hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Vanalinn
Vanalinn on asuinalue () Kesklinnan kaupunginosassa Tallinnassa. Sen pinta-ala on 110 hehtaaria ja väkiluku 4 943 henkeä (1.1.2018). Vuoden 2014 alussa asuinalueen väestöstä 57 prosenttia oli virolaisia.
Tulan taistelu
Tulan taistelu oli toisessa maailmansodassa Saksan 2. panssariarmeijan yritys raskaasti linnoitetun Tulan kaupungin valloittamiseksi ja siten Moskovan piirittämiseksi etelästä. Saksan keskustan armeijaryhmän aloitettua hyökkäyksensä kohti Moskovaa 24. lokakuuta, Heinz Guderianin johtama Saksan 2. panssariarmeija aloitti hyökkäyksen Orelin valtatietä pitkin kohti Tulaa. Etummaiset yksiköt yrittivät 29. lokakuuta vallata kaupungin rintamahyökkäyksellä, mutta se kuitenkin torjuttiin 7. marraskuuta mennessä Neuvostoliiton 15. armeijan, 3. armeijan, 49. armeijan, 156. kiväärirykmentin ja 732. tykistörykmentin vastahyökkäyksellä. Saksan 2. panssariarmeijaan kuulunut Saksan 17. panssaridivisioona aloitti uuden hyökkäyksen 18. marraskuuta kaupunkia kohti vallaten Stalinogorskin ja Kaširan kaupungit. Neuvostoliiton 112. panssaridivisioonan ja 1. ratsuväkirykmentin joukot aloittivat vastahyökkäyksen 27. marraskuuta pysäyttäen saksalaisten etenemisen. Kolmas ja viimeinen yritys kaupungin valtaamiseksi alkoi 2. joulukuuta, mutta 15. ja 49. armeijan vastahyökkäykset pakottivat saksalaiset ryhmittymään puolustukseen 5. joulukuuta mennessä. Saksalaiset eivät yrityksistä huolimatta onnistuneet valtaamaan Tulaa ja siten piirittäneet Moskovan etelästä.
Jari Pulsa
Jari-Pekka Pulsa (s. 4. kesäkuuta 1961 Rovaniemi) on suomalainen muusikko, säveltäjä, sanoittaja ja runoilija. Musiikkiuransa ohella hän on toiminut mm. museotyöntekijänä.
Pulsan yhtyeitä ovat olleet mm.Lapin Kullat, Karu Selli, Pulsa, Avanto ja The Vävyt. Rockyhtye Jalla Jalla on levyttänyt hänen sanoituksiaan. Jazzyhtye JARRING on ollut hänen pääprojektinsa vsta 2014 lähtien. Pulsa soittaa bändissä tenorisaksofonia ja säveltää materiaalin.
Per Fosshaug
Per Fosshaug (s. 24. helmikuuta 1965 Ljusdal) on ruotsalainen jääpalloilija ja tällä hetkellä myös jääpallovalmentaja.
Per Fosshaugin isä on tunnettu jääpalloilija Örjan Modin. Fosshaug asui nuoruutensa Borlängessä, jossa hän aloitti myös jääpalloilijan uransa. Fosshaugin jääpallouran seuroja ovat sen jälkeen olleet Borlänge Bandy, Falu BS, IFK Vänersborg, Västerås SK, Sandvikens AIK ja Tillberga Bandy. Ylimmällä sarjatasolla, silloisessa Allsvenskanissa, Fosshaug aloitti syksyllä 1986 siirryttyään Falu BS:n riveihin. Kaikkiaan kausia Ruotsin ylimmällä sarjatasolla kertyi 18.
Ruotsin jääpallomaajoukkuetta Fosshaug edusti kausina 1993–2005 kaikkiaan 129 kertaa ja MM-kisoihin hän osallistui yhdeksän kertaa, joissa saavutti viisi maailmanmestaruutta, pelasi kaikkiaan 45 MM-ottelua ja teki 33 maalia.
Tammikuussa 2012 Fosshaug teki 47-vuotiaana comebackin Elitserieniin Tillbergan riveissä. Kauden 2008 jälkeen Fosshaug oli siirtynyt jo Tillbergan valmennustehtäviin. Erikoisena valmennustehtävänä Fosshaug ilmoitti keväällä 2013 valmentavansa Ruotsissa asuvista somalisiirtolaisista jääpallojoukkueen vuoden 2014 jääpallon MM-kisoihin.
Fosshaug on joutunut urallaan skandaaleihin niin kentällä kuin kentän ulkopuolella muun muassa veroasioiden osalta. Kaikkeen tähän skandaalinkäryiseen jääpalloilijan elämäänsä liittyen Fosshaug on kirjoittanut yhdessä Anders Lifin kanssa kirjan.
Maajoukkueessa
Seurajoukkueissa
Henkilökohtaisesti.
Hélène Dorion
"Hélène Dorion"' (s. 1958 Quebec) on kanadalainen kirjailija, joka on julkaissut lukuisia runoteoksia. Hän on työllään voittanut monia palkintoja, joihin lukeutuvat Governor General's Literary Award (2006) sekä Mallarmé-palkinto (2005), jonka Dorion sai ensimmäisenä quebeciläisenä naiskirjailijana. Vuonna 2010 Dorionista tehtiin Kanadan ritarikunnan upseeri. Hän oli jo tätä ennen ollut Ordre national du Québecin ritari. Dorionin julkaisuja on käännetty yli 15 kielelle. Hän on paitsi runoilija, myös romaanikirjailija ja esseisti.
Lihula
Lihula on Läänerannan kuntaan kuuluva epäitsenäinen kaupunki ja entinen kaupunki Länsi-Virossa, Pärnumaan maakunnassa, noin 50 kilometriä Haapsalusta kaakkoon. Se on Läänerannan kunnan hallinnollinen keskus.
Vuoden 2015 alussa Lihulassa on asukkaita 1 237, ja asukastiheys on 295 asukasta neliökilometrillä. Lihulan pinta-ala on 4,19 neliökilometriä.
Lihula oli Viron piispan asuinpaikka 1200-luvulla. Lihulan piispanlinnasta ovat jäljellä Lihulan linnanrauniot.
Kaupunkioikeudet Lihula sai vuonna 1993, mutta vuonna 1999 se menetti itsenäisen asemansa, kun Lihulan kunta ja Lihulan kaupunki yhdistyivät uudeksi Lihulan kunnaksi. Ennen vuoden 2017 kuntauudistusta Lihulan kunta kuului Läänemaan maakuntaan ja Lihulan kaupunki oli Lihulan kunnan keskuspaikka.
Vuonna 2011 Lihulan epäitsenäisessä kaupungissa oli 1 338 asukasta, joista 1 302 (97,3 %) oli virolaisia, 21 (1,6 %) venäläisiä ja 15 (1,1 %) muita kansallisuuksia.
Räpina
Räpina on epäitsenäinen kaupunki ja entinen kaupunki Räpinan kunnassa Kaakkois-Virossa, Põlvamaan maakunnassa, noin 60 kilometriä Tartosta kaakkoon.
Asukkaita Räpinassa on 2 312, ja asukastiheys on 607 asukasta neliökilometrillä (1.1.2015). Räpinan pinta-ala on 3,81 neliökilometriä.
Kaupunkioikeudet Räpina sai vuonna 1993, mutta vuonna 2002 se menetti itsenäisen asemansa, kun Räpinan kunta ja Räpinan kaupunki yhdistyivät uudeksi Räpinan kunnaksi. Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Räpinan kunta, Meeksi ja Veriora yhdistettiin jälleen uudeksi Räpinan kunnaksi.
Vuonna 2011 Räpinan epäitsenäisessä kaupungissa oli 2 455 asukasta, joista 2 097 (85,4 %) oli virolaisia, 315 (12,8 %) venäläisiä ja 39 (1,6 %) muita kansallisuuksia.
Räpinassa on AS Räpina Paberivabrikin keräyspaperia jalostava paperitehdas.
