hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kontekstomia
Kontekstomia (engl. "context" = asiayhteys, "-tomy" = lääketieteessä pois leikkaava operaatio) eli asiayhteydestä irrottaminen on argumentointivirhe, jossa lainataan argumentoinnin tueksi lähdettä mahdollisesti sanantarkasti oikein mutta kuitenkin irti asiayhteydestä siten, että viesti ymmärretään eri tavoin kuin koko asiayhteydestä voi päätellä, jopa päinvastoin. Kontekstomialla voidaan käyttää jotain auktoriteettia perustelemaan sellaista viestiä, mitä se ei todellisuudessa kannata. Sillä voidaan myös tuottaa perätöntä ennakkoluuloa henkilöä tai lähdettä kohtaan.
Muun muassa tästä syystä on tärkeää vaatia tarkkaa lähteiden ilmoittamista, jotta asiayhteys voidaan tarkistaa. Samasta syystä tulee pyrkiä viittaamaan aina alkuperäisiin lähteisiin, ettei syyllistytä tahattomaan kontekstomiaan.
Kuten useimpiin argumentointivirheisiin, myös kontekstomiaan voi vedota perusteetta puolustuskeinona. Kontekstomiasta syytettäessä on siksi vaadittava osoittamaan tarkoitettu oikea konteksti.
Uskontoväittelyissä uskovaiset lainaavat joskus Darwinia väittäen, että hän ei itsekään uskonut omaan teoriaansa. Hän sanoin muun muassa, ettei silmän kehittymisessä evoluution kautta ole mitään järkeä:
"To suppose that the eye with all its inimitable contrivances for adjusting the focus to different distances, for admitting different amounts of light, and for the correction of spherical and chromatic aberration, could have been formed by natural selection, seems, I freely confess, absurd in the highest degree."
...pois jätetään välittömästi jatkuva teksti, jossa Darwin mainitsee miten todisteiden valossa asian on silti oltava niin, vaikkei ihmisen mielikuvitus siihen venyisikään:
"When it was first said that the sun stood still and the world turned round, the common sense of mankind declared the doctrine false; but the old saying of Vox populi, vox Dei, as every philosopher knows, cannot be trusted in science. Reason tells me, that if numerous gradations from a simple and imperfect eye to one complex and perfect can be shown to exist, each grade being useful to its possessor, as is certainly the case; if further, the eye ever varies and the variations be inherited, as is likewise certainly the case; and if such variations should be useful to any animal under changing conditions of life, then the difficulty of believing that a perfect and complex eye could be formed by natural selection, though insuperable by our imagination, should not be considered as subversive of the theory. How a nerve comes to be sensitive to light, hardly concerns us more than how life itself originated; but I may remark that, as some of the lowest organisms, in which nerves cannot be detected, are capable of perceiving light, it does not seem impossible that certain sensitive elements in their sarcode should become aggregated and developed into nerves, endowed with this special sensibility."
Kunnallispiiri
Kunnallispiiri on yksi tapa järjestää paikallishallinto. Sen merkitys vaihtelee maittain.
Maassa on 60 kunnallispiiriä, joilla on yhteinen vaaleilla valittu kunnanvaltuusto. Kunnallispiirien muodostamat useiden hajallaan olevien kaupunkien ja muiden paikallishallinnon alueiden ovat suurehkoja, joka käsittäviä yksiköitä, jotka kykenevät järjestämään omassa keskuudessaan paikallishallinnon palvelut.
Erona Suomeen on sen, että Suomessa ei useiden kuntien lähinnä Euroopan unioni kehitysprojekteja varten muodostamat seutukunnat vastaa samaa, vaan Suomessa on täysi kuntaitsehallinto, jossa kunnat vapaaehtoisesti kuntayhtymissä tuottavat kalleimmat ja keskitetyimmät kunnallishallinnon palvelukset, kuten ammattikorkeakoulut ja keskussairaalat.
Kunnallispiiri, () on vuoden 2003 lailla vuodesta 2006 perustettu entisiä neuvostoliittolaisia maalaismaisia kuntia yhdistävä pieni paikallishallinnon yksikkö, jota vastaa kaupunkimaisissa paikoissa kaupunkipiiri (ven. городской округ, gorodskoi okrug) jonka tarkoituksena on ollut yhdistää hallinnollisesti liian pieniksi katsottuja paikallishallinnon yksiköitä aikaisempaa suuremmiksi kuntayksiköiksi.
Katla (kala)
Katla ("Gibelion catla" tai "Catla catla") on eteläaasialainen taloudellisesti merkittävä särkikala.
Katla on lihavan oloinen, leveäpäinen ja -suinen särkikala. Voi kasvaa suureksi, muttei yleensä yli puolta metriä.
Luonnolliseen levinneisyysalueeseen kuuluvat Pakistan, Intia, Bangladesh, Nepal ja Myanmar.
FAO:n tilastossa katla oli vuonna 2012 kalanviljelyssä maailman kuudenneksi eniten tuotettu kalalaji, kokonaistuotanto oli noin 2,8 miljoonaa tonnia ja sen arvo 5,5 miljardia dollaria.
Katla syö planktonia ja hyönteisiä pääasiassa pinta- ja välivedessä. Näin se ei kilpaile pohjaeläimiä syövien lajien kanssa, ja sitä voidaan tehokkaasti tuottaa yhteiskasvatuksessa niiden kanssa. Intiassa kasvatetaan yleisesti kolmea tai kuutta karppikalalajia yhdessä.
Rand Paul
Randal Howard "Rand" Paul (s. 7. tammikuuta 1963) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko ja kentuckylainen senaattori. Randin isä on tunnettu poliitikko Ron Paul. Rand Paul on tukenut Teekutsuliikettä ja häntä on kuvailtu libertaariksi.
Paul tavoitteli puolueensa presidenttiehdokkuutta vuoden 2016 presidentinvaaleihin, mutta jäätyään Iowan esivaalissa viidenneksi ilmoitti luopuvansa.
Junichi Sasai
Junichi Sasai (笹井 醇一 Sasai Jun'ichi?, 13. helmikuuta 1918, Tokio - 26. elokuuta 1942, Henderson Field'in läheisyys Guadalcanal) oli keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien upseeri, luutnantin arvoinen ja hävittäjä-ässä toisessa maailmansodassa. Junichi Sasai palveli niin kutsutussa Tainanin lentorykmentissä, ja hänen alaisenaan toimi tuolloin sotilasmestarin arvoisena ollut Saburo Sakai. Kokeneempana pilottina Sakai opetti esimiestään Sasaita, ja aivan erityisesti kaartotaisteluitten osalta. Sasai taisteli Mitsubishi A6M Reisen "Zero"-hävittäjätyypillä.
Lapsuudessaan ja nuoruudessaan Junichi Sasai sairasteli runsaasti, oli paljon poissa oppitunneilta ja joutui koulukiusatuksi. Junichi harrasti nuoruudessaan budo-lajeja, saavuttaen lukioikäisenä mustan vyön judossa. Nämä nuoruuden kovat kokemukset lienevät vaikuttaneet siihen, että hän esimiesasemassa myöhemmin jaksoi suhtautua alaisiinsa joviaalimmin. Hän valmistui upseeriksi Etajiman laivastoakatemiasta, mikä tapahtui vuonna 1939.
