Suomen virolaiset
Suomen virolaiset tai suomenvirolaiset ovat Suomessa asuvia virolaistaustaisia henkilöitä. Vuonna 2016 Suomessa asui 49 241 viroa äidinkielenään puhunutta ja 51 499 Viron kansalaista. Osa Virosta saapuneista henkilöistä on vironvenäläisiä. Lisäksi osa paluumuuttaneista inkeriläisistä puhuu äidinkielenään viroa.
Varmoja lähteitä virolaisasutuksesta on tiedossa 1300-luvulta, jolloin Saaren- ja Läänenmaan seurakunnista siirtyi virolaisväestöä Turun ja Viipurin lääneihin. Sanaan "eesti" viittaavia paikannimiä on Suomen rannikolla kuitenkin jo tätä vanhemmalta ajalta erityisesti ruotsinkielisessä paikannimistössä, kuten Estgrunden, Estholmen, Estnäs, Estviken, Estbacka, Estberget ja Estmossen. Espoossa on alueet nimeltä Eestinlaakso ja Eestinkartano. Uudenmaan lisäksi ”eestinimistöä” on myös Turun saaristossa ja Ahvenanmaalla. Yleensä nimi liittyy jotenkin vesistöön ja kertoo suomalaisten olleen tiivissä yhteydessä virolaisiin kalastajiin ja kauppiaisiinkin. Virolaiset myös kävivät tai asuivatkin tällaisilla alueilla.
Suomen ainut historiallisesti jäljellä oleva virolaisten kalastajakylä on vuonna 1906 perustettuja Pernajan Kabböle, joka on tosin sittemmin nuoremmilta polviltaan ruotsinkielistynyt. Harjumaan Pärispeasta tulleet kalastajamiehet ottivat Kabbölen asuinpaikakseen suojaisen sijainnin vuoksi ja lopulta Viinistun, Pärispean ja Turbuneemen kylistä sekä Mohnin saarelta tulleet yhdeksän perhettä ostivat kylän maat perustaen oman kyläyhteisönsä. Kylä kuului virolaiseen Kuusalun luterilaiseen seurakuntaan. Vuonna 1917 kylässä asui 12 perhettä, ja yhteydet itsenäiseen Viroon olivat tiiviit 1920-luvulla. Kabbölen tunnetuin asukas on Viron viimeinen Suomen-suurlähettiläs Aleksander Warma, joka neuvostomiehityksen aikana johti Viron pakolaishallitusta.
Ikivanhat yhteydet rannikon suomalaisten ja virolaisten välillä, ns. seprakauppa, jatkuivat 1900-luvulle saakka, ja tavallaan niiden perinteitä jatkoi myös pirtun salakuljetus Virosta Suomen kieltolain aikaan. 1800-luvulla kansallinen herääminen alkoi luoda yhteyksiä myös Suomen ja Viron sivistyneistön välille: suomen kielen ja suomalaisuuden nousu innosti virolaisia ja toimi esikuvana myös viron kielen kehittämiselle.
1900-luvun alussa, etenkin Venäjän vuoden 1905 levottomuuksien jälkeen Suomeen pakeni virolaisia poliitikkoja ja kulttuurihenkilöitä. Suomessa oleskelivat jonkin aikaa mm. Viron tuleva presidentti Konstantin Päts sekä kirjailija Friedebert Tuglas. Kulttuurintekijöiden ja opiskelijoiden lisäksi Suomessa asui virolaisia pienyrittäjiä, työläisiä, palvelusväkeä ym. Virolaisilla oli monenlaista järjestötoimintaa 1900-luvun alun Suomessa, 1903 perustettiin "Helsingi Eesti Heategev Selts" (Helsingin virolainen hyväntekeväisyysseura), joka nimestään huolimatta oli poliittinen järjestö. 1906 perustettiin Suomalais-Virolainen liitto, jonka tehtävänä oli Suomen yleisen mielipiteen muokkaaminen virolaismyönteiseksi. Vuonna 1910 Suomessa oli erään arvion mukaan 2000 virolaista, joista valtaosa asui Helsingissä.
Suomen itsenäistyttyä Viron vapaussotaan vuonna 1918 osallistui 3 700 suomalaista vapaaehtoista, ja Suomi antoi aseita sekä lainaa 20 miljoonaa markkaa. Maailmansotien välisenä aikana Suomen ja Viron kulttuuriyhteydet ja matkailu vilkastuivat: maiden välillä liikennöi kesäisin kuusi matkustajalaivaa, lentoreitti avattiin 1924, ja vuonna 1929 poistettiin passi- ja viisumimuodollisuudet. Samaan aikaan Suomen virolaisyhteisö vähitellen hupeni ja sen virolaisharrastukset alkoivat hiipua. Vuonna 1929 vuosikirjan "Välis-Eesti almanak" kirjeenvaihtaja toteaa, että korkeammin koulutettua väestöä on virolaisyhteisössä yhä vähemmän ja jäljelle jääneet virolaiset ovat "Viron asian suhteen kuin sammuneet lamput", monet virolaiset ovat avioituneet suomalaisten kanssa ja heidän lapsensa ovat suomalaistuneet.
Toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen Suomen virolaisyhteisön kuihtuminen jatkui. Vuonna 1944 Suomessa asui enää 277 Viron kansalaista. Virosta sodan aikana paenneet sekä Suomen armeijassa vapaaehtoisina palvelleet virolaiset ns. Suomen-pojat joutuivat enimmäkseen sodan jälkeen palaamaan Neuvostoliittoon tai pakenivat edelleen Ruotsiin. Neuvostoaikana Suomen ja Viron väliset suhteet olivat tarkkaan valvottuja ja säänneltyjä. Suomen pienen virolaisyhteisön ei myöskään poliittisista syistä ollut mahdollista harrastaa omaa julkista järjestö- tai kulttuuritoimintaa. Suomalainen turismi Viroon käynnistyi jälleen 1960-luvulla, mutta Neuvosto-Virosta Suomeen muuttaminen oli mahdollista vain yksittäistapauksissa, tyypillisesti suomalaisen kanssa avioituville.
Viron itsenäisyyden palautuminen 1991, Viron liittyminen EU:n jäseneksi 2004 sekä erityisesti työvoiman liikkuvuuden rajoituksien poistuminen 2006 johtivat Suomen virolaisyhteisön räjähdysmäiseen kasvuun. Kun vuonna 1990 viron kielen oli ilmoittanut äidinkielekseen 1394 Suomen asukasta, vuonna 2000 Suomen vironkielisten määrä oli jo ylittänyt 10 000:n rajan ja lähestyy nyt 50 000:n rajaa; luultavasti Suomessa työssä ainakin tilapäisesti käy vielä enemmän virolaisia kuin Tilastokeskuksen asukastiedoista näkyy. Virolaiset ovat kielen perusteella venäjänkielisten jälkeen Suomen toiseksi suurin muuttoperäinen uusvähemmistö, kansalaisuuden perusteella kaikkein suurin. Suomen virolaisyhteisö on läntisen maailman ulkovirolaisista yhteisöistä kenties suurin ja joka tapauksessa nopeimmin kasvava.
Suomen virolaisista suurin osa on työikäisiä ensimmäisen polven maahanmuuttajia, ja monet heistä työskentelevät rakennus-, kuljetus-, hoiva-, palvelu- tai terveydenhoitoalalla. Jotkut heistä pitävät Suomessa oleskeluaan väliaikaisena.
Suomen virolaisilla on nykyään jonkin verran omaa järjestö- ja harrastustoimintaa: esimerkiksi viime vuosina on järjestetty Suomen virolaisten juhannusjuhlia, ja vironkielisiä laulunharrastajia kokoaa sekakuoro "Siller". Vironkielinen luterilainen seurakuntatyö toimii Helsingissä Alppilan kirkon yhteydessä. Helsingissä annetaan virolaisille lapsille vironkielistä kouluopetusta Latokartanon peruskoulussa, ja pääkaupunkiseudulla toimii vironkielinen Anni-lastentarha. Suomenvirolaisten mediatoiminta oli pitkään blogien ja Facebook-ryhmien varassa, nyttemmin Suomessa toimii myös vironkielinen radioasema "Finest FM."Suomen virolaisten liiton "(Soome eestlaste liit)" Facebook- ja verkkosivu
Suomen Viro-yhdistysten liitto
Anniste, Kristi & Tiit Tammaru: Ethnic differences in integration levels and return migration intentions: A study of Estonian migrants in Finland. "Demographic Research" 30: 13 (2014). https://www.demographic-research.org/Volumes/Vol30/13/
Kauber, S. (2015). Transnational material practices of Estonians in Finland. Helsingin yliopisto, valtiotieteellinen tiedekunta, sosiaalitieteiden laitos. Pro gradu-tutkielma. http://urn.fi/URN:NBN:fi:hulib-201703273130
Praakli, Kristiina (2017). "Viron kieli Suomessa: ELDIA-projektin tuloksia." http://phaidra.univie.ac.at/o:591056
Vanala, Hanna-Liina (2012). Koti Virossa, työ Suomessa. Tutkimus Suomessa työssäkäyvien virolaisten ylirajaisesta arjesta kahden maan välillä. Pro gradu -tutkielma, Helsingin yliopisto. http://urn.fi/URN:NBN:fi-fe201206196048