Kohila
Kohila on kauppala () Virossa Raplamaan maakunnassa. Se on Kohilan kunnan keskus ja sijaitsee 30 kilometriä Tallinnasta etelään.
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Kohilan kauppalassa oli 3 346 asukasta, joista 2 940 (87,9 %) oli virolaisia, 252 (7,5 %) venäläisiä ja 153 (4,6 %) muita kansallisuuksia.
Märjamaa
Märjamaa on kauppala () Virossa Raplamaan maakunnassa. Se on Märjamaan kunnan keskus ja sijaitsee valtatie 4:n varrella 60 kilometriä Tallinnasta lounaaseen.
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Märjamaan kauppalassa oli 2 821 asukasta, joista 2 769 (98,2 %) oli virolaisia, 21 (0,7 %) venäläisiä ja 30 (1,1 %) muita kansallisuuksia.
John Russell (näyttelijä)
John Lawrence Russell (3. tammikuuta 1921 – 19. tammikuuta 1991) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja toisen maailmansodan veteraani. Hän muistetaan parhaiten rooleistaan Nathan Burdette elokuvassa "Rio Bravo" (1959) ja Marshal Stockburnina Clint Eastwoodin elokuvassa "Kalpea ratsastaja" (1985).
Russell syntyi Los Angelesissa Kaliforniassa ja opiskeli Kalifornian yliopistossa. Hän liittyi Yhdysvaltain merijalkaväkeen toisen maailmansodan aikana, vaikka häntä ei ensin kelpuutettu pituutensa takia (191 cm).
John Russell avioitui kahdesti ja hänellä oli kolme lasta. Hän kuoli keuhkolaajentumaan vuonna 1991.
Aleksi Rekonen
Aleksi Oskari Rekonen (s. 23. heinäkuuta 1993 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SM-liigajoukkue Porin Ässissä. Hänen pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta osaa pelata myös laidassa. Rekosella on erikoisuutena matala aloittamistyyli.
Rekonen on Vuosaaren Viikinkien kasvatti. Hän pelasi suurimman osan junioriurastaan kuitenkin Jokereissa, jonka C-nuorissa Rekonen voitti SM-hopeaa vuonna 2008 ja Suomenmestaruuden vuonna 2009. Hän oli kaudella 2008–2009 myös joukkueen paras pistemies SM-karsinnoissa tehoilla 12+14=26, kuten myös B-nuorten SM-karsinnoissa kaudella 2009–2010 tehoilla 7+10=17. Kaudella 2011–2012 Rekonen toimi Jokereiden A-nuorten varakapteenina ja voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Hän debytoi samalla kaudella myös miesten peleissä pelattuaan yhden Mestis-ottelun lainalla Kiekko-Vantaan riveissä.
Kaudeksi 2012–2013 Rekonen siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Kiekko-Vantaaseen. Hänen tulokaskautensa Mestiksessä toi 46 runkosarjaottelussa tehot 8+15=23, joilla Rekonen oli joukkueen kolmanneksi paras pistemies. Kevään 2013 karsintasarjan viidessä ottelussa syntyi tehot 2+1=3. Hän vahvisti ison osan kaudestaan myös Kiekko-Vantaan A-nuoria. Kesäkuussa 2013 Rekonen teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Kiekko-Vantaan kanssa.
Rekonen nousi kaudella 2013–2014 Kiekko-Vantaan varakapteeniksi. Hän oli joukkueen toiseksi paras pistemies Artem Iossafovin jälkeen tehoilla 12+19=31. Rekonen debytoi samalla kaudella myös SM-liigassa, kun hän teki liigadebyyttinsä lainalla Jokereissa 16. marraskuuta 2013 vieraissa Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Liigauransa avausmaalin Rekonen teki 2. joulukuuta 2013 Oulun Kärppiä vastaan. Kaikkiaan hän teki Jokereissa 18 runkosarjaottelussa tehot 2+1=3. Rekonen pelasi kauden aikana SM-liigaa myös kaksi ottelua lainalla Hämeenlinnan Pallokerhossa tammikuussa 2014.
Kaudeksi 2014–2015 Rekonen siirtyi kaksivuotisella sopimuksella SM-liigan nousijajoukkue Vaasan Sportiin. Syyskauden 2015–2016 Rekonen pelasi enimmäkseen lainalla Mestis-joukkue Kokkolan Hermeksessä. Lokakuussa 2015 Sport lainasi hänet marraskuun maaottelutaukoon asti kestäneellä sopimuksella Oulun Kärppiin, jossa hän paikkasi loukkaantuneita Esa Pirneksen ja Julius Junttilan loukkaantumisia. Rekonen pelasi siellä yhdeksän ottelua ilman tehopisteitä. Hän ehti pelata myös Sportissa kolme ottelua tehden yhden maalin, kunnes Rekonen siirtyi tammikuussa 2016 1+1-vuotisella sopimuksella Pelicansiin, josta Sportiin siirtyi puolestaan Teddy Da Costa. Rekonen teki Pelicansissa 14 runkosarjaottelussa tehot 2+1=3 ja yhdeksässä playoff-ottelussa kaksi syöttöpistettä. Hän pelasi myös neljä ottelua lainalla Mestis-joukkue Heinolan Peliitoissa. Huhtikuussa 2016 Rekonen teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Pelicansin kanssa.
Rekonen pelasi kaudella 2017–2018 Pelicansin ainoana joukkueen kauden kaikki 60 runkosarjaottelua. Hän teki myös SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 11+17=28. Kaudeksi 2018–2019 Rekonen siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Porin Ässiin.
Rekonen pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2011 ja World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2010.
Jacob Avshalomov
Jacob Avshalomov (28. maaliskuuta 1919 Qingdao, Kiina – 25. huhtikuuta 2013 Oregon) oli yhdysvaltalainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän oli säveltäjä Aaron Avshalomovin poika sekä säveltäjä David ja alttoviulisti Daniel Avshalomovin isä.
Avshalomov opiskeli isänsä johdolla. Lisäksi Reed Collegessa ja Eastman School of Musicissa hän sai opetusta Bernard Rogersilta ja Aaron Coplandilta. Vuosina 1946–54 hän itse opetti Columbian yliopistossa; lisäksi hän opetti Northwestern Universityssa, Illinoisin yliopistossa, Reed Collegessa, Tanglewoodissa ja Aspenilla. Avshalomov johti Brucknerin, Tippettin, Händelin ja Sessionsin teosten Yhdysvaltain-ensiesityksiä.
Avshalomov esiintyi kapellimestarina Yhdysvaltain lisäksi muun muassa Kiinassa ja Venäjällä. Hän voitti säveltäjänä lukuisia palkintoja. Hänen säveltämiään tilaustöitä ovat muiden muassa "Oregon: The Symphony", "The Thirteen Clocks", "Phases of the Great Land", "Glorious th'Assembled Fires" ja "Symphony of Songs".
Rodismi
Rodismi (), tai rodnoverilaisuus (, "Rodnoverie"), on uuspakanallinen uskonto, jonka harjoittajat näkevät itsensä slaavilaisen uskonnon perillisinä.
Paulina Goto
Paulina Goto (s. 29. heinäkuuta 1991 Monterrey) on meksikolainen laulaja, näyttelijä ja juontaja. Hän varttui Tampicossa ja kilpaili lapsena rytmisessä voimistelussa. Vuonna 2008 hän osallistui juontajana "Roomies"-sarjaan. Hän pääsi 17-vuotiaana opiskelemaan Centro de Educación Artísticaan ja muutti Méxicoon. Vuonna 2010 Goto sai tähtiroolin telenovelassa "Niña de mi corazón", ja vuonna 2011 hän voitti TVyNovelas-palkinnon parhaana nuorena näyttelijättärenä. Goto on esiintynyt myös telenovelassa "Miss XV". Hän kuuluu Eme 15 -yhtyeeseen Natasha Dupeyrónin, Eleazar Gómezin, Yago Muñozin, Jack Duarten ja Macarena Achagan kanssa.
