammikuussa 1861 hän sai patentin uudentyyppiselle höyryhissille, joka tosin saatiin valmiiksi vasta hänen kuolemansa jälkeen seuraavana vuonna. Hän kuoli 50-vuotiaana kurkkumätään. Elisha Otisin pojat Charles ja Norton Otis jatkoivat hissien valmistamista ja perustivat nykyisen Otis Elevator Company -yrityksen, joka kohosi suureen menestykseen joitain vuosia myöhemmin.
Boeing 367-80
Boeing 367-80, lempinimeltään Dash 80, oli yhdysvaltalaisen Boeingin valmistama suihkumoottorikäyttöisen kuljetus- ja matkustajalentokoneen prototyyppi. Salassa suunniteltu kone esiteltiin yleisölle 14. toukokuuta 1954, ja se lensi ensilentonsa 15. heinäkuuta samana vuonna. Koneen kehitystyö maksoi Boeingille 16 miljoonaa dollaria, mikä vastasi kahta kolmasosaa sen voitoista toisen maailmansodan jälkeen ja yhtä neljäsosaa yhtiön arvosta. Riskin ottaminen osoittautui lopulta kannattavaksi, sillä 367-80:n pohjalta suunniteltiin menestyksekkäät KC-135 Stratotanker ja Boeing 707.
Ainoa valmistettu 367-80 toimi myöhemmin koealustana uusia järjestelmiä ja konetyyppejä suunniteltaessa. Sen siipiin tehtiin muutoksia, joiden avulla tutkittiin erilaisten siipiprofiilien vaikutuksia, ja siipiin asennettiin erilaisia laskusiivekkeitä. Nelimoottorisessa koneessa oli parhaimmillaan käytössä kolmen eri tyypin moottoreita samaan aikaan, ja se jopa muutettiin viisimoottoriseksi asentamalla pyrstöön yksi lisämoottori kolmimoottorisen Boeing 727:n koelentoja varten. Kone poistettiin käytöstä vuonna 1972 ja lahjoitettiin Smithsonian-instituutille. Se lensi viimeisen kerran 27. elokuuta 2003, kun se siirrettiin uudelle sijoituspaikalleen Washingtonin National Air and Space Museumiin.
Etyleenipropyleenidieenikumi
Etyleenipropyleenidieenikumi on (EPDM) on elastomeeri, tyypiltään synteettinen kumi.
EPDM on hyvin monikäyttöinen. Se kestää säätä ja otsonia. Se kestää kuumaa vettä ja höyryä sekä heikkoja happoja ja emäksiä mutta ei juurikaan hiilivetyjä.
Kronobergin uimahalli
Kronobergin uimahalli () on maanalainen uimahalli Tukholmassa Ruotsissa. Se sijaitsee Kungsholmenin saarella Tukholman poliisitalon alla.
Hallissa on yksi kuusiratainen allas, jonka syvyys vaihtelee 0,95–3,50 metrin välillä. Sekä naisten että miesten pukuhuoneessa on sauna. Se on Tukholman pienin uimahalli.
Halli on avattu vuonna 1977, ja alun perin se suunniteltiin vain poliisilaitoksen käyttöön. Tukholman kaupunki vuokraa yleisötunteja hallista, minkä se on ollut usein sulku-uhan alla verrattuna kaupungin omistamiin uimahalleihin. Uimahalli on peruskorjattu viimeksi vuosina 2014–2015.
Puolineliapilaliittymä
Puolineliapilaliittymä tai pelkästään puolineliapila on eritasoliittymä, joka on yksinkertaistettu neliapilaliittymä. Siinä on neliapilalle tyypilliset silmukkarampit, joita tosin on neljän sijasta kaksi ja kaksi-neljä suoraa ramppia, joita on myös puolet vähemmän tai saman verran kuin neliapilaliittymässä. Rombisen ja puolineliapilan risteytys on niin sanottu yhdistelmä liittymä. Yhdistelmä eritasoliittymät ovat Suomen yleisin eritasoliittymä -muoto.
Neljä ramppiset ovat yleisimpiä puolineliapilaliittymiä Suomessa yleisin puolineliapilaliittymä -muoto.
A2 -tyylissä ramppi poistuu ennen risteyssiltaa. Sekundääritieltä poistutaan näin ollen vastakkaiseen suuntaan, kuin mihin ollaan menossa.
B2 -tyyli on juuri A2:n vastakohta.
