hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Grusonia
"Grusonia" on opuntioille ("Opuntia") läheinen, 17-lajinen, pohjoisamerikkalainen kaktuskasvisuku. Se on saanut nimensä saksalaisen kasvien keräilijän Herman Grusonin mukaan.
"Grusonia"-kaktukset ovat joko matalakasvuisia ja mätästäviä tai pensasmaisia tai puumaisia. Varret ovat tavallisesti nivelikkäät, toisinaan uurteiset ja nystyiset. Lehdet ovat pieniä, liereitä, varhain karisevia. Areoleissa on karvoja, väkäsekkäitä glokidioita ja piikkejä, joissa ei yleensä ole paperimaisia tuppia kuten on säännöllisesti lieriöopuntioilla ("Cylindropuntia"). Juuret ovat mukulamaisia, toisinaan rihmamaisia.
Kukat sijaitsevat varren sivulla tai melkein kärjessä, ovat väriltään vaaleanpunaisia, purppuraisia, keltaisia tai valkoisia. Kasvit kukkivat päivällä. Hedelmä on kuiva tai mehevä, joskus avautuva, usein siemenetön. Siemenet ovat valkeahkoja tai kellertäviä.
"Grusonia"-suku kasvaa Yhdysvaltojen lounaisosassa, Kalifornian niemimaalla ja Pohjois-Meksikossa.
Opuntioideae-alaheimon DNA-sekvenssi-, siementutkimukset sekä morfologiset ja sytologiset analyysit ovat valaisseet huomattavasti tätä opuntioiden sukulaisten ryhmää. On tullut selväksi, että laajasti ymmärretty "Opuntia"-suku on polyfyleettinen, joten se on jaettava pienemmiksi monofyleettisiksi suvuiksi. Kuitenkin monien näin muodostuneiden sukujen rajat ovat jääneet epäselviksi, mikä koskee myös "Grusonia"-sukua. Kansainvälinen eri tutkijoista koostuva International Cactaceae Systematics Group synonymisoi entiset suvut "Corynopuntia", "Marenopuntia" ja "Micropuntia" suvun "Grusonia" kanssa. Näin vm. sukuun sisältyy seuraavat 17 lajia.
Anderson E. F. 2001: The Cactus Family. - Timber Press. Portland, Oregon. ISBN 0-88192-498-9
Maastohiihdon maailmancup 2014–2015
Maastohiihdon maailmancup 2014–2015 oli historian 34. virallinen maailmancup-kausi. Se alkoi 29. marraskuuta 2014 Suomen Rukalla ja päättyi 15. maaliskuuta 2015 Norjan Oslossa.
Täältä jostakin
Täältä jostakin on talvi- ja jatkosodan aikana käytetty ilmaus, kun rintamalta lähetetyissä kirjeissä ei saanut ilmaista tarkkaa sijaintipaikkaa. Se tarkoittaa myös seuraavia:
Moldovan rautatiet
Moldovan rautatiet () on Moldovan junaliikenteestä vastaava valtiollinen rautatieyhtiö.
Moldovan rataverkon tärkein ratayhteys on maan keskiosien läpi kulkeva poikittainen päärata Romanian Iasista Ukrainan Odessan alueelle Razdelnajaan satakunta kilometriä Odessan luoteispuolella, jossa rata yhtyy Ukrainan rautateiden päärataverkkoon. Keskeisimmät rautatieasemat reittillä ovat Ungheni–Strășeni–Chișinău–Bender (Bender 2)–Tiraspol.
Junayhteys Tiraspolista Chișinăuhun käynnistettiin 28. elokuuta 1871, mitä pidetään Moldovan rautateiden nykyverkoston alkuna. Tätä tosin edelsi alkujaan hevosvetoisena jo 1840-luvulla käynnistetty raidehanke Odessasta Dnestrille. Rataa jatkettiin Chişinăusta länteen ja vuonna 1875 junanrata ulottui jo Ungheniin, Romanian rajalle. Perusta nykyiselle pääradalle oli luotu. Romanian Iasin puolelle johtava, Prutjoen ylittävä "Eiffel-silta" avattiin huhtikuussa 1877.
Nykyään pääradan lisäksi Unghenista vie yksiraiteinen sivurata pohjoiseen, mikä rata jakautuu kahteen Ukrainaan johtavaan haaraan Bălțissa. Sieltä yksi sivurata jatkaa pohjoisluoteeseen, toinen itään (asemia mm. -Floreşti–Rîbnița-Ukraina). Pohjoisluoteeseen johtava rata (mm. -Drochia–Donduşeni-) haarautuu vielä ennen Ukrainan rajaa kahtia Ocniţassa. Chișinăusta ja Benderistä (toisen lähteen mukaan vain jälkimmäisestä) erkanee mutkitteleva sivurataverkosto Moldovan eteläosiin, aina Tonavalle saakka. Osa rataosuuksista kulkee Ukrainan Odessan alueen kautta; Basarabeascassa on risteysasema Ukrainan rataverkkoon. Eteläiseltä rataverkostolta on kaksi liityntää myös Romanian rataverkostoon.
Merkittäviä rautatiepaikkakuntia ovat muun muassa:
Moldovan rautateiden (CFM) rataverkko kytkeytyy kiinteästi naapurimaiden ratoihin. Ukrainan tavoin Moldovan rautatieverkko pohjautuu samaan raideleveyteen kuin Ukrainan rautateiden rataverkko (1 520 mm). Osa matkustajaliikenteenkin junavuoroista liikennöidään Ukrainan, Venäjän (Pietari, Moskova) tai Valko-Venäjän suuntaan, osin sikäläisellä vaunukalustolla. Moldovan eteläosien rataverkko kulkee osin Ukrainan Odessan alueen puolella ja siksi sujuva yhteistyö Ukrainan rautateiden ja viranomaisten suuntaan on siksikin tärkeää. Sen sijaan läntisen naapurimaan Romanian raideleveys on 1 435 mm:ä, mistä syystä pieni osa (13,9 km) kaikkiaan 1 139,3 kilometrin pituisesta rataverkostosta on tällä raideleveydellä. Länsiliikenteessä junien vetureita ja vaunujen telejä joudutaan vaihtamaan rajan tuntumassa tai on käytettävä raideleveyden muutokseen sopeutuvaa kalustoa. Tärkeitä raideliikenteen yhteistyökumppaneja ovat siis:
Togué Morari
Togué Morari on maalaiskunta Moptin alueen Djennén piirissä Malissa. Sen keskuskylä Mourrah sijaitsee Nigerjoen sivuhaaran varrella 60 kilometriä Djennéstä pohjoiseen. Kunnassa on 6 800 asukasta (vuonna 2009).
Togué Morarin kunta rajoittuu etelässä Djennén piirin Kéwan, lännessä Ténenkoun piirin Diakan ja Ouro Guirén, pohjoisessa ja kaakossa Moptin piirin Salsalbén ja kaakossa Ouro Modin kuntiin. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Kunta sijaitsee Nigerin tulva-alueella.
Kuntaan kuuluu 11 kylää. Asukkaat ovat etupäässä fulbeja, bozoja ja markoja.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely, karjanhoito ja kalastus. Tärkeimmät viljelykasvit ovat riisi, durra, hirssi, maapähkinä, lehmänpapu ja maapapu. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet ja aasit. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja pienimuotoista kaupankäyntiä.
Kunnan liikenneyhteydet ovat heikot. Tulva-aikaan ainoan kulkureitin muodostavat vesitiet. Palveluihin kuuluvat neljä alakoulua, yläkoulu ja terveysasema.
Junior Club World Cup
Junior Club World Cup (lyhennettynä JCWC; ) on kansainvälinen juniorijääkiekkoturnaus, jonka järjestää Kansainvälinen jääkiekkoliitto. Turnaukseen osallistuvat joukkueet ovat useimmiten A-junioriseurajoukkueita, mutta mm. myös Norjan ja Tanskan alle 20-vuotiaiden maajoukkueet sekä EJHL-junioriliigan tähdistöjoukkue ovat osallistuneet turnaukseen.