Goto debytoi laulusolistina albumilla "Paulina Goto" (2010), joka julkaistiin Sony Music Entertainmentin kautta. Vuonna 2012 Goto julkaisi Eme 15:n kanssa albumin "Eme 15", joka debytoi Meksikon Top 100 -listalla toisella sijalla ja myi lopulta kultaa.
Jim Carter
Jim Carter (s. 19. elokuuta 1948, Harrogate, Yorkshire, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa hovimestari Charles Carsonin roolistaan televisiosarjassa "Downton Abbey". Hän on näytellyt myös elokuvissa "Top Secret – huippusalaista" (1984), "Rakastunut Shakespeare" (1998), "Cassandra’s Dream" (2007), "Kultainen kompassi", (2007) ja "My Week with Marilyn" (2011).
Carter on naimisissa näyttelijä Imelda Stauntonin kanssa ja heillä on tytär. Pariskunta tapasi toisensa vuonna 1982 esiintyessään yhdessä näytelmässä "Guys and Dolls". Kaikilla perheen jäsenillä oli roolit televisiosarjassa Cranfordin naiset.
Filmfare Awards 2010
Filmfare Awards 2010 oli 29. tammikuuta 2011 Mumbaissa pidetty tilaisuus, jossa palkittiin vuoden 2010 parhaat hindinkieliset elokuvat. Se oli järjestyksessään 56. Filmfare Awards -tilaisuus.
Alfred Garson
Alfred Henrik Garson (s. 22. lokakuuta 1924 Berthier-en-Haut) on kanadalainen säveltäjä, viulisti ja musiikkipedagogi. Hän kiersi lapsena soittamassa Euroopassa ja Etelä-Amerikassa. Kaksi stipendiä (Rhodes 1945, Beit 1947) mahdollistivat Kapkaupungin yliopistossa suoritetut opinnot. Garson opiskeli orkesterinjohtoa Albert Coatesin, viulunsoittoa Editha Brahamin ja kamarimusiikkia Lili Krausin johdolla. Lisäksi Garson valitsi kursseja antropologiassa ja Afrikan kielissä. Hän voitti vuosina 1948 ja 1950 Etelä-Afrikan lähetysyhtiön sävellyskilpailun orkesterisarjallaan sekä teoksella "Song and Dance for Orchestra". Garson voitti myös Myer Levinssohn -palkinnon baletillaan "The Witch" vuonna 1949. Hän toimi vuosina 1949–1955 orkesteroijana ja sovittajana Kapkaupungin kunnallisen orkesterin palveluksessa.
Garson asettui Lontooseen vuonna 1956 ja opiskeli siellä sävellystä Mátyás Seiberin sekä musiikkitiedettä Jack Westrupin johdolla. Gabriel d'honot -stipendin (1958) turvin hän tutki myös keskiaikaista musiikkia ja kirjallisuutta Montserratin luostarissa Espanjassa.
Garson palasi Montrealiin 1963. Hän oli yksi ensimmäisistä kanadalaisista Suzuki-metodin edistäjistä, ja hänet nimitettiin Suzuki-ohjelman johtoon McGill-yliopistossa 1970. Hän on kirjoittanut aiheesta ja luennoinut siitä lukuisissa yliopistoissa. Garson sai filosofian tohtorin arvon vuonna 1970. Hänen väitöskirjansa oli "From Creation to Appreciation : An Approach to the Appreciation of Contemporary Music by Young Children Through a Creative Method".
Garsonin tuotantoon kuuluu monia baletteja, joissa hän on tehnyt yhteistyötä muiden muassa John Crankon kanssa. Hän sävelsi myös messun neljälle solistille, sekakuorolle ja orkesterille (1950), kamarimusiikkia, lauluja, elokuva- ja näyttämömusiikkia sekä kuoro- ja soitinteoksia lapsille.
Jatvingit
Jatvingit eli jatvjagit (, , , , , muin.-ven. jatvezj) olivat nykyisen Valko-Venäjän Hrodnan alueen länsiosassa, Liettuan eteläosissa sekä Puolan Lublinin ja Podalskien voivodikunnan alueilla asunut balttilainen pääheimo. Heitä pidetään kolmen itäslaavilaisten heimon ohella yhtenä valkovenäläisten kantaheimoista. Heimon tärkeimmät asuinalueet sijoittuivat Hrodnan lähiseudulle, sekä Läntisen Bugjoen varsille aiempien Lomzan ja Lublinin läänien alueella.
Jatvingit mainitaan usein venäläisissä aikakirjoissa ja taistelivat 900-luvulta lähtien milloin venäläisten ja milloin puolalaisten kanssa. 1200-luvun lopussa historialliset maininnat vähenevät.
On arveltu, että jatvingit ovat ehkä kutsuneet itseään nimellä dainava (deinova, denova; ). Sekä Valko-Venäjän Hrodnan alueella että Liettuan puolella on nykyäänkin useita kyliä, joiden nimi on Dainava () tai Dainova ). Vielä 1800-luvulla joidenkin kylien asukkaat puhuvat omituisena pidettyä, vanhanaikaista liettuan kieltä.
Circle of Love
Circle of Love on yhdysvaltalaisen The Steve Miller Bandin studioalbumi vuodelta 1981. Levy-yhtiö on Sailor Records.
Miller yhtyeineen oli tätä ennen julkaissut kolme korkeatasoista ja hyvin menestynyttä albumia aikavälillä 1973–1977. "Circle of Lovea" saatiinkin sitten odottaa muutaman vuoden ajan aina vuoden 1981 syksyyn. LP-levyn ensimmäinen puolisko jatkaa edellisten levyjen hyväksi havaittua linjaa, mutta kääntöpuolella oleva laaja teos on arvioitu hieman epäonnistuneeksi, koska Miller on mm. käyttänyt tarpeettoman runsaasti aikaisemminkin suosimiaan äänitehosteita.
LP-levyn kanteen liitetyn tarran mukaan albumi sisältää hittisinglen "Heart Like a Wheel".Kappaleet ovat Steve Millerin säveltämiä ja sanoittamia, paitsi perinnekappale "Get on Home", johon Miller on tehnyt uudet sanat ja sovituksen.Gerald Johnson oli ollut yhtyeessä aikaisemmin tehtäessä albumia "Recall the Beginning... A Journey from Eden" (1972) ja Gary Mallaber oli ollut mukana albumista "Fly Like an Eagle" (1976) lähtien.
Lauttamies-patsas
Lauttamies-patsas on kuvanveistäjä Ensio Seppäsen veistämä patsas Tornion Kukkolankoskella. Patsas paljastettiin vuonna 1961.
Olten
Olten on vanha kaupunki Pohjois-Sveitsissä. Kaupungissa on noin 17 000 asukasta. Olten on Solothurnin kantonin asukasluvultaan suurin kaupunki.
Olten sijaitsee tiheästi asutulla Sveitsin keskitasangolla, Aarejoen rannalla, viitisenkymmentä kilometriä Baselista kaakkoon.
Olten on rautatieliikenteen solmukohta. Sieltä lähtee rautatie seitsemään suuntaan, sillä SBB:n pääradat Baseliin, Zürichiin, Luzerniin, Berniin ja Solothurniin risteävät Oltenissa. Lisäksi Oltenista lähtee rata Burgdorfin kautta Berniin sekä vanhan Hauensteinin tunnelin kautta Baseliin.
Moottoritiet A1 ja A2 ohittavat Oltenin eteläpuolelta.
Oltenilainen EHC Olten pelaa jääkiekkoa maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla National League B:ssä.
Sepät (lintuheimo)
Sepät ("Capitonidae") on tukaanien ("Ramphastidae") heimoon kuuluva linturyhmä. Aiemman luokittelun mukaan se oli oma heimonsa tikkalintujen lahkossa.
