Paleointiaanit
Paleointiaanit olivat kivikautisia metsästäjä-keräilijöitä. He viettivät yleensä liikkuvaa elämäntapaa siirtyen pieninä ryhminä suurriistan perässä leiripaikalta toiselle. Varovaisimmankin arvion mukaan paleointiaanit saapuivat Pohjois-Amerikkaan noin 14 000 kalenterivuotta sitten. Joidenkin kiisteltyjen teorioiden mukaan heidän muuttoliikkeensä on saattanut tapahtua jo kymmeniä tuhansia vuosia aiemmin. Tyynenmeren rannoilta on löydetty merkkejä paleointiaanien asutuksesta jääkauden loppuvaiheessa, jolloin monet ilmastonmuutokset koettelivat maapalloa.
Yleisesti paleointiaanien uskotaan olleen koko Amerikan ensiasuttajia, sillä niin Meksikosta kuin Etelä-Amerikastakin on löytynyt heille tunnusomaista kulttuuria. Paleointiaanien aikakauden päättyminen tapahtui noin 8000–8500 vuotta sitten, kun jääkautinen suurriista oli hävinnyt laajoilta alueilta.
Arkeologit kiistelevät edelleen siitä, mistä ja milloin paleointiaanit tulivat Amerikkaan. Ensimmäisen ryhmän siirtymisen uskotaan tapahtuneen Beringinsalmen läpi vähintään 14 000 vuotta sitten. Yleisimmin käytetyn teorian mukaan he tulivat "jääkäytävää" pitkin, joka syntyi Kordillieerien ja Laurentianin jäätikköjen repeydyttyä irti toisistaan noin 16 000 vuotta sitten. Toinen muuttoaalto seurasi noin vuonna 11 500 eaa. Heidätkin tunnetaan paleointiaaneja, mutta myös Clovis-kulttuurin perustajina. Uusimpien tutkimusten valossa nämä ihmiset ovat voineet kulkea Amerikkaan niin sanottua Atlanttista reittiä jään reunaa pitkin ja tulla Espanjasta tai Ranskasta. Joidenkin tiedemiesten mukaan ensimmäiset asukkaat saattoivat saapua mantereelle jäämassojen väliin syntynyttä vesireittiä pitkin. Uusimpien löytöjen perusteella varhaisimman asutuksen Etelä-Amerikkaan on päätelty tulleen Aasiasta jäätiköitymisen aikana pitkin Pohjois- ja Etelä-Amerikan rannikkoa.
Eräs jääkauden jälkeisistä ilmiöistä oli nopeasti vaihtelevat ilmastonmuutokset. Jään alta paljastuneet laaksot ja vesistöjen rannat tarjosivat mahdollisuuden kerätä syötäviä kasveja ja pyydystää kaloja. Ilman lämpeneminen toi mukanaan runsaita sateita ja pidentyneet kasvukaudet. Aluksi Alaskaan ja Kanadaan asettuneet ihmiset alkoivat vähitellen levittäytyä laajemmille alueille. Paleointiaanien määrä kasvoi jäätiköiden eteläpuolella nopeasti 11 500 eaa jälkeen. Ravinnon saannin helpottuminen lisäsi ihmisten uskoa säilyä hengissä. Tämä antoi samalla rohkeutta siirtyä yhä etelämmäksi. Liikkuvuus edisti ihmisten nopeaa levittäytymistä koko Amerikan mantereelle. Leiripaikat olivat enemmän tai vähemmän tilapäisiä. Merkkejä paleointiaanien jäljiltä on löydetty lähes kaikista osavaltioista.
Varhaisin paleointiaanikulttuuri on saanut ensimmäisen löytöpaikan mukaan nimen Sandia, joka sijaitsi nykyisessä New Mexicossa. Sandian tyylisiä nuolenkärkiä on väitetty löytyneen New Mexicon lisäksi aina Alabamaa ja Alaskaa myöten, mutta yleisesti usko Sandia-kulttuuria ei pidetä erityisen laajana. Tähän ryhmään kuuluneet ihmiset pitivät leirejään jokien rannoilla ja asuivat talvet luolissa. He olivat kesyttäneet koiran ja saapuneet alueille jossa menestyivät vielä monet jääkauden aikaiset suuret eläinlajit. Tähän riistaan sisältyivät myöhemmin sukupuuttoon kuolleet mammutit (mastodontit), kamelit, hevoset, sapelihammaskissat, myskihärät ja käyräkuonoiset tapiirit. Tutkimuksissa on löydetty selviä merkkejä myös jättiläiskokoisista laiskiaisista, vyötiäisistä ja majavista. Yleinen tapa metsästää suurriistaa oli ajaa eläinlaumat yli jyrkänteen tai rämeille, jossa ne tapettiin. Saltvillessa Virginiassa on löydetty mastodonttien tappopaikka, jota on käytetty mahdollisesti jo 12 550 - 11 950 eaa.
Metsästäjät jättivät jälkeensä eläinten luita, kiviveitsiä ja heittonuolen kärkiä. Luultavasti tiettyinä vuodenaikoina yhden tai muutaman perheen kokoiset hyvin pienet ryhmät kokoontuivat suurriistan metsästykseen. Se oli tyypillistä myöhäispaleoliittista kulttuuria. Paleointiaanien kulttuurin uusiutumisen ohella myös väestö kasvoi ja kulttuurien alueellinen eriytyminen alkoi näkyä.
