Afrikkalainen elokuva
Afrikkalainen elokuva tarkoittaa Afrikan maissa tuotettuja elokuvia. Joissain yhteyksissä joidenkin Afrikan maiden - erityisesti pohjoisen Afrikan - elokuvaa saatetaan tarkastella esimerkiksi arabialaisen elokuvan käsitteen alla.
Afrikan maista vanhin elokuvaperinne on Etelä-Afrikalla ja Egyptillä. Lumièren veljekset järjestivät esimmäisen elokuvaesityksen jo vuoden 1896 lopulla Aleksandriassa ja Kairossa. Italialaiset ja ranskalaiset kuvasivat ensimmäiset lyhyet mykkäfilmit Egyptissä pian tämän jälkeen. Ensimmäisen egyptiläisen lyhyen dokumenttifilmi kuvasivat aleksandrialaiset valokuvaajat Aziz ja Dorés vuonna 1907 ("The Visit of Khedive Abbas Helmi II to the Scientific Institute of the Sidi Abu el Abbas Mosque"). Egyptiläisen elokuvan kulta-aika sijoittui 1940- ja 1960-luvuille; ja 1950-luvulla valtion tukemana maan elokuvateollisuus kohosi joksikin aikaa maailman kolmanneksi suurimmaksi. 2000-luvulla tuotannon kappalemäärällä, katsojaluvulla ja liikevaihdolla mitattuna Nigerian elokuvateollisuus on noussut huomattavaan asemaan Afrikassa.
Siirtomaa-ajan aikana Afrikka oli esitetty pääosin länsimaalaisten elokuvantekijöiden silmin. Viidakkoa, villieläimiä ja -ihmisiä, sekä Tarzan ja Jane. Maanosa oli esitetty eksoottisena maana ilman historiaa, saatikka kulttuuria.
Ranskalaisissa siirtomaissa afrikkalaisilta oli lailla kielletty omien elokuvien tekeminen. Ensimmäisen afrikkalaisen elokuvan teki tästä syystä Pariisissa beniniläisen Paulin Doumanou Vieyra. Elokuvan nimi oli "Afrique sur Seine". Elokuva käsitteli afrikkalaisena olemisen vaikeutta 1950-luvun Pariisissa, ja sitä pidetään ensimmäisenä mustan afrikkalaisen ohjaamana elokuvana.
Varsinaisesti ensimmäisiin afrikkalaisen tekemiin (lyhyt)elokuviin luetaan tunisialaisen Chemama Chiklyn ”Tyttö Kartagosta” (, , 1924). Elokuvan pääosassa esiintyy ohjaajan näyttelijätytär.
Länsimaalaisten tekemät elokuvat olivat luonteeltaan räikeän rasistisia. Afrikkalaisten maiden itsenäistyttyä muiden muassa Oumane Sembene ja Oumarou Ganda näkivätkin elokuvanteon tärkeänä poliittisena välineenä, jolla voi oikoa afrikkalaisille virheellistä kuvaa afrikkalaisista.
Mustan Afrikan elokuva syntyi vuoden 1960-tienoilla. 1970-luvun alkuun mennessä oli tuotettu viitisenkymmentä pitkää elokuvaa. Ousmane Sembenen elokuva "Borom Sarret" (1959) ja etenkin "La Noire de" (1962; myös englanninkielisellä nimellä "Black Girl") saivat ulkomaalaista tunnustusta osakseen ja levittivät. La Noire de näytti afrikkalaisen naisen tuskan, jota hän koki työskennellessään sisäkkönä Ranskassa. Aiemmin kirjailijana toiminut Sembene oli siirtynyt elokuvantekoon laajemman yleisön toivossa. Hänen koetaan yhä olevan mustan Afrikan elokuvan isä. Sembenen kotimaa Senegal kasvoi hänen myötään tärkeimmäksi afrikkalaisen elokuvan kehdoksi yli vuosikymmenen ajaksi.