Junichi Sasai sai taisteluitten aikanaan seuraavat lempinimet: "Rabaulin Richthofen" sekä "Tappelukukko", joka johtui hänen sitkeydestään. Sasai pudotti muun muassa, yhdessä yksittäisessä ilmataistelussa Guadalcanalin yllä 7. elokuuta 1942 viisi liittoutuneiden lentokonetta . Sasai oli arvostettu ja alaisiinsa joustavasti suhtautuva esimies: muiden muassa Sakai arvosti häntä. Eräs syy tuohon lentomiehistön kurjaan kohteluun, on ollut tuolloinen japanilainen sotilaskäytäntö. Se oli värvättyjä aliupseereja sortavaa ja jopa väkivaltaista, josta Sakai mainitsee omassa kirjallisuudessaan. Lisäksi majoitusolot ja ruokavalio, ne olivat varsin vaatimattomia ja yksinkertaisia. Tämä kaikki vaikutti heikentävästi lentoyksiköiden miehistöjen taistelukykyyn, erilaisten trooppisten sairauksien ohella kuten malaria. Nämä olivat esimerkiksi Rabaulissa sangen yleisiä.
Junichi Sasai kaatui taistelussa Yhdysvaltain joukkoja vastaan 26. elokuuta 1942. Hänet ylennettiin postuumisti kapteeniluutnantiksi. Luutnantti Sasai teki Tainanin rykmentissä 76 sotalentoa, ja saavutti 27 varmennettua ilmavoittoa.
Luettelo Intian pääministereistä
Tämä on luettelo Intian pääministereistä. Luettelo on kronologinen.
Luettelo Alankomaiden pääministereistä
Tämä on luettelo Alankomaiden pääministereistä.
Maanpeitekasvi
Maanpeitekasvi (eli maanpeittokasvi tai nurmenvastike) on matala monivuotinen kasvi, jota istutetaan esimerkiksi puutarhoihin nurmikon korvikkeeksi paikoille, joissa nurmi kasvaa huonosti. Maanpeitekasvit ovat suosittuja ja hyödyllisiä myös puiden ja pensaiden alla sekä rinnepaikoissa.
Maanpeitekasveja istutetaan usein paikoille, joissa nurmi ei viihdy. Tällaisia paikkoja ovat etenkin kuivat, paahteiset, varjoisat, happamat tai vähämultaiset paikat. Maanpeitekasveja voidaan käyttää myös hankalan kapeissa tiloissa. Peitekasveilla voidaan korvata menestyväkin nurmikko, esimerkiksi jos nurmikon hoito olisi liian työlästä. Kukkivina peitekasvit ovat myös kauniita. Viherkatto päällystetään usein maanpeitekasveilla.
Puiden ja pensaiden alla maanpeitekasvit ovat hyödyllisiä. Ne tekevät puutarhasta helppohoitoisen, pitävät maan kuohkeana ja ilmavana sekä estävät maata jäätymästä syvään, mikä on tärkeää etenkin alppiruusujen ja arkojen havupensaiden kannalta. Ne myös vähentävät kasteluntarvetta estämällä veden haihtumista ja parantamalla veden imeytymistä maahan. Rinnepaikossa maanpeitekasvit voivat estää maan valumista sateen mukana. Aikaisin keväällä maan verhoavat peitekasvit estävät rikkakasvien siemeniä itämästä paljaaseen multaan. Ne kuihtuvat aikaisin ja antavat siten tilaa muille perennoille. Näiden täytyy kuitenkin olla peitekasveja selvästi kookkaampia, jotta ne menestyisivät kilpailussa kasvutilasta.
Maanpeitekasveja on sekä perennojen että varpujen joukossa. Useimmat maanpeitekasvit viihtyvät varjoisella tai puolivarjoisella paikalla. Aurinkoisella ja avoimella paikalla hyvässä maaperässä peitekasvit eivät sen sijaan pärjää rikkaruohoille. Maanpeitekasvi leviää nopeasti suotuisalla kasvupaikalla, jolloin sen kasvua voi olla tarpeen rajoittaa. Etenkin sellaisten maanpeitekasvien leviämistä on helppo rajoittaa, jotka lisääntyvät vain maanpäällisistä rönsyistä.
Suomessa suosittuja maanpeitekasveja ovat esimerkiksi maksaruohot, hopeahärkki, taponlehti, rikot, ruohokanukat, rönsyleimu, sammalleimu, tuoksumatara, ajuruoho, kevätkaihonkukka, kaukasiantädyke, rönsyansikka, pikkutalvio ja suikeroalpi. Myös kaikkia köynnöksiä voi käyttää maanpeitekasveina, etenkin kivisillä tai jyrkillä rinteillä. Ruohovartisten perennojen lisäksi maanpeitekasveina käytetään joitakin puuvartisia peittopensaita, jotka kasvattavat pitkiä ja peittäviä versoja, sekä verhopensaita, jotka rehevöityvät sivusuunnassa. Maanpeitepensaiden menestyminen määräytyy niiden menestymisvyöhykkeen mukaan.
Maanpeitekasveja myydään yksittäisinä taimina sekä valmiina tiheäkasvuisina perennamattoina, joita istutetaan kuten siirtonurmikkoa.
Northern Rockies
Northern Rockies on kunta Kanadassa. Se sijaitsee maan länsiosassa Brittiläisen Kolumbian provinssissa, sen koilliskulmassa. Kunnan asukasluku on noin 5 000.
Northern Rockies on poikkeuksellinen kunta. Se perustettiin vuonna 2009 yhdistämällä Fort Nelsonin kaupunki ja Northern Rockiesin kunnallispiiri. Northern Rockies on Brittiläisen Kolumbian ainoa kunta joka hoitaa sekä kunnan että kunnallispiirin tehtävät. Kunnan keskuspaikka on Fort Nelson.
Kunnassa on viisi merkittävää asutuskeskusta: Fort Nelson, Toad River, Tetsa River ja kaksi intiaanireservaattia.
Lyijyorneero
Lyijyorneero ("Synallaxis cinerascens") eli aiemmalta nimeltään raitakurkkuorneero on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Lyijyorneeroa tavataan Argentiinassa, Brasiliassa, Paraguayssa ja Uruguayssa. Lajin ei uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Isopöyhijäorneero
Isopöyhijäorneero ("Synallaxis subpudica") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Isopöyhijäorneeroa tavataan Kolumbiassa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Nokiotsaorneero
Nokiotsaorneero ("Synallaxis frontalis") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Nokiotsaorneeroa tavataan Argentiinassa, Boliviassa, Brasiliassa, Paraguayssa ja Uruguayssa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on runsastumassa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
David Kolomatis
David Kolomatis (s. 25. helmikuuta 1989 Livingston, New Jersey, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa ECHL-joukkue Manchester Monarchsissa toimien sen kapteenina. Hän on pelityyliltään all around -puolustaja. Kolomatis laukoo oikealta.
Kolomatis syntyi ja pelasi varhaisimmat juniorivuotensa New Jerseyssä. OHL-joukkue Owen Sound Attack varasi hänet 219. pelaajana vuonna 2005. Kolomatis vietti kauden 2005–2006 Yhdysvaltain maajoukkueen kehitysohjelmassa pelaten mm. NAHL-liigaa, jonka jälkeen hän siirtyi Sound Attackiin kaudeksi 2006–2007. Kaudella 2007–2008 Kolomatis oli joukkueen paras syöttäjä, kolmanneksi paras pistemies ja tehokkain puolustaja tehoilla 9+36=45. Viimeisen OHL-kautensa 2008–2009 päätteeksi, huhtikuussa 2009 hän siirtyi amatööritry-out -sopimuksella loppukevääksi AHL-joukkue Providence Bruinsiin.
Los Angeles Kings varasi Kolomatisin viidennellä kierroksella 126. pelaajana . Hän siirtyi kaudeksi 2009–2010 seuran organisaatioon ja farmijoukkue Manchester Monarchsiin, mutta Kolomatis pelasi kautensa kuitekin lokakuussa 2009 ammattilaistry-outin kautta tehdyllä AHL-sopimuksella. Hänen tulokaskautensa toi 76 runkosarjaottelussa tehot 8+21=29 sekä 15 playoff-ottelussa yhden syöttöpisteen. Syyskuussa 2010 Kolomatis teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Kingsin kanssa. Hän pelasi kaikki sopimuskautensa kokonaan Monarchsissa, jonka tehokkain puolustaja Kolomatis oli kaudella 2012–2013 tehoilla 8+20=28.