JCWC pelattiin ensimmäisen kerran Venäjän Omskissa 30. elokuuta – 3. syyskuuta 2011. Se pelattiin siellä myös kahtena seuraavana vuonna. Suomalaisseurojen A-nuorista JCWC:hen ovat osallistuneet A-nuorten SM-liigan Suomenmestaruusvuosinaan Helsingin IFK vuonna 2012, Hämeenlinnan Pallokerho vuonna 2013, Espoo Blues vuonna 2014 ja TPS vuonna 2015. Jokerit on osallistunut turnaukseen vuosina 2016, 2017 ja 2018. HPK saavutti vuoden 2013 turnauksesta hopeaa hävittyään finaalissa MHL-joukkue Omskije Jastrebylle lukemin 2-0.
Peninsular and Oriental Steam Navigation Company
Peninsular and Oriental Steam Navigation Company, tunnetaan yleisesti P&O, on brittiläinen rahti- ja logistiikkayhtiö. P&O:n historia ulottuu 1800-luvun alkupuolelle. 2006 P&O:n osakkeenomistajat hyväksyivät yhtiön myymisen Arabiemiraateissa kirjoille olevalle Dubai Ports Worldille. P&O Heritage -internetsivusto ylläpitää yhtiön perintöä.
Pondori
Pondori on maalaiskunta Moptin alueen Djennén piirissä Malissa. Sen keskuskylä Gomitogo sijaitsee Nigerjoen ja Banin välisellä tulva-alueella kymmenen kilometriä Djennéstä länteen. Kunnassa on 4 300 asukasta (vuonna 2009).
Pondorin kunta rajoittuu pohjoisessa Djennén piirin Ouro Alin, idässä Djennén, etelässä Dandougou Fakalan ja Niansanarién sekä lännessä Néma-Badenyakafon kuntiin. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Pinnanmuodostukseltaan se on tasankoa. Kunnan alueella virtaa joukko Banin sivuhaaroja.
Kuntaan kuuluu kuusi kylää. Asukkaat ovat etupäässä bozoja, soninkeja ja bambaroita. Vallitseva uskonto on islam.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely, karjanhoito ja kalastus. Tärkeimmät viljelykasvit ovat riisi, hirssi ja durra. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja kaupankäyntiä.
Kunnan liikenneyhteydet ovat heikot. Tulva-aikaan ainoan kulkureitin muodostavat vesitiet. Palveluihin kuuluu neljä alakoulua ja terveysasema.
Ruostekaktukset
Ruostekaktukset ("Haageocereus") on eteläamerikkalainen kaktuskasvisuku, joka on saanut tieteellisen nimensä erään saksalaisen kaktuskasvattajan, Walther Haagen, mukaan.
Ruostekaktukset ovat pensasmaisia tai puumaisia kaktuksia, joiden varret voivat olla maanmyötäisiä, kohenevia tai pystyjä. Pitkittäisuurteita niissä on paljon, ja areolit ovat tiheässä. Myös piikkejä on paljon kussakin areolissa. Kukkivissa areoleissa on lisäksi sukasia. Kukat puhkeavat lähelle varren kärkeä ja ovat avoinna vain yhden yön. Muodoltaan ne ovat putkimaisia tai suppilomaisia ja avautuvat ratasmaisiksi. Niiden väri vaihtelee vaaleanpunaisesta kirkkaampaan punaiseen. Kukkapohjus on tukeva ja mehevä ja siinä on karvoja ja paljon suomuja. Hetiö on yksikiehkurainen; emin vartalot pistävät ulos kukasta. Hedelmä on pallomainen ja mehevä, ja sen pinnalla on muutama suomu ja karvoja sekä kuihtuneet kukan jäänteet. Siemenet ovat munamaisia, kiiltävän mustia ja epäsäännöllisen kuoppapintaisia.
Ruostekaktukset kasvavat Perun ja Pohjois-Chilen länsiosien alavilla mailla. Joidenkin lajien levinneisyys on hyvin rajallinen; esim. "H. tenuis" esiintyy liikkuvilla hiekkadyyneillä ilmeisesti vain yhden neliökilometrin kokoisella alueella. Se on vaarantunut, sillä sen kasvupaikat hupenevat ihmisen toiminnan vaikutuksesta.
Ruostekaktuksia tunnetaan 20 lajia, mutta todellinen lajimäärä voi olla pienempi, sillä lajit ovat hyvin muuntelevia ja niiden rajat ovat epäselvät.
Anderson E. F. 2001: The Cactus Family. - Timber Press. Portland, Oregon. ISBN 0-88192-498-9
Kasvien suomenkieliset nimet.
Willy Baer
Bruno Willy Baer (1875 Preussi – 1961) oli saksalainen kuvataiteilija, joka asui Turussa ja tunnetaan erityisesti taidokkaista lasimaalauksistaan 1900-luvun alun jugendtyylisissä rakennuksissa.
Viulutehtailijan poika Willy Baer aloitti opinnot Berliinin kuninkaallisessa taidekoulussa vuonna 1893. Hän muutti Suomeen ensi kerran vuonna 1897 ja asettui pysyvästi Turkuun 1901. Ennen Suomen itsenäisyyden aikaa Baer piti Turussa taideteollista ateljeeta, jossa opetti ja johti ornamentiikan ja erityisesti lyijylasitusten valmistamista. Baerin luovuttua yrityksestä siitä tuli 1915 yhtiökumppani Herman Niemisen omistama Kaune. Baer teki lasimaalauksia muun muassa Turun Mikaelinkirkkoon (1905), Beetlehem-kirkkoon sekä hotelli Hamburger Börsiin (1903 ja 1912). Osa Mikaelinkirkon lasimaalauksista tuhoutui tammikuun 1940 pommituksissa, mutta Turussa Baerin 1900-luvun alussa toimittamia art nouveau- eli jugendtyylisiä lasitöitä on yhä näkyvillä parissakymmenessä kohteessa.
Baer toimi Turussa opetustehtävissä noin 30 vuotta. Eläkkeelle jäätyäänkin hän piirsi paljon muotokuvia ja kasvotutkielmia. Uransa aikana hän teki muun muassa kolmisensataa omakuvaa. Hän muutti Turusta 1944 Ruotsiin, mutta palasi myöhemmin Turkuun.
E. H. New
Edmund Hort (E. H.) New (1871–1931) oli brittiläinen taiteilija, kuvittaja ja Birmingham Group -taiteilijaryhmän jäsen. Hän teki kuvituksia muun muassa kirjoihin ja lehtiin.
Newin tunnettuihin oppilaisiin kuului muun muassa Arabian Lawrencena tunnettu T. E. Lawrence.
Täältä jostakin (runoantologia)
Täältä jostakin – Suomen kenttäarmeijan runoja on vuonna 1943 julkaistu runoantologia, joka sisältää rintamamiesten runoja.
Teoksen on toimittanut Olavi Paavolainen ja sen kustantaja on WSOY. Teoksessa on 140 runoa 80 runoilijalta. Alun perin teos annettiin toimitettavaksi kolmihenkiselle ryhmälle, johon Paavolaisen lisäksi kuuluivat Matti Kurjensaari ja everstiluutnantti Yrjö Vasama. Muut eivät kiireiltään juuri ehtineet osallistua toimitustyöhän, joten se jäi Paavolaisen harteille. Heidät on silti mainittu teoksen toimituskuntana.
Teoksen kolmas painos ilmestyi 50 vuotta ensimmäisen painoksen jälkeen, 1993.