AB2 -tyylissä kaikki rampit ovat samalla puolella.
Kuusi ramppisia puolineliapilaliitymiä käytetään silloin kun sekundääritiellä on paljon liikennettä.
A4 -tyylissä ramppi sekundääritielle poistuu ennen risteyssiltaa ja törmää sekundääri tiehen T-risteyksenä, mutta päätielle liittyjien ei tarvitse ylittää sekundääritien toista kaistaa.
B4 -tyylissä ramppi sekundääritielle poistuu ennen ja jälkeen risteyssillan menosuunnasta riippuen. Osa päätielle liittyvistä joutuu tässä tyylissä kuitenkin ylittämään vastaan tulevien kaistan.
Yoshitoshi Tsukioka
Tsukioka Yoshitoshi (30. huhtikuuta 1839 - 9. kesäkuuta 1892) oli japanilainen taiteilija.
Hän syntyi Edossa (Tokio).
D. J. Tholen
David James Tholen (s. 1955) on yhdysvaltalainen tähtitieteilijä. Hän työskentelee Havaijin yliopiston Institute for Astronomy-tutkimusyksikössä. Hänellä on PhD Arizonan yliopistosta. Hän on löytänyt 64 asteroidia.
F. Bernardi
Fabrizio Bernardi (s. 1972) on italialainen tähtitieteilijä ja asteroidien ja komeettojen löytäjä, parhaiten tunnettu 99942 Apophiksen löydöstä Roy Tuckerin ja David Tholenin kanssa.
Asteroidi 27983 Bernardi on nimetty hänen mukaan.
Åkeshovin uima- ja liikuntahalli
Åkeshovin uima- ja liikuntahalli () on urheilukeskus, joka koostuu muun muassa uimahallista, kuntosalista ja palloilusaleista. Se sijaitsee Åkeshovin kaupunginosassa Bromman kaupunginosa-alueella Tukholmassa, Ruotsissa. Se on otettu käyttöön vuonna 1959 ja peruskorjattu perusteellisesti vuosina 2016–2018. Uimahallia operoi Tukholman kaupunki.
Uimahallissa on kaksi 25-metristä allasta, kaksi opetusallasta ja lastenallas. Lastenaltaan lämpötila on 29 °C, isompien altaiden 27 °C. Liikuntahallissa on kuntosali, pyöräilysali ja avoin liikuntahalli.
Saman kiinteistön kellarissa on myös yksityinen keilahalli.
NEODyS
NEODyS (Near Earth Objects Dynamic Site) on italialainen ja espanjalainen palvelu, joka tarjoaa tietoa NEO (Near-Earth Objects) asteroideista.
http://newton.dm.unipi.it/neodys/
Donna Strickland
Donna Theo Strickland (s. 27. toukokuuta 1959 Guelph, Ontario, Kanada) on kanadalainen fyysikko, joka on tutkinut lasereita. Hän kehitti 1980-luvulla väitöskirjan ohjaajansa Gérard Mouroun kanssa uuden lasermenetelmän, jolla pystyttiin rakentamaan entistä tehokkaampia lasereita. He saivat vuonna 2018 lasertutkimuksistaan Nobelin fysiikanpalkinnon.
Donna Strickland syntyi Kanadan Guelphissa vuonna 1959. Hän opiskeli 1977–1981 McMaster-yliopistossa. Alemman korkeakoulututkinnon hän suoritti vuonna 1981, ja syksyllä hän aloitti optiikan tohtoriopinnot Rochesterin yliopistossa.
Stricklandin väitöstyöohjaajana Rochesterin yliopistossa toimi Gérard Mourou. He kehittivät uuden lasertekniikan, jonka he julkaisivat vuonna 1985. Keksintö oli myös Stricklandin väitöstyön pohjalla. Strickland ja Mourou keksivät, että laserpulssia pitää venyttää, jolloin valon aallonpituudet etenevät peräkkäin. Laserin huipputeho väheni tällöin, ja laserpulssi voitiin ohjata vahvistimeen sitä rikkomatta. Strickland ja Mourou kokosivat lopuksi vahvistetut aallonpituudet takaisin yhteen, mikä synnytti lyhytkestoisen mutta voimakkaan laserpulssin.
