Betty Field
Betty Field (8. helmikuuta 1913 Boston, Massachusetts – 13. syyskuuta 1973 Hyannis, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka loi uran teatterissa, elokuvissa kuin televisiossakin.
Betty Field oli monipuolinen näyttelijä. Hän näytteli elokuvissaan usein neuroottisia ja purevia naisia. Koko uransa aikana Betty näytteli elokuvissa ja näytelmissä yhtä aikaa, matkusteli Hollywoodin ja Broadwayn välillä.
Hänen yksi tunnetuimpia teatteritöitä on aviomiehensä Ricen kirjoittama ja ohjaama "Dream Girl" (1945−1946). Elokuvista tunnetuimpia ovat läpimurtoelokuva "Hiiriä ja ihmisiä" (1939) ja "Renkaita vedessä" (1942).
Yhteensä 38 vuotta kestäneellä urallaan Field ehti näytellä sekä elokuvissa, televisiossa että teatterissa. Field lopetti elokuva- ja televisiouransa vuonna 1968, mutta jatkoi teatteriuraansa vuoteen 1971 asti. Field kuoli kaksi vuotta myöhemmin kotonaan Hyanniksessa, Massachusettsissa 60 vuoden ikäisenä.
Betty Field syntyi myyntimies George Fieldille ja vaimolleen Katharine Lynchille Bostonissa, Massachusettsissa 8. helmikuuta vuonna 1913. Vanhemmat erosivat Bettyn ollessa nuori. Lapsuudessaan Betty alkoi äitinsä kanssa matkustelemaan espanjankielisissä maissa ja Betty oppikin puhumaan espanjaa. Katharine meni uusiin naimisiin ja sen jälkeen he asettuivat asumaan Newtoniin, Massachusettsiin. Bettyn intohimo teatteria kohtaan kasvoi varhaisilla nuoruusvuosillaan. Vuonna 1932 Betty meni opiskelemaan näyttelemistä American Academy of Dramatic Artsiin New York Cityssä, New Yorkissa.
Betty Field teki ammatillisen näyttelijädebyyttinsä vuonna 1933 näytelmässä "The First Mrs. Fraser" ja pian sen jälkeen Field sai rooleja monissa eri näytelmissä. Field jopa sai roolin Lontoon West Endin teatterista asti Howard Lindsayn farssissa "She Loves Me Not" alkuvuodesta 1934. Näytelmän loputtua Field palasi Yhdysvaltoihin, New Yorkiin, missä hän näytteli useissa menestyneissä Broadway-näytelmissä. Hänen Broadway-debyyttinsä oli komedianäytelmässä "Page Miss Glory", joka sai ensi-iltansa 27. marraskuuta vuonna 1934, jota esitettiin aina maaliskuuhun 1935 asti 63 esityksen ajan. Hänestä tuli suosittu "nuori tyttö" George Abbottin komedioissa 30-luvulla. "Page Miss Gloryn" jälkeen hän näytteli muun muassa näytelmissä "Three Men on a Horse" (1935−1936), "Boy Meets Girl" (1935−1937), "Room Service" (1937−1938) ja "The Primrose Path" (1939). Näytelmistä "Room Service" ja "The Primrose Path" Field sai erinomaiset arvostelut.
Kun Paramount Picturesin kykyjenetsijät näkivät Fieldin suorituksen Barbara Pearsonin roolissa näytelmässä "What a Life" vuonna 1938, Paramountin johtohenkilöt halusivat Fieldin Hollywoodiin näyttelemään roolinsa samannimisessä elokuvaversiossa "What a Life", joka sai ensi-iltansa vuonna 1939. Tämä oli myös hänen elokuvadebyyttinsä ja Betty voitti roolistaan National Board of Review -palkinnon vuonna 1940. Studio halusi myös allekirjoittaa Fieldin kanssa seitsenvuotisen sopimuksen. Field teki läpimurtonsa seuraavassa elokuvassaan "Hiiriä ja ihmisiä", jonka ohjasi Lewis Milestone. "Hiiriä ja ihmisiä" sai neljä Oscar-ehdokkuutta. Hänen roolinsa Mae teki Fieldistä tasokkaan draamanäyttelijän.
