hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Eero Holopainen (professori)
Eero Olavi Holopainen (s. 20. syyskuuta 1937 Kuhmo) on Helsingin yliopiston meteorologian emeritusprofessori. Hän on meteorologian ja ilmastodynamiikan asiantuntija.
Holopainen kirjoitti ylioppilaaksi Kajaanin lyseossa 1956, valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1960, filosofian lisensiaatiksi Tukholman yliopistosta 1962 ja väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1964. Työuransa hän aloitti Tukholman yliopiston meteorologian laitoksen assistenttina 1960. Holopainen palasi Suomeen 1962 akateemikko Erik Palménin assistentiksi Suomen Akatemiaan, jossa työskenteli vuoteen 1965, jolloin siirtyi Yhdysvaltoihin tutkijaksi Michiganin yliopistoon (Ann Arbor) vuosiksi 1965–1966. Seuraavaksi hänet palkkasi Ilmatieteellinen keskuslaitos ylimääräiseksi ylimeteorologiksi 1966–1967 ja sääosaston viransijaiseksi osastonjohtajaksi 1966–1968. Samaan aikaan Holopainen toimi myös Helsingin yliopiston meteorologian dosenttina 1966–1970. Helsingin yliopiston virkaatekevänä apulaisprofessorina hän toimi 1969–1970, apulaisprofessorina 1970–1971, virkaatekevänä professorina 1971–1973 ja meteorologian professorina 1973–1998. Yliopiston professorin kaikkia velvollisuuksia Holopaisen ei tarvinnut hoitaa 1984–1989, sillä hänet valittiin Suomen Akatemian tutkimusprofessoriksi viisivuotiskaudelle. Vierailevana professorina Holopainen toimi 1976 australialaisessa Monash-yliopistossa, 1979 yhdysvaltalaisessa Princetonin yliopistossa ja 1981 yhdysvaltalaisessa Wisconsinin yliopistossa (Madison).
Päätyönsä ohessa Holopaisen aika riitti moneen häntä kiinnostavaan luottamustoimeen ja jäsenyyteen. Hän oli Euroopan keskipitkien sääennusteiden keskuksen (ECMWF) tieteellisen neuvonantokomitean jäsen 1976–1980 ja 1983–1990, Maailman ilmatieteen järjestön (WMO/ICSU) tieteellisen komitean jäsen 1980–1986 ja EU Human Capital and Mobility -ohjelman Earth Science -paneelin jäsen 1992–1994. Suomessa hän oli Ilmatieteen laitoksen johtokunnan jäsen vuodesta 1989 ja Pohjoismaisen ympäristöntutkimusohjelman ilmastonasiantuntijaryhmän jäsenenä vuodesta 1991. Holopainen toimi lisäksi Geofysiikan seuran puheenjohtajana 1971, Suomen maantieteellisen seuran työjäsenenä 1975, Suomalaisen Tiedeakatemian jäsenenä vuodesta 1974 ja Suomen Tiedeseuran jäsenenä vuodesta 1975. Ansioistaan hänet palkittiin 1975 Suomalaisen Tiedeseuran Theodor Homénin palkinnolla ja 1993 Geofysiikan seuran hopeisella Erik Palmén -mitalilla.
Holopaisen tuotanto käsittää yli sata tieteellistä ja muuta meteorologian alaan liittyvää julkaisua.
Ylämaa (taajama)
Ylämaa on kirkonkylä, kaupunginosa ja taajama Lappeenrannassa Etelä-Karjalan maakunnassa. Vuonna 2014 taajaman väkiluku oli 436, pinta-ala 1,80 neliökilometriä ja väestötiheys 242,2 asukasta per neliökilometri. Ylämaa oli vuonna 2010 Lappeenrantaan liitetyn Ylämaan kunnan kuntakeskus. Se tunnetaan myös nimellä Lahnajärvi.
Ylämaa sijaitsee noin 36 kilometrin päässä Lappeenrannan keskustasta. Taajaman halkaisee yhdystie 3864 (Tapavainola–Ylämaa), ja sen eteläpuolitse kulkee seututie 387 (Lappeenranta–Vaalimaa). Vilajoen pää- ja sivuhaara yhtyvät Ylämaalla, jonka jälkeen joki virtaa Vaalimaantien toisella puolella olevaan Lahnajärveen. Taajaman tuntumassa on myös Lohonjärvi, jonka rannalla on yleinen uimaranta.
Ylämaan nähtävyyksiä ovat Ylämaan kirkko ja Ylämaan jalokivimuseo. Taajaman palveluihin kuuluvat päiväkoti, alakoulu, kirjasto, päivittäistavarakauppa, apteekki ja asiamiesposti.
Lori Greiner
Lori Greiner (s. 9. joulukuuta 1969) on yhdysvaltalainen keksijä, yrittäjä ja televisiopersoona. Hänet tunnetaan yhdysvaltalaisesta tositelevisio-ohjelmasta "Shark Tank", jota esittää Suomessa Nelonen sekä Jim-kanava nimellä "Leijonan Luola USA". Greinerilla on ollut vuodesta 1998 oma ohjelma QVC-ostoskanavalla. Hän toimii myös vuonna 1996 perustamansa For Your Ease Only -nimisen yrityksen hallituksen puheenjohtajana.
Lori Greiner on naimissa Daniel Greinerin kanssa, joka työskentelee talouspäällikkönä vaimonsa For Your Ease Only -yrityksessä.
Oskar (Saksan prinssi)
Oskar Karl Gustav Adolf (27. heinäkuuta 1888 – 27. tammikuuta 1958) oli saksalainen prinssi ja keisari Vilhelm II:n toiseksi nuorin poika.
Oskar oli vuonna 1918 yksi ehdokas Suomen kuninkaaksi, mutta suunnitelma kaatui hänen isänsä vastustukseen.
Oskar avioitui vuonna 1914 kreivitär Ina Marie von Bassewitzin kanssa. He saivat neljä lasta.
Frans Oskar Liewendal
Frans Oskar Liewendal (1818–1890) oli ruotsalaissyntyinen litografi. Hän tuli Fredrik Tengströmin vuonna 1834 Helsinkiin perustaman ensimmäisen litografisen painon johtoon Tukholmasta. Hän oli taitava kivipiirtäjä. Hän osti painon Tengströmiltä 1840-luvun lopulla. Hän sai suomalaisten setelien painatusoikeudet vuonna 1860.
Liewendal piirsi ensimmäisen signeeratun litografian Suomessa, ja se esittää Englannin laivastoa pommittamassa Suomenlinnaa vuonna 1855. Hän piirsi ja kaiversi runsaasti muotokuvia ja maisemia.
Milla Bruneau
Milla Bruneau (o.s. "Paananen", s. 9. marraskuuta 1972) on suomalainen viihdealan tuottaja ja johtaja. Hän toimi Yellow Film & TV Oy:n operatiivisena johtajana ja vastaavana tuottajana syksyyn 2018 saakka ja siitä eteenpäin yrityksen hallituksen jäsenenä, neuvonantajana ja osakkaana. Hän on myös lahtelainen kunnallispoliitikko.
Ennen siirtymistään Yellow Film & TV -tuotantoyhtiöön Bruneau toimi Metronome Film & Television Oy:n toimitusjohtajana ja vastaavana tuottajana vuodesta 2005 lähtien. Tätä ennen Bruneau on työskennellyt muun muassa Fremantle Mediassa ja Nordisk Film & TV:ssä. Bruneau toimi Yellow Film & TV:n operatiivisena johtajana 2013–2018.
Bruneau on toiminut vastaavana tuottajana muun muassa seuraavissa sarjoissa: Downshiftaajat, Kimmo, Roba, Siskonpeti, Syke, YleLeaks, Antti Holma Show, Enbuske & Linnanahde Crew, Hyvät ja huonot uutiset ja Putous.