Strickland valmistui tohtoriksi vuonna 1989, ja vuodet 1988–1991 hän toimi Kansallisen tutkimusneuvoston apulaistutkijana. Hän oli vuonna 1992 Lawrence Livermoren kansallislaboratorion laserosaston fyysikkona ja vuodesta 1992 vuoteen 1997 Princetonin yliopiston fotoniikan ja optoelektronisten materiaalien keskuksen teknisessä henkilökunnassa.
Stricklandista tuli vuonna 1997 Waterloon yliopiston dosentti ja vuonna 2002 fysiikan apulaisprofessori. Waterloossa hänen ryhmänsä on kehittänyt ultranopeita lasereita. Strickland on ollut aktiivinen tiedeyhteisö The Optical Societyssä. Hän oli vuonna 2011 seuran varajohtajana ja vuonna 2013 sen johtajana.
Strickland palkittiin vuonna 2018 Nobelin fysiikanpalkinnolla. Hän oli ensimmäinen nainen 55 vuoteen, joka saa Nobelin fysiikanpalkinnon. Hän jakoi sen Arthur Ashkinin ja Gérard Mouroun kanssa. He saivat palkintonsa laserfysiikan tutkimuksistaan. Stricklandin ja Mouroun kehittämän menetelmän ansiosta lasereista saatiin voimakkaampia. Se vakiintui pian voimakkaisiin laserlaitteisiin, jollaisilla tehdään muun muassa silmän laserleikkauksia.
Gösta Branders
Gösta Branders (6. lokakuuta 1869 Turku – 12. huhtikuuta 1955) oli Akateemisen kirjakaupan perustaja ja pitkäaikainen johtaja.
Gösta Brandersin vanhemmat olivat nahkurimestari Anders Branders ja Fredrika Wilhelmian Vestling ja puoliso vuodesta 1900 Gertrud Ljungborg. Branders kävi Raahen Porvari- ja Kauppakoulun 1890. Kirjakaupoissa Suomessa Branders työskenteli 1892 Vaasassa ja Turussa, samoin kuin oli kirjakauppa-alalla Leipzigissä 1896. Branders toimi Akateemisen kirjakaupan hallituksen jäsenenä vuodesta 1893 vuoteen 1898 ja toimitusjohtajana vuodesta 1897. Toimitusjohtajan tehtäviä hän hoiti vuoteen 1930 asti. Branders oli Åbo Akademin säätiön valtuuskunnan jäsen ja sen kirjaston asiamies kirjalahjojen keräämiseksi. Hän teki vaimonsa kanssa lahjoituksen Åbo Akademin kirjaston rakentamiseksi. Branders oli myös Suomen kirjakauppayhdistyksen kunniajäsen.
Albanian kuningaskunta (1928–39)
Albanian kuningaskunta oli Albanian virallinen nimi vuosina 1928–39. Kuningaskunnan ainoa kuningas oli Zogu I. Italian fasistinen hallitus kannatti kuningaskuntaa ja valtioiden välit olivat hyvät vuoden 1939 valtaukseen asti. Kuningas Zogu pakeni Italian miehitystä eikä nähnyt valtiotaan enää koskaan. Italia perusti maahan protektoraattinsa, joka pian vaihtui Saksan miehitysvaltaan. Miehittäjät nostivat valtaan kuningasmielisen Balli Kombëtar -puolueen ja sen johtajan Midhat Frashërin, mutta kuningas ei palannut maahan. Toisen maailmansodan loppupuolella Albanian työn puolue sai maan hallintaansa ja Albanian kuningaskunta hylättiin lopullisesti.
Vuonna 1928 Albanian parlamentti lakkautettiin ja Albaniasta tuli kuningaskunta. Zogu I:sta tuli Albanian kuningas. Maa sai välittömästi kansainvälisen tunnustuksen. Albanian senaatti lakkautettiin ja yksikamarinen parlamentti perustettiin. Kansalaisvapaudet pysyivät samanlaisina kun ne olivat olleet Albanian tasavallassa. Poliittiset vastustajat vangittiin ja tapettiin.
Kruunajaistensa jälkeen Zogu erosi Shefqet Vërlacin tyttärestä, jolloin Vërlaci lakkasi kannattamasta häntä. Zogulle oli kertynyt paljon vihollisia, jotka pyrkivät tappamaan hänet. Niinpä kuninkaan kannattajat riisuivat kaikki Albanian heimot aseista paitsi Matin ja Dibran heimot.