Walter Goehr
Walter Goehr (28. toukokuuta 1903 Berliini – joulukuu 1960 Sheffield) oli saksalaissyntyinen säveltäjä, kapellimestari ja sovittaja. Hän sai opetusta Arnold Schönbergiltä Berliinissä. Goehr toimi Berliinissä radion kapellimestarina vuosina 1925–31 ja sävelsi tänä aikana oopperan "Malpopita". Vuonna 1933 hän lähti Englantiin, jossa hän käytti vuoteen 1948 saakka taiteilijanimeä George Walter. Hän toimi Columbia Gramophone Companyn musiikillisena johtajana 1933–9 ja BBC Theatre Orchestran kapellimestarina 1945–8. Lisäksi hän johti Morley Collegen konsertteja vuodesta 1943 lähtien.
Goehr sävelsi musiikkia teatteriin ja radioon sekä elokuvamusiikkia. Hän teki Modest Mussorgskin "Näyttelykuvia"-teoksesta orkestraation. Hän johti Benjamin Brittenin, Michael Tippettin, Mátyás Seiberin ja poikansa Alexander Goehrin teosten kantaesityksiä. Lisäksi hän johti Gustav Mahlerin kuudennen sinfonian Britannian-ensiesityksen.
Goehr teki suuren määrän levytyksiä. Hän kuoli sydänkohtaukseen Sheffieldissä, jossa hän oli johtamassa Georg Friedrich Händelin Messias-oratorion esitystä.
Franklin Menges
Franklin Menges (26. lokakuuta 1858 Menges Mills, Pennsylvania – 12. toukokuuta 1956 Arlington, Virginia) oli yhdysvaltalainen poliitikko. Hän valmistui Gettysburg Collegesta, josta hän sai filosofian tohtorin arvon vuonna 1888. Hän opetti samassa oppilaitoksessa kemiaa ja fysiikkaa vuosina 1886–96. Hän toimi luonnontiedeosaston johtajana York High Schoolissa 1897–1903 ja toteutti maaperäkartoituksen Pennsylvanian osavaltiossa.
Menges valittiin republikaanina Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen kolmesti. Hän istui siellä 4. maaliskuuta 1925 – 3. maaliskuuta 1931. Vuonna 1930 hän oli vielä epäonnistuneesti ehdolla 72. kongressin jäseneksi. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1947, jonka jälkeen hän asettui Arlingtoniin, Virginiaan. Hänet on haudattu Gettysburgin Evergreen Cemeteryyn Pennsylvaniassa.
Peter Sculthorpe
Peter Sculthorpe (29. huhtikuuta 1929 Launceston, Tasmania, Australia – 8. elokuuta 2014 Woollahra, Sidney, Australia) oli australialainen säveltäjä, Australian tunnetuin nykysäveltäjä. Hänen musiikistaan heijastui rakkaus kotimaahan, mutta hän kommentoi myös ajankohtaisia aiheita.
Sculthorpe opiskeli Melbournen yliopistossa ja Oxfordin Wadham Collegessa. Hän alkoi vuonna 1964 opettaa Sydneyn yliopistossa. Hän oli Yalen yliopiston "Harkness Fellow" (1966) ja vierailevana professorina Sussexin yliopistossa vuosina 1971–72. Hänellä oli useita kunniatohtorin arvoja. Hänet nimitettiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseeriksi vuonna 1977 ja Australian ritarikunnan upseeriksi 1990. Orden de Isabel la Católican komentaja Sculthorpesta tuli vuonna 2011.
Sculthorpen tuotantoon kuuluu yli 350 teosta. Vuodesta 1965 hänen kansainvälinen kustantajansa oli Faber Music Ltd.. Hän sai teoksiinsa vaikutteita aasialaisista musiikkikulttuureista, esimerkiksi 1960-luvun tuotannossaan Japanista ja Indonesiasta. Joihinkin teoksiin vaikutti myös aboriginaalien musiikki. Sculthorpen teoksissa pitkäaikainen innoittaja oli Australian ja koko planeetan ympäristö. Joissain teoksissa on esillä humanistinen teema. Esimerkiksi "Requiem" (2003) syntyi Irakin sodassa kuolleiden siviilien kohtalosta. Säveltäjän 16. jousikvartetin aiheena ovat turvapaikanhakijat ja 18. jousikvartetin aiheena ilmastonmuutos.
Sculthorpe kuului Australian sataan ”elävään aarteeseen” (1997). Hän oli Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemian elinikäinen ulkomaalaiskunniajäsen ja yksi sadasta vaikutusvaltaisimmasta australialaisesta ("The Bulletin", 2006). Sculthorpen tuotantoa on levytetty laajasti, ja sitä on kuultavissa muiden muassa ABC Classicsin, Chandos Recordsin ja Naxoksen levyillä. Sculthorpe julkaisi oman muistelmateoksensa ("Sun Music") vuonna 1999.
Sculthorpe kuoli Wolperin juutalaisessa sairaalassa Woollahrassa pitkään sairastettuaan.
Jens Henttinen
Jens Henttinen (s. 2. tammikuuta 1993) on suomalainen alppihiihtäjä. Hän on pituudeltaan 184 cm .
Hän edustaa Helsinki Ski Clubia. Valmentajana toimii Matti Henttinen
Henttinen kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Levin pujottelussa marraskuussa 2012, muttei selviytynyt toiselle kierrokselle. Ensimmäisen kerran FIS kilpailuissa kaudella 2008 - 2009. Laskee kaudella 2017 - 2018 uransa parasta kautta sillä on maaliskuussa 2018 FIS pujottelun maailmanlistan 81 sijalla.
Henttisellä on Suomenmestaruus miesten pujottelussa vuosina 2013 ja 2018
Irving Kolodin
Irving Kolodin (21. helmikuuta 1908 Manhattan – 29. huhtikuuta 1988 Manhattan) oli yhdysvaltalainen musiikkikriitikko ja musiikin historioitsija. Hän kirjoitti tuotteliaasti erilaisista musiikkiaiheista Wolfgang Amadeus Mozartista jazziin. Hän työskenteli vuosina 1947–82 "Saturday Reviewille" ja oli maan vaikutusvaltaisimpia kriitikoita varsinkin 1950–60-luvuilla.
Kolodinin julkaisemia levytysaiheisia kirjoja olivat muiden muassa "A Guide to Recorde Music" (1941) ja "Mozart on Records" (1942). Kolodin kuitenkin nousi julkisuuteen Metropolitan-oopperan historiaa koskevan teoksen "The Metropolitan Opera: 1883-1935" (1936) myötä. Hän julkaisi päivitetyt versiot teoksestaan vuosina 1953 ja 1966. Hänen muita kirjojaan olivat "The Continuity of Music: A History of Influence" (1969), "The Interior Beethoven" (1975), "The Opera Omnibus" (1976) ja "In Quest of Music" (1980).
Kolodin varttui Newarkissa, jossa hänen isällään oli kirjakauppa. Hän opiskeli musiikkia varhaisesta iästä. Vuonna 1932 hän liittyi "The New York Sun" -lehden palvelukseen. Hän työskenteli lopulta sen pääkriitikkona ennen kuin lopetti tämän työn vuonna 1950. Kolodin kirjoitti New Yorkin filharmonikkojen ohjelmatekstit vuosina 1953–8. Hän myös kokosi RCA Victorille levytyksiä, joihin lukeutui viiden levyn kokoelma "50 Years of Great Operatic Singing".
Vuosina 1968–86 Kolodin opetti Juilliard Schoolissa. "Saturday Review'n" lopettamisen jälkeen (1982) hän jatkoi toimintaansa freelancerina. Hän kärsi työkyvyn vieneestä aivoverenkiertohäiriöstä vuotta ennen kuolemaansa. Hän oli vuosina 1936–70 naimisissa Irma Rose Levyn kanssa.
Le Locle
Le Locle on vanha teollisuuskaupunki Neuchâtelin kantonissa Länsi-Sveitsissä. Kaupungissa on runsaat 10 000 asukasta. Le Locle on Neuchâtelin kantonin asukasluvultaan neljänneksi suurin kaupunki.
Le Locle sijaitsee Juravuoristossa noin 900 metrin korkeudessa Ranskan rajalla.