Heinäkuussa 2013 Kolomatis teki vapaana agenttina vuoden mittaisen ja kaksisuuntaisen sopimuksen Washington Capitalsin kanssa. Hän pelasi kauden 2013–2014 myös kokonaan farmissa ja oli Hershey Bearsin tehokkain puolustaja tehoilla 7+23=30. Kaudeksi 2014–2015 Kolomatis siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella SM-liigajoukkue Tapparaan. Hän vastasi Mestarien liigan otteluissa häneen kohdistuneisiin odotuksiin johtavana kiekollisena puolustaja ja iski kahdeksaan otteluun piste per peli -tahdilla tehot 4+4=8, joilla Kolomatis jakoi Tapparan sisäisen pistepörssin voiton Pekka Jormakan kanssa. Hän sai runkosarjan alussa paljon ylivoimavastuuta, mutta osoittautui kauden mittaan kuitenkin pettymykseksi ja teki runkosarjassa lopulta 45 ottelussa vain tehot 1+11=12. Kevään 2015 pudotuspeleissä Kolomatis ei mahtunut enää kertaakaan Tapparan kokoonpanoon. Hän voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa.
Lokakuussa 2015 Kolomatis teki vuoden mittaisen sopimuksen aiemman seuransa, ECHL:ään pelaamaan siirtyneen Manchester Monarchsin kanssa. Kesken kauden 2015–2016, tammikuussa 2016 hän siirtyi sieltä loppukauden sopimuksella AHL-joukkue Toronto Marliesin riveihin. Kaudeksi 2016–2017 Kolomotis palasi taas vuoden mittaisella sopimuksella Manchester Monarchsiin.
Kolomatis edusti Yhdysvaltoja World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2006, jolloin hän voitti hopeaa.
Kolomatisin pikkuveli Dan on myös jääkiekkoilija.
Grzegorz Krychowiak
Grzegorz Krychowiak (s. 29. tammikuuta 1990 Gryfice, Puola) on puolalainen jalkapalloilija. Hän edustaa venäläistä Lokomotiv Moskovaa ja on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja.
Krychowiak siirtyi kesäkuussa 2012 ranskalaisseura Bordeauxista toiseen ranskalaiseen Reimsiin kolmivuotisella sopimuksella.
Heinäkuussa 2014 Krychowiak teki nelivuotisen sopimuksen espanjalaisseura Sevillan kanssa.
8. SS-ratsuväkidivisioona Florian Geyer
8. SS-ratsuväkidivisioona Florian Geyer () oli Saksan Waffen-SS:n ratsuväkiyhtymä toisessa maailmansodassa.
Loppuvuodesta 1941 perustettiin Varsovan lähistöllä SS-ratsuväkidivisioona. Se osallistui Neuvostoliiton talvihyökkäyksen torjuntaan vuoden vaihteessa 1941-1942 ollen taisteluissa aina syyskuuhun 1942 saakka.
Se perustettiin 1942 SS-ratsuväkiprikaatista, jota täydennettiin 9000 saksalaista syntyperää olevalla miehellä (Volksdeutsche) Romanian Transilvaniasta. Divisioonaan kuului kolme SS-ratsuväkirykmenttiä, tykistörykmentti, tiedustelupataljoona, panssarintorjuntapataljoona ilmatorjuntapatteristo, pioneeripataljoona, viestipataljoona, täydennyspataljoona sekä rynnäkkötykkipatteri. Maaliskuussa 1944 divisioona nimettiin Florian Geyerin mukaan. Florian Geyer oli frankenilainen ylimys ja ritari, joka oli Martin Lutherin seuraaja. Hänet tunnetaan parhaiten johtajana talonpoikaissodassa (Bauernkrieg) vuosina 1522–1525.
Divisioona oli partisaanien vastaisissa tehtävissä rintaman takana muun muassa Brjanskissa ja Vjasmassa sekä Balkanilla, ennen kuin se siirrettiin Budapestiin, jossa se tuhoutui taistelussa puna-armeijaa vastaan.
Divisioonan 17. rykmenttia käytettiin perustettaessa 22. SS-ratsuväkidivisioona Maria Theresia vuonna 1943.
9. SS-panssaridivisioona Hohenstaufen
9. SS-panssaridivisioona Hohenstaufen () oli Saksan Waffen-SS:n panssariyhtymä toisessa maailmansodassa.
Stalingradin taistelun jälkeen SS oli joutunut siirtämään kolme panssaridivisioonaa Ranskasta itärintamalle ja 9. ja 10. perustettiin niiden tilalle.
SS-Führerhauptamt die Aufstellung antoi 8. tammikuuta käskyn perustaa panssarikrenatööridivisioonan esikunnan ja se perustettiin 1. helmikuuta 1943 Berliini-Lichterfelden alueella, josta se siirrettiin Ranskaan Mailly-le-Campin harjoitusalueelle noin 35 kilometriä etelään Sézannesta. Divisioona perustettiin 1. maaliskuuta 1943 pääosin asevelvollisista, joista monet olivat jo palvelleet Reichsarbeitsdienst (RAD) -työpalvelussa. SS-panssarikrenatööridivisioona Hohenstaufen nimettiin 3. lokakuuta SS-panssaridivisioona Hohenstaufeniksi ja vain hieman myöhemmin 22. lokakuuta Waffen-SS:n joukkoja numeroitaessa nimeksi tuli 9. SS-panssaridivisioona Hohenstaufen. Vuoden lopussa divisioonan vahvuus oli 18 234 miestä, mikä laski 1. helmikuuta 1944 mennessä 17 412 mieheen. Sen koulutus päättyi keväällä 1944. Divisioona sai jo perustettaessa nimen "Hohenstaufen" keskiaikaisen hallitsijasuvun mukaan.
Divisioona sai tulikasteensa itärintamalla huhtikuussa 1944, jolloin se oli osana II SS-panssariarmeijakuntaa vapauttamassa 1. panssariarmeijaa Kamenets-Podolskin motista. Tämän jälkeen divisioona siirrettiin vapauttamaan puna-armeijan piirittämää Tarnopolia, mutta vastahyökkäys epäonnistui. Divisioona toimi II SS-panssariarmeijakunnan reservinä, kunnes se siirrettiin Ranskaan.
Kesäkuussa 1944 divisioona siirrettiin Ranskan läpi torjumaan liittoutuneiden maihinnousua. Vastahyökkäystä ei voitu toteuttaa koska britit olivat jo hyökkäämässä Caeniin. Divisioona onnistui vetäytymään Falaisen motista ja vetäytyi taistellen Belgiaan ja se määrättiin huollettavaksi ja täydennettäväksi Arnhemiin, jonne kohdistui liittoutuneiden laskuvarjojoukkojen hyökkäys Operaatio Market Gardenissa.
Divisioona siirrettiin Saksaan ja otti osaa Ardennien taisteluun osana 6. SS-panssariarmeijaa. 31. joulukuuta 1944 divisioona määrättiin ottamaan osaa Bastognen valtaukseen.
Divisioona siirrettiin itärintamalle, jossa se otti osaa vastahyökkäykseen Budapestiin (Operaatio Frühlingserwachen) osana XXII armeijakuntaa ja 6. panssariarmeijaa.
Divisioona antautui amerikkalaisille Steyrissa.
Gérardmer
Gérardmer on kunta Koillis-Ranskassa Vosgesin departementissa Lorrainen alueella. Kunta sijaitsee Gérardmerin järven rannalla ("Lac de Gérardmer").
