Rampurinvinttikoira
Rampurinvinttikoira on intialainen koirarotu. Se on kotimaassaan Intian kennelliiton hyväksymä, mutta silti sielläkin sukupuuton partaalla. Intian ulkopuolella tunnetaan ja on rekisteröity vain kourallinen, jotka ovat kaikki Yhdysvalloissa New Jerseyn osavaltiossa.
Luoteis-Intiassa rotua kuvaillaan usein sileäkarvaiseksi, vankkarakenteiseksi vinttikoiraksi. Se on englanninvinttikoiran kokoinen, mutta rhodesiankoiran tapaan paljon leveämpi ja lihaksikkaampi. Sen rakenne auttaa sitä taittamaan pitkiä välimatkoja suurella nopeudella; sen kestokyky on suuri. Rodulle tyypillisiä piirteitä ovat ns. "roomalainen kaarre", "roomalainen kuono" (kupera kuonon profiili), korkealle kiinnittyneet taittokorvat ja jäniksenkäpälät.
Pää on leveämpi ja tukevampi kuin englanninvinttikoiralla. Kallo on litteä ja kuono teräväkärkinen. Silmien väri vaihtelee keltaisesta kullanruskeaan. Leuat ovat voimakkaat ja niiden pituus on 22,9 cm. Purenta on leikkaava ja puruvoima äärimmäisen suuri. Niska on pitkä, kaareutunut ja lihaksikas. Se on melko leveä kohdasta jossa se liittyy runkoon, ja sen ympärysmitta on noin 30,5 cm.
Rungon pituus sä’ästä hännänpäähän on noin 91,4 cm. Rintakehä on syvä edestä katsottuna, muttei kovin leveä. Kylkiluut ovat kaareutuneet. Käpälät ovat kookkaat, jäniksen käpälien muotoiset ja niissä on räpylät. Varpaat ovat erittäin taipuisat ja joustavat: ne taipuvat tarvittaessa jopa hieman taaksepäin. Tämä antaa rodulle kissamaisen tasapainon ja auttaa sitä kulkemaan kielekkeillä ja ylittämään kuusi jalkaa korkean aidan. Häntä on pitkä (61-68,6 cm), matalalle kiinnittynyt, suipponeva ja hieman ylöspäin kiertynyt.
Väreistä esiintyy hiirenharmaata, grizzleä eli tummanharmaata, juovikasta ("brindle"), moniväristä ja mustaa. Viimeksi mainittu on kaikkein harvinaisin, mutta silti myös halutuin. Hiirenharmaa ja grizzle eivät erotu metsän lehtien seassa ollenkaan, minkä vuoksi koiran ollessa paikoillaan sitä ei erota päivänvalossakaan edes kolmen metrin päästä. Urosten säkäkorkeus on 60–75 cm ja narttujen 55-60 cm. Paino vaihtelee 27–30 kg välillä.
Rampurinvinttikoira on omistajaansa kohtaan rakastava, melkein liiallisuuksiin asti. Se on kuitenkin dominoiva, joten sen koulutuksen tulee olla määrätietoista. Se on yhden ihmisen koira ja tottelee yleensä vain yhtä henkilöä. Siitä saa erinomaisen vahtikoiran, sillä se puolustaa perhettään raivokkaasti.
Perheen, erityisesti lasten, seurassa rotu on kuitenkin luotettavan hellä ja herkkä. On tietysti suositeltavaa valvoa tapahtumia ja katsoa etteivät lapset hyödynnä kohtuuttomasti sen synnynnäisen hyvää luontetta esimerkiksi kiusaamalla sitä. Tulee myös muistaa että se on kookas koira, joka kykenee yli-innokkaasti rakkauttaan osoittaessaan kaatamaan sekä lapsia että aikuisia.
Rampurinvinttikoira rakastaa ihmisen seuraa ja tulee hyvin toimeen muiden koirien kanssa. Se on siisti ja voi vaikuttaa jopa laiskalta. Se on kuitenkin tarvittaessa salamannopea ja saattaa leikkiessään näyttää rotua tuntemattoman silmissä pelottavalta: sillä on tapana hyökätä toisen koiran kimppuun vauhdista ja iskeä rintakehänsä tätä vasten suunnattomalla voimalla. Koska sillä on erityinen taipumus haastaa muita koiria tappeluun, sitä tulee vahtia sen osalta.
Ennen rodun hankkimista tulisi ottaa huomioon sen suuri koko ja liikunnan tarve. Se tarvitsee ympärilleen paljon tilaa eikä ole onnellinen pienessä kerrostaloasunnossa.