Vuosien 1929–1933 lamakaudella Zogu lainasi Italialta 100 miljoonaa frangia, mutta ei kyennyt maksamaan niitä takaisin. Rooma alkoi vaatia Albaniaa liittymään tulliliittoon Italian kanssa ja antamaan maan sokeri-, lennätin- ja sähkömonopolit Italian haltuun. Rooma vaati myös italian kieltä opetettavaksi Albanian kouluissa. Zogu ei suostunut vaatimuksiin.
Kesäkuuhun 1934 mennessä Albania oli tehnyt kauppasopimuksia Jugoslavian kuningaskunnan ja Kreikan kanssa. Italian yritys pelotella albanialaisia tuomalla laivastoa Albaniaan epäonnistui, koska Albania salli joukkojen rantautua vain aseistamattomina. Mussolini päätti lahjoa Albanian 3 miljoonalla frangilla.
Doussard
Doussard on kunta itäisessä Ranskassa Haute-Savoien departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Kunta sijaitsee Lac d’Annecy -järven rannalla, noin 20 kilometriä Annecyn kaupungista etelään.
Kunnan sijainpaikalla, aivan Lac d’Annecy -järven pohjukassa, on noin 84 hehtaarin kokoinen marskimaa. Marskimaa kuuluu luonnonsuojelualueeseen ("Réserve Naturelle Marais du Bout du Lac d'Annecy"). Järven pohjukassa on ollut Beauvivierin linna, josta on enää jäljellä 1200-luvulta peräisin oleva torni Tour de Beauvivier.
Mahaf
Mahaf on muinaisen Egyptin mytologiassa lautturi, joka ohjaa Ran laivaa meseketiä, jolla jumala matkaa joka yö manalan läpi palatessaan itään. Käärme Mehen suojelee laivaa Apofis(Apep)-hirviöltä kietoutumalla sen ympärille.
Arthur Ashkin
Arthur Ashkin (s. 2. syyskuuta 1922 New York, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen fyysikko, joka on tutkinut säteilynpainetta ja kehittänyt ensimmäisiä optisia pinsettejä. Hän osoitti optisten pinsettien käyttömahdollisuudet muun muassa atomien ja solutason elävien organismien tutkimuksessa. Ashkin sai vuonna 2018 työstään Nobelin fysiikanpalkinnon.
Arthur Ashkin syntyi Brooklynissä New Yorkissa vuonna 1922. Hän opiskeli Columbian yliopistossa, missä hän valmisti toisen maailmansodan aikana magnetroneja Yhdysvaltain asevoimien käyttöön. Hänet värvättiin myös asepalvelukseen, mutta hänen esimiehensä Sid Millman sai Ashkinin reservijoukkoihin, minkä ansiosta Ashkin työskenteli koko sota-ajan laboratoriossa.
Ashkin suoritti vuonna 1947 alemman korkeakoulututkinnon fysiikasta. Väitöskirja valmistui vuonna 1952 Cornellin yliopistoon. Samana vuonna hän aloitti Bell Labsilla, mihin Millman oli hänet houkutellut. Ashkin tutki aluksi mikroaaltoja mutta siirtyi vuonna 1961 lasereihin.
Ashkin teki merkittävmmät löydöksensä, kun hän tutki säteilynpainetta. Holmdelin-toimipisteellä hän onnistui lasersäteen avulla työntämään mikromillimetrin kokoisia lateksipalloja vedenpinnan alle. Ashkin huomasi, että pallo siirtyi säteen laidalta ansaan sen keskelle. Hän suuntasi palloon toisen säteen toiselta puolelta, jolloin säteet pitivät pallon paikallaan. Ashkin oli näin suunnitellut ensimmäisen optisen pinsetin. Tuloksensa hän julkaisi vuonna 1970 "Physical Review Letter" -lehdessä.
Ashkin pyrki pyydystämään atomeita, mutta hän ei pystynyt saamaan atomeita tarpeeksi kylmiksi. 1970-luvulla tehtiin kuitenkin useita keksintöjä, jotka auttoivat myös Ashkinia tavoitteessaan. Hän aloitti uuden kollegansa Steven Chun kanssa vuonna 1984 uudet kokeet atomien nappaamiseksi. Ryhmä julkaisi kaksi vuotta myöhemmin tuloksensa. Se oli onnistunut luomaan ensimmäisen täysin toimivan atomeita nappaavan optisen pinsetin.