Gérardmerissa sijaitsee La Mauselainen alppihiihtokeskus sekä pohjoismaisten hiihtolajien keskus "Les Bas Rupts".
Turckheim
Turckheim on kunta Koillis-Ranskassa Haut-Rhinin departementissa Alsacen alueella. Kaupunki on ollut aikanaan linnoitettu, mistä on vielä jäänteitä nähtävillä. Turckheimissa on lukuisia vanhoja puuristikkotaloja. Kunta on tunnettua viinintuotantoaluetta.
Ilmari Soikkanen
Armas Ilmari Soikkanen (29. maaliskuuta 1890 Heinola – 5. helmikuuta 1963) oli suomalainen taidemaalari.
Soikkanen opiskeli Taideteollisen keskuskoulun iltakursseilla 1907–1908 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1908–1911. Hän opiskeli vielä vuonna 1913 Pariisissa Académie Colarossissa ja Académie Modernessa. Soikkanen osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin 1916, 1917 ja 1918. Hänen töitään oli näytteillä Kööpenhaminassa 1919.
Soikkanen maalasi muun muassa kaupunki-, järvi- ja satamanäkymiä sekä asetelmia.
Wintzenheim
Wintzenheim on kunta Koillis-Ranskassa Haut-Rhinin departementissa Alsacen alueella. Kunnassa on kahden keskiaikaisen linnan, Château du Hohlandsbourg ja Château de Pflixbourg, rauniot.
Bode-museo
Bode-museo () on museo Berliinin niin sanotun Museumsinselin eli Museosaaren alueella. Rakennus sijaitsee aivan Spreeinselin saaren pohjoiskärjessä täyttäen Spreejoen kahden haaran ja S-Bahn-radan väliin jäävän kolmionmuotoisen alueen. Museo on saanut nykyisen nimensä perustajansa Wilhelm von Boden mukaan, joka toimi vuosikymmenten ajan Berliinin valtionmuseoiden johtajana. Bode-museoon on nykyään sijoitettuna Berliinin museoiden veistoskokoelma ja bysanttilaisen taiteen museo, historiallisten kolikoiden kokoelma (Münzkabinett) sekä joitain Gemäldegalerien kokoelmista lainattuja maalauksia.
Bode-museon suunnittelu sai alkunsa Saksan keisarinna Viktorian vuonna 1883 julkaisemasta ehdotuksesta. Uutta museota tarvittiin suuresti kasvaneita maalaus- ja veistoskokoelmia varten. Arkkitehti Ernst von Ihnen suunnittelema museo rakennettiin vuosina 1897–1904, ja aiemmin Gemäldegalerieta johtanut Wilhelm von Bode nimitettiin sen perustajajohtajaksi. Hän suunnitteli museon näyttelyille konseptin, jota monet muut museot myöhemmin seurasivat. Periaatteena oli sijoittaa eri aikakausia edustavia taideteoksia taiteenlajista riippumatta samoihin, niille soveltuviin tiloihin, jotta yleisö voisi aistia menneiden aikojen hengen. Maalausten ja veistosten sijoittelu rinnakkain näyttelysaleihin poikkesi siihenastisista taidemuseoiden toimintakäytännöistä. Alun perin uuden museon oli tarkoitus olla omistettu renessanssitaiteelle. Museorakennuksen keskiakselille sijoitettiin firenzeläistyylinen basilika. Rakennuksen tyyli edustaa vilhelmiläiselle ajalla tyypillistä uusbarokkia. Museon alkuperäinen nimi oli Kaiser-Friedrich-Museum vuonna 1888 kuolleen Saksan keisari Fredrik III:n mukaan. Nimi muutettiin Bode-museoksi vuonna 1956.
Museorakennus kärsi vaurioita toisessa maailmansodassa. Sitä restauroitiin useissa vaiheissa vuosien 1948 ja 1986 välillä. 1990-luvun lopulla aloitettiin uusi perusteellisempi peruskorjaus, joka saatiin päätökseen vuonna 2006. Maailmansota oli tuhoisa myös museon kokoelmille, sillä yli 400 teosta katosi tai tuhoutui. Kylmän sodan aikana jäljelle jääneet kokoelmat jakautuivat kahtia: Itä-Saksan puolelle jääneet teokset jätettiin Bode-museoon, Länsi-Saksan puolelle siirretyt sijoitettiin Dahlemin museoihin. Saksojen yhdistymisen jälkeen nämä erilliset kokoelmat yhdistettiin ja jaettiin uudelleen kahden sijoituspaikan kesken. Maalaukset päätyivät vuonna 1998 Berliinin Kulturforumille valmistuneeseen uuteen Gemäldegalerieen, veistokset jäivät Bode-museoon, jonne sijoitettiin myös bysanttilainen kokoelma. Museossa on kuitenkin noin 150 Gemäldegaleriesta lainassa olevaa maalausta, joten Boden alkuperäinen idea maalausten ja veistosten sijoittelusta rinnakkain toteutuu edelleen.
Bode-museo on tärkein eurooppalaista kuvanveistotaidetta varhaiskeskiajalta 1700-luvulle esittelevä kokoelma. Yli puoli miljoona esinettä käsittävä kolikkokabinetti on yksi maailman merkittävimmistä numismaattisista kokoelmista.
10. SS-panssaridivisioona Frundsberg
10. SS-panssaridivisioona Frundsberg () oli Saksan Waffen-SS:n panssariyhtymä toisessa maailmansodassa.
Stalingradin taistelun jälkeen SS oli joutunut siirtämään kolme panssaridivisioonaa itärintamalle ja 9. ja 10. perustettiin niiden tilalle.
Divisioonaa alettiin muodostaa alkuvuodesta 1943 etelä-Ranskassa Charentessa mahdollista liittoutuneiden maihinnousua silmällä pitäen. Suurin osa miehistöstä oli vapaaehtoisia asevelvollisista, joista monet olivat jo palvelleet Reichsarbeitsdienst (RAD) -työpalvelussa.
Divisioona oli perustettaessa krenatööridivisioona ja se sai aluksi nimen "Langemarck", myös nimeä "Karl der Grosse" käytettiin. Divisioona muutettiin panssaridivisioonaksi kesäkuussa 1943 ja se sai syksyllä nimen "Frundsberg" keisarillisen sotapäällikön Georg von Frundsbergin mukaan.
Maaliskuussa 1944 kenraalisotamarsalkka Erich von Manstein päätti siirtää 9. ja 10. SS-panssaridivisioonat itärintamalle, jossa Saksan 1. panssariarmeija oli motissa Kamenets-Podolskissa Zbrutš-joen itärannalle Tarnopolin itäpuolelle. Hyökkäys onnistui ja divisioona siirrettiin Puolaan reserviin. Kumpikin divisioona määrättiin 11. kesäkuuta 1944 takaisin Ranskaan torjumaan liittoutuneiden maihinnousua.
Divisioona asettui Caenin ja Villers-Bocagen välimaastoon ja aloitti vastahyökkäyksen brittiläistä VIII armeijakuntaa vastaan 27. kesäkuuta, minkä brittiläinen 11. panssaridivisioona torjui.
Divisioona jäi heinäkuussa mottiin Caenin länsipuolelle liittoutuneiden vallattua kaupungin ja onnistui pakenemaan vain pahoja menetyksiä kärsineenä. Armeijaryhmä B:n raportin mukaan divisioona menetti kaikki panssarivaununsa ja se määrättiin täydennettäväksi Aacheniin.
Divisioona määrättiin torjumaan 9. SS-panssaridivisioona Hohenstaufenin kanssa liittoutuneiden hyökkäystä Operaatio Market Gardenissa. Se osallistui taisteluihin lähinnä Arnheimissa ja myöhemmin Elstissä. 27. lokakuuta osia divisioonasta määrättiin Heusdenin sillanpäähän Maas-joella ’s-Hertogenboschin pohjoispuolella turvaamaan 15. armeijan vetäytyminen joen yli ja sen kahden sillan tuhoaminen. Joulukuuhun divisioona taisteli Rurjoen rintamalle ja Linnichissa Aachenin pohjoispuolella.