Ensimmäinen afrikkalainen elokuvafestivaali oli Burkina Fasossa pidetty FESPACO (La Festival Panafricain du Cinéma et de la Télévision de Ouagadougou) vuonna 1969. Tuolloin syntyi afrikkalaisen elokuvan oma foorumi, joka on elossa yhä. FESPACO järjestetään nykyään kahden vuoden välein.
Aivan kuten muualla ”kolmannessa maailmassa” tuotettiin intialaisia tanssielokuvia, egyptiläisiä musikaaleja ja aasialaisia kung fu –elokuvia, Afrikassa on ollut omat Hollywood-klooninsa ja omat yrityksensä tuottaa todellisuuspakoa. Suunnattomat alueet Afrikassa ovat yhä vailla elokuvatettereita, eikä kaikissa nopeasti itsenäistyneissä maissa ollut vielä omaa tuotantoa. 1980-luvulle tultaessa tilanne oli jo aivan toinen.
1980-luvun alussa voitiin laskea, että mustassa Afrikassa vaikutti noin 250 elokuvantekijää, jotka olivat tehneet muutaman sata elokuvaa. Niistä pitkiä oli viitisenkymmentä, mikä ei ole kovin paljon valtaisan maanosan tuotannoksi.
Maanosassa tehdystä elokuvasta suuri osa ei ole afrikkalaista lainkaan: sieltä saadaan halpaa työvoimaa, tai sitten ulkomaalaiset tuotannot käyttävät esimerkiksi Zimbabwen tai Kenian halpoja tuotantovalmiuksia. Tilanne on itse asiassa melkein huonontunut elokuvan kannalta. Yhä suurempi määrä Intian, Hollywoodin, Egyptin tai Hongkongin elokuvaa täyttää afrikkalaiset teatterit, eikä niissä pyörivä raha päädy paikallisten elokuvantekijöiden kassaan.
Afrikkalaisen elokuvan mekaksi on aikojen saatossa kasvanut Nigerian Nollywood, jossa valmistetaan vuosittain kappalemääräisesti toiseksi eniten elokuvia maailmassa Bollywoodin jälkeen.
Afrikan tuotanto voidaan jakaa viiteen eri suuntaukseen (Boughedir):
”Meille afrikkalaisille elokuvan ongelma on yhtä tähdellinen kuin sairaaloiden ja koulujen rakentaminen, tai väestömme ruoka. Tärkeätä on, että meillä on oma elokuvamme: että voimme nähdä, tuntea, ymmärtää itsemme valkokankaan peilin kautta. -Ousmane Sembene (muun muassa Xala 1974)
Pohjoisafrikkalainen elokuvatuotanto on suurinta Egyptissä, missä on ollut varteenotettava elokuvateollisuus jo 1930-luvulta alkaen. Maghreb-alueella (Pohjois-Afrikka Egyptistä länteen) suurin tuotantomaa on nykyisin Marokko, joka on ohittanut Algerian tuotantojen määrässä ja laadussa. 2011 keväällä alueella tapahtuneiden vallankumousten vaikutukset elokuva-alaan ovat vielä epäselvät.
Egyptiä kutsutaan Arabian Hollywoodiksi. Maassa tuotettiin pieni määrä mykkäelokuvia vuodesta 1896 alkaen, ja ensimmäisen pitkät mykkäelokuvat tuotettiin vuonna 1927 ("Kiss in the Desert", Qublah fel Sahara; ohj. Ibrahim Lama ja sen jälkeen "Laila", ohj. Wadad Orfi). Tuotannot keskittyivät Kairoon, ja äänielokuvan läpimurron jälkeen maassa tuotettiin ainakin 44 pitkää elokuvaa vuosien 1930 ja 1936 välillä. Alaa pyörittivät pienet tuotantoyhtiöt.
