Valtakunnankonkordaatti
Valtakunnankonkordaatti (saks. "Reichskonkordat") on nimitys Pyhän istuimen ja kansallissosialistisen Saksan 20. heinäkuuta 1933 solmimalle konkordaatille eli valtiosopimukselle, joka säätelee roomalaiskatolisen kirkon ja Saksan valtakunnan välisiä suhteita sekä kirkon asemaa valtiossa. Sopimus on vieläkin voimassa ja se säätelee katolisen kirkon asemaa Saksan liittotasavallassa sekä välillisesti myös muiden uskonnollisten yhdyskuntien asemaa maassa.
Katolisen kirkon asema oli muuttunut merkittävästi ensimmäisen maailmansodan myötä. Useat eurooppalaiset monarkiat olivat hajonneet sodan myötä, ja Pariisin esikaupunkirauhoissa oli luotu koko joukko uusia itsenäisiä valtioita, joissa katolisella kirkolla ei ollut valmiiksi vakiintunutta asemaa. Saksan keisarikunnan tilalle syntyi liberaalis-demokraattinen Weimarin tasavalta, jonka perustuslaki takasi hyvin laajat poliittiset ja yksilönvapaudet. Katoliseen kirkkoon kriittisesti suhtautunut työväenliike saavutti vahvan aseman useissa maissa. Tässä tilanteessa katolinen kirkko katsoi parhaaksi vakiinnuttaa asemansa solmimalla valtioiden kanssa kahdenvälisiä sopimuksia, joihin vuonna 1917 hyväksytty Kanoninen kirkkolaki antoi mahdollisuuden. Paavi Pius XI onnistui solmimaan konkordaatin esimerkiksi Latvian kanssa 1922, Portugalin kanssa 1928 ja Itävallan kanssa 1933. Erityisen merkittäviä olivat Italian kanssa 1929 solmitut Lateraanisopimukset, jotka selkiinnyttivät katolisen kirkon ja Italian valtion suhteet. Katolilaisuudesta tuli Italian virallinen valtionuskonto ja Vatikaanivaltio sai suvereenin aseman.
Katolinen kirkko yritti 1920-luvulla solmia useaan otteeseen valtiosopimuksen myös Weimarin tasavallan kanssa. Paavin apostolinen nuntius Saksassa, Eugenio Pacelli – myöhempi paavi Pius XII - onnistui solmimaan sopimukset kolmen saksalaisen osavaltion kanssa. Baijerin kanssa sopimus solmittiin 1924, Preussin kanssa 1929 ja Badenin kanssa 1932. Sen sijaan Weimarin tasavallan kanssa ei sopimusta onnistuttu saamaan aikaan koko valtion olemassaolon aikana. Poliittisesti epävakaassa valtiossa oli harvoin niin pitkäikäisiä ja poliittisesti vakaita hallituksia, että niiden kanssa olisi voinut käydä pitkäjännitteisiä neuvotteluja, sitä paitsi liberaalin valtion hallitukset kieltäytyivät myöntymästä kirkon vaatimuksiin tunnustuksellisista kouluista ja uskonnonopetuksesta yleisissä kouluissa.
Adolf Hitlerin noustua valtaan 30. tammikuuta 1933 tilanne muuttui. Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen kirkollinen linja oli ollut hyvin nuiva, ja katolinen puoli pelkäsi uuden valtakunnanhallituksen ryhtyvän supistamaan kirkon oikeuksia yhteiskunnassa. Tämän takia oli tärkeää saavuttaa sopimuspohja, joka takaisi kirkon aseman vakauden uuden hallinnon aikanakin. Uusi hallitus ryhtyikin jo keväällä 1933 pakkotoimiin katolisia järjestöjä vastaan, mikä lisäsi pelkoa katolisella puolella. Toisaalta myös kansallissosialistit tarvitsivat sopimusta. Heidän sisäpoliittinen asemansa oli kaikkea muuta kuin varma, ja katolinen Zentrum oli puolueen vannoutunut vastustaja. Sopimus, joka vetäisi kirkon tuen katoliselta puolueelta, olisi hyvin tervetullut. Sitä paitsi sopimus arvostetun Vatikaanin kanssa toisi hallitukselle sen kipeästi tarvitsemaa kansainvälistä tunnustusta.
Neuvottelut alkoivat toden teolla pääsiäisenä 1933. Pyhän Istuimen pääneuvottelija oli apostolinen nuntius Eugenio Pacelli, Saksan valtakunnan varakansleri Franz von Papen. Sopimus allekirjoitettiin Vatikaanissa 2. heinäkuuta 1933.
Konkordaatti koostuu kolmesta osasta.
Sopimus lisäpöytäkirjoineen julkistettiin, sen sijaan liitesopimus jätettiin salaiseksi, koska yleinen asevelvollisuus oli Versailles’n rauhansopimuksen vastainen.
Sopimukseen oli tarkoitus neuvotella vielä neljäs osa, joka olisi luetellut artiklassa 31 mainitut katoliset järjestöt, mutta tätä sopimusta ei saatu enää aikaan.