6. joulukuuta 1944 divisioona siirrettiin huollettavaksi ja 6. SS-panssariarmeijan reserviksi Ardennien taistelussa, johon osallistui ainoastaan divisioonan ilmatorjunta- ja tykistöyksikköjä. Divisioonan joukkoja taisteli Operaatio Nordwindissa Gambsheimin sillanpäässä.
Helmikuussa 1945 divisioona siirrettiin itärintamalle Armeijaryhmä Veikseliin Pommeriin vastahyökkäykseen Operaatio Sonnenwende.
Huhtikuussa 1945 divisioona motitettiin Sprembergiin yhdessä 344. Volksgrenadier-divisioonan ja Führer-Begleit-divisioonan kanssa, mutta se onnistui murtautumaan joutuakseen vain muutaman tunnin kuluttua saarroksiin Kauschessa Drebkaussa. Hajanaisia joukkoja pakeni etelään ja antautui amerikkalaisille Elben varrella.
Musta mies (romaani)
Musta mies () on Richard Morganin vuonna 2007 ilmestynyt tieteisromaani. Teoksen on suomentanut Einari Aaltonen ja julkaissut suomeksi Like vuonna 2011.
11. SS-vapaaehtoispanssarikrenatööridivisioona Nordland
11. SS-vapaaehtoispanssarikrenatööridivisioona Nordland () oli Saksan Waffen-SS:n ulkomaisista vapaaehtoisista muodostettu panssarijalkaväkiyhtymä toisessa maailmansodassa.
Liittämällä yhteen tanskalaisten vapaaehtoisten Freikorps Danmark (myöhemmin "SS-Panzergrenadier Regiment 24 Danmark"), Freiwilligen-Legion Norwegen (myöhemmin "SS-Panzergrenadier Regiment 23 Norge" ja SS-divisioona Wikingistä SS-panssarikrenatöörirykmentti Nordland muodostettiin 22. maaliskuuta 1943 14. (germanische) SS-Panzergrenadier-Division Nordland.
Divisioonaan liitettiin myös aluksi Alankomaalainen vapaaehtoislegioona, josta myöhemmin muodostettiin oma divisioonansa.
Skandinaavisia vapaaehtoisia ei kuitenkaan ikinä saatu tarpeeksi ja suurimman osan divisioonan miehistöstä muodostivat etniset saksalaiset eri maista, pääasiassa Romaniasta. Divisioonassa palveli kuitenkin vapaaehtoisia lukuisista maista, kuten Ruotsista, Sveitsistä ja Britanniasta.
Divisioona perustettiin heinäkuussa 1943 Grafenwöhrin harjoitusleirillä, mistä se siirrettiin syksyllä Pohjois-Kroatiaan koulutukseen ja taistelemaan partisaaneja vastaan. Divisioona liitettiin pohjoisen armeijaryhmän III (germaaniseen) SS-panssariarmeijakuntaan ja siirrettiin Oranienbaumiin lähelle Leningradia marras-joulukuussa 1943.
Divisioona kärsi suuria tappioita Laukaanjoella ja Narvan sillanpäässä ja vetäytyessään länteen Tannenberg-linjalle, jota joukot pitivät hallussaan syyskuuhun 1944 asti ennen vetäytymistä Latviaan. Divisioona siirrettiin Pommeriin helmikuussa 1945, josta se evakuoitiin 19. maaliskuuta Oderin rintamalle. Suurin osa divisioonaa puolusti Berliiniä, jossa se tuhoutui.
Kulturforum
Kulturforum on kulttuurirakennusten ja museoiden keskittymä Berliinin keskustassa aivan Potsdamer Platzin länsipuolella, Tiergartenin eteläpuolella. Se rakennettiin toisen maailmansodan jälkeen 1960-luvulta alkaen silloiseen Länsi-Berliiniin, koska monet pääkaupungin merkittävät kulttuuri-instituutiot olivat jääneet kaupungin historiallisen keskustan mukana Itä-Berliinin puolelle. Alueen kehittäminen on jatkunut myös kaupungin jälleenyhdistymisen jälkeen.
Kulturforumin alue sijoittuu Potsdamer Platzin, Tiergartenin puiston ja Landwehrkanalin välille. Alueella on yksi vanhempi rakennus, vuonna 1846 rakennettu St. Matthäus-Kirche. Varsinainen Kulturforum sai alkunsa arkkitehti Hans Scharounin vuonna 1946 laatimasta sodanjälkeisen Berliinin kehittämissuunnitelmasta. Kaupungin jaosta välittämättä hän pyrki luomaan yhtenäisen kokonaissuunnitelman, jossa tärkeäksi muodostui idän Unter den Lindenin vanhojen kulttuurirakennusten ja lännen Charlottenburgin linnan väliin jäävä solmukohta. Tämä loi pohjan Kulturforumin rakentamiselle. Scharoun laati alueelle rakennussuunnitelman vuosina 1959–1964. Aivan Berliinin muurin viereen rakennettu alue toimi kylmän sodan aikana myös Länsi-Berliinin kehittämistahdon poliittisena symbolina.
Kulturforumin kokonaisuuteen kuuluvat nykyään seuraavat rakennukset:Alueen tulevaa kehittämistä varten hyväksyttiin vuonna 2006 uusi yleissuunnitelma, johon sisältyy joidenkin uudisrakennusten rakentaminen lähinnä alueen reunoille.
Alejandro Arribas
Alejandro Arribas Garrido (s. 1. toukokuuta 1989 Madrid, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Deportivo La Coruñaa ja on pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Arribas on Rayo Majadahondan nuorisoakatemian kasvatti. Hän siirtyi vuonna 2008 naapuriseura Rayo Vallecanoon, jonka reservijoukkueessa hän pelasi seuraavat kaksi kautta lähes kokonaan. Ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa hän teki 3. tammikuuta 2010 ottelussa Levantea vastaan.
Kesäkuussa 2012 Arribas siirtyi vapaana pelaajana kolmivuotisella sopimuksella Osasunaan.
27. heinäkuuta 2014 Arribas teki kaksivuotisen sopimuksen Sevillan kanssa.
Haus der Kulturen der Welt
Haus der Kulturen der Welt () on kongressitalo Berliinin Tiergartenin puistossa Spreejoen rannalla. Se sijaitsee vähän matkan päässä Bundeskanzleramtin lounaispuolella.
Modernistinen rakennus rakennettiin vuoden 1957 Länsi-Berliinin kansainvälistä rakennusnäyttelyä (Interbau) varten saksalais-amerikkalaisen ystävyyden merkiksi. Sen suunnitteli yhdysvaltalainen arkkitehti Hugh Stubbins, joka oli toiminut Walter Gropiuksen oppilaana. Rakennuksen tilasi yhdysvaltalainen Benjamin Franklin -säätiö. Symboliseksi ”läntisen vapauden majakaksi” tarkoitettu kongressihalli rakennettiin tarkoituksella lähelle Länsi- ja Itä-Berliinin rajaa, ja se tehtiin keinotekoisen kummun päälle, jotta se varmasti näkyisi rajan yli Itä-Berliinin puolelle. Rakennuspaikka tunnettiin aiemmin nimellä Zeltenplatz. Halli avattiin 19. syyskuuta 1957, jolloin Yhdysvaltain hallitus lahjoitti sen Länsi-Berliinin kaupungille. Rakennus oli sen jälkeen vuoteen 1980 erilaisten kongressien, kulttuuritapahtumien ja näyttelyiden järjestämispaikka.