Elokuvan kulta-ajaksi Egyptissä lasketaan 1940-luvun ja 1960-luvun välinen aika. Keskeisessä asemassa oli paikallisen Misr-pankin tukema Misr-studio; kansainvälisiin nimiin lukeutuivat esimerkiksi Omar Sharif ja Faten Hamama. Elokuvat seurasivat pitkälti samaa juonellista kaavaa kuin länsimaiset viihde-elokuvat. Egyptissä vuonna 1952 tapahtunut vallankaappaus ei aluksi vaikuttanut suuresti elokuvateollisuuteen. Vuonna 1958 valmistunut Youssef Chahinen omaperäinen "Keskusasema" haki oppia niin Hollywoodista kuin italialaisesta neorealismistakin, mutta tuo katsojalleen silti pieniä eloisia arjen yksityiskohtia itämaisen kulttuurin piirteineen Kairon rautatieaseman miljössä. Elokuva sai aluksi moitteita egyptiläisyleisöltään, mutta 1970-luvulla sen mestarillisuus löydettiin.
Vuonna 1961 sosialistihallitus otti haltuunsa elokuva-alan, joka oli vuoteen 1966 mennessä täysin kansallistettu. Kansallistamisen myötä elokuvantekijöiden vapauksia rajoitettiin ja aiheet muuttuivat nationalistisiksi. 1970-1990-luvuilla elokuvan taso laski ja tuotantojen määrä väheni alan ollessa muutaman elokuvamogulin hallussa. Tätä jatkui 1990-luvun loppuun asti, kunnes menestyskomediat nousivat suureen suosioon ja tuotantojen määrä nousi. Komedioiden suosio on ollut suurta tähän päivään asti. Kolmasosa arabiankielisistä elokuvista tuotetaan Egyptissä ja 80 prosenttia lipputuloista menee kotimaisille elokuville.
Maghreb-alueen maissa elokuvatuotanto on ollut paljon vähäisempää. Kun Egyptissä parhaimmillaan tehtiin sata elokuvaa vuodessa, on esimerkiksi Algeriassa tuotettu 40 vuodessa vain 120 elokuvaa. Elokuvia alettiin tehdä lähinnä maiden itsenäistymisen jälkeen, mutta yhdessäkään maassa ei ole ollut merkittävää elokuvateollisuutta. Myös maiden poliittinen ilmapiiri on vaikuttanut elokuvien tekoon negatiivisesti. Marokossa on kuitenkin kuvattu useita ulkomaisia suurtuotantoja, kuten "Mies joka tiesi liikaa" (1956 ohj. Alfred Hitchcock), "Lawrence of Arabia" (1962 ohj. David Lean), "The Last Temptation of Christ" (1988 ohj. Martin Scorceses) ja "Gladiaattori" (ohj. Ridley Scott). Paikallisväestö toimi näissä tuotannoissa lähinnä kuitenkin avustajan tehtävissä. Maiden oma elokuvatuotanto on ollut vaihtelevan tasoista.
Saharan eteläpuolisen Afrikan maista suurin elokuvamaa on ehdottomasti Nigeria. Muita merkittäviä elokuvamaita alueella ovat muun muassa Burkina Faso ja Senegal. Molemmissa maissa on valmistettu lukuisia Euroopassa palkintoja keränneitä elokuvia (pääosin ranskalaisella rahoituksella), mutta nämä ulkomailla menestyneet elokuvat ovat varsin huonosti tunnettuja kotimaissaan. Muissa alueen maissa on tuotettu hyvin vähän pitkiä elokuvia. Elokuvateattereissa pyörii lähinnä nigerialaisia ja länsimaisia elokuvia.
Ensimmäiset nigerialaiset elokuvat tehtiin 1960-luvulla, ja televisiotuotannot alkoivat samoihin aikoihin. Televisiotuotannot saivat paljon valtion tukea alkuvuosina, ja 1980-luvun puolivälissä joka osavaltiolla oli oma lähetysasemansa. Laki rajoitti ulkomaisia tv-sisältöjä, joten tuottajat Lagosissa alkoivat televisioida paikallisia, suosittuja teatteriesityksiä. Monista tehtiin jopa videoita, ja pienimuotoinen, mutta varsin epävirallinen elokuvakauppa alkoi kehittyä.