Ennen Yellow Film & TV -tuotantoyhtiöön siirtymistään Bruneau toimi vastaavana tuottajana tv-sarjoissa, kuten Idols, Unelmakämppä, Kuorosota, Pakko tanssia, Big Brother, MasterChef, Junior MasterChef, Toisenlaiset frendit, Inno, Huvila & Huussi sekä Linnan tähdet.
Bruneau on ollut Lahden kaupunginvaltuustossa vuodesta 2012 ja vuodesta 2017 sen puheenjohtaja. Lisäksi hän on ollut vuodesta 2015 kaupunginhallituksen jäsen ja Kokoomuksen valtuustoryhmän puheenjohtaja.
Bruneau on naimisissa, ja hänellä kaksi lasta. Hänen aviomiehensä on yhdysvaltalainen.
Office de Radiodiffusion et Télévision du Niger
Office de Radiodiffusion et Télévision du Niger (ORTN) on Nigerin kansallinen yleisradioyhtiö.
Ranskan siirtomaahallinnon perustama Radio Niger aloitti toimintansa Niameyssa vuonna 1958. Sen käytössä oli aluksi yhden kilowatin keskiaaltolähetin ja neljän kilowatin lyhytaaltolähetin. Ohjelmissa puhuttiin ranskan lisäksi jonkin verran djermaa ja hausaa. Vuonna 1960 rakennettiin paikallisasema Zinderiin ja vuosina 1963–1968 pienet alilähettimet N’Guigmiiin, Zinderiin, Maïné-Soroaan, Gouréen, Ingalliin, Téraan, Tillabériin ja Gayaan. Niameyn lähellä sijaitsevaan Goudelin lähetyskeskukseen saatiin vuonna 1963 uusi 30 kilowatin lyhytaaltolähetin.
Televisiotoiminta alkoi Nigerissä vuonna 1964 yhtenä ensimmäisistä Saharan eteläpuolisista maista, mutta sitä käytettiin aluksi ainoastaan opetusvälineenä. Varsinaiset yleisölähetykset alkoivat televisiossa vuonna 1979. Paljolti ranskalaisten käsissä ollut radio- ja televisiotoiminta yhdistettiin julkishallinnolliseksi Office de Radiodiffusion et Télévision du Nigeriksi vuonna 1967. Vuonna 1972 Goudelista lähetettiin kahta valtakunnallista radio-ohjelmaa ranskaksi, hausaksi, fulaniksi, tuaregikieli tamajaqiksi, kanuriksi ja tubuksi. Radio Niger sai nimen "Voix du Sahel" (”Sahelin ääni”) vuonna 1974. Zinderiin ja muihin aluekeskuksiin perustettiin 1970-luvulla uudet alueradiot. Goudelin lähetyskeskus sai uuden 100 kilowatin lyhytaalto- ja 20 kilowatin keskiaaltolähettimen. Nykyään lähetystoiminta tapahtuu kokonaan ULA-alueella. Lyhytaaltolähetykset loppuivat vuonna 2012.
Nigerin radion ohjelmat on alusta lähtien suunnattu erityisesti maaseudulle ja niissä käytetään etupäässä paikallisia kieliä. Uutisten ja viihteen ohella ohjelmissa käsitellään muun muassa maatalouden ja terveydenhuollon ongelmia ja jaetaan käytännön neuvoja. Ensimmäinen maaseudun paikallisradio perustettiin vuonna 1999 Bankilaréen. Yksityinen radio- ja tv-toiminta vapautettiin vuonna 1993.
Loja Saarinen
Minna Carolina Louise ”Loja” Saarinen (o.s. Gesellius, 15. maaliskuuta 1879 Helsinki – 4. huhtikuuta 1968 Bloomfield Hills, Michigan, Yhdysvallat) oli suomalainen kuvanveistäjä ja tekstiilitaiteilija. Elämäntyönsä Loja Saarinen teki Yhdysvalloissa Michiganissa Cranbrookin akatemiassa, jonka kampusalueen pääsuunnittelijoita ja Taideakatemian ensimmäinen johtaja hänen miehensä arkkitehti Eliel Saarinen oli.
Loja Gesellius oli liikemies Herman Otto Geselliuksen (1839–1902) ja Emilie Augusta o.s. Struckmannin (1849–1903) tytär ja Eliel Saarisen yhtiökumppanin arkkitehti Herman Geselliuksen sisar. Pari avioitui vuonna 1904 ja sai kaksi lasta, Eva-Liisan (myöhemmin tunnettu nimellä Pipsan Saarinen Swanson; 1905–1979) ja Eeron (1910–1961). Molemmat lapset loivat uran Yhdysvalloissa vanhempiensa jalanjäljissä, tytär sisustussuunittelijana ja poika arkkitehtinä.
Taiteellisesti lahjakas Saarinen opiskeli kuvanveistoa Helsingin Taideteollisuuskeskuskoulussa lukuvuoden 1898–1899 ja piirustusta Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1899–1902. Hän opiskeli kuvanveistoa myös Pariisissa kesällä 1901 ja oli sen jälkeen kuvanveistäjä Viktor Malmbergin oppilaana Helsingissä.
1900-luvun kahdella ensimmäisellä vuosikymmenellä Loja Saarinen sekä toteutti miehensä rakennushankkeisiin liittyviä veistoksia ja arkkitehtuuripienoismalleja (tunnetuin on Eliel Saarisen Munkkiniemi–Haaga-suunnitelman pienoismalli, 1912–1915) että suunnitteli jo valmistuneisiin kohteisiin (muun muassa Hvitträskiin Kirkkonummelle) sisustuksen yksityiskohtia kuten valaisimia. 1910-luvulla hän kiinnostui tekstiilitaiteesta, erityisesti batiikki- ja kuultokudostekniikoista, ja debytoi tekstiilitaiteilijana yhteisnäyttelyssä tyttärensä Pipsanin kanssa Strindbergin taidesalongissa Helsingissä vuonna 1921.
Eliel Saarisen voitettua toisen palkinnon Chicago Tribune -lehden toimitalokilpailussa Saariset muuttivat Michiganiin Yhdysvaltoihin vuonna 1923 ja asettuivat kaksi vuotta myöhemmin Cranbrookiin, jonka kampusalueen pääsuunnittelijaksi Eliel Saarinen oli palkattu. Cranbrookissa Loja perusti nimeään kantavan studion (Studio Loja Saarinen, toiminnassa 1928–1942), joka erikoistui tuottamaan käsinkudottuja käyttö- ja sisustustekstiilejä kampuksen eri rakennuksiin. Vuodesta 1932 vuoteen 1942 hän oli myös Cranbrookin Taideakatemian tekstiiliosaston johtaja.
Hvitträskissä järjestettiin vuonna 2014 näyttely ”Loja Saarinen – Taidetta ja elämää Hvitträskissä ja Cranbrookissa”.
Ksenonheksafluoridi
Ksenonheksafluoridi (XeF) on ksenonin ja fluorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste ja yksi jalokaasuyhdisteistä.
Huoneenlämpötilassa ksenonheksafluoridi on värittöminä kiteinä. Nesteenä se on keltaista ja kaasuna väriltään kellanvihreää. Yhdiste reagoi erittäin voimakkaasti veden kanssa hydrolysoituen ensin ksenon(VI)oksifluoridiksi ja edelleen ksenontrioksidiksi. Ksenonheksafluoridi liukenee vetyfluoridiin keltaiseksi liuokseksi. Kiteisellä ksenonheksafluoridilla on useita kidemuotoja, muun muassa kaksi alkeiskopiltaan kuutiollista ja yksi monokliininen muoto. Molekyyligeometrialtaan se on VSEPR-teorian mukaisesti vääristynyt oktaedri. Ksenonheksafluoridi on erittäin voimakas hapetin ja kykenee esimerkiksi hapettamaan kulta(III)suolat hapetusluvulle +V. Se on sekä Lewis-happo että Lewis-emäs. Lewis-happojen kanssa se reagoi muodostaen XeF-ioneja ja Lewis-emästen kuten alkalimetallifluoridien kanssa se reagoi muodostaen heptafluoriksenaatti-ioneja sisältäviä (XeF) yhdisteitä. Piidioksidi reagoi yhdisteen kanssa piitetrafluoridiksi.