Kokoelmaan oli tarjolla valtava määrä runoja, suurin osa niistä kirjoitettuna isänmaallis-aatteelliseen paatoshenkeen. Helmenä joukossa oli muun muassa Matti Kuusen "Kuolemanjuoksu", jota Paavolainen piti niin rajuna, että kehotti keventämään alkua, mutta siihen Kuusi ei kyennyt. Runon taustalla oli Kuusen kokemus Tyrjän läpimurtotaistelusta, jossa kaatui kolmisensataa suomalaista sotilasta. Hiukan tarkistettuna mutta olennaisesti samanlaisena runo sisältyy Kuusen kokoelmaan "Routa liikkuu" (1947). Niin Panu Rajala kuin Kuusen elämäkerturi Tellervo Krogerus pitävät runoa ainutlaatuisena sotarunojen joukossa. Muita merkittäviä runoja antologiassa ovat muun muassa Paavo Hynysen "Jäämeren marssi" ja Pentti Lahden "Sikermä talvisodasta 1-5". Mukana ovat myös Reino Helismaan runot "Veli, ei valintaa sulla" ja "Unta ja totta" sekä Erkki Tiesmaan runot "Kehtolaulu korsussa", "Sissien marssi" ja "Eldankajärven jää", joka tunnetaan lauluna.
Muita tekijöitä ja heidän runojaan ovat muun muassa:
Suuri osa kirjoittajista sai teokseen yhden tai kaksi runoaan, neljä runoa julkaistiin Eetu Hyvämäeltä, Vilho Koljoselta, Lauri Lamminmäeltä, Aarne R. Palkilta, Olavi Rautiolta, Kalle Riikoselta, Leo Tiaiselta ja Aarre Vuorjoelta. Kuusi runoista on lotan kirjoittamaa, kolmetoista on ruotsiksi.
Patukaktukset
Patukaktukset ("Harrisia") on 20-lajinen trooppisen Amerikan kaktuskasvisuku, joka on saanut nimensä William Harrisin mukaan, joka tutki Jamaikan kasvistoa. Patukaktukset ovat puumaisia tai pensastavia, hoikka- ja usein varsin rentovartisia sekä suurikukkaisia kaktuksia. Ne kukkivat yöllä.
Patukaktusten kasvutapa vaihtelee puumaisesta maanmyötäiseen tai köynnösmäiseen. Pituutta ne voivat saavutta jopa seitsemnän metrin verran. Juuret ovat toisinaan mukulamaisia, varret liereitä, nivelettömiä ja ilmajuurettomia. Pituussuuntaisten uurteiden määrä vaihtelee 4-12. Kussakin piikkiryhmässä (areolissa) on muutama tai paljon piikkejä. Kukat ovat suppilomaisia, valkoisia ja jopa 12 cm leveitä. Hoikassa kukkapohjuksessa on karvamaisia piikkejä tai villakarvaa. Hedelmä on mehevä, keltainen tai oranssinvärinen, toisinaan avautuva. Siemenet ovat leveän soikeita ja mustia sekä nystermäisiä.
Patukaktusten levinneisyys käsittää Floridan, Karibian alueen, ja Etelä-Amerikassa Brasilian, Paraguayn, Bolivian ja Argentiinan.
Patukaktusten 20 lajia jaetaan kahdeksi alasuvuksi: Harrisia ja Eriocereus. Edelliseen kuuluu lajeja, joilla on avautumattomat hedelmät ja puumainen kasvutapa, jälkimmäiseen lajeja, joilla on avautuvat hedelmät ja köynnöstävä tai pensasmainen kasvutapa. Edellinen alasuku rajoittuu Floridaan ja Karibian alueelle, jälkimmäinen trooppiseen Etelä-Amerikkaan.
Anderson E. F. 2001: The Cactus Family. - Timber Press. Portland, Oregon. ISBN 0-88192-498-9
Operaatio Oboe 1
Operaatio Oboe One oli liittoutuneiden koodinimi Operaatio oboeen kuuluvassa operaatiossa, jonka tavoitteena oli vallata Japanin Kaakkois-Aasiassa valloittamat alueet takaisin. Oboe 1 oli operaation ensimmäinen vaihe, ja se kohdistui Tarakanin saarelle, jonka japanilaiset olivat valloittaneet vuonna 1942.
Tarakanin pieni saari sijaitsee Borneon koillispuolella, ja saaren öljykentät tekivät saaresta japanilaisille houkuttelevan hyökkäyskohteen Tyynenmeren sodassa. Japani hyökkäsi Tarakaniin vuonna 1942 osana Hollannin Itä-Intian sotaretkeä ja Tarakanin taistelun jälkeen japanilaiset saivat saaren öljykentät hallintaansa.
Vuonna 1945 liittoutuneet aloittivat Operaatio Oboen, jonka yhtenä tavoitteena oli ajaa japanilaiset pois Tarakanilta. Tarakanilta saatava öljy oli japanilaisille tärkeää sotamenestyksen kannalta ja Tarakanin lentokenttää liittoutuneet saattaisivat käyttää tukikohtanaan muissa operaation sotatoimissa.
Toukokuun 1. vuonna 1945 australialaisten johtama operaatio alkoi, kun australian armeijan joukot nousivat maihin Tarakanin länsipuolelle. Ennen hyökkäystä australialaiset pommittivat aluetta ajaakseen japanilaiset puolustusasemiin ja rannikolla miinanraivaajat tekivät tietä liittoutuneiden maihinnousua varten. Liittoutuneet hyökkäsivät Tarakanin saaren länsirannikolle, ja he saivat rantakaistaleen hallintaansa vähäisin miestappioin. Vallattua rantaa saatettiin käyttää tukikohtana ja asemana raskaampien aseiden ja ajoneuvojen toimittamista varten. Tarakanin lentokentän valtaaminen onnistui japanilaisten ankaran vastarinnan jälkeen 5. toukokuuta, ja Tarakanin kaupungin liittoutuneet saivat hallintaansa seuraavana päivänä.
Tarakanin menetyksen jälkeen japanilaisjoukot vetäytyivät saaren sisäosiin, johon liittoutuneet tekivät ilmapommituksia. Saarelle jääneet japanilaiset yrittivät vallata alueita vielä takaisin, mutta liittoutuneet torjuivat yritykset.
Tarakanin valtauksen ensisijaisena tavoitteena oli vallata takaisin alueen lentokenttä, mutta alue oli niin pahasti vaurioitunut operaatiota edeltävissä pommituksissa, että sen käyttökuntoon saattamisessa kesti useita viikkoja. Kenttä saatiin kuntoon kesäkuun lopulla, mutta se oli liian myöhäistä Borneon takaisinvaltauksen kannalta, eikä Tarakanin kenttää käytetty operaatio oboen muissa toimenpiteissä siinä laajuudessa kuin oli ollut tarkoitus.
Tiiviste (tekniikka)
Tiiviste on koneenelin, jota käytetään eristämään nestemäisiä tai kaasumaisia aineita toisistaan, pitämään painetta tai estämään likaantuminen. Tiivistyminen voi perustua adheesioon tai puristukseen. Tiivistykset voidaan jaotella kiinteisiin ja liikkuviin. Liikkuvat tiivistykset voivat perustua kosketuksellisiin tai kosketuksettomiin tiivisteisiin. Kosketuksettomat tiivistykset, esimerkiksi sokkelotiivisteet, sallivat pientä vuotoa.
Tiivisteitä ovat esimerkiksi:
USS Houston (CA-30)
USS Houston (runkonumerot CL-30 ja CA-30) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1930 palvelukseenotettu Northampton-luokan raskas risteilijä.
Alus tilattiin Newport Newsistä Virginiasta Newport News Shipbuilding and Dry Dock Companyltä ja sen köli laskettiin 1. lokakuuta 1928. Alus laskettiin vesille 7. syyskuuta 1929 kumminaan Houstonin pormestarin Oscar Holcomben tytär Elizabeth ja se otettiin palvelukseen 17. kesäkuuta 1930 ensimmäisenä päällikkönään Jesse Bishop Gay. Aluksen runkonumero vaihdettiin 1. heinäkuuta 1931 CA-30:ksi.
Alus upposi Sundasalmen taistelussa 1. maaliskuuta 1942. Aluksen miehistöstä pelastui 368 henkeä, jotka joutuivat sotavankeuteen.
Operaatio Oboe 6
Operaatio Oboe Six oli liittoutuneiden koodinimi operaatio Oboeen kuuluvalle operaatiolle, jonka tavoitteena oli vallata Japanin Kaakkois-Aasiassa valloittamat alueet takaisin. Oboe Six oli operaation toinen vaihe, jossa liittoutuneiden tavoitteena oli vallata Borneon saaren pohjoiset osat takaisin japanilaisilta.