Kun Field oli näyttelemässä vuonna 1939 Broadwaylla näytelmässä "Ring Two", Betty tapasi näytelmän käsikirjoittajan Elmer Ricen. Pari meni vihille vuonna 1942. Heidän kolme lastaan John Alden, Judith ja Paul esiintyivät pienimuotoisesti äitinsä kanssa lavalla. Betty oli myös pääosassa Ricen kirjoittamissa näytelmissä "Flight to the West" (1940−1941) ja "A New Life" (1943), joka oli kirjoitettu erityisesti Bettylle. "Flight to the West" avattiin Guild Theatressa 30. joulukuuta vuonna 1940. Fieldillä oli naispääosa Hope Talcott Nathanina. Näytelmä siirrettiin Royale Theatreen 4. maaliskuuta vuonna 1941 ja näytelmä suljettiin 26. huhtikuuta 136 esityksen jälkeen. Näytelmää "A New Life" esitettiin 70 näytöstä Royalessa.
Field teki töitä Hollywoodissa mainekkaiden miesnäyttelijöiden kanssa, kuten Fredric Marchin kanssa "Vaarojen laivassa" (1940) ja "Huomispäivän maailmassa" (1944), John Waynen "Hämärtää vuorten takana" (1941), Robert Cummingsin, Charles Boyerin ja Edward G. Robinsonin "Kaikkien rajojen ulkopuolella" (1943) ja Joel McCrean "The Great Momentissa" (1944). Näiden suoritusten yläpuolelle nousee Fieldin suoritus klassikkoelokuvassa "Renkaita vedessä" (1942), jossa hän näytteli ahdistunutta tytärtä ja insestin uhria Cassandra Toweria. Hänen vastanäyttelijöinään elokuvassa oli Ann Sheridan, Cummings ja tuleva Yhdysvaltain presidentti Ronald Reagan. "Renkaita vedessä" sai kolme Oscar-ehdokkuutta. Field teki sen jälkeen kevyen komedian "Tarvitaanko aviomiestä?", jossa hänen vastanäyttelijänään oli Ray Milland.
Field tarkoituksella jätti uusimatta Paramountin sopimuksensa, joka läheni loppuaan vuonna 1945. Vuonna 1945 Field teki laadukkaan suorituksen elokuvassa "Etelän mies", jonka jälkeen hän piti pitkän tauon elokuvista. Hän palasi takaisin Broadwaylle, jolloin hän esiintyi arvostetuissa näytelmissä, kuten "The Voice of the Turtle" (1943−1947) ja aviomiehensä "Dream Girl" (1945−1946), jonka Rice myös ohjasi. "Dream Girlin" ensi-ilta oli 14. joulukuuta 1945 ja sitä esitettiin 348 näytöstä. Komedia suljettiin tasan vuotta myöhemmin. Field voitti New York Drama Critics Circle -palkinnon myöhemmin vuonna 1946. Fieldin Hedvig Ibsenin "The Wild Duckissa" sai myös ylistävää kritiikkiä. Field aloitti televisiotyön vuonna 1948 sarjassa "The Philco Television Playhouse" jaksossa "Street Scene", jossa hänen roolina oli Rose. Siitä lähtien Field alkoi ottaa tasaisesti vierailurooleja eri sarjoissa.
Betty palasi Paramountille ja elokuviin vuonna 1949, jolloin hän näytteli naispääosaa Alan Laddin kanssa elokuvassa "Kohtalokasta valtaa", joka perustui F. Scott Fitzgeraldin romaaniin. Tämän elokuvan piti olla Fieldin elokuvauran kohokohtia, mutta elokuva floppasi ja Fieldin suoritus sai sekalaisia arvosteluja. Field palasi takaisin Broadwaylle jättäen Hollywoodin toistamiseen.
Field edelleen niitti menestystä Broadwaylla näytelmissä, kuten "Twelfth Night" (1949), "The Rat Race" (1949−1950), "Peter Pan" (1950, antoi roolinsa Jean Arthurille), "The Fourposter" (1951−1952, Field ja Burgess Meredith korvasivat Jessica Tandyn ja Hume Cronynin) ja "Ladies of the Corridor" (1953).