Ksenonheksafluoridia voidaan valmistaa ksenonin ja fluorin välisellä reaktiolla. Reaktiossa käytetään huomattavaa fluoriylimäärää, ksenonin ja fluorin moolisuhde on noin 1:20. Reaktio tapahtuu nikkelistä tai Monel-metallista valmistetussa reaktorissa 400–700 °C:n lämpötilassa 20 barin paineessa.
Ksenonheksafluoridia voidaan käyttää syntetisoitaessa fluorideja, joissa metalli on hyvin korkealla hapetusluvulla.
Seututie 522
Seututie 522 on Suomen itäisin seututie, joka johtaa Ilomantsista Hattuvaaran ja Kitsin kautta Lieksaan. Tien pituus on noin 132 kilometriä. Tie on osa Runon ja Rajan tietä. Tie on koko matkan ajan kaksikaistainen ja monin paikoin hyvin kapea. Noin 42 kilometrin mittainen osuus Hattuvaaran ja Kitsin välillä on sorapintainen.
Tien vilkkain osuus on Ilomantsin ja Ryökkylän välillä, jossa kulkee keskimäärin yli tuhat ajoneuvoa vuorokaudessa. Pääosin tien liikennemäärät ovat kuitenkin erittäin alhaiset, Hattuvaaran ja Kitsin välisellä sorapintaisella osuudella alle 100 ajoneuvoa vuorokaudessa, muualla pääosin 100-300 ajoneuvoa vuorokaudessa.
Myanndash
Myanndash eli koann't on Kuolan niemimaan saamelaisten mytologioissa esiintyvä hahmo, joka on puoliksi mies, puoliksi villipeura. Myanndash tunnetaan etenkin kildininsaamelaisten keskuudessa ja sitä koskevia tarinoita kokosi etnografi Vladimir Charnolussky 1920- ja 1930-luvuilla. Tuolloin vanhempi väestö suhtautui myyttiin vielä suurella vakavuudella.
Myanndashin äidin sanotaan olleen noita, jonka peurauros astui hänen ollessaan muuttuneena villipeuran muotoon. Syntynyt lapsi oli asumuksen sisällä ihmishahmoinen, mutta ulkona peura. Myanndashin ja hänen äitinsä asumuksen erotti ihmisten maailmasta verinen joki. Aikuistuttuaan Myanndash halusi naimisiin ihmisen kanssa, mutta hänen äitinsä vastusti ajatusta, sillä ihminen ei voisi koskaan olla yhtä puhdas kuin Myanndash. Äiti kuitenkin lopulta suostui ja hankki pojalleen ihmisvaimon. Perinteen mukaan Myanndashin ja hänen vaimonsa lapset olivat ihmishahmoisia, mutta muuttuivat lopulta peuroiksi, sillä Myanndashin anoppi rikkoi tabua, jonka mukaan lasten kastelemiin vuotiin ei saa jäädä näiden hajua. Tuntiessaan hajun Myanndash joutui muuttumaan pysyvästi peurahahmoon ja pakenemaan tundralle.
Erään version mukaan myös Myanndashin vaimo muuttuu peuraksi, mutta toisen version mukaan hän säilyttää ihmishahmonsa ja avioituu uuden miehen kanssa. Tämä mies on kuitenkin kehno metsästäjä ja pariskuntaa säälivä peurahahmoinen Myanndash tarjoutuu antamaan pariskunnalle metsästysonnen, kunhan mies tappaa hänet. Tätä kautta Myanndash opettaa koko ihmiskunnan metsästämään.
Suomalainen kansanperinteen kerääjä Samuli Paulaharju kertoo "meänteis"-nimisestä oliosta, joka voi ilmestyä kodassa tai pirtissä yöpyvälle metsämiehelle ja joka kädellä koeteltuna tuntuu pehmeän karvaiselta.
Makan Dioumassi
Makan Dioumassi (s. 21. heinäkuuta 1972 Pariisi) on ranskalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Dioumassi pelasi urallaan Ranskan lisäksi Italiassa, Espanjassa ja Iranissa.
Ranskan miesten maajoukkueessa Dioumassi kuului olympiahopeaa Sydneyssä 2000 saavuttaneeseen joukkueeseen. Hän pelasi myös EM-kilpailuissa vuosina 2001 (Ranska kuudes) ja 2003 (neljäs).
Mursili I
Mursili I oli Heettiläisten kuningas vuosina 1556 eaa.–1526 eaa. Heettiläisten vanhan valtakunnan aikaan. Hän ryösti ja hävitti Babylonin kaupungin, joka merkitsi vanhan Babylonian loppua. Hänen edeltäjänsä oli Hattusili I ja seuraajansa Hantili I.
Eva Österbacka
Eva Österbacka on suomalainen taloustieteilijä. Hän työskentelee taloustieteen professorina Åbo Akademissa. Aiemmin Österbacka on toiminut mm. erikoistutkijana Kelassa.
Österbacka väitteli taloustieteen tohtoriksi Åbo Akademista vuonna 2004. Hänen väitöskirjansa "It Runs in the Family. Empirical Analyses of Family Background and Economic Status" käsitteli perhetaustan vaikutusta suomalaisten taloudelliseen asemaan.
Crawford Palmer
Henry Crawford Palmer (s. 14. syyskuuta 1970 Ithaca, New York) on yhdysvaltalais-ranskalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Yliopiston jälkeen Palmer pelasi Ranskassa ja Espanjassa. Hän voitti NCAA:n mestaruuden vuonna 1991 ja Ranskan mestaruuden vuonna 2005.
Ranskan miesten maajoukkueessa Palmer kuului olympiahopeaa Sydneyssä 2000 saavuttaneeseen joukkueeseen ja pelasi myös vuoden 2001 EM-kilpailuissa, missä Ranska sijoittui kuudenneksi.
Haidong
Haidong () on prefektuuritason kaupunki Kiinan Qinghain maakunnan itäosassa. Kaupungin pinta-ala on 13 044 neliökilometriä ja väkiluku 1,4 miljoonaa (2010). Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 30 kilometriä maakunnan pääkaupunki Xiningistä itäkaakkoon.
Kaupungin nimi viittaa siihen, että se sijaitsee Qinghaijärven itäpuolella ("hǎi": lyhenne Qinghaijärvestä; "dōng": itä).
Aiemmin Haidong oli prefektuuri Qinghaissa. Prefektuurista muutettiin prefektuuritason kaupungiksi 8.2.2013.
Piirikuntatasolla kaupunki jaetaan kahteen kaupunkipiiriin ja neljään autonomiseen piirikuntaan (numerointi kuten oheisessa kuvassa):
Vlatko Pavletić
Vlatko Pavletić (2. joulukuuta 1930, Zagreb – 19. syyskuuta 2007, Zagreb) oli kroatialainen poliitikko ja akateemikko. Pavletić toimi joulukuusta 1999 helmikuuhun 2000 asti Kroatian presidentin virassa edellisen presidentin Franjo Tuđmanin kuoltua. Ennen virantoimitusta presidenttinä, hän toimi Kroatian parlamentin puhemiehenä. Pavletić suoritti vuonna 1975 tohtorin tutkinnon kroatian kielestä ja kirjallisuudesta Zagrebin yliopistossa. Hän edusti konservatiivista Kroatian demokraattinen liittoa.
Pavletić kuoli 19. syyskuuta 2007 Zagrebissa.
Zlatko Tomčić
Zlatko Tomčić (s. 1945) on kroatialainen poliitikko. Hän toimi parlamenin puhemiehenä helmikuusta 2000 joulukuuhun 2003. Tomčićin edustaman Kroatian talonpoikaispuolueen voitettua vaalit vuonna 2000, toimi Tomčić hieman yli kahden viikon ajan Kroatian presidentin virantoimittajana. Hänet korvasi Stjepan Mesić.