Igbo-heimon bisnesvainu, etniset siteet ja hallitsevuus Nigerian suurkaupungeissa johtivat videojulkaisuiden leviämiseen ympäri maata. Nollywood lähti kasvamaan räjähdysmäisesti, jättäen ulkomaisen median varjoonsa. Paikalliskielien sijaan elokuvissa alettiin suosia englantia, joka mahdollisti elokuvateollisuuden laajentumisen myös Nigerian rajojen ulkopuolelle.
Digitaalinen elokuvatuotanto kiihdytti maan elokuvantuotantoa 1990-luvulla, ja 2000-luvun alussa se nousi toiseksi suurimmaksi elokuvateollisuudeksi maailmassa vuosittaisten elokuvaproduktioiden lukumäärän perusteella (ensimmäisellä sijalla Intia, kolmantena
Yhdysvallat).
Ensimmäisiä kansainvälistä huomiota saaneita nigerialaisia elokuvia oli vuonna 2003 "Osufia in London". Elokuvan päähahmoa voisi luonnehtia nigerialaisen elokuvan Uuno Turhapuroksi tai Pekka Puupääksi. Suurin osa elokuvista kuvataan muualla kuin studiossa. Useimmiten elokuvat kuvataan lokaatiossa, hotelleissa, kodeissa ja toimistoissa ympäri Nigeriaa. Paikkojen omistajat usein lainaavat tai vuokraavat tilojaan sitä vastaan, että saavat nimensä lopputeksteihin.
Nigeriassa tuotetaan huikea määrä elokuvia. Useat elokuvat on yksityisyritysten tai bisnesmiesten rahoittamia, mutta suurin raha liikkuu ”suoraan-DVD:lle” markkinoilla. Miltei kaikki Nollywoodin elokuvat tähtäävät elokuvateatterien ulkopuoliseen jakeluun ja tehdään siksi teknisesltä laadultaan länsimaisia elokuvia heikompitasoisesti. Vuonna 2014 keskivertoelokuvan teon arvioitiin maksavan 25 000–70 000 dollaria, se kuvataan viikossa englanniksi ja valmistuu kuukaudessa. Tyypillinen myynti on yli 200 000 kappaletta maanlaajuisesti. Kauppojen hyllylle ilmestyy jopa viisikymmentä uutta elokuvaa joka viikko. Tuotannot nousevat tavallisesti kannattavaksi 2-3 viikkoa julkaisun jälkeen. Nigerian DVD-jakelun keskeisiä kauppaketjuja ja muita jakelupisteitä operoivat markkinoijat hallitsevat elokuvatuotantojen rahoitusta, tuotantoa ja jakelua. Kartellimaiset markkinoijat vaikuttavat keskeisesti siihen, mitä elokuvia tehdään ja myydään. Elokuvateollisuuden parissa arvioidaan työskentelevän yli miljoona ihmistä eli elokuva on Nigerian toiseksi suurin työllistäjä maatalouden jälkeen. Teollisuudenalan osuus on noin 1,4 prosenttia Nigerian bruttokansantuotteesta (IMF, 2016).
Nigerialainen elokuvateollisuus oli maan hallituksen arvion mukaan 2010-luvun alkupuolella rahallisesti mitattuna maailman toiseksi suurin, arvoltaan jo 3,3 miljardia dollaria, josta osa on peräisin ulkomailla asuvilta nigerialaisilta ja suuri osa elokuvien piraattijakelusta (2014). Maailmanpankin mukaan yhtä laillista kopiota kohden levityksessä oli yhdeksän piraattikopiota. Vuonna 2017 eräs arvioija esitti teollisuudenalan suuruudeksi jo 7 miljaria dollaria.