Ashkin jatkoi atomikokeiden jälkeen elävien organismien parissa. Hän tutki muun muassa tupakan mosaiikkivirusta, useita bakteereita, punasoluja ja leviä. Hän pystyi muokkaamaan optisten pinsettien avulla solun solulimaa ja soluelimiä. Ashkin julkaisi vuonna 1987 tutkimuksensa, jossa hän todisti, kuinka optiset pinsetit pystyvät tarttumaan bakteereihin niitä vahingoittamatta.
Ashkin jäi eläkkeelle vuonna 1992, mutta hän ei jättänyt tiedettä. Hänellä on kotonaan laboratorio, jossa on monia samoja laitteita kuin hänen tutkimusurallansa.
Ashkin palkittiin vuonna 2018 Nobelin fysiikanpalkinnolla. Hän jakoi sen Gérard Mouroun ja Donna Stricklandin kanssa. Ashkin on 96-vuotiaana vanhin Nobel-palkittu. Nobel-komitea nosti Ashkinin saavutuksista esiin optisten pinsettien mahdollisuukset elävien organistmien tutkimisessa. Ashkinin keksintöä on käytetty monissa biologisissa tutkimuksissa, ja sen avulla pystytään mittaamaan DNA-molekyyliä ja solun sisäisiä tapahtumia.
Vanadisbadet
Vanadisbadet on maauimala Vanadiksenlehdolla Tukholman keskustassa Vasastadenin kaupunginosassa. Se on avattu vuonna 1938. Maauimala suljettiin huonon kunnon vuoksi vuonna 2007 ja aiottiin purkaa kokonaan ja korvata uudella uimalalla, mutta vuonna 2012 kaupunki päätti saneerata sen. Uudistettu uimala avattiin 53 miljoonan kruunun peruskorjauksen jälkeen kesäkuussa 2014.
Vanha Vanadisbadet avattiin vuonna 1938. Funktionalistista tyyliä edustavan maauimalan suunnitteli arkkitehti Paul Hedqvist. Uimala maastoutui hyvin ympäristöönsä, sillä se oli rakennettu luonnonmuovaamaan, suojaisaan kallioleikkaukseen. Arkkitehtuurille ominaista olivat valkoiset betonirakenteet, suuret lasipinnat ja sinisiksi maalatut teräsrakenteet.
Uimala koostui kahdesta suuresta altaasta ja lastenaltaasta. Aurinkoterassilta oli näkymä kaupungin yli. Se oli Tukholman ensimmäinen sähkölämmitteinen maauimala.
Tukholman kaupunki omisti kiinteistön, ja viimeiset 20 vuotta operointi kilpailutettiin. Viimeinen yrittäjä Viivnest vastasi operatiivisesta toiminnasta vuosina 2001–2007.
Alun perin kaupunki suunnitteli kuluneen ja elinkaarensa lopussa olleen maauimalan purkamista. Vuonna 2008 kaupungin esittelemässä suunnitelmassa paikalle olisi tullut uimahalli, liikuntahalleja, kahvila, myymälöitä ja kuntosali. Osa uima-altaista suunniteltiin avattavan kattorakenteen alle. Uusi uimala oli tarkoitus avata asiakkaille vuonna 2012.
Kaupunki ei kuitenkaan koskaan lähtenyt viemään eteenpäin hankesuunnitelman mukaista sisäuimahallivetoista hanketta. Kaupungin liikuntahallinto esitteli vuonna 2012 peruskorjaukseen perustuvan hankesuunnitelman, jonka kustannusarvio oli 53 miljoonaa kruunua.
Peruskorjaukseen sisältyi allastekniikan, pintamateriaalien ja kaukolämpötekniikan uusiminen. Pieneksi pintaremontiksi jääneen hankkeen oli tarkoitus antaa altaalle kymmenen vuotta lisää käyttöaikaa. Työt aloitettiin vuonna 2013, ja uudistettu uimala avattiin ennen kesäkautta 2014.
Husbyn kylpylä
Husbyn kylpylä () on kylpyläpainotteinen uimahalli Husbyn kaupunginosassa Länsi-Tukholmassa. Se vihittiin käyttöön joulukuussa 1999.
Kylpylässä on seikkailuallas, 25-metrinen kuntoallas, hyppytorni ja opetusallas. Perinteisen saunan ja höyrysaunan lisäksi kylpylässä on myös poreallas ja vesiliukumäkiä. Kylpylä on Tukholman kaupungin operoima, mutta siellä noudatetaan korotettua taksaa paremman palvelutarjonnan vuoksi.