Bortom synd och skam
Bortom synd och skam on ruotsalaisen blueskitaristi-laulajan Rolf Wikströmin yhdeksäs albumi, joka julkaistiin vuonna 1984 levymerkillä Nacksving.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Rolf Wikström, ellei toisin mainita.
Polyetoksyloitu talialkyyliamiini
Polyetoksyloitu talialkyyliamiini eli POEA on rikkakasvimyrkkyjen kuten glyfosaatin kanssa käytettävä pinta-aktiivinen apuaine. Aine on huomattavasti myrkyllisempää kuin itse glyfosaatti.
Maurice Paléologue
Maurice Georges Paléologue (13. tammikuuta 1859 Pariisi – 18. marraskuuta 1944 Pariisi) oli ranskalainen diplomaatti, historioitsija ja esseisti.
Paléologuen isä Alexandru Paleologu oli Romanian Valakiasta kotoisin ollut vallankumouksellinen joka oli paennut Ranskaan yritettyään salamurhata Valakian hospodarina (prinssi) vuosina 1843–1848 olleen Gheorghe Bibescun vuoden 1848 Valakian vallankumouksen aikana. Alexandru oli yksi kolmesta Văcărescu-pajarisukuun kuuluneen Elisabeta Văcărescun aviottomasta lapsesta. Elisabetan äiti Zoe Văcărescu adoptoi tyttärensä lapset ja antoi heille kreikkalaisen tyttönimensä "Paleologu". Ranskan kielessä tämä sukunimi muuttui muotoon "Paléologue". Suvulla ei luultavasti ollut yhteyksiä Bysanttia hallinneeseen Palaiologos hallitsijasukuun vaikka jotkut Alexandrun esi-isät niin väittivätkin 1600-luvun lopulla.
Maurice Paléologue opiskeli oikeustiedettä ja valmistuttuaan hän meni vuonna 1880 Ranskan ulkoministeriön palvelukseen. Hän oli lähetystösihteerinä Tangerissa Marokossa, sen jälkeen Pekingissä ja myöhemmin Italiassa. Hän oli Ranskan suurlähettiläänä Bulgariassa 1907–1912 ja Venäjällä 1914–1917. Tämän jälkeen hän toimi ulkoministeriön pääsihteerinä Alexandre Millerandin hallituksessa vuonna 1920. Paléologue valittiin Ranskan akatemian jäseneksi vuonna 1928. Hän kuoli Pariisissa marraskuussa 1944 muutama kuukausi sen jälkeen kun kaupunki oli vapautunut saksalaismiehityksestä.
Diplomaatinuransa ohella Paléologue oli myös historioitsija, esseisti ja romaanikirjailija. Hän kirjoitti säännöllisesti Revue des deux Mondes-nimiseen kirjalliseen aikauslehteen. Hän kirjoitti useita teoksia Venäjän historiasta ja myös hänen suurlähettiläskaudellaan Venäjällä 1914–1917 pitämänsä päiväkirjat on julkaistu ("La Russie des tsars pendant la Grande Guerre", 1923).
Jessikka Aro
Jessikka Aro (s. 1980) on suomalainen toimittaja, joka on työskennellyt Yleisradion "Yle Kioskissa". Hänet palkittiin vuoden 2015 Bonnierin journalistipalkinnolla juttusarjasta ”Venäjän trollit Suomessa”.
Kirjoittamiensa juttujen vuoksi Aro on joutunut Venäjä-mielisten trollien häirinnän kohteeksi. Aron mukaan muun muassa MV-lehti on osallistunut hänen mustamaalaamiseensa, ja Johan Bäckman on levittänyt hänestä virheellistä tietoa Venäjän medioissa väittäen hänen työskentelevän Yhdysvaltojen ja Viron turvallisuuspalveluille ja keräävän laitonta henkilörekisteriä Vladimir Putinin kannattajista.
New York Timesin mukaan MV-lehti on kaivanut esiin Aron saaman tuomion amfetamiinin käytöstä vuodelta 2004. MV-lehden vääristelevä uutisointi huumetuomiosta johti yli 20 päätoimittajan allekirjoittamaan luotettavaa journalismia puolustavaan kannanottoon, joka julkaistiin 1. maaliskuuta 2016.
Vuonna 2016 Johan Bäckman nimettiin pääepäillyksi tapauksessa, joka koski Aron vainoamista ja törkeää kunnianloukkausta. Myös erästä Yleisradion työntekijää epäiltiin avunannosta vainoamiseen. Bäckmania vastaan nostettiin syyte maaliskuussa 2018. Lokakuussa 2018 Bäckman tuomittiin käräjäoikeudessa Aron vainoamisesta, yllytyksestä törkeään kunnianloukkaukseen sekä törkeästä kunnianloukkauksesta ehdolliseen vankeuteen ja vahingonkorvauksiin. Bäckman ja MV-lehden perustaja Ilja Janitskin määrättiin maksamaan Arolle 60 000 euron suuruiset kärsimyskorvaukset sekä 28 000 euron oikeudenkäyntikulut. Oikeuden mukaan Bäckman oli puolentoista vuoden ajan jatkuneessa vihakampanjassa pyrkinyt tuhoamaan Aron maineen ja uskottavuuden toimittajana levittämällä hänestä valheellista tietoa ja saanut suuren joukon muita ihmisiä hyökkäämään Aroa vastaan, mikä heikensi Aron mahdollisuuksia elää normaalia elämää Suomessa. Helsingin käräjäoikeus tulkitsi, että Aron uskottavuus oli pyrittävä tuhoamaan, koska hän oli toimittajana tutkinut Venäjän informaatiovaikuttamista. Oikeuden mukaan Aro ei ollut kirjoittanut Bäckmanista valheellisia tai halventavia tietoja.
Vuonna 2016 Aro pyrki keräämään 50 000 Yhdysvaltain dollaria kirjahankkeelle, jonka aihe on Vladimir Putinin hallinnon informaatiosodankäynti ja nimi "Vladimir Putin's Troll Empire". Elokuun puolivälissä koossa oli noin 30 000 dollarin edestä joukkorahoitusta. Aro on Yleisradion tehtävistä palkattomalla vapaalla kirjoittamassa kirjaa.
Euroopan Superliiga
Euroopan Superliiga on mahdollinen jalkapallon kilpasarja, jonka toteuttamisesta on olemassa jo alustava suunnitelma. Monikansallinen Superliiga korvaisi toteutuessaan Euroopan jalkapalloliiton hallinnoiman Mestarien liigan, ja siihen hyväksyttäisiin jäseniksi vain taloudellisesti suurimmat seurat Euroopan viidestä merkittävimmästä liigasta. Englannin, Ranskan, Espanjan, Italian ja Saksan menestyneimmillä joukkueilla olisi tulevaisuudessa mahdollisuus pelata toisiaan vastaan tässä suljetussa kilpasarjassa.
Tammikuussa 2016 FC Bayern Münchenin ja Euroopan jalkapalloseurojen yhdistyksen puheenjohtaja Karl-Heinz Rummenigge kertoi ensimmäistä kertaa julkisuudessa ajatuksestaan perustaa monikansallinen kilpasarja Euroopan mantereelle.
Kaksi kuukautta myöhemmin FC Barcelonan varapuheenjohtaja Susana Monje sekä Juventuksen puheenjohtaja Andrea Agnelli ilmoittivat tukevansa Rummeniggen visiota suljetusta, jalkapalloseurojen organisoimasta liigasta. Vain muutamia viikkoja aikaisemmin oli uutisoitu, että Manchester City, Manchester United, Chelsea FC ja Liverpool FC olivat lähettäneet edustajansa Lontooseen neuvottelemaan suunnitelmistaan Superliigaan liittyen. Edustajat olivat keskustelleet yhdessä miljardööri Stephen Rossin liikekumppanin kanssa. Myöhemmin maaliskuussa tiedotettiin, että Stephen Ross oli kertonut olevansa valmis tukemaan Superliiga -kampanjaa taloudellisesti. Lisäksi Rummenigge ilmoitti medialle käyneensä keskusteluja Uefan kanssa kolmannen euroturnauksen perustamisesta Mestarien liigan ja Eurooppa-liigan rinnalle; viitaten tällä Superliigaan.