Field palasi takaisin Hollywoodiin 1950-luvun puolivälissä. Hän oli suuressa sivuosassa romanttisessa draamassa "Rakkauden huviretki", joka ilmestyi vuonna 1955. Hänen vastanäyttelijöinään oli Kim Novak ja William Holden. "Rakkauden huviretki" oli yksi vuoden menestyneimpiä elokuvia ja sai kuusi Oscar-ehdokkuutta, joista se voitti kaksi. Elokuva sai myös neljä BAFTA-ehdokkuutta ja voitti Golden Globen. Field pääsi seuraavaksi näyttelemään Marilyn Monroen kanssa elokuvaan "Bussipysäkki", joka sai ensi-iltansa vuonna 1956. "Bussipysäkki" sai Oscar-, BAFTA- ja Golden Globe-ehdokkuudet. Vuonna 1957 Field näytteli sivuosaa Lana Turnerin tähdittämässä "Peyton Place – vihan tyyssija", joka sai yhdeksän Oscar-ehdokkuutta ja kaksi Golden Globe-ehdokkuutta, mutta ei voittanut näistä yhtäkään. Field oli roolistaan "Vihan tyyssijassa" ehdolla parhaan naissivuosan Kultaiseen Laureliin vuonna 1958, mutta ei voittanut sitä. Teatterin puolella näytelmät "The Seagull", "Separate Tables" (1956−1957), "Waltz of the Toreadors" (1958) ja "Touch of the Poet" (1958−1959) myös korostivat tätä hänen uransa uutta kypsää vaihetta. Vuonna 1959 Field näytteli naissivuosaa elokuvassa "Iloinen maankiertäjä".
50-luvulla Field vieraili muiden muassa sarjoissa "Se parhaiten nauraa..." vuonna 1956, "Letter to Loretta" vuonna 1956 ja "Hallmark Hall of Fame" vuonna 1959.
1960-luvulla Field näytteli Elizabeth Taylorin kanssa elokuvassa "Ei rahasta" (1960), josta Taylor voitti Oscar-palkinnon. Vuonna 1962 hän näytteli klassikkoelokuvassa "Alcatrazin vanki" yhdessä Burt Lancasterin, Karl Maldenin ja Thelma Ritterin kanssa. Elokuva sai neljä Oscar-ehdokkuutta. Field piti neljän vuoden tauon elokuvista ja vuonna 1966 hän otti roolin draamasta "7 naista", jossa Field oli yksi niistä seitsemästä naisesta. Hänen vastanäyttelijöinään oli Anne Bancroft, Sue Lyon, Margaret Leighton, Flora Robson ja Mildred Dunnock. Parin vuoden päästä 1968 Field näytteli komediassa "Kultakahle", jossa hänen vastanäyttelijänä oli Dean Martin. Samana vuonna hän teki viimeisen elokuvansa rouva Ringermanina Clint Eastwoodin tähdittämä "Rautainen Coogan".
Field vieraili 60-luvulla muun muassa televisiosarjoissa "Lahjomattomat" vuonna 1960, "Alfred Hitchcock esittää" vuonna 1960, "Valtatie 66" vuosina 1960, 1961 ja 1962, "Tohtori Ben Casey" vuonna 1962 ja "Puolustuksella on puheenvuoro" vuonna 1964. Teatteriuransa loppuvaiheilla Field näytteli Amanda Wingfieldia näytelmässä "The Glass Menagerie" (1965) ja Birdie Hubbardia "The Little Foxes" (1967−1968). Field teki viimeisen teatteriroolinsa vaikeassa Beatrice Hunsdorferin roolissa näytelmässä "The Effect of Gamma Rays on Man-in-the-Moon Marigolds" vuonna 1971. Samalla hän lopetti koko näyttelijänuransa, joka oli kestänyt 38 vuotta.
Fieldillä olisi ollut räikeä rooli evankelisti Isosiskona Donald Sutherlandin kanssa elokuvassa "Heinäsirkat", mutta Field ehti kuolla juuri ennen kuvauksia. Geraldine Page korvattiin rooliin. Elokuva ilmestyi vuonna 1975.
Yksityiselämässään Field oli naimisissa kolmesti, joista kaksi päättyivät avioeroon. Field meni ensimmäistä kertaa vihille näytelmäkirjailija Elmer Ricen (1892–1967) kanssa 12. tammikuuta vuonna 1942. Rice kirjoitti vaimolleen useita näytelmiä. He saivat kolme lasta, pojat Johnin ja Paulin sekä tyttären Judithin. Liitto päättyi eroon 14 aviovuoden jälkeen 1956. Toisen liiton Field solmi asianajaja ja kriminologi Edwin J. Lukasin (1902–1973) kanssa maaliskuussa vuonna 1957. He erosivat kymmenen vuotta myöhemmin 1967. Kolmannen ja viimeisen kerran Field meni vihille Raymond Oliveren kanssa 22. maaliskuuta vuonna 1968 ja liitto kesti aina Fieldin kuolemaan asti. Fieldillä oli kolme lapsipuolta Oliveren edellisestä liitosta.
Betty Field kuoli aivoverenvuotoon 60-vuotiaana 13. syyskuuta vuonna 1973 Hyanniksessa, Massachusettsissa. Hänet tuhkattiin ja tuhkat annettiin perheen haltuun.