Rakennuksen tunnistaa lennokkaan kaaren muotoisesta katosta. Alkuperäinen katto romahti 21. toukokuuta 1980, jolloin yksi toimittaja sai surmansa. Jälleenrakennuksen jälkeen halli avattiin uudelleen vuonna 1987. Kaksi vuotta myöhemmin sinne perustettiin ”Maailman kulttuurien talo”. Siellä järjestetään erilaisia taide- ja kulttuuritapahtumia, joiden tarkoituksena on esitellä varsinkin Euroopan ulkopuolisten maiden kulttuuria. Berliinin kaupungin 750-vuotisjuhlien yhteydesä vuonna 1987 hallin lähelle pystytettiin valtava carillon-kellopeli. Rakennuksen edustalle sijoitettiin vuonna 1988 Henry Mooren suuri abstrakti veistos "Perhonen".
Berliiniläiset tuntevat talon sen ulkonäköön viittaavilla lempinimillä ”svengaava osteri” ja ”raskaana oleva osteri” ("Schwangere auster").
A Most Wanted Man
A Most Wanted Man on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut Anton Corbijnin ohjaama jännityselokuva. Se perustuu John le Carrén samannimiseen romaaniin vuodelta 2008. Elokuvan pääosissa ovat Philip Seymour Hoffman, Rachel McAdams, Willem Dafoe ja Robin Wright.
Elokuva sai ensi-iltansa Sundancen elokuvajuhlilla tammikuussa 2014.
Platz der Republik
Platz der Republik on suuri, nykyään nurmikkona oleva aukio Berliinin Tiergartenissa valtiopäivätalon edustalla.
Kyseessä oli alkujaan Preussin armeijan paraatikenttä, joka 1860-luvulla nimettiin "Königsplatziksi" eli ”Kuninkaanaukioksi”. Aukion länsilaidalla oli 1844 valmistunut Kroll-ooppera, joka vaurioitui pahoin toisen maailmansodan pommituksissa ja purettiin sodan jälkeen. Itälaidalle rakennettiin vuosina 1884–1894 valtiopäivätalo entisen kreivi Raczyńskin palatsin paikalle. Aukion nimi muutettiin vuonna 1926 Platz der Republikiksi eli ”Tasavallan aukioksi”. Vanha nimi palautettiin kansallissosialistien noustua valtaan Saksassa vuonna 1933, mutta vuodesta 1948 aukio on ollut jälleen Platz der Republik.
Siegessäule-voitonpylväs pystytettiin 1873 aukion keskelle, mutta se siirrettiin vuonna 1939 Adolf Hitlerin Welthauptstadt Germania -kaupunkisuunnitelman tieltä pari kilometriä lännemmäs nykyiselle paikalleen. Pylvään mukana siirrettiin pois myös Otto von Bismarckin, Albrecht von Roonin ja Helmuth von Moltken muistomerkit, jotka oli pystytetty aukion kolmelle sivulle vuosina 1901, 1904 ja 1906.
Kylmän sodan aikana Platz der Republik sijaitsi Länsi-Berliinin reunalla aivan rajan läheisyydessä, ja sen merkitys oli vähäinen. Nyttemmin sen merkitys on jälleen kasvanut, kun Saksan liittopäivät ovat palanneet vanhaa valtiopäivätaloon. Aukion pohjoislaidalle rakennettiin 2000-luvulla Band des Bundes -niminen hallintorakennusten kokonaisuus, johon kuuluu myös uusi liittokanslerinvirasto Bundeskanzleramt. Aukion länsi- ja eteläsivut ovat rakentamattomat.
Platz der Republikille valtiopäivätalon eteen pystytettiin vuonna 1990 Saksojen yhdistymisen kunniaksi ”yhtenäisyyden lippuna” ("Fahne der Einheit") tunnettu suuri Saksan lippu, joka liehuu salossa yötä päivää.
Platz der Republikilta etelään kulki aikoinaan Siegesallee (”Voitonkatu”) -niminen puistokatu, jonka varrelle pystytettiin Vilhelm II:n aikana suuri määrä Saksan historian merkkihenkilöitä esittäneitä marmoripatsaita. Koko katua ei ole nykyään enää olemassa ja patsaat on viety muualle.
Messerschmitt Me 328
Messerschmitt Me 328 oli saksalainen suunniteltu pienikokoinen ja halpa torjuntahävittäjä, jolla oli tarkoitus estää liittoutuneiden massapommitukset. Konetyyppi eteni prototyyppiasteelle ja muutamia koneita ehdittiin testata myös toisen maailmansodan aikana ennen ohjelman peruuttamista.
Me 328:aa suunniteltiin käytettäväksi japanilaisen Yokosuka MXY7:n tapaan pommikoneen kyydistä pudotettavana semi-itsemurhapommina. Japanilaisesta vastikkeestaan poiketen Me 328:n pilotin olisi ollut tarkoitus pystyä poistua koneesta ennen törmäystä viholliseen, jolloin hän olisi teoriassa voinut selvitä hengissä. Pommikoneesta pudotettaviin Me 328 -koneisiin oli tarkoitus asentaa 500 kilogramman taistelukärki, muttei minkäänlaista voimalaitetta.
Pommikoneista pudottamisen lisäksi konetyyppiä suunniteltiin käytettäväksi myös sukellusveneiden aseistuksena. Me 328:aa kuljettamaan varustetut veneet olisivat saaneet lentokonekatapultin kannelleen, millä hävittäjät olisi nostettu ilmaan hyökkäyksiä vihollislaivoja tai rannikkokohteita vastaan. Tätä tarkoitusta varten konetyyppi oli tarkoitus varustaa 500 kilogramman taistelukärjellä ja kahdella Argus As 014 -sysäysputkimoottorilla, mikä olisi tehnyt siitä myöhemmin käyttöön tulleiden varhaisten risteilyohjusten edeltäjän.
Miehittämättömistä ohjuksista poiketen Me 328:n olisi ohjannut maaliin elävä pilotti, jolla olisi ollut mahdollisuus poistua koneesta ennen törmäystä kohteeseen. Vaikka lentäjä olisi onnistunut pakenemaan törmäyskurssilla olleesta laitteesta, olisivat hänen selviämismahdollisuutensa olleet varsin kehnot, sillä hän olisi mitä todennäköisimmin kuollut hukkumiseen tai hypotermiaan ennen kuin jokin alus olisi onnistunut löytämään hänet.
Taistelukärjen lisäksi sukellusvenekäyttöön tarkoitetut Me 328:at suunniteltiin aseistettaviksi myös kahdella 20 millimetrin tykillä rungon etuosassa, jolloin koneeseen olisi myös asennettu tehokkaammat 7,8 kN sysäysputkimottorit kahden Argus As 014:n tilalle. Myös neljällä sysäysputkimoottorilla varustettua versiota suunniteltiin. Konetyypin kehittyneimpään versioon, Me 328C:hen oli tarkoitus asentaa oikea Junkers Jumo 004B -suihkumoottori.
Konetyyppiä ja muita vastaavia semi-itsemurha-aseita lentämään koottiin 5./KG200 (Leonidas Staffel).