Yushun tiibetiläisten autonominen prefektuuri
Yushun tiibetiläisten autonominen prefektuuri (, "Yüxü Poirig Ranggyong Kü", ) on tiibetiläisille varattu autonominen prefektuuri Kiinan Qinghain maakunnan lounaisosassa. Prefektuurin pinta-ala on 197 954 neliökilometriä ja väkiluku 378 439 (2010). Prefektuurin päähallintopaikka on Yushun kaupunki , joka sijaitsee linnuntietä noin 600 kilometriä maakunnan pääkaupunki Xiningistä lounaaseen.
Piirikuntatasolla autonominen prefektuuri jaetaan yhteen piirikuntatason kaupunkiin ja viiteen piirikuntaan (numerointi kuten oheisessa kuvassa):
Flaked
Flaked on yhdysvaltalainen Netflix-alkuperäissarja, jonka pääosissa nähdään Will Arnett, joka kehitti sarjan yhdessä Sukuvika-televisiosarjan luoneen Mitch Hurwitzin kanssa. Sarja koostuu kahdeksasta 30 minuutin jaksosta, jotka julkaistiin samaan aikaan 11. maaliskuuta 2016.
Sarja kertoo Chipistä (Arnett), joka yrittää pyristellä askeleen omien valheidensa edellä. Sarjan naispääosaesittäjänä nähdään Ruth Kearney, joka esittää London nimistä tarjoilijaa joka päätyy keskelle kolmiodraamaa.
"Flaked" on saanut kriitikoilta negatiivisen puoleisia arvosteluita. Rotten Tomatoes -sivustolla "Flaked" on 23:n arvostelun perusteella saanut arvosanakseen 35 %. Metacriticissä arvosana on 43/100.
Peter Christian Abildgaard
Peter Christian Abildgaard (1740–1801) oli tanskalainen eläinlääkäri ja lääkäri. 1770-luvulla hän oli professori Kööpenhaminassa ja julkaisi eläinlääketieteellisiä teoksia. Vuonna 1877 Tanskan valtio lunasti Abildgaardin perustaman eläinlääkäriopiston.
August Wilhelm Ambros
August Wilhelm Ambros (1816–1876) oli itävaltalainen musiikkitieteilijä ja 1800-luvun puolimaista alkaen juristi Prahassa. Sittemmin Ambros toimi Prahan yliopiston musiikin professorina, opettajana Wienin konservatoriossa ja oikeusministeriön virkailijana. Ambrosin pääteoksena pidetään neliosaista "Geschichte der Musikia", joka käsittää ajan antiikin Kreikasta Fascobaldiin. Ambros oli myös säveltäjä. Hän sävelsi lukuisia orkesteri- ja kirkkomusiikkiteoksia, lauluja ja pianosävellyksiä ja toisaalta mm. oopperan "Bretislaw a Jitka".
Georg Carl Amdrup
Georg Carl Amdrup (1866–1947) oli tanskalainen meriupseeri, joka tutki ja kartoitti vuosina 1898–1900 Grönlannin itärannikkoa. Hän johti tuolloin Antarctic-laivalla tehtyä kahta tutkimusmatkaa, jotka molemmat kustansi Carlsbergin säätiö. Teoksessaan "Meddelelser om Grönland XLI" Amdrup selostaa vuosina 1906–1908 Grönlannin koillisrannikolle tehtyä tutkimusmatkaa. Vuonna 1927 hänet nimitettiin maansa laivaston vara-amiraaliksi. Vuosina 1927–1931 hän oli saman laivaston tarkastaja.
Elsa Borenius
Elsa Maria Gustava Borenius (29. syyskuuta 1881 Helsinki – 1. marraskuuta 1958) oli suomalainen lastensuojelun ja lastentarha-alan vaikuttaja. ja lastentarhatyön kehittäjä
Borenius oli Lastentarhanopettajaliiton historian tärkein vaikuttajayksilö. Hän työskenteli lastentarhojen tarkastajana sekä valtakunnallisesti että Helsingissä. Hän oli Lastentarhanopettajaliiton sihteeri 1920–1930 ja puheenjohtaja 1930–1946. Borenius ajoi päiväkotien asiaa ja korosti esimerkiksi alan kokouksessa 1946, etteivät ne saa olla pelkkiä lasten parkkeerauspaikkoja.
Borenius työskenteli Tampereen lastenhoitoyhdistyksen lastentarhan johtajana 1908–1912, Kotikallion lastentarhan opettajana 1912–1918, Ebeneserkodin lastentarhan ja lastentarhaseminaarin johtajana 1918–1936. Hän oli sosiaaliministeriön lastensuojelutoimiston tarkastaja avustaja 1926–1927, 1929–1933 ja Helsingin kaupungin lastentarhojen tarkastaja 1936–1949. Hän oli Suomen lastentarhanopettajayhdistyksen sihteeri 1919–1930, puheenjohtaja 1930–1946, Lastensuojelun keskusliiton hallituksen jäsen 1937–1958, Ebeneserkodin hallituksen jäsen 1950–1958. Hänelle myönnettiin sosiaalineuvoksen arvonimi 1951. Hän kuului Lastentarha-lehden toimituskuntaan sen perustamisesta vuoteen 1955 saakka.
Boreniuksen vanhemmat olivat hovioikeuden presidentti Henrik Borenius ja Maria Pesonius. Hän suoritti tyttökoulun 1898 ja kävi jatko-opiston 1900–1902. Hän valmistui lastentarhanopettajaksi 1908 ja opiskeli ulkomailla Sveitsissä 1899–1900, Englannissa 1905–1906, Ruotsissa 1907–1908. Lisäksi hän teki opintomatkoja Saksaan, Ruotsiin ja Tanskaan.
Helny Bergbom
Helny Bergbom (8. lokakuuta 1878 Pori – 21. heinäkuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen sosiaalineuvos, naisjärjestöissä toiminut järjestöjohtaja ja Tanhuvaaran urheiluopiston toinen perustaja.
Bergbomin vanhemmat olivat pankinkomissaari Axel Gabriel Bergbom ja Selma Ingeborg Öberg. Hän opiskeli voimistelunopettajaksi Kööpenhaminassa 1909 ja kävi Helsingin teollisuuskoulun 1911.
Bergbom toimi Suomen Pankin Turun konttorin vaihtokasöörinä 1899–1908, ammattientarkastaja Viipurin piirissä 1912–1918, Helsingin ja Turun piirissä 1918–1947. Hän oli Sosiaalisen näyttelyn ja viikon pääsihteeri 1928 ja osallistui Sosiaalimuseon järjestämiseen. Hän julkaisi vuonna 1934 tutkimuksen, jossa hän kuvasi noin tuhannen teollisuustyöläisnaisen tilannetta.
Hän oli Voimistelukoti Tanhuvaaran perustaja yhdessä Lilli Vuorelan kanssa ja johtokunnan jäsen vuodesta 1920. Hän oli Suomen Naisten Kansallisliiton sihteeri 1933–1937 ja varapuheenjohtaja 1937–1943 sekä sen kansainvälisen pääliiton International Council of Womenin ammattikomitean edustaja Suomessa. Suomen naisjärjestöjen keskusliiton johtokunnan jäsen vuoteen 1952. Hän oli Sosiaalipoliittisen yhdistyksen ja Virkamiesliiton johtokunnan jäsen kuusi vuotta ja Naisliitto Unionin varapuheenjohtaja 1938–1949. Hän oli Kansainvälisen työtoimiston naistyökomitean kirjeenvaihtaja.
Pietari Suuren patsas (Viipuri)
Pietari Suuren patsas on Viipurin Pietarin puistossa sijaitseva pronssinen Pietari Suuren veistos. Vuonna 1910 paljastetun veistoksen on tehnyt venäläinen kuvanveistäjä Léopold Bernstamm. Vuosina 1927–1940 sen tilalla oli Gunnar Finnen veistos "Itsenäisyyden leijona". Pietari Suuren patsas pystytettiin jälleen alkuperäiselle paikalleen vuonna 1954.