Le Locle on kelloteollisuuden keskus, jonka kukoistuskausi alkoi 1800-luvun lopulla. Kaupungissa on edelleen runsaasti kelloteollisuutta, ja se on usean ison kelloyrityksen, muun muassa Certinan, Tissotin ja Midon kotipaikka. Yhdessä La Chaux-de-Fonds’n kanssa Le Locle on nimetty Unescon maailmanperintökohteeksi.
Rautatie La Chaux-de-Fonds’sta Ranskan Besançoniin kulkee Le Loclen kautta. Kaupungista on lyhyt, kapearaiteinen rautatie Les Brenets’hen.
Valtatie 20 kulkee Le Loclen kautta Ranskaan.
Rauna Kuokkanen
Rauna Kuokkanen (s. Utsjoki) on suomensaamelainen alkuperäiskansojen tutkija, Toronton yliopiston alkuperäiskansojen tutkimuksen apulaisprofessori ja Norjan Koutokeinossa toimivan Saamelaisen korkeakoulun dekaani.
Kuokkanen opiskeli saamen kieltä ja kirjallisuutta Oulun yliopistossa ja väitteli kasvatustieteiden tohtoriksi Brittiläisen Kolumbian yliopistossa Kanadassa.
Kuokkasen äiti on saamelaiskirjailija Kirsti Paltto. Kuokkanen on kääntänyt englanniksi äitinsä lastenkirjan "Vilges geađgi" (The White Stone, 2011).
Tinadioksidi
Tinadioksidi eli tina(IV)oksidi (SnO) on epäorgaaninen ioniyhdiste ja yksi tinan oksideista. Yhdistettä käytetään väriaineena, katalyyttinä ja lasin ja keramiikan valmistuksessa. Luonnossa tinadioksidia esiintyy kassiteriittimineraalissa.
Tinadioksidi on puhtaana huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta. Kiderakenteeltaan pysyvin rakenne on alkeiskopiltaan tetragonaalinen rutiilimineraalin rakennetta muistuttava rakenne, mutta myös rombinen ja heksagonaalinen tinadioksidi tunnetaan. Tinadioksidi ei liukene veteen eikä kovin helposti happoihin, mutta kuuma rikkihappo liuottaa sen. Kuumat emäksiset liuokset liuottavat yhdisteen hitaasti. Kuumennettaessa tinadioksidia sulien alkalimetallioksidien kanssa muodostuu stannaatteja (MSnO). Kuumennettaessa tinadioksidia se osittain hajoaa tinaoksidiksi ja hapeksi.
Luonnossa kassiteriittina esiintyvä tinadioksidi on tärkein tinan valmistukseen käytetty malmimineraali. Siitä eristetty tina voidaan kuitenkin tarvittaessa muuttaa takaisin tinadioksidiksi polttamalla hienojakoista tinaa, johtamalla sulaan tinaan kuuma ilmavirta tai kuumentamalla tinadioksidin hydraattia:
Paitsi metallisen tinan valmistukseen, käytetään tinadioksidia myös lasin valmistuksessa himmeän opaalilasin aikaansaamiseksi ja emaleissa. Lisäksi tinadioksidista voidaan valmistaa lasin valmistuksessa käytettäviä elektrodeja, koska se kestää hyvin sulaa lasia ja sillä on kuumana hyvä sähkönjohtavuus. Epäpuhdasta tinadioksidia käytetään metallien ja lasien hioma-aineena. Tinadioksidia käytetään yhdessä antimonitrioksidin kanssa katalyyttinä valmistettaessa propeenista akroleiinia, akryylihappoa tai akryyliamidia. Yhä tärkeämpi tinadioksidin käyttökohde on indiumtinaoksidiohutkalvojen valmistus, joita käytetään muun muassa lentokoneiden ikkunoissa ja litteissä tietokoneiden näytöissä.
Lars Saxberg
Lars Holger Saxberg (9. toukokuuta 1913 – 21. elokuuta 2002) oli suomalainen jalkapalloilija, joka päätti pelaajauransa kauden 1948 jälkeen. Pelipaikaltaan hän oli tukimies.
Saxberg pelasi HIFK:ssa kaudet 1933–1948. Hän voitti Suomen mestaruuden HIFK:n riveissä vuosina 1937 ja 1947.
Keilailussa Saxberg edusti Suomea Helsingin MM-kilpailuissa 1954 ja saavutti SM-hopeaa henkilökohtaisessa kilpailussa 1961. Hän kilpaili myös jousiammunnassa.
Sápmelaš
Sápmelaš, alun perin Sabmelaš, oli pohjoissaameksi ilmestynyt aikakauslehti, jota julkaistiin Suomessa vuodesta 1934 vuoteen 2001.
Lehden perusti 1934 Lapin sivistysseura, ja se sai tukea Suomen valtiolta vuoteen 1995, jonka jälkeen sitä rahoitti Suomen saamelaiskäräjät. Vuonna 2001 lehti jouduttiin lakkauttamaan rahoituksen puutteen vuoksi.
Lehden ensimmäisiä päätoimittajia olivat Paavo Ravila (1934–1943) ja Erkki Itkonen (1934–1950), jotka molemmat olivat Helsingin yliopiston suomalais-ugrilaisten kielten professoreita. Jouni Kitti oli päätoimittajana 1981–1998.
Maren Wiesler
Maren Wiesler (s. 7. helmikuuta 1993) on saksalainen alppihiihtäjä, joka edustaa Ski Club Münstertalia. Alppihiihdon maailmancupissa Wiesler kilpaili ensimmäisen kerran Levin pujottelussa 16. marraskuuta 2013 sijoittuen heti maailmancupin pisteille oltuaan 23:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan jaetulla yhdeksännellä sijalla Tukholman paripujottelussa helmikuussa 2016. "Tavallisessa" maailmancupkilpailussa hän on ollut parhaimmillaan yhdestoista Santa Caterinan pujottelussa tammikuussa 2016. Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 hän oli pujottelussa kahdestoista.
Luxemburgin filharmoninen orkesteri
Luxemburgin filharmoninen orkesteri (entinen RTL-sinfoniaorkesteri) on vuonna 1933 perustettu Luxemburgissa toimiva orkesteri. Se oli alun perin yksityisesti johdettu radion orkesteri, mutta siirtyi valtion Henri Pensis -säätiön kautta johtamaksi vuonna 1996. Orkesterin pääkapellimestareina toimivat pitkään Henri Pensis, Louis de Froment ja Leopold Hager. Vuosina 1997–2000 musiikillisena johtajana oli David Shallon, ja syyskuussa 2002 pääkapellimestariksi ja musiikilliseksi johtajaksi tuli brittiläinen Bramwell Tovey. Hänen kaudellaan säännöllisesti vierailevana kapellimestarina toimi Emmanuel Krivine, jonka ilmoitettiin joulukuussa 2005 tulevan Toveyn seuraajaksi.
Luxemburgin filharmoninen orkesteri julkaisee levyjä pääasiassa Timpani-levy-yhtiön kautta. Se on muun muassa levyttänyt kaikki Jean Crasin ja Maurice Ohanan orkesteriteokset. Levytyksillään orkesteri on saanut Gramophone-palkinnon, Deutscher Schallplattenpreisin ja Cannesin klassisen palkinnon.
Emmanuel Krivine
Emmanuel Krivine (s. 1947 Grenoble) on ranskalainen kapellimestari. Hän sai vuonna 2005 nimityksen Luxemburgin filharmonisen orkesterin musiikilliseksi johtajaksi Bramwell Toveyn tilalle. Ennen tätä nimitystä Krivine oli jo johtanut Luxemburgin filharmonista orkesteria vierailevana kapellimestarina 23 kertaa.