Borneon taistelujen jälkeen vuonna 1942 Japani sai haltuunsa saaren pohjoisosat. Japanin pääkohteina olivat öljykentät Sarawakin Mirissä ja Brunein Seriassa, sekä Kuchingin lentokenttä.
Vuonna 1945 liittoutuneiden aloittaman operaatio Oboen yhtenä tavoitteena oli vallata Borneon saaren pohjoisosat takaisin japanilaisilta.
10. kesäkuuta 1945 Australian armeijan 9. divisioonan sotilaat vahvistettuna yhdysvaltalaisilla laskeutuivat Labuanille, Bruneinlahden suulle. Meri- ja ilmavoimat tekivät pommituksin tietä maavoimille ennen liittoutuneiden maihinnousua Labuanille, missä japanilaiset puolustivat valloittamiaan alueita. Samalla liittoutuneet tekivät kaksi muuta rinnakkaista maihinnousua lähellä Muaran kaupunkia Bruneissa, mitkä yllättivät japanilaiset. Taistelut päättyivät saaren pohjoisosissa 15. elokuuta, jolloin Japani antautui lopullisesti Hiroshiman ja Nagasakin pommitusten jälkeen.
Taisteluiden lopputuloksena Sarawak, Brunei ja Pohjois-Borneo vapautuivat japanilaismiehityksestä.
Liittoutuneille operaatio oli voittoisa, ja pääosan liittoutuneiden armeijasta muodostaneet australialaisjoukot selvisivät suhteellisen pienillä miestappioilla. Liittoutuneiden voittoisaa operaatiota on kuitenkin myös arvosteltu, sillä Pohjois-Borneon Sandakanilla oli japanilaisten vankileiri, jossa oli yli 2 000 brittiläistä ja australialaista sotavankia, jotka oli tuotu Singaporesta ja Jaavalta. Japanilaiset lähettivät yli 1000 sotavankia Sandakanin kuolemanmarssille kesäkuussa 1945 Oboe 6:n aikana. Vain kuusi sotavankia selvisi hengissä.
Shinonome (1927)
Shinonome () oli keisarillisen Japanin laivaston Fubuki-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Alus tilattiin osana vuoden 1935 laivasto-ohjelmaa Sasebon laivastontelakalta, missä köli laskettiin 12. elokuuta 1926. Alus laskettiin vesille 26. marraskuuta 1927 ja otettiin palvelukseen 27. toukokuuta 1928.
Keisarillisen Japanin laivaston hyökätessä Pearl Harboriin alus oli sijoitettuna 1. laivaston 3. hävittäjälaivueen 12. hävittäjäviirikköön, jonka muut alukset olivat "Shirakumo" ja "Murakumo". Alus lähti 20. marraskuuta 1941 3. hävittäjälaivueen osana merelle lähteneen viirikön mukana Kuresta Samahiin Hainaniin, jonne viirikkö saapui 26. marraskuuta.
Alus suojasi 4.-11. joulukuuta viirikön kanssa joukkojenkuljetussaattueen Samahista Malakan niemimaan operaatioihin, missä viirikön alukset tukivat Khota Bharun maihinnousua. Operaatiosta vapauduttuaan viirikkö jatkoi matkaansa Cam Ranh Bayhin.
Alus kuului 16.-17. joulukuuta Brittiläiselle Borneolle hyökänneeseen osastoon. Hollanin Itä-Intian ilmavoimien GVT-7:n lentoveneen X-32 pudottamat kaksi pommia osuivat 18. joulukuuta 1941 alukseen Sarawakin rannikolla Mirin lähistöllä. Osumien seurauksena aluksen taaempi ammusvarasto räjähti tuhoten aluksen. Alus vei upotessaan mukanaan koko miehistön. Laivasto poisti aluksen 15. tammikuuta 1942 alusluettelosta.
Täpläkiiltokorento
Täpläkiiltokorento ("Somatochlora flavomaculata") on kiiltokorentohin kuuluva sudenkorento, jonka vihreässä takaruumiissa on keltaisia täpliä.
Täpläkiiltokorennon ruumiin pääväri on tummanvihreä. Lajin takaruumiin sivuilla on keltaisia laikkuja, joita useimmilla muilla kiiltokorennoilla ei ole. Laikut ovat pienet koiraalla ja suuret naaraalla. Korennolla on kummallakin kasvojen sivulla keltainen täplä. Niiden välillä ei kuitenkaan ole yhtenäistä keltaista viivaa, kuten välkekorennolla.
Täpläkiiltokorennon naaraan sukuaukon suojus on lyhyempi ja tylpempi kuin välkekorennolla. Naaras eroaa liitokorennosta, jolla on takaruumiissa keltaisia täpliä, parhaiten värittömien siipiensä perusteella. Liitokorennolla takasiipien tyvissä on tummat laikut.
Täpläkiiltokorennon takaruumis on 34–40 mm pitkä ja takasiipi 34–39 mm pitkä.
Täpläkiiltokorennon lentoaika ajoittuu kesäkuun alkupuolelta elokuun loppuun. Päälentoaika on kesäkuun lopulta elokuun alkupuolelle.
Lajia tavataan Keski-Euroopasta Keski-Aasian Altaille ulottuvalla alueella. Keski-Euroopassa levinneisyysalue on hajanainen, idempänä yhtenäisempi. Suomessa laji on yleistynyt, ja 2000-luvulla se on ollut toisinaan jokseenkin yleinen Etelä-Suomessa. Laji ei kuitenkaan elä pohjoisessa Suomessa.
Täpläkiiltokorento elää varsinkin avoimilla suomaastoilla, kuten soisilla rantaniityillä. Muita elinympäristöjä ovat soistuneet metsälampien reunat, soiden ojat, umpeen kasvaneet rehevät järvet ja märät merenrantaniityt.
Shirakumo (1927)
Shirakumo () oli keisarillisen Japanin laivaston Fubuki-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Alus tilattiin osana vuoden 1935 laivasto-ohjelmaa Fujinagatan telakalta. Sen köli laskettiin 27. lokakuuta 1926, ja alus laskettiin vesille 27. joulukuuta 1927. Alus otettiin palvelukseen 28. heinäkuuta 1928.
Keisarillisen Japanin laivaston hyökätessä Pearl Harboriin alus oli sijoitettuna keisarillisen Japanin laivaston 1. laivaston 3. hävittäjälaivueen 12. hävittäjäviirikköön.
Alus upposi torpedoituna 16. maaliskuuta 1944.
Murakumo (1928)
Murakumo () oli keisarillisen Japanin laivaston Fubuki-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Alus tilattiin osana vuoden 1923 laivasto-ohjelmaa Fujinagatan telakalta. Sen köli laskettiin 25. huhtikuuta 1927, ja alus laskettiin vesille 27. syyskuuta 1928. Alus otettiin palvelukseen 10. toukokuuta 1929.
Keisarillisen Japanin laivaston hyökätessä Pearl Harboriin alus oli sijoitettuna keisarillisen Japanin laivaston 1. laivaston 3. hävittäjälaivueen 12. hävittäjäviirikköön.
Alus upotettiin ilmahyökkäyksessä saamiensa vaurioiden vuoksi 12. lokakuuta 1942.
Ilpo Kaija
Tuomas Ilpo Kaija (1. kesäkuuta 1921 Alahärmä – 30. lokakuuta 1944 Vuotso, Sodankylä) oli suomalainen vänrikki ja runoilija joka kaatui Lapin sodan aikana.
Kaija palveli tulenjohtajana Raskas Patteristo 14:ssä. Kaijan runo "Rintaman kevät" julkaistiin Olavi Paavolaisen toimittamassa runokokoelmassa Täältä jostakin – Suomen kenttäarmeijan runoja (WSOY 1943).
Kaija kaatui 30. lokakuuta 1944 Kaunispäällä suomalaisten hyökätessä Vuotsosta kohti Laanilaa. Hänen oli määrä päästä seuraavana päivänä siviiliin. Kaija on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Vuonna 2011 Yle Radio 1:ssä esitettiin "Todellisia tarinoita" -sarjassa Ilpo Kaijasta kertonut radiodokumentti "Tuntemattoman runoilijan kuolema".