"Lähde:"
Heinkel P.1073
Heinkel P.1073 olivat joukko lentokonekonsepteja, jotka johtivat Heinkel He 162-hävittäjän kehitykseen. Tarkalleen He 162-hävittäjän kehitykseen johti P.1073.01-20 -konsepti. Projektin aiemmat hävittäjäkonseptit erosivat merkittävästi viimeisistä. Projektin alla kehitettiin muun muassa P.1073.01-04, joka oli tarkoitettu korvaamaan Messerschmitt Me 262. Koneesta oli suunniteltu aerodynaamiselta kannalta Me 262:ta huomattavasti parempi, sillä siinä käytettiin esimerkiksi suoran siiven sijasta nuolisiipeä, sekä koneen kaksi moottoria oli siirretty siivistä rungon alle ja päälle. Ohjaamon oli tarkoitus sulautua nokan muihin muotoihin näin parantaen koneen aerodynaamisia ominaisuuksia vielä lisää. V-peräsintä ja kolmipyörälaskutelinettä suunniteltiin käytettäväksi P.1073:ssa. Voimalaitteena useissa konsepteissa oli tarkoitus käyttää HeS 011A -suihkuturbiineita, jotka oli tarkoitus korvata Jumo 004C -moottoreilla, jos ensin mainittuja ei ollut saatavilla.
P.1073.01-04:n malli toistui useissa projektin konsepteissa. Useissa oli nuolisiivet, mutta myös suorilla ja pitkillä siivillä varustettuja versioita suunniteltiin. Useissa konsepteissa esiintynyt rungon alle asennetun suihkumoottorin toimivuus epäilytti Saksan ilmailuministeriötä (RLM). Sen epäiltiin olevan liian herkkä keräämään erilaisia esineitä kiitotieltä, etenkin kun koneen etulaskuteline oli sijoitettu melkein imuaukon eteen. Tästä seurasi projektin kehitys yksimoottoriseen suuntaan ja lopulta He 162:ksi.
Henschel P.75
Henschel P.75 oli suunniteltu saksalainen yksimoottorinen hävittäjä.
Työt Henschel P.75 parissa käynnistyivät 1941. Yhtiön suunnittelijat valitsivat koneelle erittäin epätavallisen canard-siipikonfiguraation, minkä lisäksi koneen moottori ja potkuri päätettiin sijoittaa ajalle tyypillisistä hävittäjistä poiketen koneen peräosaan. Erikoinen rakenne tarjosi P.75:lle merkittäviä etuja, kuten tilaa aseistukselle koneen nokassa.
P.75:ssä suunniteltiin käytettävän 24-sylinteristä Daimler-Benz DB 613 A/B -rivimoottoria, joka oli rakennettu yhdistämällä kaksi pienempää DB 603 -moottoria yhdeksi suuremmaksi. Moottori oli suunniteltu sijoitettavaksi P.75:n ohjaamon taakse, ja sen oli tarkoitus pyörittää kahta koneen perään asennettua vastakkainpyörivää potkuria.
P.75:n ohjaamo oli ajateltu sijoittaa koneen pääsiiven eteen, korkeusperäsin koneen nokkaan ja sivuperäsin ajan muista koneista poiketen rungon alle. Rungon alle asennettu peräsin esti kahta potkuria osumasta vahingossa maahan tai muihin esteisiin nousun ja laskun aikana. P.75:ssä oli tarkoitus käyttää kolmipyörälaskutelinettä.
Projekti pääsi laajoihin tuulitunnelikokeisiin, joista se suoriutui hyvin tuloksin. Tämä teki koneen viimeistelystä prototyyppiä varten helppoa. P.75 jäi lopulta kesken, kun OKL peruutti projektin Henscelin suunnitellessa ensimmäisen prototyypin rakentamista. Viralliseksi syyksi peruutukseen kerrottiin Luftwaffen epäilevä suhtautuminen koneen erikoisiin rakenteellisiin ratkaisuihin. Projektin peruutuksen takana olivat tosin enemmänkin muut syyt. Vuonna 1941 Saksan ilmailuministeriössä (RLM) vallitsi esimerkiksi edelleen luulo siitä, että jo käytössä olevat hävittäjät riittäisivät sodan voittamiseen. Toisena syynä oli todennäköisesti myös Messerschmittin Bf 109:n ympärille rakentunut hävittäjämonopoli, jota RLM suojeli.
Henschel palasi vielä 1943 canard-koneiden pariin yhtiön kehittäessä Argus As 014 -sysäysputkimoottoria voimanlähteenään käyttävää P.87-hävittäjää. Tämäkään projekti ei tosin ehtinyt piirustuksia pidemmälle ennen sodan päättymistä.
The Impalas
The Impalas oli yhdysvaltalainen lauluyhtye, joka perustettiin 1950-luvulla Brooklynissa New Yorkin kaupungissa.
Yhtyeen kokoonpano oli useimmista muista aikalaisyhtyeistä poikkeava sikäli, että sen soololaulaja oli afroamerikkalainen, tuolloin vasta 15-vuotias Joe "Speedo" Frazier, ja hänen lisäkseen kvartetissa oli kolme valkoista taustalaulajaa.
Solistin lisäksi yhtyeen muutkin jäsenet eli Lenny Renda, Dick Wagner ja Tony Carlucci olivat vielä koulupoikia. Frazier liittyi mukaan muita myöhemmin.
Automerkkiin liittyvän nimensä yhtye sai Rendan isän uuden Chevrolet Impalan mukaan. Autojen nimet olivat tuolloin muutenkin lauluyhtyeiden suosiossa. Tunnetuimpia yhtyeitä olivat The Belvederes, Bonnevilles, Corvairs, Edsels, El-Dorados, Fiestas, Fleetwoods, Lincolns, Montereys, Montclairs, Starfires ja V-Eights.
The Impalasin suurin hitti oli Cub-merkille levytetty "Sorry (I Ran All the Way Home)" (Cub 9022), joka nousi Yhdysvalloissa Billboardin listan kärkikymmenikköön huhtikuussa 1959 ja oli parhaimmillaan sijalla kaksi. Se oli yhtyeen ensimmäinen ja ainoa Top 10 -hitti kyseisellä vuosikymmenellä. R&B-listalla se oli sijalla 14. Koko 1950-luvun tilastossa kappale pääsi erään laskutavan mukaan sijalle 248/250. Kappaleen tekijät ovat Giosasi ja Zwirn, ja vuonna 1978 kustannusyhtiö oli Planetary Nom Music Ltd.
Kappaleen introa levytettäessä Frazier voihkaisi "uh oh" tehtyään virheen. Ääniefekti kuulosti kuitenkin mielenkiintoiselta ja se otettiin mukaan lopulliseenkin versioon.
Singlen suosio oli pitkälti sen ansiota, että kvartetti oli mukana Alan Freedin Easter Show’ssa Brooklyn Foxissa.
Britanniassa yhtyettä voidaan hyvällä syyllä nimittää ns. yhden hitin ihmeeksi, sillä syyskuuhun 1978 mennessä kappale on ollut ainoa, joka on siellä noussut kansalliselle Top 30 -listalle.
Yhtyeen seuraavaa singleä "Oh, What a Fool" tilattiin jo ennakolta 100 000 kappaletta, mutta siitä ei kuitenkaan tullut hittiä. Singlen kääntöpuolella on balladi "Sandy Went Away".
Singlekappale "Fool Fool Fool" (Cub 9033) oli Yhdysvalloissa pienoinen hitti ollen Billboard Hot 100 -listalla viisi viikkoa. Paras sijoitus oli 86.
Yhtyeen LP-levystä (Cub S-8003) on jälkikäteen ilmestynyt ruotsalaisten julkaisema albumi "Sorry (I Ran All the Way Home)" (Star-Club Records JAN 33-8035). Orkesteria johtaa Leroy Holmes, ja orkesterissa on mukana mm. puhallinsoittajia, kitaristi ja saksofonisti. Nimikappaleen lisäksi albumilla on vuonna 1959 levytetyt iskelmälliset kappaleet "She Belongs to Me", "Mommy-o", "Oh What a Fool", "Woodchuck Song", "Cupid", "Sandy Went Away", "Chum", "Fool Fool Fool", "You Want (Too Much Too Soon)", "All But the Memory of You" ja "The Loves We Share". Kvartetin tyyliä on verrattu yhtyeisiin The Fleetwoods ja The Castells.