Patsashanke sai alkunsa vuonna 1908 kun Viipurin ruotsinkielisten aloitteesta kaupunkiin pystytettiin "Torkkeli Knuutinpojan patsas". Keisari Nikolai II halusi tämän jälkeen Viipuriin oman patsaan myös Pietari Suurelle, kun kaupungin siirtymisestä Venäjän haltuun tuli vuonna 1910 kuluneeksi 200 vuotta. Juhlavuoteen liittyi lisäksi Paavalille pyhitetty sotilaskirkko, joka valmistui hieman myöhemmin Papulan kaupunginosaan. Patsaan sijoituspaikaksi valittiin Pyhän Annan torin vieressä sijaitseva mäki, josta avautui suora näköyhteys Viipurin linnaan. Tarinan mukaan Pietari kaiversi nimikirjaimensa paikalla sijaitsevaan kallioon vuonna 1710 kaupungin piirityksen yhteydessä.
Alun perin 3,5 metrin korkuisen jalustan päälle sijoitetussa veistoksessa on kuvattuna kanuunan vieressä seisova Pietari Suuri, jolla on yllään Preobraženskin rykmentin asepuku ja rinnassaan Pyhän Andreaksen ritarikunnan risti. Oikeassa kädessään hän pitää Viipurin piirityksen sotasuunnitelmaa ja vasen puolestaan lepää miekan kahvalla. Torkkeli Knuutinpojan tavoin myös Pietari katsoo kohti Viipurin linnaa. Veistoksen paljastustilaisuus pidettiin kesäkuussa 1910, jolloin Viipurin antautumisesta tuli kuluneeksi 200 vuotta.
Suomen sisällissodan lopussa huhtikuussa 1918 valkoiset valtasivat Viipurin ja ottivat samalla patsaan alas jalustaltaan. Veistos oli tarkoitus lähettää sulatettavaksi Saksaan, mutta lopulta se päätyi Viipurin historiallisen museon varastoon ja sieltä edelleen 1930 avattuun taidemuseoon. Tilalle pystytettiin Suomen itsenäisyyden kymmenvuotisjuhlan kunniaksi vuonna 1927 Gunnar Finnen veistämä "Itsenäisyyden leijona".
Talvisodan jälkeen keväällä 1940 Viipuri siirtyi Neuvostoliiton haltuun ja Pietari Suuren patsas palautettiin alkuperäiselle paikalleen. Jatkosodan sytyttyä kesäkuussa 1941 suomalaiset valtasivat kaupungin takaisin. Pietari Suuren patsas kaadettiin, mutta pahoin vaurioitunutta Finnen veistosta ei kuitenkaan enää nostettu takaisin jalustalle. Kaatamisen yhteydessä Pietarilta irtosi pää, jota kaupungin pormestari Arno Tuurna piti sotavuosien ajan koristeena työpöydällään. Päätön veistos lojui talven yli maassa, kunnes se 1942 siirrettiin Viipurin linnassa sijaitsevaan kaupunginmuseon varastoon.
Rauhan tultua Viipuri vaihtoi taas omistajaa, jonka jälkeen patsas restauroitiin ja asettiin jälleen paikoilleen vuonna 1954. Samalla veistokselle suunniteltiin myös kokonaan uusi seitsemän metrin korkoinen jalusta. Alkuperäisen jalustan tekstinä oli "Keisari Pietari Suuri 1710–1910", mutta nykyisessä lukee vain "Pietari I".
Julius Blüthner
Julius Blüthner (1824–1910) oli saksalainen pianotehtailija. Hänen akustiset kokeilunsa saivat aikaan alikvoottisysteemin, jossa jossa kaksinkertaisen kielistön yläoktaavien resonanssikielet vahvistavat äänen. Blüthner perusti vuonna 1853 Leipzigiin pianotehtaan. Tehdas tunnetaan valmistamistaan flyygeleistä.
Edda Ehrnrooth
Edda Adelaide Ehrnrooth, o. s. "Mielck" (22. maaliskuuta 1893 Viipuri – 17. lokakuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulajatar.
Ehrnroothin vanhemmat olivat Viipurin kulttuurielämässä vaikuttanut konsuli Theodor Mielck ja Irene Angelika Fabritius. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1916 oli kapteeni Georg von Bidder (k. 1918), toinen vuodesta 1921 filosofian tohtori Erik Robert Ehrnrooth (k. 1950). Ehrnroothin veli oli nuorena kuollut säveltäjä Ernst Mielck, toinen veli arkkitehdiksi kouluttautunut liikemies Edoard Mielck.
Ehrnrooth opiskeli Kunstgewerbe Schulessa Berliinissä 1909–1910, laulua 1911 Ida Ekmanin ja 1912–1914 professori Iritzskajan johdolla. Hän opiskeli musiikkia professori Bachin johdolla Pietarissa ja kävi Odessan oopperakoulua 1915–1916.
Ehrnrooth näytteli Odessan oopperassa 1916–1917, Riian oopperassa sekä Freie deutsche Bühnessä 1918–1919, Turun ruotsalaisessa teatterissa 1919–1922, Helsingin Ruotsalaisessa Teatterissa 1925–1931. Vierailunäytäntöjä hän järjesti eri näyttämöillä, muun muassa Turun suomalaisessa teatterissa ja Viipurin näyttämöllä, sekä antoi omia konsertteja. Hän esiintyi myös sinfonia- ja kirkkokonserttien solistina sekä toimi laulupedagogina ja ohjaajana.
Ehrnrooth näytteli myös yhdessä elokuvassa, teekkarien tekemässä pitkässä mykkäelokuvassa "Polyteekkarifilmi" (1924).
Jürg Baur
Jürg Baur (11. marraskuuta 1918 Düsseldorf – 31. tammikuuta 2010 Düsseldorf) oli saksalainen säveltäjä.
Baurin ensimmäinen jousikvartetto kantaesitettiin, kun hän oli 18-vuotias. Vuosina 1937–48 Baur opiskeli Kölnin musiikkikorkeakoulussa; toinen maailmansota tosin välillä keskeytti hänen opintonsa. Hänelle opetti sävellystä Philipp Jarnach, pianonsoittoa Karl-Hermann Pillney sekä urkujensoittoa ja hengellistä musiikkia Michael Schneider. Tämän jälkeen Baur opiskeli vielä musiikkitiedettä Kölnin yliopistossa vuoteen 1951. Vuonna 1946 hän sai nimityksen musiikin teorian luennoitsijaksi Düsseldorfin konservatorioon. Vuosina 1952–60 hän toimi kuoromestarina ja urkurina Pyhän Paavalin kirkossa Düsseldorfissa. Vuonna 1960 Baur pääsi hallituksen stipendin turvin opiskelemaan Rooman Villa Massimoon kuuden kuukauden ajaksi; hän palasi Roomaan vuonna 1968 ja oli siellä kunniavieraana vuonna 1980.
Baur toimi Düsseldorfin konservatorion johdossa vuosina 1965–71 ja sai nimityksen professoriksi vuonna 1969. Vuonna 1971 hän seurasi Bernd Alois Zimmermannia sävellyksen opettajana Kölnin musiikkikorkeakoulussa, jossa hän opetti vuoteen 1990 saakka. Baurin lukuisiin tunnustuksiin kuuluvat Düsseldorfin kaupungin Schumann-palkinto (1957) ja Bundesverdienstkreuz (ensimmäisessä luokassa, 1970).