Operaatio Oboe 2
Operaatio Oboe Two oli liittoutuneiden koodinimi Operaatio Oboeen kuuluvassa operaatiossa, jonka tavoitteena oli vallata Japanin Kaakkois-Aasiassa valloittamat alueet takaisin. Oboe Two oli operaation kolmas ja viimeinen vaihe, jossa liittoutuneiden tavoitteena oli vallata Balikpapanin öljykentät takaisin japanilaisilta.
Borneon taistelujen jälkeen vuonna 1942 Japani sai haltuunsa Balikpapanin öljykentät Borneon saaren itärannikolla. Vuonna 1945 liittoutuneiden aloittaman Operaatio Oboen, yhtenä tavoitteena oli vallata Balikpapan takaisin japanilaisilta.
Suurimpaan operaatioon Balikpapanilla osallistui liittoutuneiden yli 33 000 hengen armeija. 1. heinäkuuta 1945 Australian maavoimat laskeutuivat muutaman kilometrin päähän Balikpapanista. Maavoimat sai tulitukea ilma- ja merivoimilta ja japanilaiset eivät pystyneet vastaamaan liittoutuneiden hyökkäykseen. Lukumäärältään vähäisemmät japanilaisjoukot olivat alusta alkaen taistelun alakynnessä ja 21. heinäkuuta mennessä japanilaiset joutuivat vetäytymään maan sisäosan viidakoihin. Japanilaiset tekivät viidakosta käsin joitakin iskuja liittoutuneita vastaan, mutta Australian johtama sotilasoperaatio oli liittotuneille menestys.
Fubuki (1927)
Fubuki () (ex- No 35) oli keisarillisen Japanin laivaston Fubuki-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Alus tilattiin osana vuoden 1923 laivasto-ohjelmaa Maizurun laivastontelakalta. Sen köli laskettiin 19. kesäkuuta 1926, ja alus laskettiin vesille 15. marraskuuta 1927. Alus otettiin palvelukseen 10. elokuuta 1928.
Keisarillisen Japanin laivaston hyökätessä Pearl Harboriin alus oli sijoitettuna keisarillisen Japanin laivaston 1. laivaston 3. hävittäjälaivueen 11. hävittäjäviirikköön.
Yhdysvaltain laivaston taisteluosasto TG 64.2, johon kuului neljä risteilijää ja viisi hävittäjää, upotti 11. lokakuuta 1942 aluksen Cape Esperanzan edustalla.
Sagiri (1929)
Sagiri () oli keisarillisen Japanin laivaston Fubuki-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Alus tilattiin Uragan Dock Companylta. Sen köli laskettiin 28. maaliskuuta 1929, ja alus laskettiin vesille vielä saman vuoden lopulla 23. joulukuuta. Alus otettiin palvelukseen 31. tammikuuta 1931.
Keisarillisen Japanin laivaston hyökätessä Pearl Harboriin Sugioka Koshischin komentama alus oli sijoitettuna keisarillisen Japanin laivaston 1. laivaston 3. hävittäjälaivueen 20. hävittäjäviirikköön, jonka muut alukset olivat "Yūgiri", "Asagiri" ja "Amagiri". Alus siirtyi 20.–26. marraskuuta 1941 viirikkönsä mukana Kuresta Hainaniin Samahin alueelle. Se suojasi "Chōkain" Samahista tukemaan Malakan niemimaan valtausta, minkä jälkeen alus jatkoi matkaansa Cam Ranh Bayhin. Alus suojasi 16. joulukuuta Brittiläisen Borneon maihinnousujoukkoja kuljettanutta saattuetta.
Alankomaiden kuninkaallisen laivaston sukellusvene "K-XVI":n laukaisema torpedo upotti aluksen 24. joulukuuta 1941 lähellä Sarawakin Kuchingia. Aluksen taaempi ammusvarasto räjähti osumasta tuhoten perän, jolloin aluksen miehistöstä sai surmansa 121 henkeä. "Shirakumo" ja miinanraivaaja No.3 pelastivat 120 eloonjäänyttä mukaan lukien aluksen päällikkö Sugiokan, joka myöhemmin sai komentoonsa "Arashin". "Sagiri" poistettiin alusluettelosta 15. tammikuuta 1942.
Kim Herold (albumi)
Kim Herold on Kim Heroldin 21. marraskuuta 2014 julkaistu kolmas studioalbumi. Albumi on Heroldin ensimmäinen suomenkielinen albumi.
Albumin ensimmäinen single ”Kaikki okei” julkaistiin 14. tammikuuta 2014. Toukokuussa 2014 julkaistulla ”Hengitä”-singlellä Heroldin lisäksi esiintyy räppäri Tuomas Kauhanen. Viimeinen single albumilta julkaistiin lokakuussa 2014 kappaleesta ”Lähellä loppua”.
Shirayuki (1928)
Shirayuki () oli keisarillisen Japanin laivaston Fubuki-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Alus tilattiin osana vuoden 1923 laivasto-ohjelmaa Jokohaman telakalta. Sen köli laskettiin 19. maaliskuuta 1927, ja alus laskettiin vesille 20. maaliskuuta 1928. Alus otettiin palvelukseen vielä saman vuoden lopulla 18. joulukuuta.
Keisarillisen Japanin laivaston hyökätessä Pearl Harboriin alus oli sijoitettuna keisarillisen Japanin laivaston 1. laivaston 3. hävittäjälaivueen 11. hävittäjäviirikköön.
Alus upposi ilmahyökkäyksessä 3. maaliskuuta 1943.
Derek Raivio
Derek Richard Raivio (s. 9. marraskuuta 1984 Antwerpen, Belgia) on yhdysvaltalainen koripalloilija.
Suomalaissukuinen Raivio on pelannut ammattilaisurallaan Saksassa, Belgiassa, Japanissa ja Tšekissä sekä D-leaguessa.
Raivion isä Rick Raivio varattiin NBA:han 114. vuorolla . Derek ja hänen kaksi veljeään syntyivät kaikki Yhdysvaltain ulkopuolella. Veljeksistä myös Nik Raivio on pelannut koripalloa yliopistotasolla.
Viipurin raatihuone
Viipurin raatihuone voi viitata seuraaviin Viipurin rakennuksiin:
Aira (täsmennyssivu)
Aira voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Viipurin historiallinen museo
Viipurin historiallinen museo (alk. Museum Wiburgense) oli vuosina 1892–1939 Viipurissa toiminut museo. Sen toimialueeseen kuuluivat Viipurin kihlakunnan ohella Jääsken, Kymin, Lappeen, Rajajoen sekä Rannan kihlakunnat. Pääosa museon kokoelmasta on nykyään esillä Lahden historiallisessa museossa, osia on sijoitettu myös Etelä-Karjalan museoon Lappeenrantaan, Heinolan kaupunginmuseoon sekä Louhisaaren kartanoon. Kokoelman omistaa Viipuri-säätiö.
Viipurin historiallisen museon perustivat vuonna 1892 suomalaisuusaatteen innoittamana yhtyeistyössä Viipurin Suomalainen Kirjallisuusseura sekä Viipurin kaupunki. Kieliriitojen johdosta se aloitti toimintansa latinankielisellä nimellä Museum Wiburgense. Museo sai ensimmäiset omat näyttelytilansa vuonna 1895, jolloin sen käyttöön remontoitiin arkkitehti Brynolf Blomqvistin suunnitelmien mukaan Torkkeli Knuutinpojan torin laidalla sijaitseva Viipurin vanha raatihuone. Museon kokoelmien perusta oli kansatieteellisessä aineistossa, jota oli 1880-luvulta lähtien tallennettu eri puolille Viipurin lääniä tehdyillä keruumatkoilla. Vuonna 1900 museon kokoelmiin saatiin testamenttilahjoituksena Pietarissa syntyneen keräilijän William Grommén suuri taide- ja kansatieteellinen kokoelma. Museon johtajana toimi pitkään myös taidemaalarina tunnettu Rurik Lindquist.