Ilman piraattikauppaa maan elokuvateollisuuden osuudeksi arvioitiin 600 miljoonaa (2014). Vuonna 2016 nigerialaisia elokuvia arvioitiin tuotettavan noin 2 500 kappaletta (vuonna 2013 lukumäärä oli 1 844), joka oli Intian jälkeen toiseksi eniten maailmassa. Koska elokuvat on kuitenkin tuotantoja videoformaatissa, näitä Nigerian elokuvatuotantoa ei usein pidetä vertailukelpoisena kansainvälisesti (esimerkiksi Unescon UIS-tilasto 2014 feature film -tuotannoista maittain). Vaihtoehtoisia jakelukanavia kuten kaapelitelevisiota tai elokuvien suoratoistopalveluja laajentamalla (kanavina esimerkiksi IROKOtv, Africa Magic, Netflix ja Youtube) sekä kevyillä mobiilisovelluksilla, laajaa diasporassa asuvaa nigerialaisyleisöä tavoitellaan paremmin ja laajaa piratismia toivotaan saatavan rajattua. Elokuvateatterien määrä on lisääntynyt hieman 2000-luvun alusta, mutta 180 miljoonan asukkaan maassa oli silti vuonna 2017 vain 30 elokuvateatteria, joiden niiden arvioitiin edustavan yhä alle 1 % koko toimialan liikevaihdosta (2015).
Etelä-Afrikassa tehtiin ensimmäiset elokuvat melko varhain. Etelä-Afrikassa pystyttiin katsomaan elokuvia jo vuonna 1895, kun ensimmäinen kineteskooppi avattiin yleisölle 1895 ja jo vuonna 1898 tehtiin lyhyitä elokuvia, jotka tosin koostuivat raitiovaunusta kuvatuista maisemakuvauksista. Yksi varhaisimmista elokuvista on Zulumaan valloituksesta kertova "De Voortrekkers", joka ilmestyi jo vuonna 1916. Tämän valkoisen nationalismin propagandaklassikon teki Yyhdysvalloista Etelä-Afrikkaan muuttanut I. W. Schlesinger, joka oli saanut vaikutteita vuotta aikaisemmin valmistuneelta D. W. Griffithin "Kansakunnan synnyltä". De Voortrekker elokuvassa sivistyneet buurit ja britit taistelevat yhdessä barbaarisia laumoja vastaan.
Etelä-Afrikassa politiikka onkin aina ollut elokuvanteossa vahvasti mukana. Apartheid-aikana toimittiin niin, kuin valtaosaa väestöstä ei olisi ollut ollenkaan olemassa. Periaatteessa kyse ei ollut selkeästä propagandasta, vaan valkoisten filmeissä valkoiset viihdyttivät toisiaan. Erityisen vältetty aihe oli valkoisen miehen kiinnostus värilliseen naiseen, joka näkyi elokuvissa lähinnä palvelijana ja liberaalimmalla 1950-luvulla myös viihdyttäjänä.
Vuonna 1976 Etelä-Afrikassa oli ensimmäiset tv-lähetykset. Suurin osa elokuvatekijöistä siirtyi nopeasti tv-tuotantoihin. sta tuli tv-tuotannon napa. Etelä-Afrikassa pyrittiin 1980-luvulla levittämään elokuvaa myös ulkomaille ja siksi elokuvien vientiin otettiin verohelpotuksia käyttöön.
Historiallisen kuva- ja äänimateriaalin etsimisestä onkin nykyään muodostunut tärkeä tapa työstää apartheidin historiaa. Esimerkiksi Sundance –festivaaleilla palkittu Frances Reichin ja Deporah Hoffmanin "Long Nights Journey Into Day" (2000) käsittelee kiisteltyä totuuskomissiota, joka yrittää etsiä sovitusta apartheidin aikana tehtyihin rikoksiin.
Kaupallinen ala on nopeimmin kasvava elokuvateollisuuden haara. Länsimaiset tekijät ovat löytäneet hyvien studioiden ja teknisten valmiuksien ohella varsinkin Cape Townin eksotiikan, jota käytetään erityisesti mainostuotannoissa.
Kansainvälisesti palkituimpien afrikkalaisten elokuvien joukkoon lukeutuu "Tsotsi" (2005). Se on Johannesburgin slummielämään sijoittuva, nellihenkisen, erityisesti auto- ja taskuvarkauksia tekevän rikollisjoukon johtajan Tsotsin elämästä ja sen muuttumisesta noin viikon aikana kertova elokuva. Se voitti monia kansainvälisiä palkintoja, mukaan luettuna parhaan vieraskielisen elokuvan Oscarin.