Pohjois-Amerikan paleointiaanien uurrettuja kärkiä on löydetty eniten Kalliovuorilta, Preerialta ja Yhdysvaltain läntisestä metsästä. Siellä oli riistaa ja keräiltäviä kasveja enemmän.
Metsästäjä-keräilijöiden joustava elämäntapa auttoi paleointiaaneja selviytymään ekosysteemin muutoksista, mutta jääkauden megafaunaan lukeutuneet suuret eläimet hävisivät noin 500 vuoden sisällä. Kohonneet lämpötilat ja niiden tuoma kuivuus tuhosivat eläimille elintärkeät vesivarastot ja yli 20 suureläinlajia kuoli sukupuuttoon. Näistä selvisi ainoastaan biisoni. Muista jääkauden eläimistä poiketen se viihtyi lyhytruohoisilla Suurilla tasangoilla ja levisi läpi preerioiden.
Paleointiaanien varhaiset keihäänkärjet olivat pituudeltaan 5–10 cm. Clovisin kulttuurissa kivenkäsittelyn taidot kehittyivät. Tämän aikakauden asukkaiden jäljiltä on löytynyt monia hienoja kivityökaluja. Keihäänkärjet muotoiltiin suuremmiksi ja niihin tehtiin pitkittäisiä uurteita. Suurin osa löydetyistä kärjistä on kerätty talteen mammuttien luista. Folsomin kulttuurissa keihäänkärjet pienenivät uudelleen ja nyt ne olivat kauttaaltaan uurrettuja. Uurroksille ei ole löytynyt selvää syytä. Kaksipuolisia lehdenmuotoisia litteitä keihäänkärkiä käytettiin paleointiaanien kaudella niinkin kaukana koillisessa kuin Bull Brookissa Massachusettsissa, josta on löydetty yksi suurimmista tuon aikakauden keskittymistä.
Paleointiaanien jäljiltä on kaivettu esiin muun muassa raskaita kivivasaroita, piiveitsiä, veitsimäisiä teriä ja neulanteräviksi hiottuja luita, jotka radiohiiliajoituksen mukaan ovat kuuluneet Folsomin kulttuuriin. Folsomilaiset ovat löydösten mukaan käyttäneet mahdollisesti myös ensimmäisinä ihmisinä vipukeihästä eli Atl-Atlia, joka aikoinaan nimettiin asteekkien mukaan. Käsivarren jatkeena toiminut linko teki keihään lentoradasta paljon normaalia pidemmän.
Jotkut paleointiaanien aikaiset kulttuurit voidaan luokitelle arkaaisiksi, koska niissä näkyy merkkejä pienriistan metsästyksestä. Jo noin 9000 eaa Washingtonin-Wyomingin osavaltioiden seuduille Kolumbiajoen varrelle ilmestynyt Vanha Kordillieerien kulttuuri (tunnetaan myös Kaskadivuorten kulttuurina) 9000-5000 eaa oli siksi eriytynyt edeltäjistään, että sitä pidetään esiarkaaisena. Sen tunnetuimmasta esiintymispaikasta Five Mile Rapidsista on löydetty tuhansia lohen selkäruotoja ensimmäisenä todisteena suurisuuntaisesta lohenkalastuksesta noin 7000 eaa. Kordillieerien kulttuuri saattoi olla myöhempien luoteisten kansojen ja Columbian ylätasangon intiaanien edeltäjä. Kaskadikulttuurin keihäänkärki oli pieni pajunlehtimainen ilman kantauurretta. Sitä käytettiin vain pienriistan metsästykseen. Esiarkaaisena pidetty aavikkokulttuuri nykyisissä Utahissa, Nevadassa ja Arizonassa 9000 - 1000 eaa jätti jälkeensä varhaisia esimerkkejä korien teosta ja työkaluista joilla murskattiin siemeniä.
Paleointiaanien suurriistan metsästysperinne jatkui joillain alueilla pitkään. Viimeisiä biisonin metsästykseen pohjautuvia muinaisia kulttuureja sanotaan Plano-kulttuureiksi 7500-4500 eaa. Heidän kulttuurinsa vallitsi Kalliovuorten ja Mississippin välisillä preerioilla. Kulttuurin tyypillinen löytöpaikka on Plainview Texasissa, mutta heitä liikkui myös pohjoisilla tasangoilla. Pitkäsarvista biisonit saivat seurakseen myöhemmin etelästä saapuneita lyhytsarvisia biisoneita. Plano- ihmisistä kehittyi taitavia tasankojen metsästäjiä. Monien jyrkänteiden alapuolelta on löytynyt valtavia määriä biisoninluita todisteena siitä, että tasankojen viimeiset paleointiaanit syyllistyivät riistan "ylimetsästämiseen".
Plano-metsästäjien tiedetään rakentaneen eläimille myös aitauksia ja erilaisia ansoja. He kehittivät lisäksi alkeellisen tavan sekoittaa marjat ja eläinrasvat yhteen ja säilöä ne nahkaan tai suoleen.(Myöhempien aikojen pemmikaani).