Kaikkiaan Viipurin historiallisen museon kokoelmiin kuului noin 16 000 esinettä. Lähestyvän sodanuhan vuoksi museo suljettiin syksyllä 1939, mutta lopulta kokoelmista pystyttiin pelastamaan vain noin 3 000 esinettä, kun suurin osa tuhoutui talvisodan viimeisen päivän lentopommituksessa. William Grommén ohella toinen merkittävä taidekokoelma oli noin 900 karjalaisen taidemaalarin Viktor Svaetichinin Viipurin läänin rakennuksia kuvaavaa teosta, joista sodan jaloista onnistuttiin pelastamaan yli puolet. Sodan jälkeen vuonna 1950 talteen saatu esineistö luovutettiin Lahden historiallisen museon haltuun.
Viktor Svaetichin
Viktor Svaetichin ([sve'tiːhin], , myös muodossa Светишин, "Svetišin"; 1877 Salmi – 27. marraskuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Hänet tunnetaan erityisesti Karjalan kannaksen rakennuskannan ja Viipurin kaupungin kuvaajana. Svaetichin maalasi valokuvamaisia teoksia, joita pidetäänkin enemmän historiallisina dokumentteina kuin minkään tietyn taidesuuntauksen edustajina.
Laatokan rannalla sijainneen Salmin pitäjän Tuleman kylässä syntynyt Svaetichin opiskeli 1890-luvulla Viipurin taiteenystäväin piirustuskoulussa ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Helsingissä. Viipurissa elämäntyönsä tehneen Svaetichinin teoksia oli Viipurin historiallisen museon kokoelmissa talvisodan syttyessä vuonna 1939 noin 900 kappaletta. Niistä onnistuttiin sodan tuhoilta pelastamaan yli 500. Teokset ovat nykyään Viipuri-säätiön omistuksessa ja niitä säilytetään Lahden historiallisessa museossa sekä Etelä-Karjalan taidemuseossa Lappeenrannassa.
William Grommé
William Tilman Grommé (; 24. joulukuuta 1836 Pietari, Venäjän keisarikunta – 1900 Pariisi, Ranska) oli venäjänsaksalainen taidemaalari ja keräilijä, joka vaikutti pääosin Saksassa ja Ranskassa. Hänet tunnetaan Viipurin historialliselle museolle tekemästään testamenttilahjoituksesta. Pääosaa Grommén keräämästä taide- ja esinekokoelmasta säilytetään nykyään Lahden historiallisessa museossa.
Grommé oli Saksan Bremenistä Pietariin muuttaneen liikemiehen poika. Hän opiskeli Pietarin taideakatemiassa vuosina 1855–1867 ja myöhemmin Düsseldorfissa Saksassa. Vanhempiensa kuoltua Grommé muutti Saksasta Pariisin lähellä sijaitsevaan Château de Maisonsin barokkilinnaan, jonka hän oli ostanut ateljeekseen. Grommé vietti kesiä perheensä omistamassa Onnela-huvilassa Viipurin maalaiskunnan Lavolassa ja hänellä tiedetään olleen kontakteja Pariisissa asuneisiin suomalaisiin taiteilijoihin. Grommé testamenttasi koko omaisuutensa Viipurin kaupungille. Siihen sisältyi myös 2 619 esinettä ja taideteosta käsittänyt kokoelma, joka liitettiin vuonna 1902 Viipurin historiallisen museon kokoelmiin. Osa taideteoksista siirrettiin vuonna 1930 avattuun Viipurin taidemuseoon. Arvokkaan Maisonsin linnan Viipurin kaupunki myi vuonna 1905 Ranskan valtiolle, koska sen ylläpitokustannukset olivat niin suuret. Suurin osa Grommén kokoelmasta tuhoutui talvisodan pommituksissa vuonna 1940. Pelastetuksi saatiin vain noin sata esinettä, joiden joukossa on muun muassa alankomaalaista Delftin keramiikkaa 1600- ja 1700-luvuilta sekä noin 20 öljyvärimaalausta. Pääosa säilyneistä esineistä sijoitettiin sodan jälkeen perustettuun Lahden historialliseen museoon, mutta taideteoksia päätyi myös Lahden taidemuseoon ja Hämeenlinnan taidemuseoon.
Reginald Campbell Thompson
Reginald Campbell Thompson (21. elokuuta 1876 – 23. toukokuuta 1941) oli brittiläinen arkeologi, assyriologi ja nuolenpääkirjoituksen tutkija. Hänen kaivuukohteisiinsa kuului muun muassa Ninive, Ur ja Karkemiš.
Kirjailija Agatha Christie ja tämän arkeologina toimiva puoliso Max Mallowan olivat mukana Thompsonin kaivauksilla Ninivessä 1931. Christie omisti kaivauksilla kirjoittamansa kirjan "Lordin kuolema" (1933) Thompsonille ja tämän vaimolle.
Thompson kuoli 64-vuotiaana 1941 palvellessaan Britannian kodinturvajoukoissa.
James Elroy Flecker
James Elroy Flecker (5. marraskuuta 1884 – 3. tammikuuta 1915) oli brittiläinen runoilija, kirjailija ja näytelmäkirjailija.
Flecker kuoli tuberkuloosiin 30-vuotiaana tammikuussa 1915 Sveitsissä.
Palestine Exploration Fund
Palestine Exploration Fund (PEF) on brittiläinen järjestö, joka perustettiin 1865 alkuperäisenä tarkoituksenaan edistää Palestiinan ja Levantin alueen arkeologista ja muuta tieteellistä tutkimusta.
Järjestöä käytettiin myös tiedustelutiedon keräämiseen alueella Osmanien valtakuntaa vastaan. Esimerkiksi Leonard Woolley ja T. E. Lawrence kartoittivat Siinain niemimaata järjestön nimissä toteutetussa kartoituksessa ennen ensimmäistä maailmansotaa.
Järjestön julkaisema "Palestine Exploration Quarterly" on ilmestynyt vuodesta 1869.
Formula Renault 3.5 -kausi 2015
Formula Renault 3.5 -kausi 2015 oli Formula Renault 3.5 -sarjan yhdestoista ja viimeinen kausi. Kausi alkoi 25. huhtikuuta Espanjan Alcañizista ja päättyi 18. lokakuuta Espanjan Jereziin.
Heinäkuussa 2015 sarjan järjestävä Renault Sport ilmoitti lakkauttansa Formula Renault 3.5 -sarjan tämän kauden jälkeen. Tämän johdosta sarja tunnetaan jatkossa nimellä Formula 3.5 V8.
Sarjan mestaruuden voitti brittiläinen Oliver Rowland. Toiseksi sijoittui ranskalainen Matthieu Vaxivière ja kolmanneksi hollantilainen Nyck de Vries.
R = Sarjan tulokas kaudella 2015
Uudet kuljettajat
Paluun tehneet kuljettajat
Tallia vaihtaneet kuljettajat
Poistuneet kuljettajat
Kausikaktukset
Kausikaktukset ("Hatiora") on brasilialainen muutamalajinen kaktuskasvisuku, joka on läheistä sukua korallikaktuksille ("Rhipsalis"). Suvut eroavat toisistaan varren nivelten kasvun, varsipäätteisten ja värikkäiden kukkien sekä emin vartalon tyvirakenteen ja hedelmien muodon perusteella. Tieteellinen nimi on anagrammi Thomas Hariotin, 1500-luvulla eläneen kasvitieteilijän, sukunimestä.
Kausikaktukset ovat päällyskasveja, jotka kasvavat puiden oksilla (epifyytit) tai kivillä ja kallioilla (litofyytit). Kasvutavaltaan ne ovat pensasmaisia, hyvin haarovia, aluksi pystyjä, myöhemmin lamoavia ja usein riippuvia. Varsien nivelet ovat enintään viiden senttimetrin pituisia, lieriömäisiä, siivellisiä, kulmikkaita tai litteitä sekä kasvavat yksittäin tai ryhminä edellisen nivelen päässä olevasta areolista. Areolit ovat enimmäkseen pieniä ja niissä on pehmeän harjasmaisia piikkejä tai ne puuttuvat. Kukat kehittyvät varren kärkeen, kukkivat päivällä ja ovat säteittäisiä, kellomaisia ja väriltään keltaisia, vaaleanpunaisia tai punaisia. Pohjusmalja on lyhyt. Hedelmä on pieni, pyöreä ja paljas, siemenet ruskeita tai mustia.