The Impalasin taustalla soittanut rumpali Vinny Cognato on toiminut myös Salutations-yhtyeessä ja myöhemmin 1970-luvun lopulla uudelleen muodostetussa The Elegants -yhtyeessä. – Jaska Filppula: "Chicago 1957" (WSOY 2002)
Henschel P.135
Henschel P.135 oli suunnitteluasteelle jäänyt saksalainen yksipaikkainen suihkuhävittäjä. Sitä ei ehditty saada tuotantoon ennen toisen maailmansodan loppua.
Arado ja Henschel tekivät laajan yhteistyösopimuksen vuoden 1944 lopulla, jonka puitteissa yhtiöt jakoivat toisilleen keräämiään tietoja aerodynamiikasta ja nuolisiivistä. Tämän lisäksi Alexander Lippisch jakoi omaa aerodynamiikan tietämystään yhtiön kanssa. Vuoden 1945 alussa Henschelillä työskennellyt Friedrich Nicolaus aloitti saatujen tietojen pohjalta deltasiipisen peräsimettömän hävittäjän kehityksen. Koneen esittelyä edeltänyt esiprojekti saatiin valmiiksi helmikuussa 1945.
P.135:stä oli tarkoitus tulla lyhytrunkoinen puu-metallirakenteinen peräsimetön hävittäjä. Aseistus, ohjaamo ja HeS 011A -suihkumoottori oli tarkoitus mahduttaa koneen metallirakenteiseen runkoon. Viisiosaiset siivet oli tarkoitus valmistaa puusta parempien materiaalien puutteen takia.
Projektia arvioinut komitea oli yleisesti tyytyväinen siihen, mutta oli kriittinen P.135:n moottorin imuilma-aukon pituuden suhteen, ja olisi halunnut koneeseen perinteisen peräsimen. Komitean 27-28. helmikuuta 1945 pidetyssä kokouksessa P.135 sijoittui toiseksi Messerschmittin ehdokkaan jälkeen.
P.135 sai sodan lopulla täydelliset tulokset sille tehdyissä lisätuulitunnelikokeissa, ja niiden seurauksena sen massatuotannon valmistelu aloitettiin. Projekti keskeytyi lopulta toisen maailmansodan loppumiseen.
Peshawarin kirkkoisku
Peshawarin kirkkoisku tehtiin Pakistanin Peshawarissa 22. syyskuuta 2013, kun kaksi terroristia räjäytti itsensä anglikaanisessa All Saints' -kirkossa sunnuntaipalveluksen jälkeen. Kyseessä on Pakistanin vakavin kristittyjä vastaan tehty hyökkäys. Iskussa kuoli 85 henkilöä ja yli 100 loukkaantui. Tekoa seurasivat maanlaajuiset protestit. Pakistanin Talibanin edustaja kiisti järjestönsä osallisuuden. Kaksi Talibaniin kytkeytyvää militanttiryhmää kuitenkin otti vastuun teosta ja ilmoitti sen olleen reaktio Yhdysvaltain tekemiin ilmaiskuihin Pakistanissa.
Ennen iskua hyökkääjät ampuivat kahta turvamiestä, joista yksi kuoli ja toinen haavoittui. Iskun kohteena ollut kirkko muistuttaa moskeijaa, ja se oli toiminut kaupungissa rauhan ja harmonian symbolina.
Vuokko Juhola
Vuokko Onerva Juhola (s. 18. joulukuuta 1926 Kouvola) on suomalainen opettaja ja entinen kansanedustaja. Koulutukseltaan hän on maatalous- ja metsätieteiden lisensiaatti ja valtiotieteen maisteri.
Juhola kirjoitti ylioppilaaksi Kouvolan lyseosta vuonna 1947 ja opiskeli sen jälkeen Helsingin yliopistossa. 1960- ja 1970-luvuilla hän toimi opettajana muun muassa Helsingin kotitalousopettajaopistossa sekä Helsingin yliopistossa. Helsingin kaupunginvaltuustossa Juhola oli kokoomuksen edustajana vuodet 1969–1993. Kansanedustajaksi hän nousi kristillisen liiton Olavi Majlanderin kuoltua Rissalan lentoturmassa lokakuussa 1978. Juhola oli eduskunnassa ainoastaan vaalikauden loppuun, maaliskuuhun 1979 saakka.
Vuonna 1969 Juhola nousi julkisuuteen, kun hän teki Helsingin hiippakunnan tuomiokapitulille ja oikeuskanslerille kantelun Terho Pursiaisen kirjasta "Uusin testamentti".
Håkan
Håkan on skandinaavinen miehen etunimi, jonka alku­muoto on ollut muinais­norjan Hakon. Nykynorjassa nimi esiintyy muodossa Håkon, ja useiden Norjan kuninkaiden nimenä on ollut Haakon.
Nimen alkuperästä ei ole varmaa tetoa. Sen on arveltu johtuvan sanasta "hag", joka tarkoittaa "hyödyllistä" tai "kätevää", mutta se saattaa myös johtua "korkeaa jälkeläistä" tarkoittavista sanoista.
Suomessa nimi Håkan tai Hakon on ollut käytössä jo keskiajalla. Sen suomenkielisenä vastineena on ollut käytössä Hakuni, joka esiintyy yhä paikannimissä, mutta yhtään sen nimistä henkilöä ei Suomessa nykyisin ole. Nimi Håkan on Väestö­rekisteri­keskuksen tietojen mukaan annettu 1900-luvun alusta vuoden 2009 loppuun mennessä 2837 henkilölle. Håkanin nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 28. heinäkuuta.
Åkerman &amp; Lund Orgelbyggeri
Åkerman & Lund Orgelbyggeri Ab on Ruotsin Knivstassa toimiva urkurakentamo. Yhtiön perusti ruotsalainen Per Larsson Åkerman (1826–1876). Hän opiskeli urkurakentajien oppilaana, ensin vuodesta 1844 Västra Vingåkerissa ja sen jälkeen Tukholmassa ja suoritti siellä Teknillisessä oppilaitoksessa tutkinnon vuonna 1850. Hän sai erioikeuden rakentaa urkuja vuonna 1852. Hän täydensi stipendin turvin opintojaan ulkomailla, muun muassa Brysselissä. Vuosina 1857–1860 hän työskenteli Strängnäsissä Erik Adolf Setterquistin kanssa. 1860 hän muutti Tukholmaan ja perusti oman urkurakentamon ja vuonna 1866 urkujen rakentaminen jatkui työtoveri Carl Johan Lundin kanssa yhteisessä yhtiössä.
Åkerman kuoli vuonna 1876 ja Lund johti yhtiötä vuoteen 1905 asti, toimitilat oli muutettu Sundbybergiin. Lundin kuoltua yhtiötä jatkoi John Johansson, toiminimenä oli Åkerman & Lunds nya orgelfabriks Ab. Vuonna 1974 yhtiön hankkivat omistukseensa Lars Norgren ja Knut Kaliff, yhtiön nimeksi muuttui nykyinen Åkerman & Lund Orgelbyggeri. Kaliff jätti yhtiön 1980-luvun puolivälissä. Nykyään yhtiön johtaja on Hans-Petter Schröder. Yhtiössä on kymmenkunta työntekijää.
Per Larsson Åkerman rakensi ensimmäiset urut Suomeen vuonna 1869, ne tulivat Helsingin Vanhaan kirkkoon, niissä on 32 äänikertaa ja ovat käytössä edelleen.
Sen jälkeen yhtiö on rakentanut Suomeen muutamat muutkin urut, esimerkiksi:
Åkerman & Lund rakensi yhteistyössä saksalaisen Paschen Kiel Orgelbaun kanssa ranskalais-romanttiset 58-äänikertaiset urut Keski-Porin kirkkoon vuosina 2006–2007.