Krivine kouluttautui aluksi viulistiksi ja teki ammattimaisen debyyttinsä solistina teini-iässään. Tavattuaan kapellimestari Karl Böhmin hän siirsi uransa painopisteen kohti orkesterinjohtoa. Vuosina 1976–83 hän oli pysyvä vieraileva kapellimestari Orchestre Philharmonique de Radio Francessa, ja hän oli Orchestre National de Lyonin musiikillinen johtaja vuosina 1987–2000. Hän on myös johtanut vierailijana Lontoon sinfoniaorkesteria, Bostonin sinfoniaorkesteria, Concertgebouw-orkesteria ja Los Angelesin filharmonikkoja. Hän perusti La Chambre Philharmoniquen.
Krivine opiskeli Pariisin konservatoriossa ja Chapelle musicale Reine Élisabethissa.
Burkhard Glaetzner
Burkhard Glaetzner (s. 1943 Posen) on saksalainen kapellimestari, oboisti ja pedagogi. Hän opiskeli Itä-Berliinin kaupungin musiikkikoulussa vuosina 1958–62 ja Hans Werner Wätzigin johdolla oboensoittoa Hanns Eisler -musiikkiakatemiassa 1962–5. Glaetzner toimi Leipzigin radion sinfoniaorkesterin ensimmäisenä oboistina vuosina 1966–82 ja työskenteli samanaikaisesti opettajana Leipzigin Felix Mendelssohn-Bartholdy -musiikkiakatemiassa.
Vuonna 1968 Glaetzner perusti Aulos-trion sellisti Wolfgang Weberin ja kosketinsoittaja Gerhard Erberin kanssa. Kokoonpano erikoistui barokkiin ja nykymusiikkiin. Lopulta se jaettiin kahdeksi eri kokoonpanoksi, jotka ovat Uuden musiikin Hanns Eisler -ryhmä (perustettu 1970) ja Glaetznerin johtama "I Solisti Instrumentali Leipzig" (1983). Vuonna 1988 Glaetzner aloitti toiminnan Neues Bachisches Collegium Musicum -kamariorkesterin johdossa. Vuodesta 1992 Glaetzner on ollut Berliinin taideakatemian professori.
Marina Wallner
Marina Wallner (s. 7. marraskuuta 1994) on saksalainen alppihiihtäjä, joka edustaa Ski Club Inzelliä. Alppihiihdon maailmancupissa Wallner kilpaili ensimmäisen kerran Levin pujottelussa 16. marraskuuta 2013 sijoittuen heti maailmancupin pisteille oltuaan 16:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran Squaw Valleyn pujottelussa maaliskuussa 2017 oltuaan seitsemäs.
10 kirjaa
10 kirjaa on Yle TV1:llä esitetty ohjelmasarja, jota ovat juontaneet toimittaja Timo Harakka ja taidehistorioitsija Anna Kortelainen. Ohjelmaa on esitetty viisi kymmenosaista sarjaa kesällä 2007, 2008, 2011, 2012 ja 2013. Ohjelmat on nimetty käsitellyn aihepiirin mukaisesti.
Ohjelmaa esitettiin ensimmäisen kerran kesällä 2007 nimellä "10 kirjaa jotka muuttivat maailmaa". Kesällä 2008 ohjelmassa käsiteltiin 10 kirjaa lapsuudesta, kesällä 2011 rahasta, kesällä 2012 vallasta ja kesällä 2013 rikoksesta.
Ohjelmasarjan osa "10 kirjaa rahasta" voitti Kultainen Venla -palkinnon vuoden 2011 parhaana keskusteluohjelmana.
"10 kirjaa jotka muuttivat maailmaa" oli kesällä 2007 esitetty kymmenosainen sarja, jossa keskustelua johti Timo Harakka vakiovieraanaan Anna Kortelainen.
Ohjelman vieraina kirjoista puhumassa olivat tasavallan presidentti Tarja Halonen, tv-juontaja ja kirjailija Mark Levengood, kalastaja-kirjailija Pentti Linkola, elokuvaohjaaja Auli Mantila, kuvataiteilija Teemu Mäki, silloinen eduskunnan puhemies Sauli Niinistö, Miljoonasateen lauluntekijä Heikki Salo, Suomen Pankin johtaja Sinikka Salo, vihreiden kansanedustaja Anni Sinnemäki ja PMMP:n laulaja-lauluntekijä Paula Vesala. Ohjelmassa käsiteltiin viikoittain yksi kirja vierailijaa kohden.
Kesällä 2008 esitettiin "10 kirjaa lapsuudesta". Muista 10 kirjaa -sarjoista poiketen sitä ei juontanut Timo Harakka vaan Anna Laine. Myöskään muissa 10 kirjaa -sarjoissa vakiovieraana oleva Anna Kortelainen ei ollut mukana tässä ohjelmassa. Ohjelmassa keskusteltiin viikoittain vaihtuvien kahden vieraan kanssa jostakin lasten kirjasta.Kesällä 2011 esitettiin "10 kirjaa rahasta". Ohjelmaa palasi juontamaanTimo Harakka vakiovieraanaan Anna Kortelainen. Ohjelmassa keskusteltiin viikoittain vaihtuvan vieraan kanssa jostakin rahaan liittyvästä kirjasta.Kesällä 2012 samoilta tekijöiltä esitettiin ohjelma "10 kirjaa vallasta". Ohjelmassa keskustelua vetivät jälleen Timo Harakka ja Anna Kortelainen. Ohjelmassa keskusteltiin viikoittain vaihtuvan vieraan kanssa kaunokirjallisesta teoksesta (romaanista, näytelmästä tai sarjakuvasta), joka liittyy valtaan.Kesällä 2013 esitettiin "10 kirjaa rikoksesta".
Christina Ager
Christina Ager (s. 11. marraskuuta 1995) on itävaltalainen alppihiihtäjä, joka edustaa WSV Söll -seuraa.
Nuorten talviolympialaisissa Innsbruckissa 2012 Ager saavutti pronssia supersuurpujottelussa. Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla 2013 hän saavutti hopeaa pujottelussa ja pronssia suurpujottelussa. Alppihiihdon maailmancupissa Ager kilpaili ensimmäisen kerran Levin pujottelussa 16. marraskuuta 2013 sijoittuen heti maailmancupin pisteille oltuaan neljäs.
Sinkiitti
Sinkiitti on mineraali, joka koostuu sinkkioksidista sekä rauta- ja mangaaniepäpuhtauksista. Mineraali voi olla väritön, mutta epäpuhtaudet antavat sille yleensä värin, joka voi olla keltainen, oranssi, punainen, ruskea tai vihreä. Punaista sinkiittiä kutsutaan rubiinisinkiksi. Viirun väri on keltainen tai oranssi. Kiteet ovat läpinäkyviä tai läpikuultavia. Ne ovat kidejärjestelmältään heksagonisia ja muodostavat prismoja. Kovuus on Mohsin asteikolla 4. Kemiallinen kaava on ZnO.
Sinkiittiä esiintyy metamorfisissa ja rapautuneissa sinkkimalmeissa. Sitä on löydetty Yhdysvalloista, Namibiasta ja Kongosta.
Viipurinlahden taistelu (1944)
Viipurinlahden taistelu oli jatkosodassa Neuvostoliiton puna-armeijan hyökkäys suomalaisjoukkojen hallussa oleville Viipurinlahden saarille ja mantereelle. Leningradin rintama siirsi Neuvostoliiton 59. armeijan Viipurin valtaamisen jälkeen Viipurinlahden suuntaan. Itämeren laivaston ja Neuvostoliiton ilmavoimien tukemina joukot hyökkäsivät Viipurinlahdella saaden joitakin saaria joko kokonaan tai osittain haltuunsa. Hyökkäys mantereelle torjuttiin.
Kenraaliluutnantti I. Korovnikovin komentamaan Neuvostoliiton 59. armeijan joukkojen päävoimat keskitettiin Pullinniemelle ja Viipurinlahden rannikolle. Joukkoina olivat 224. divisioona Kaislahdessa ja 124. divisioona. Armeijalle alistettiin myös XLIII armeijakunta esikunta ja siihen kuuluneet 80. divisioona, 152. panssariprikaati ja 17. iskupioneeriprikaati. Rintama varasi lisäksi joukkoja mantereelle muodostettavan sillanpään laajentamiseen.