Kausikaktukset ovat kotoisin Brasilian kaakkoisosista.
Kausikaktusten sukuun katsotaan kuuluvaksi kuusi lajia. Yksi lajeista on risteymä, jota ei ole luonnossa vaan se on syntynyt viljelyssä. Lajit ryhmitellään tavallisesti kahdeksi alasuvuksi: "Hatiora" ja "Rhipsalidopsis". Edellisen lajeilla on liereät ja uurteettomat varsinivelet ja kukassa on poikkileikkaukseltaan pyöreä vartalon tyvirakenne (perikarpelli). Jälkimmäisen lajeilla on litteät varsinivelet ja perikarpelli on kulmikas tai siivellinen.
Yhdistyneiden kansakuntien sihteeristö
Yhdistyneiden kansakuntien sihteeristö () on yksi Yhdistyneiden kansakuntien kuudesta pääelimestä. Se vastaa Yhdistyneiden kansakuntien hallinnollisista asioista.
Sihteeristön pääkonttori sijaitsee ssa. Henkilökunta toimii maailmanlaajuisesti aluetoimistoissa, jotka sijaitsevat Genevessä, Beirutissa, Bangkokissa, Addis Abebassa, Santiagossa, Nairobissa ja Wienissä. Niissä työskentelee yhteensä 12 000 virkamiestä
Sihteeristössä toimii yhteensä 43 000 kansainvälistä työntekijää, joiden esimies on . Sihteeristön tehtävänä on laatia joka toinen vuosi YK:lle talousarvio, jonka yleiskokous hyväksyy omassa istunnossaan. Sihteeristö hallinnoi, valvoo ja vastaa rauhanturvaoperaatioista, vaalijärjestelyistä sekä katastrofi- ja kehitysapuhankkeista. Lisäksi sihteeristö kerää tutkimustietoa ja tekee raportteja. Se vastaa myös tulkkaus- ja käännöspalveluista.
Sihteeristön henkilöstö edustaa työssään YK:ta eikä kotimaataan.
Kaarisillan yhtenäiskoulu
Kaarisillan yhtenäiskoulu sijaitsee Porin Pormestarinluodossa. Koulun osoite on Jokisatamantie 1, 28190 Pori. Koulussa opiskelee oppilaita ensimmäisestä yhdeksänteen luokkaan. Koulu on nimetty sen vieressä sijaitsevan sillan mukaan; nimestä tehtiin äänestys ja oppilaat päättivät voittajaksi Kaarisillan koulun. Koulu on tunnettu Kaarisillan kouluna vasta vuodesta 2008, jolloin Isonsannan alakoulu ja Pohjois-Porin yläkoulu yhdistyivät yhdeksi kokonaisuudeksi
Oštšadbank
Oštšadbank () yksi suurimmista pankeista Ukrainassa. Pankki on perustettu vuonna 1991. Pankin kotipaikka on Kiova.
Isolatocereus dumortieri
Isolatocereus dumortieri on pylväsmäinen kaktuskasvilaji, joka on suvun "Isolatocereus" ainoa laji. Aiemmin se on luokiteltu muihin pylväsmäisten kaktusten sukuihin, kuten "Cereus"-, "Lemaireocereus"- ja "Stenocereus"-sukuihin. Nyttemmin on osoitettu, että se poikkeaa muista sekä morfologialtaan että DNA-sekvensseiltään niin paljon, että se on nykyään omassa suvussaan. Tieteellinen sukunimi viittaa siihen, että kasvit kasvavat yksittäin, toisista yksilöistä erillään isolaatiossa eli eristyksissä.
Laji on kookkaaksi kasvava (jopa 15 m korkea), puumainen ja kynttelikkömäinen, rungollinen kaktus. Sen varret ovat pystykasvuisia, hieman kasvin keskustaa kohti käyristyviä, sinivihreitä ja niissä on kuroutumia. Uurteita on 5-8, niiden reunat suoria, tylppiä ja kohoavat kahden sentin päähän uurteen pohjasta. Areolit kasvavat yhteen ajan myötä. Kussakin niistä on 1-4 vaaleaa ja jopa viisi cm pitkää keskuspiikkiä sekä 6-9 tai enemmän noin sentin mittaista säteittäispiikkiä. Kukat puhkeavat varren kärkiareoleihin ja avautuvat yöllä, mutta kestävät vielä seuraavan päivän. Kukat ovat putkimaisia tai suppilomaisia, lyhyitä, vaaleanvihreitä tai valkoisia. Hedelmä on soikea ja punainen.
"Isolatocereus" kasvaa Meksikossa Oaxacan, Hidalgon, Morelosin, Guerreron, Pueblan ja Michoacánin alueella.
Anderson E. F. 2001: The Cactus Family. - Timber Press. Portland, Oregon. ISBN 0-88192-498-9
Jasminocereus thouarsii
Jasminocereus thouarsii on kaktuskasveihin (Cactaceae) kuuluva laji, joka on ainoa suvussaan. Se on toinen Galápagossaarten endeemisistä kaktussuvuista; toinen on "Brachycereus". Mainitut suvut ovat toistensa sukulaisia, ja lähin sukulainen Amerikan mantereella on Armatocereus.
"Jasminocereus" on tavallisesti puumainen ja runsashaarainen. Korkeutta se voi saavuttaa seitsemän metrin verran. Sen varret ovat liereät, pitkittäisuurteiset, keltaiset tai ruskehtavat. Uurteita on 16-22 ja ne ovat matalia. Areolissa eli kääpiöversossa on noin 40 eripituista piikkiä, jotka ovat aluksi kellertäviä, vanhetessaan tummuvia. Kasvi kukkii yöaikaan, ja kukat ovat laakeita, kermanvalkoisia tai oliivinvihreitä, 2-6 cm leveitä. Kukkapohjus on hoikka ja siinä on suomuja ja karvoja. Hedelmä on pallomainen tai pitkänomainen, vihertävä tai punertavan purppurainen, mehevä mutta vanhetessaan kovettuva ja lähes paljaspintainen. Siinä on jäljellä myös kuihtuneet kehälehtien jäänteet. Siemenet ovat tavallisesti mustia ja munuaismaisia.
Laji kasvaa Galápagoksen kahdeksalla saarella kolmena muunnoksena. Ecuadorin hallinto on rauhoittanut kasvin.
Anderson E. F. 2001: The Cactus Family. - Timber Press. Portland, Oregon. ISBN 0-88192-498-9
Lasiocereus
Lasiocereus on Perussa kasvava kaktuskasvien suku, johon kuuluu kaksi lajia. Ne ovat pensas- tai puumaisia, hyvin piikkisiä ja valkokukkaisia kaktuksia. Lähimmät sukulaiset ovat ruostekaktukset ("Haageocereus"). Tieteellisen nimen alkuosa tulee kreikan sanasta "lasios" ’villainen’.
Pensasmaiset tai puumaiset "Lasiocereus"-kaktukset voivat saavuttaa yhden metrin korkeuden. Niiden varret ovat liereitä ja melko runsasuurteisia. Runsaslukuisissa areoleissa on naskalimaiset tai neulamaiset keskipiikit ja neulamaiset säteittäispiikit. Kukat sijaitsevat varren latvassa laajentuneissa areoleissa, jotka saavat aikaan kefalion näköisen vaikutelman (ovat pseudokefalioita). Kasvit kukkivat öisin valkoisin, putkimaisin kukin. Kukkapohjus on lyhyt ja leveä, tiheän villan ja sukasten peittämä. Hedelmä on tynnyrimäinen, avautuu tyveltään, ja siinä on kuiva malto ja pieniä nystyisiä siemeniä.