Baur sai laajaa tunnustusta säveltäjänä kohtalaisen myöhään urallaan. Hänen teoksissaan 1950-luvun alusta on kuultavissa Béla Bartókin tyylillinen vaikutus. Myöhemmin hän keskitti huomionsa dodekafoniaan ja tutki varsinkin Anton Webernin tuotantoa. Sarjallisuuden vaikutus on kuultavissa mm. teoksissa "Jousikvartetto nro 3" (1952), "Quintetto sereno" (1958), "Sonaatti kahdelle pianolle" (1957) ja "Ballata romana" (1960). "Quintetto serenossa" huomionarvoista on myös aleatoriikan hyödyntäminen. 1960-luvun alussa Baur tavoitteli helposti lähestyttävää, mutta modernia tyyliä, joka pysytteli vapaana avantgarden vaikutuksesta. Hänen menestyksekkäimpiä teoksiaan tältä ajalta ovat "Concerto romano" oboelle ja orkesterille (1960–61) ja "Romeo und Julia" (1962–63).
Ensisijaisesti Baur oli orkesteri- ja muun soitinmusiikin säveltäjä. Lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa kuoroteos "Perch?" (1967–68).
Eero Holopainen
Eero Holopainen -nimisiä henkilöitä ovat:
Murray Adaskin
Murray Adaskin (28. maaliskuuta 1906 Toronto – 6. toukokuuta 2002 Victoria) oli kanadalainen säveltäjä, viulisti ja kapellimestari. Hän opiskeli sävellystä John Weinzweigin, Charles Jonesin ja Darius Milhaudin johdolla.
Adaskin toimi Toronton sinfoniaorkesterin viulistina kymmenen vuoden ajan. Vuosina 1952–66 hän johti Saskatchewanin yliopiston musiikin jaosta; tämän jälkeen hän toimi saman yliopiston nimikkosäveltäjänä vuoteen 1972 saakka. Hän myös johti Saskatoonin sinfoniaorkesteria viiden vuoden ajan. Vuosina 1966–69 hän oli Canada Councilin jäsen. Vuonna 1973 hän vetäytyi Victoriaan, jossa jatkoi sävellystyötään vuoteen 2000 saakka. Adaskin myös opetti Victorian yliopistossa 1990-luvulla sekä viulunsoittoa että sävellystä. Hän oli vuodesta 1931 naimisissa sopraano Frances Jamesin kanssa.
Adaskinilla oli seuraavat oppiarvot: Adaskin valittiin vuoden kaupunkilaiseksi Saskatoonissa (1969), ja hän sai Saskatchewanin taidelautakunnan palkinnon elinikäisistä saavutuksista (1991). Adaskinilta tilattiin yli 40 teosta; hänen sävellystuotantoonsa kuuluu kaikkiaan toistasataa teosta.
Briggs
Briggs on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Pál Dárdai
Pál Dárdai (s. 16. maaliskuuta 1976) on unkarilainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. Helmikuusta 2015 lähtien hän on toiminut saksalaisseura Hertha BSC:n päävalmentajana.
Dárdai aloitti peliuransa Pécsi Mecsekin joukkueessa juniorina ja debytoi vuonna 1991 seuran edustusmiehistössä. Tammikuussa 1996 hän siirtyi Budapesti VSC:hen, josta vuotta myöhemmin Saksan 2. Bundesliigaan Herthan riveihin. Dárdain debyyttikaudella Hertha nousi takaisin Bundesliigaan, jossa seura pelasi aina kauden 2009/10 loppuun saakka. Dárdai pelasi vaihtelevasti Herthan keskikentällä, parhaina kausina 2002/03 ja 2003/04 hän urakoi 29 liigaottelussa. Vuonna 2009 Dárdai jatkoi edelleen sopimustaan Herthan kanssa ja hänestä tuli seuraa pisimpään edustanut pelaaja. Kaudella 2010/11 Dárdai pelasi enää yhden ottelun 2. Bundesliigassa. Dárdai pelasi vielä kauden 2011/12 Herthan II-joukkueessa, kunnes lopetti pitkän pelaajauransa. Kaikkiaan Dárdai pelasi Herthan paidassa 286 Bundesliigaottelua.
Maajoukkuetasolla Dárdai edusti Unkaria 61 maaottelussa ja teki niissä viisi maalia. Vuonna 2006 hän toimi myös maajoukkueen kapteenina. Vuonna 2006 Dárdai valittiin Unkarin vuoden jalkapalloilijaksi.Dárdai aloitti valmennusuransa vuonna 2012 Herthan alle 17-vuotiaiden joukkueen apuvalmentajana. Kesällä 2013 hän siirtyi päävalmentajatehtäviin Herthan junioriorganisaatiossa.
Syyskuussa 2014 Dárdaista tuli Unkarin jalkapallomaajoukkueen päävalmentaja. Joulukuussa 2014 Unkarin liitto teki Dárdain kanssa EM-projektin loppuun ulottuvan jatkosopimuksen. Dárdain johdolla Unkari teki tasaista jälkeä EM2016-karsinnoissa eikä hävinnyt otteluakaan.
Helmikuussa 2015 Dárdaista tuli maajoukkuetehtävien lisäksi Herthan päävalmentaja. Dárdain johdolla Hertha pelastui niukasti putoamiselta Bundesliigasta kaudella 2014/15 ja joukkue palkitsi unkarilaisen jatkosopimuksella keväällä 2015. Dárdai toimi kaksoisroolissa heinäkuuhun 2015 saakka, kunnes siirtyi sivuun maajoukkuevalmentajan tehtävistä. Unkari eteni lopulta EM-lopputurnaukseen jatkokarsintojen kautta. Kaudella 2015/16 Hertha pelasi hyvin Dárdain alaisuudessa ja joukkue selvisi Saksan cupissa aina välieriin saakka, kunnes hävisi Borussia Dortmundille.
Gaya (departementti)
Gaya on departementti Nigerin Dosson alueella. Sen arvioitu pinta-ala on 2 581,98 neliökilometriä. Asukkaita on 261 693 henkeä (vuonna 2012).
Gayan departementti sijaitsee Dosson alueen eteläisimmässä osassa. Se rajoittuu lännessä Dosson ja pohjoisessa Dioundioun departementteihin, idässä Nigeriaan ja lounaassa Beniniin.
Seutu kuuluu Sudanin ilmastovyöhykkeeseen. Kuiva kausi kestää lokakuusta maaliskuuhun ja sadekausi huhtikuusta syyskuuhun. Luonnonvarainen kasvillisuus on pensas- ja metsäsavannia sekä metsää. Beninin rajalla virtaa Nigerjoki, johon laskee joukko "dallol"-nimellä kutsuttuja vadeja.
Departementin hallinnollinen keskus on Gayan kaupunki. Samannimisen kaupunkikunnan lisäksi siihen kuuluu viisi maalaiskuntaa: Bana, Bengou, Tanda, Tounouga ja Yélou. Perinteinen hallinto käsittää Banan, Gayan ja Yéloun kantonit. Hallinnollisia kyliä on yhteensä 126. Asukkaat ovat etupäässä tchiangoja (djermojen ja hausojen sekakansaa), dendejä ja djermoja.
Gayaan johtaa päällystetty maantie Dossosta. Kaupungissa on lentokenttä. Seudun pääelinkeinot ovat maatalous ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, fonio, maissi, riisi ja maapapu. Myytäväksi kasvatetaan maapähkinää, lehmänpapua, maniokkia, bataattia, seesamia, sipulia ja sokeriruokoa. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, kamelit, hevoset, aasit ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja erityisesti Beniniin suuntautuvaa kaupankäyntiä.
Jaakko Lintinen
Jaakko Lintinen (s. 1933) on suomalainen toimittaja ja taidekriitikko. Koulutukseltaan hän on filosofian maisteri.
Lintinen oli Taide-lehden pitkäaikainen toimitussihteeri ja lehden loppuaikoina 1990-luvulla myös sen päätoimittaja.
Vuonna 1984 Lintinen sai E. J. Vehmaksen palkinnon ja vuonna 2009 hänet nimettiin Suomen arvostelijain liiton kunniajäseneksi.