Puolustuksesta vastasi kenraalimajuri Antero Svenssonin komentama Suomen IV armeijakunta, jonka joukoista 17. divisioona ja sille alistettu ratsuväkiprikaati ryhmitettiin puolustukseen Viipurinlahdelle. Armeijakunnan reservissä olivat 10. divisioonan joukkoja ja saksalainen 122. divisioona. Puolustusaseman syvyys Uuraan lohkolla oli seitsemän kilometriä.
Puna-armeija aloitti 30. kesäkuuta 1944 hyökkäyksen Teikariin ja Melansaareen, joita puolustaneet suomalaisjoukot torjuivat aluksi hyökkäykset kärsien raskaita tappioita. Neuvostojoukot hyökkäsivät 4. heinäkuuta ratsuväkiprikaatin puolustamalle Uuraan lohkolle vallaten ainoastaan Suonionsaaren. Suomen laivasto teki vastahyökkäyksen Viipurinlahdelle 5. heinäkuuta aikeenaan hidastaa neuvostojoukkojen etenemistä, mutta joutui vetäytymään kovan tykistötulen ja ilmapommitusten takia. Yksikään suomalaisten aluksista ei uponnut, mutta "Viena" vaurioitui pahoin kyeten kuitenkin palaamaan Helsinkiin korjattavaksi. Suomalaisten ylijohto antoi luvan vetäytyä Teikarista ja Melansaaresta 6. heinäkuuta.
Puna-armeija aloitti 5. heinäkuuta maihinnousut Turkin- ja Hannuistensaariin. Turkinsaareen yrittänyt pataljoona tuhoutui miltei kokonaan. Seuraavana päivänä maihinnousua yritettiin myös Hapenensaareen, jossa ratsuväkiprikaati torjui hyökkäyksen vastaiskuin. Maihinnousuyritykset Harjuniemeen estettiin 7. heinäkuuta
Saksan 122. jalkaväkidivisioona oli määrätty 6. heinäkuuta vastaanottamaan rintamavastuu, mutta neuvostojoukkojen suurhyökkäyksen alettua vastaanotto suoritettiin loppuun vasta 8. heinäkuuta. Taistelut lakkasivat 10. heinäkuuta Neuvostoliiton 59. armeija pysäytettyä etenemisensä ja ryhmityttyä puolustukseen.
Neuvostojoukot valtasivat osan Viipurinlahden saarista, mutta eivät saaneet sillanpäätä alueelle eivätkä päässeet etenemään pohjoisrannikolle. Myöhemmin suomalaisten saavutettua torjuntavoitot Tali-Ihantalassa ja Äyräpää-Vuosalmella, Neuvostoliiton Leningradin rintama pysäytti hyökkäyksensä.
Thomsoniitti
Thomsoniitti on hohkasilikaatteihin kuuluva silikaattimineraali. Se kuuluu stilbiitteihin, jotka kuuluvat puolestaan zeoliitteihin. Thomsoniitti muistuttaa natroliittia. Se on nimetty skotlantilaisen kemistin Thomas Thomsonin mukaan. Väriltään se on valkoinen tai ruskea. Viiru on valkoinen. Kovuus on Mohsin asteikolla 5-5,5. Kiilto on lasinkiilto tai helmiäiskiilto. Kidejärjestelmä on monokliininen. Kemiallinen kaava on
NaCa(AlSi)O • 6HO.
Thomsoniittia esiintyy mafisissa magmakivissä ja hydrotermisissä juonissa. Samoissa paikoissa esiintyy kalsiittia, prehniittiä, kvartsia ja muita zeoliitteja. Sitä on löydetty Italiasta, Yhdysvalloista, Skotlannista,Färsaarilta, Grönlannista ja Norjasta.
NoHo Partners
NoHo Partners Oyj (vuoteen 2018 Restamax Oyj ) on suomalainen ravintola-alan pörssiyhtiö. Yhtiön omistukseen kuuluu yli 220 ruokaravintolaa, yökerhoa sekä seurustelu- ja viihderavintolaa eri puolilla Suomea. Valtaosa niistä on yksilöllisiä ja ravintolakonsepteja on yli 110. Yhtiöllä on ravintolatoimintaa myös Tanskassa, minkä lisäksi se tavoittelee kasvua muualla Pohjois-Euroopassa.
Restamax muutti marraskuussa 2018 nimensä yhdistyttyään keväällä 2018 Royal Ravintoloiden kanssa. Uusi nimi on "NoHo Partners Oyj". Nimi muodostuu sanoista "Nordic Hospitality Partners".
NoHo Partners on yksi Suomen suurimmista ravintola-alan yrityksistä. Yhtiön liikevaihto vuonna 2017 oli 185,9 miljoonaa euroa. Ravintolaliiketoiminnan lisäksi NoHo Partners harjoittaa henkilöstövuokraustoimintaa.
Yritys on saanut alkunsa Tampereella 1996 ravintola- ja pubiyrityksenä, ja toiminta painottuu Suomen suurimpiin kaupunkeihin ja kauppa- ja kasvukeskuksiin. Yhtiötä hallitsevat sen perustajat Timo Laine ja Mikko Aartio. NoHo Partners omistaa Wayne’s Coffee -ketjun Suomen-maaoikeudet.
NoHo Partners listautui Helsingin pörssiin loppuvuonna 2013 Suomen ensimmäisenä ravintola-alan yhtiönä. Listautumisen yhteydessä järjestettiin listautumisanti. Annin järjestäneen Evli Pankin omat sijoitusrahastot merkitsivät valtaosan yleisölle tarjotuista osakkeista.
NoHo Partners laajensi ravintolaliiketoimintaansa maaliskuussa 2018 Tanskaan ja operoi siellä tällä hetkellä yli 10:tä ravintolaa ja pubia. Huhtikuussa 2018 konserni puolestaan ilmoitti ostavansa premium-konsepteistaan tunnetun Royal Ravintolat Oy:n koko osakekannan. Kauppa toteutui 1. kesäkuuta 2018.
Smile Henkilöstöpalvelut Oyj on NoHo Partnersin tytäryhtiö, jonka kautta konserni tarjoaa henkilöstövuokrauspalveluja. Smile Henkilöstöpalvelut on yksi Suomen suurimmista henkilöstöpalveluja tarjoavista yrityksistä, ja se toimittaa työvoimaa sadoille eri alojen toimijoille ympäri Suomen. Yhtiö työllistää kuukausittain noin 10 000 työntekijää. Henkilöstövuorausliiketoiminta yhdistettiin silloiseen Restamax-konserniin elokuussa 2014.
Vuoden 2018 lopussa NoHo Partners päivitti konsernin pitkän aikavälin taloudelliset tavoitteet ja strategian strategiakaudelle 2019–2021. NoHo Partnersin tavoitteena on saavuttaa yli 600 miljoonan euron liikevaihto vuoden 2021 loppuun mennessä.
Kempeleen-Salon osuusmeijeri
Kempeleen-Salon osuusmeijeri oli vuosina 1912–1922 toiminnassa ollut meijeri. Meijerirakennus rakennettiin Kempeleeseen Pohjanmaan radan varteen, lähelle Kempeleen rautatieasemaa.
Meijerin toiminnan loputtua rakennus myöhemmin toimi muun muassa Oulun Margariinitehtaan tiloina sekä Kempeleen kunnantoimistona vuosina 1933–1937. Nykyään rakennus on ollut vuodesta 2000 lähtien kempeleläisen moottoripyöräkerho Meijerin Tallin harrastekäytössä.
Kempeleessä voin valmistaminen aloitettiin jo 1500-luvulla. Sen aikainen kaikki voi myytiin Oulun kaupungille, joka lastasi ne pääasiassa Tukholmaan meneviin laivoihin.
Voin tärkeyttä kauppatavarana kuvaa hyvin sekin, että kempeläiset maksoivat ensimmäisen kirkonkellonsa voilla. Voita valmistettiin 1800-luvulle saakka yksinomaan pystyllä mäntäkirnulla, mutta vähitellen otettiin käyttöön myös pyöritettäviä kirnuja, joiden avulla saatiin vähemmällä työllä runsaammin voita. Myöhemmin 1800-luvun lopulla perustettiin useita pieniä meijereitä Kempeleeseen, ja lähipitäjään Liminkaan.