Suvun molemmat lajit kasvavat Perussa.
Suvussa on kaksi lajia:
Lucifer-luokka
Lucifer-luokka oli Ranskan laivaston kahden puurunkoisen parkkitakiloidun aluksen muodostama 1. luokan avisoluokka.
Joulukuussa 1847 Ranskan laivasto päätti kahden uuden höyryvoimalla kulkevan aluksen valmistuksesta vuonna 1849. Cherbourgissa valmistettava 300 hevosvoiman höyrykoneella varustettu korvetti nimettiin "Luciferiksi" ja 200 hevosvoiman höyrykoneella Rochefortissa valmistettu alus "Mégerèksi". Tilaus kuitenkin peruutettiin vuonna 1848 budjettileikkausten seurauksena, mutta varatut nimet säilytettiin meriministerin lisättyä 19. helmikuuta 1851 vuoden 1851 hankintaohjelmaan kaksi Rochefortissa valmistettavaa alusta. Ministeri ei kuitenkaan täsmentänyt alusten käyttötarkoitusta, joten työvoimaneuvosto päätti 22. maaliskuuta 
käyttää kuljetusaluksen piirustuksia lukuun ottamatta rungon muuttamista puiseksi. Tuloksena oli lähes identtinen alus kuin 220 hevosvoiman höyrykoneella varustettu siipiratasalus "Périclès", joka oli luotu käyttämällä 160 hevosvoiman höyrykoneella varustettujen Sphinx-luokan avison piirustuksia.
Victorin Gabriel Sabattier'n "Luciferin" rungosta tekemät piirustukset hyväksyttiin 22. lokakuuta 1851. Piirustuksissa oli säilytetty siipiratasaluksen kansiratkaisut, mikä mahdollisti niiden käytön kuljetusaluksena. "Mégère" valmistettiin samojen piirustusten mukaan, mutta runkorakenne oli Lucien Armanin kehittämä komposiitti eli muun muassa metallikaaret. Komposiittirungon sanottiin olevan 25 tonnia kevyempi kuin "Luciferin" koko puurungon. Työvoimaneuvosto hyväksyi 23. helmikuuta 1852 Sabattier'n piirustukset propulsiojärjestelmästä kolmannella yrityksellä.
Leocereus
Leocereus bahiensis on Brasiliassa kasvava kaktuskasvilaji. Se on puuvartinen ja kukkii yöllä. Tieteellinen sukunimi on annettu A. Pacheco Leãon mukaan, joka oli Rio de Janeiron kasvitieteellisen puutarhan johtaja.
Kasvi on pysty tai hieman lamoava. Hieman turvonneesta, puutuneesta juuristosta kohoaa yksi tai useampia varsia jopa kolmen metrin korkeuteen. Ne ovat liereitä, puutuneita, limattomia, ohuita, oliivinvihreitä ja 10-19-uurteisia. Piikkejä on ryhmässään 8-16; ne ovat ohuita, neulamaisia ja kellertäviä tai tummanruskeita. Kukat sijaitsevat varren kärjen tuntumassa ja ovat putkimaisia, valkoisia ja 20-25 mm leveitä. Vihreässä kukkapohjuksessa on suomuja ja kalpeita piikkejä ja ulkopinnalla tummia karvoja ja sukasia. Kehälehdet ovat lyhyitä. Hedelmä on pallomainen tai munamainen, punainen ja avautumaton; kuihtuneita kukan osia on jäljellä. Siemenet ovat kiiltävän mustia, litteitä tai hieman koveria.
Laji kasvaa Brasiliassa Bahian pohjoisosasta Minas Geraisin keskiosiin uslottuvalla alueella.
Anderson E. F. 2001: The Cactus Family. - Timber Press. Portland, Oregon. ISBN 0-88192-498-9
Teufelsberg
Teufelsberg (”Pirunvuori”) on keinotekoinen kukkula Berliinin kaupungin alueella sijaitsevassa Grunewaldin metsässä, Grunewaldin kaupunginosassa. Se on 120,1 metriä korkea ja Berliinin alueen korkein maastonkohta. Vuoteen 2013 asti sen korkeudeksi ilmoitettiin virheellisesti 114,7 metriä. Berliinin korkein luonnollinen maastonkohta on kaupungin toisella laidalla sijaitseva Müggelberge, jonka korkeus on myös 114,7 metriä.
Teufelsberg luotiin toisen maailmansodan jälkeen, kun paikalle kasattiin 25 miljoonaa kuutiometriä sodassa raunioituneiden berliiniläisten rakennusten jäännöksiä. Määrä vastaisi 15 000 kokonaista rakennusta. Ennen sotaa paikalla oli sijainnut 1937 valmistunut sotatieteellisen tiedekunnan rakennus. Teufelsbergin täyttämistä jatkettiin vuoteen 1972, minkä jälkeen se maisemoitiin. Länsi-Berliiniin sijoitetut amerikkalaiset joukot rakensivat mäen laelle 1950-luvulla valtavan vakoilu- ja salakuuntelukeskuksen. Rakennukset hylättiin amerikkalaisten joukkojen poistuttua vuonna 1992, ja ne ovat siitä alkaen olleet tyhjillään. Rakennukset ja niiden katolla olevat suuret antennikupolit ovat edelleen pystyssä, mutta vandalisoinnin vuoksi huonossa kunnossa. Paikalta on hyvä näköala Berliinin keskustaan, ja rakennuksille on 1990-luvulta alkaen yritetty löytää sopivaa uusiokäyttöä. Tällä hetkellä tiloja käyttää vapaa taiteilijayhdistys, joka järjestää alueella kiertokäyntejä.
Triton-NN
Triton-NN () eli projekti 21310 on venäläinen pienoissukellusveneiden luokka. Alustyyppi julkistettiin koekäytöön joulukuussa 2008. Pienoissukellusveneen on suunnitellut nižninovgorodilainen suunnittelutoimisto Lazurit ().
Suunnittelutoimisto Lazurit on yksi kolmesta venäläisistä sotilassukellusveneiden suunnittelijoista. Tämä vuonna 1953 toimintansa aloittanut yhtiö on suunnitellut merkittävän osan venäläisistä diesel- ja ydinsukellusveneistä. Pienoissukellusveneitä yritys on suunnitellut sekä sotilaallisiin että siviilitarkoituksiin.
Alustyyppiä Triton-NN on luonnehdittu nopean pinta-aluksen ja sukellusveneen yhdistelmäksi. Ruotsalaislähde arvioi alustyypin pystyvän kulkemaan pinta-ajossa moottoritorpedoveneiden tapaan 30–40 solmun nopeudella. Alustyyppi on suunniteltu erityisesti venäläisten sukeltajien ja erikoisjoukkojen (Spetsnaz) käyttöön. Arvioiden mukaan Triton-NN -pienoissukellusveneeseen mahtuu noin 10 sukeltajaa ja se voidaan varustaa torpedoilla.
Sukellusvenemallista Triton-NN uutisoitiin 19. lokakuuta 2014 eräänä mahdollisuutena Tukholman saaristossa lokakuun puolivälissä 2014 käynnistettyjen sukellusvene-etsintöjen yhteydessä.
Punakultajäkälä
Punakultajäkälä ("Caloplaca biatorina") on kultajäkälien sukuun kuuluva laji. Se on muodoltaan ruusukkeinen. Reunaliuskat ovat muodoltaan kuperia ja niissä on monesti härmää. Reunaliuskojen lisäksi jäkälässä on yleensä erillisiä pikkuliuskoja. Kotelomaljat ovat kapeatyvisiä. Väri on oranssi tai verenpunainen. Punakultajäkälä muistuttaa muurikultajäkälää, mutta eroaa siitä punaisemmalla värillä sekä siten, että sen kotelomaljat ovat enemmän koholla ja sen liuskat ovat pidemmät. Kultajäkälää tavataan Euraasian mantereella, Afrikan pohjoisosassa ja Australiassa. Se kasvaa kivien päällä ja sitä esiintyy kalkkikivi- ja silikaattikallioilla. Laji on erittäin uhanalainen.