Rampurinvinttikoira on kotoisin Pohjois-Intiasta Uttar Pradeshin Rampurista Delhin ja Bareillyn välimailta. Hänen kuninkaallinen korkeutensa Ahmed Ali Khan Bahadur jalosti sen afgaanien maahan tuomasta voimakkaasta ja hurjasta keskiaasianvinttikoirasta ja tottelevaisemmasta mutta vaihtelevaan ilmastoon sopeutumattomammasta englanninvinttikoirasta. Hän nimesi kasvatustyönsä tuloksen alueen mukaan rampurinvinttikoiraksi. Se ylitti suuresti hänen odotuksensa: keskiaasian- ja afgaaninvinttikoiralta se peri ulkonäkönsä ja urhean luonteensa ja englanninvinttikoiralta nopeutensa.
Maharadžat suosivat rotua sakaalin metsästyksessä, mutta sitä käytettiin myös leijonan, tiikerin, leopardin ja pantterin metsästykseen. Sen rohkeuskokeena pidettiin sitä, että se selätti yksin kultasakaalin. Se lannistui harvoin yhteenotoissa ja enemmän tai vähemmän pysyi nopeimman riistan tahdissa.
Maharadžajen kukistuttua vallasta vuonna 1947 rampurinvinttikoiran suosio laski. Englantilaisten saapumisen vaikutus siihen oli ilmeinen: englanninvinttikoiraa risteytettiin joihinkin linjoihin, minkä vuoksi nykyisin on vaikea löytää puhdasrotuista yksilöä. Metsästyksen vähetessä Intiassa populaation koko alkoi hivuta. Se ei ollut rikkaille enää tarpeeksi muodikas eikä käytännöllinen, kun taas köyhät eivät voineet pitää sitä. Viime vuosien aikana sen suosio on noussut ja sen myötä myös lukumäärä.
Nykyisin siirtomaavallan aikaisen Intian jälkeen ja eläinten oikeuksien pikkuhiljaa noustessa villisian metsästys ei ole enää valtion hyväksymä urheilumuoto ja sitä harrastetaan lähinnä maan maalaisväestön keskuudessa. He jatkavat rodulla metsästämistä saadakseen ruokaa tai päästäkseen eroon tuholaisista eivätkä huvin vuoksi kuten maharadžat tekivät. Yleisesti ottaen maalaiskylien asukkaat, varsinkaan alempaan kastiin kuuluvat, eivät kuitenkaan voi pitää niin kookasta koiraa.
Rampurinvinttikoira on terve ja pitkäikäinen: se voi elää 15-vuotiaaksi, mutta tämä vaihtelee suuresti yksilöiden välillä. Se on sitkeä eikä sillä esiinny monia läntisille vinttikoirille yleisiä fyysisiä ongelmia. Perinnölliset sairaudet ovat harvinaisia. Tyypilliset vaivat ja niiden oireet ovat samanlaisia muiden vinttikoirien kanssa: akalasia, vatsalaukunkiertymä ja osteosarkooma.
Hoikan rakenteensa vuoksi rotu ei sovi nukkumaan kovalla pinnalla, joten omistajan tulee antaa sille pehmeä makuualusta; ilman sitä se on altis tuskalliselle ihoaristukselle. Tämä voidaan välttää antamalla sille A-vitamiinipitoista ruokaa. Ainutlaatuisen rakenteensa ja fysiikkansa vuoksi sille paras vaihtoehto olisi eläinlääkäri joka ymmärtää rodun kannalta tärkeät asiat, varsinkin anestesiaa tarvittaessa. Jos rotuspesialistia ei löydy olisi hyvä etsiä yleisempien vinttikoirien ja muiden sen kaltaisten rotujen hoitamisen asiantuntija.
Vinttikoirilla on epätavallinen veriyhdistelmä, jonka rotua tuntemattomat eläinlääkärit voivat tulkita väärin; tämä voi johtaa vääriin diagnooseihin. Rampurinvinttikoiralla punasolujen määrä on suurempi kuin muilla koirilla - piirre jonka se on perinyt englanninvinttikoiralta. Koska punasolut vievät lihaksiin happea, niiden suurempi lukumäärä mahdollistaa suuremman happimäärän kulkeutumisen nopeammin keuhkoista lihaksiin. Eläinlääkäriasemien veripankeissa pitäisi käyttää luovuttajina englanninvinttikoiria jos rampurinvinttikoiria ei ole saatavilla.