Kenttäviiva
Kenttäviiva on vektorikenttään liittyvä käyrä, jonka tangentti käyrän jokaisessa pisteessä on kentän suuntainen. Kenttäviivoja käytetään havainnollistamaan vektori­kenttiä, joita on vaikea kuvata ilman niitä. Samoin kuin leveys- ja pituuspiirit pallon pinnalla tai korkeuskäyrät topografi­kartalla, eivät kenttä­viivatkaan ole todellisia fysikaalisia viivoja, jotka todella olisivat kentässä tietyissä kohdissa, vaan ne ovat vain kentän havain­nollis­tamiseksi keksitty apuväline.
Kenttäviivat ovat kaikkialla kohtisuorassa kentän ekvipotentiaaleja eli sellaisia pintoja vastaan, joilla kentän potentiaali on vakio.
Vektorikenttä on avaruuden jokaisessa pisteessä tietyn suuntainen, paitsi missä se on nolla. Vektori­kentän kenttä­viiva voidaan muodostaa piirtämällä jostakin kentän pisteestä alkava viiva, joka jokaisessa kohdassaan on kentän suuntainen. Täsmällisemmin sanottuna käyrän tangentti on joka kohdassa saman suuntainen kuin kenttä kyseessä pisteessä. Saman kentän kenttäviivat eivät leikkaa toisiaan.
Täydellinen geometrinen kuvaus vektorikentän kaikista kenttä­viivoista riittää täysin määrittämään vektorikentän "suunnan" kaikkialla. Jotta kenttä­viivat ilmaisisivat myös vektori­kentän "suuruuden", valitaan piirrettäväksi vain tietty määrä kenttä­viivoja siten, että näitä viivoja on eri alueilla sitä tiheämmässä, mitä suurempi itseis­arvoltaan vektori­kenttä missäkin on. Toisin sanoen kenttää vastaan kohtisuorien kenttäviivojen lukumäärä pinta-alayksikköä kohti on suoraan verrannollinen vektori­kentän suuruuteen tällä alueella.
Divergenssilauseen mukaan kentät alkavat alueilta, joissa vektori­kentän divergenssi on positiivinen ja päättyvät alueille, joissa sen divergenssi on negatiivinen. Edellisiä sanotaan kentän "lähteiksi", jälkimmäisiä "nieluiksi". Fysiikassa kenttäviivojen piirtäminen on kätevää varsinkin tapauksissa, joissa mahdollisilla lähteillä ja nieluilla on jokin selvä fysikaalinen merkitys (toisin kuin esimerkiksi radiaalisen harmonisen oskillaattorin tapauksessa).
Gaussin lain mukaan sähkö­kentän lähteitä ovat positiiviset, nieluja negatiiviset varaukset ja vain ne. Näin ollen kenttä­viivat alkavat positiivisista ja päättyvät negatiivisiin varauksiin, elleivät ne ulotu jommassa­kummassa päässään äärettömän kauas. Sitä vastoin sellaisen sähkö­kentän kenttä­viivat, joka syntyy Faradayn induktio­lain mukaisesti muuttuvassa magneettikentässä syntyy myös sähkö­kenttä, mutta tässä tapauksessa sen kenttäviivat voivat olla myös suljettuja käyriä tai ulottua molemmissa päissään äärettömän kauas.
Jotta kenttäviivat, joiden niiden tiheys on verrannollinen kentän suuruuteen, kuvaisivat tilannetta oikein, on kuitenkin otettava huomioon kaikki kolme ulottuvuutta. Ajatellaan esimerkkinä yksittäisen eristetyn piste­varauksen sähkökenttää. Tässä tapauksessa kenttä­viivat ovat suoria viivoja, joita lähtee varauksesta kaikkiin suuntiin kolmi­ulotteisessa avaruudessa. Tämä merkitsee, että niiden tiheys on kääntäen verrannollinen varauksesta mitatun etäisyyden "neliöön" (suoraan verrannollinen lausekkeeseen formula_1), samoin kuin Coulombin lain mukaan onkin sähkökentän voimakkuuden laita. Jos kuitenkin kenttäviivoja piirretään vain kaksi­ulotteiselle tasolle, niiden kaksi­ulotteinen tiheys tuleekin kääntäen verrannolliseksi "etäisyyteen", mikä ei vastaa sähkökentän voimakkuutta eri kohdissa.
Ehkä tunnetuin esimerkki vektorikentästä on magneettikenttä, jota usein havainnollistetaan magneettia ympäröivien kenttäviivojen avulla.
Gaussin lain magneettikentällä ei ole lähteitä eikä nieluja, minkä vuosi kenttäviivoilla ei ole alkua eikä loppua. Ne ovat joko suljettuja käyriä tai ulottuvat molemmissa päissään äärettömän kauas. Toisinaan ne piirretään alkamaan magneetin pohjoisnavasta ja päättymään sen etelänapaan, mutta itse asiassa niiden on ajateltava jatkuvan myös magneetin sisällä sen etelänavasta pohjoisnapaan, jolloin niistä muodostuu joko suljettuja tai molemmissa päissään äärettömyyteen ulottuvia käyriä.
Gravitaatiokentällä ei ole lähteitä, mutta sillä on nielu kaikkien massallisten kappaleiden kohdalla. Näin ollen gravitaatio­kentän kenttä­viivoilla ei ole alku­kohtaa vaan ne tulevat äärettömän kaukaa, mutta ne päättyvät massoihin.
Myös virtaavaa ainetta, nestettä tai kaasua, voidaan kuvata kenttä­viivoilla. Tällöin niiden suunta kussakin paikassa esittää virtauksen suuntaa, tiheys taas sen nopeutta.
Kenttäviivojen kulku osoittaa myös, onko kenttä pyörteetön tai lähteetön.
Vaikka kenttäviivat ovat oikeastaan vain matemaattinen konstruktio, joissakin tilanteissa niillä on selvä fysikaalinen merkitys. Virtaus­mekaniikassa nopeuskentän kenttäviivat, "virtausviivat", osoittavat virtaavan aineen hiukkasten liike­ratoja. Plasma­fysiikassa elektronit tai ionit, jota ovat samalla kenttä­viivalla, vuoro­vaikuttavat keskenään voimakkaasti, kun taas eri kenttä­viivoilla olevat hiukkaset eivät yleensä vuoro­vaikuta. Tässä suhteessa niiden käyttäytyminen muodostaa rauta­jyvästen käyttäytymistä magneetti­kentässä.
Jos magneetin ympärille levitetään rauta­jauhetta, sen jyväset kääntyvät ferro­magneetti­suutensa vuoksi kentän suuntaisiksi. Samalla ne magnetoituvat, jolloin kunkin jyväsen pohjois­napa vetää puoleensa toisen kohtion etelä­napaa. Tällä tavoin jyväsistä muodostuu ketjuja, jotka johtavat alku­peräisen magneetin toisesta navasta toiseen ja kulkevat sitä ympäröivän kentän kenttä­viivojen mukaisesti. Koska jyvästen oma magneettisuus muuttaa kenttää, niiden muodostamat viivat vastaavat kuitenkin vain liki­pitäen alkuperäistä magneetti­kenttää. Lisäksi todelliset magneetti­kentät ovat jatkuvia, eikä niissä ole erillisiä viivoja.