Gologin tiibetiläisten autonominen prefektuuri
Gologin tiibetiläisten autonominen prefektuuri (, "Golog Poirig Ranggyong Kü", ) eli Golog, tai joskus pinyinin mukaan Guoluo, on tiibetiläisille varattu autonominen prefektuuri Kiinan Qinghain maakunnan kaakkoisosassa. Prefektuurin pinta-ala on 76 442 neliökilometriä ja väkiluku 181 682 (2010). Prefektuurin päähallintopaikka sijaitsee Maqênin piirikunnassa, jonka keskusta sijaitsee linnuntietä noin 275 kilometriä maakunnan pääkaupunki Xiningistä etelälounaaseen.
Piirikuntatasolla autonominen prefektuuri jaetaan kuuteen piirikuntaan (numerointi kuten oheisessa kuvassa):
Vuoden 2014 lopussa Gologissa asui 194 156 henkilöä, josta oli 178 371 tiibetiläistä (91,87%).
State Grid Corporation of China
State Grid Corporation of China (SGCC, ; pinyin: Guójiā Diànwǎng Gōngsī) on erittäin suuri, vuonna 2002 perustettu kiinalainen valtionyhtiö. SGCC on maailman suurin sähkonsiirtoverkkojen rakentamiseen ja operointiin keskittynyt yhtiö. Yhtiö operoi myös maailman suurinta aurinkovoimalaitosta. Kiinan laajenevan uusiutuvan energiatuotannon takia yhtiö uusii laajalti Kiinan sähkönsiirtoverkkoja. Yhtiön kotipaikka on Peking. SGCC on myös yksi maailman suurimpia työnantajia. Yhtymä kertoo sillä olevan 1,87 miljoonaa työntekijää, ja toisenkin lähteen mukaan väkeä on 921 964 henkeä.
Ulkomaista toimintaa yhtiöllä on muun muassa Filippiineillä, Brasiliassa, Portugalissa ja Australiassa.
Vuoden 2015 Fortune 500 -listallaan talouslehti Fortune arvioi SGCC:n sijalle 7 viidestäsadasta arvioimastaan suuryrityksestä maailmanlaajuisesti. Yrityksen liikevaihto oli vuonna 2014 yhteensä 339,426 USD ja nettovoitto 9,796 miljardia dollaria.
SGCC:n perustaminen oli osa Kiinan valtion energiasektorin uudistusten kolmatta vaihetta. Vuonna 2002 valtion jättiläismäinen voimantuotantokonserni (State Power Corporation), joka vastasi tuolloin 46 prosentista koko Kiinan sähköntuotannosta, jaettiin pienempiin osiin. Kantaverkkoyhtiöitä perustettiin kaksi: State Grid Corporation of China (SGGC, Peking) ja pienempi China Southern Power Grid (CSG, Kanton). Voimantuotantoyhtiöitä perustettiin viisi: China Huaneng Group (tytäryhtiö pörssiyritys Huaneng Power International), China Datang Corporation, China Huadian Corporation, China Guodian Corporation ja China Power Investment Corporation.
Perjodihappo
Perjodihappo (HIO) on epäorgaaninen molekyyliyhdiste ja yksi jodin happihapoista. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa hapettimena ja värjäysreagenssina biokemiallisissa tutkimuksissa.
Huoneenlämpötilassa perjodihappo on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen ja liukenee myös eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin ja tetrahydrofuraaniin. Yhdiste on suhteellisen heikko happo ja sen pK-arvot kolmelle ensimmäiselle deprotonoitumiselle ovat pK 3,29, pK 8,31 ja pK 11,6. Perjodihappo on vahva hapetin erityisesti happamissa olosuhteissa ja kykenee hapettamaan muun muassa mangaani(II)ionit permanganaateiksi, sulfiitit sulfaateiksi ja alkoholit ketoneiksi. Kuumennettaessa perjodihappo alennetussa paineessa triperjodihapoksi (HIO) noin 70 °C:n lämpötilassa ja noin 100 °C:n lämpötilassa muodostuu metaperjodihappoa (HIO). Enemmän kuumennettaessa muodostuu lopulta jodipentoksidia.
Perjodihappoa voidaan valmistaa hapettamalla jodihappoa tai natriumjodaattia elektrolyyttisesti tai kloorin avulla. Sitä muodostuu myös käsiteltäessä bariumperjodaattia rikkihapolla, jolloin veteen liukenematon bariumsulfaatti saostuu ja perjodihappo jää liuokseen.
Perjodihappoa voidaan käyttää orgaanisessa synteeseissä hapetettaessa dioleita ketoneiksi ja sekundäärisiä amiineja nitrosoamiineiksi. Se myös hajottaa useat suojaryhmät ja epoksidirenkaan. Biokemiallisissa tutkimuksissa perjodihappoa voidaan käyttää yhdessä hopean, hopean ja kromihapon tai tiosemikarbatsidien kanssa polysakkaridien kuten glykogeenin tai glykosaminoglykaanien värjäämiseen.
Lasten ja nuorten taidekeskuksen säätiö
Lasten ja nuorten taidekeskuksen säätiön perustivat opetusministeriö ja Hyvinkään kaupunki vuonna 1980. Säätiö ylläpitää taidekeskusta, jonka ytimen muodostaa kansainvälinen lasten ja nuorten taiteen arkisto. Arkisto sai alkunsa hyvinkääläisen kuvataiteilijan ja taideopettajan Eino Vesalaisen 1970-luvulla pitämistä kansainvälisistä maalauskilpailusta. Hyvinkäällä oli Vesalaisen toiminnan ansiosta vahva asema, kun opetusministeriö 1970-luvun lopulla päätti käynnistää valtakunnallisen lasten taidekeskuksen perustamisen eräiden ulkomaisten esikuvien innostamana. Taidekeskuksen tehtävänä on sääntöjen mukaan kansainvälisen lasten ja nuorten taiteen kokoelman kartuttaminen ja arkistointi, kotimainen näyttelytoiminta, kansainvälinen toiminta, koulutus- ja tutkimustoiminta, taiteellinen kokeilutoiminta sekä paikallinen taidekasvatustoiminta.
Paikallisesti, valtakunnallisesti ja kansainvälisesti toimiva Lasten ja nuorten taidekeskus edistää taidekasvatusta pääasiassa visuaalisissa taiteissa. Taidekeskus toimii yhteistyössä nuorisotyön, kulttuurin, taiteen, tutkimuksen sekä opetuksen ja koulutuksen asiantuntijoiden kanssa. Se toimii linkkinä taidealan, lasten ja nuorten sekä heidän kanssaan työskentelevien välillä. Taidekeskus tuottaa näyttelyitä, kokoaa koti- ja ulkomaista lasten ja nuorten taidetta, tutkii, kouluttaa ja innostaa elämyksiin taiteen parissa. Taidekeskus on yksi opetus- ja kulttuuriministeriön nimeämistä nuorisotyön valtakunnallisista palvelu- ja kehittämiskeskuksista.
Taidekeskuksen toimitilat ovat Hyvinkään Villatehtaalla vuonna 2005 avatussa Lasten ja nuorten kulttuurikeskus Villa Artussa. Samoissa tiloissa toimivat myös taiteen perusopetusta antavat Hyvinkään kaupungin Lasten ja nuorten kuvataidekoulu sekä Taito-Uusimaan käsityökoulu Helmi. Kulttuurikeskuksen toimijoita yhdistää innostus luoda Villa Artusta valtakunnallinen kokeellisen taidekasvatuksen laboratorio ja innostava oppimisympäristö eri ikäisille taiteen tekijöille ja kokijoille. 
Taidekeskuksen tutkimuksellisen toiminnan keskiössä on kansainvälinen lasten ja nuorten taiteen arkisto, jossa on arviolta 100 000 teosta yli 130 maailman maasta. Aineisto on digitoitu ja asiasanoitettu, ja sitä voi tutkia niin taiteellisista kuin kulttuurihistoriallisista lähtökohdista käsin. Sekä maantieteellinen kattavuus että eri-ikäisten lasten ja nuorten tekemät teokset tarjoavat mahdollisuuden myös vertailevaan tutkimukseen.