Pohjanmaan radan valmistuttua suurin osa 1800-luvun lopulla Kempeleessä valmistetusta voista lastattiin junaan Kempeleen asemalla, mistä matka jatkui Hankoon, ja sieltä ulkomaille, lähinnä Englantiin. Juna kulki etelään kerran viikossa. Voin myynnin kannattamattomuus alkoi vaivata 1900-luvun alussa, kun monet kempeleläiset maidontuottajat myivät maitonsa mieluummin Ouluun ohi meijerin. Ajan myötä meijeritoiminta Kempeleessä vähin erin näivettyi, ja lakkasi pian kokonaan.
Maaliskuussa 1912 maalaisseuran piirissä aloitettiin keskustella uuden meijeriyhtiön perustamisesta. Tällöin esitettiin myös toivomus, että oulunsalolaiset yhtyisivät hankkeeseen. Seuraavassa kokouksessa päätettiin lopullisesti perustaa uusi meijeri. Perustettavaan meijeriin päätettiin asettaa 800 osuutta.
Meijerissä oli 70–75 osakasta, jotka eivät kuitenkaan pystyneet pitämään sen toimintaa kannattavana. Tuotanto oli 35 000–40 000 kiloa voita vuodessa, joka oli huomattavasti vaatimattomampi määrä kuin edeltävässä meijeriyhtiössä. Meijeri myi voitaan Englantiin ja Ouluun. Elintarvikepulan kiristyessä keväällä 1917 määräsi senaatti lähetettäväksi osan meijeriin tulevasta maidosta Ouluun helpottamaan kaupungin elintarvikepulaa. Suurin osa voista vietiin nyt Ouluun. Määräys peruutettiin vasta joulukuun alussa, ja toiminta pääsi pitkän tauon jälkeen elpymään. Kuitenkin tämän jälkeen meijerituotanto pysyi alhaisena, ja kannatus heikkona.
Vuosien 1917 ja 1918 vaikea tilanne asetti omat rajoituksensa pienen ja taloudellisesti heikon yrityksen toiminnalle. Meijeri kaatui kokonaan taloudellisiin vaikeuksiin vuonna 1922.
Marlene Schmotz
Marlene Schmotz (s. 6. maaliskuuta 1994) on saksalainen alppihiihtäjä, joka edustaa Ski Club Leitzachtalia.
Alppihiihdon maailmancupissa Schmotz kilpaili ensimmäisen kerran Flachaun pujottelussa tammikuussa 2013 keskeyttäen ensimmäisellä kierroksella. Levin pujottelussa 16. marraskuuta 2013 hän saavutti ensimmäiset maailmancupin pisteensä oltuaan 23:s. Parhaimmillaan hän on sijoittunut 14:nneksi Crans-Montanan alppiyhdistetyssä helmikuussa 2017.
Milan Turkovic
Milan Turkovic (s. 1939 Zagreb) on kroatialaissyntyinen fagotisti. Hän varttui ja sai koulutuksensa Wienissä. Hän liittyi varhain urallaan Wienin sinfoniaorkesteriin ensifagotistina. Vuonna 1967 hän aloitti soittamisen Concentus Musicus -kokoonpanossa, jonka yli 200 levytyksen joukkoon kuuluu Bachin kantaattien sarja. Varhain urallaan Turkovic oli myös mukana perustamassa Ensemble Wien-Berlin -puhallinkvintettiä. Hän toimi fagotinsoiton professorina Salzburgin Mozarteumissa vuosina 1984–92. Tämän jälkeen hän pääsi opettamaan Wienin konservatorioon, jossa hän työskenteli vuoteen 2003.
Solistina ja kamarimuusikkona Turkovic on julkaissut yli 40 levytystä. Hänen ohjelmistonsa on laaja ja ulottuu barokista nykysäveltäjiin. Hän on 1990-luvulta lähtien myös säännöllisesti johtanut kamariorkestereita ja puhallinyhtyeitä. Hän on kirjoittanut tai ollut mukana kirjoittamassa kolmea musiikkikirjaa. Turkovicin ensimmäinen kirja, "Was Musiker Tagsueber tun: senza sordino" julkaistiin Wienissä vuonna 1998.
Stephanie Brunner
Stephanie Brunner (s. 20. helmikuuta 1994) on itävaltalainen alppihiihtäjä ja joukkuekilpailun olympiamitalisti, joka edustaa WSV Hippach -seuraa.
Vuoden 2012 nuorten MM-kilpailuissa Brunner saavutti kultaa pujottelussa ja 2015 hopeaa suurpujottelussa. Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 hän oli suurpujottelussa viides. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän saavutti hopeaa joukkuekilpailussa.
Alppihiihdon maailmancupissa Brunner kilpaili ensimmäisen kerran Schladmingin pujottelussa maaliskuussa 2012 sijoittuen heti maailmancupin pisteille oltuaan 23:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran tammikuussa 2016 oltuaan Flachaun suurpujottelussa viides. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan kolmas Killingtonin suurpujottelussa marraskuussa 2018.
Charlotta Säfvenberg
Charlotta Säfvenberg (s. 7. lokakuuta 1994) on ruotsalainen alppihiihtäjä, joka edustaa UHSK Umeå Skidklubb -seuraa.
Säfvenberg voitti kultaa Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla pujottelussa vuonna 2011. Hän sai nuorten MM-kilpailuissa hopeaa pujottelussa 2014.
Alppihiihdon maailmancupissa Säfvenberg kilpaili ensimmäisen kerran Semmeringin pujottelussa joulukuussa 2012. Maailmancupin pisteille hän selviytyi ensimmäisen kerran 16. marraskuuta 2013 käydyssä Levin pujottelussa, jossa hän sijoittui 14:nneksi. Kymmmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kymmenes Flachaun pujottelussa tammikuussa 2015.
Martina Dubovská
Martina Dubovská (s. 27. helmikuuta 1992) on tšekkiläinen alppihiihtäjä, joka edustaa Ski klub Spindl -seuraa.
Dubovská on osallistunut MM-kilpailuihin kolme kertaa. Garmisch-Partenkirchenissä 2011 hän sijoittui suurpujottelussa 54:nneksi, Schladmingissa 2013 pujottelussa 35:nneksi ja suurpujottelussa 39:nneksi sekä Sankt Moritzissa 2017 pujottelussa 32:nneksi. Sotšin olympialaisissa 2014 hän oli pujottelussa 22:s. Hän sai Trentinon universiadeissa 2013 pronssia pujottelussa.
Alppihiihdon maailmancupissa Dubovská kilpaili ensimmäisen kerran Zwieselin pujottelussa helmikuussa 2011. Maailmancupin pisteille hän selviytyi ensimmäisen kerran 16. marraskuuta 2013 käydyssä Levin pujottelussa, jossa hän sijoittui 28:nneksi. Parhaimmillaan hän on sijoittunut 18:nneksi Semmeringin pujottelussa joulukuussa 2016.
Willemiitti
Willemiitti on neosilikaatteihin kuuluva silikaattimineraali, joka on sinkkimalmin lähde. Väri on vihreänkeltainen, sinertävä tai vaihtelee valkoisen ja ruskean välillä. Viiru on valkoinen. Kiilto on lasin- tai pihkankiilto. Kovuus on Mohsin asteikolla 5,5.
Willemiitti on nimetty Alankomaiden kuninkaan Vilhelm I:n mukaan.
Sen kidejärjestelmä on trigoninen. Kemiallinen kaava on ZnSiO. Ultraviolettivalossa siinä on voimakas vihreä fluoriloiste.
Willemiittiä esiintyy sinkkipitoisissa kalkkikivissä. Sitä on löydetty Yhdysvalloista, Kanadasta, Belgiasta, Namibiasta ja Australiasta.