Sopimuksen pääkohdat ovat:
Mikäli Saksa tulee ottamaan käyttöön yleisen asevelvollisuuden, on papin virkaan valmistautuvat filosofian ja teologian opiskelijat vapautettava tästä velvollisuudesta rauhan aikana. Heidät voidaan kuitenkin kutsua palvelukseen, mikäli toimeenpannaan yleinen liikekannallepano. Mikäli toimeenpannaan yleinen liikekannallepano, ovat vakinaisessa kirkollisessa virassa toimivat vapautetut siitä. Muut papit, mikäli heidät todetaan palvelukseen kelpaaviksi, kutsutaan palvelukseen ja määrätään toimimaan sotilaspappeina ja sielunhoitajina katolisen sotilaspiispan alaisuudessa, mikäli heitä ei määrätä lääkintämiehiksi. Sääntökuntalaiset, joita ei ole vihitty papeiksi, on määrättävä lääkintämiehiksi. Sama koskee myös papinvirkaan valmistautuvia opiskelijoita, joita eli ole vielä vihitty kirkolliseen virkaan.
Solmittu valtakunnankonkordaatti onnistui lyhyellä tähtäimellä poistamaan jännitteitä katolisen kirkon ja Saksan kansallissosialististen vallanpitäjien väliltä. Se antoi katoliselle kirkolle vakaan aseman ja tietyn riippumattomuuden maallisista vallanpitäjistä. Katoliset järjestöt saivat jatkaa toimintaansa eikä niitä yhdenmukaistettu ("Gleichschaltung") muiden järjestöjen tapaan. Toisaalta niiden toiminta rajattiin tiukasti uskonnolliselle, kulttuuriselle ja karitatiivisella alueelle. Kirkon jo ennestään heikentynyt poliittinen vaikutusvalta väheni entisestään. Kirkon vedettyä tukensa katolisilta puolueilta, kuten Zentrumilta ja Baijerin kansanpuolueelta, näiden toiminta lakkasi. Konkordaatti ei myöskään suojellut katolisia ammattiyhdistyksiä, niiden toiminta oli käytännössä laannut jo keväällä 1933.
Konkordaatti mahdollista myös kansallissosialistien säilymisen hyvämaineisina katolilaisina. Ennen sopimuksen solmimista aktiivistien puolueen jäsenten kohtelu oli eronnut huomattavasti hiippakunnasta toiseen; joissakin heidän toimintaansa osoitettiin ymmärtämystä, mutta toisissa aktiiviset puolueen jäsenet erotettiin katolisen kirkon sakramenttiyhteydestä, heille ei annettu ehtoollista eikä myöskään katolista hautausta. Konkordaatin solmimisen jälkeen katoliset painostustoimenpiteen kansallissosialisteja kohtaan käytännössä lakkasivat.
Tätä vastoin hallituksen ja puolueen painostustoimenpiteet katolilaisia kohtaan alkoivat uudelleen. Vuosien 1933 ja 1937 välillä paavinistuin lähetti Berliiniin yli kolmekymmentä protestikirjoitusta, joissa se arvosteli valtakunnanhallitusta siitä, ettei se pitänyt voimassa konkordaatin määräyksiä. Katolisia järjestöjä painostettiin ja niiden toimintaa rajattiin, katolisten sanomalehtien ilmestymistä häirittiin ja niiden toimittajia painostettiin, katolisia yksityiskouluja suljettiin ja valtio puuttui katolisen uskonnonopetuksen sisältöön. Vuonna 1937 valtio alkoi lisäksi puuttua luostarien ja sääntökuntien toimintaan, joitakin luostareita jopa suljettiin. Erityisen paljon huomiota saivat katolisia pappeja ja sääntökuntalaisia vastaan aloitetut seksuaalirikosoikeudenkäynnit, joissa heitä syytettiin tuolloin ankarasti kriminalisoiduista homoseksuaalisista teoista sekä alaikäisten ja riippuvaisuussuhteessa olevien (ennen muuta katolisten sisäoppilaitosten oppilaiden) seksuaalisesta hyväksikäytöstä. Kansallissosialistisen puolueen lehdistö paisutteli oikeudenkäyntien merkitystä ja selitti, että ne ovat konkreettinen merkki katolisen kirkon ja sen edustajien moraalisesta rappiosta. Ilmeisenä tarkoituksena oli esittää katolisten lasten vanhemmille, että papit ja sääntökuntalaiset olisivat epäluotettavia ja lapsille vaarallisia kasvattajia.
Katolisen kirkon ja kansallissosialistisen hallinnon välinen vastakkainasettelu saavutti eräänlaisen lakipisteensä paavi Pius XI:n ensyklikan "Mit brennender Sorge" myötä. Siinä paavi tuomitsi selkein sanoin, paitsi hyökkäykset katolista uskontoa ja kirkkoa sekä katolisia järjestöjä vastaan, myös kansallissosialistien harjoittaman politiikan ja erityisesti rotuopin. Tämä johti uuteen vainon aaltoon kirkon edustajia kohtaan: yli kaksikymmentä katolista kirjapainoa, jotka olivat osallistuneet kiertokirjeen painamiseen, lakkautettiin ja takavarikoitiin ilman korvausta valtiolle, useita johtavia katolilaisia pidätettiin ja toimitettiin "suojeluvankeuteen" keskitysleireille, lisäksi kirkon edustajia kohtaan aloitettiin uusia siveellisyysrikosoikeudenkäyntejä.
Toisen maailmansodan päättymisen jälkeen oli ensi alkuun epäselvää, olisiko Hitlerin aikana solmittu valtiosopimus vielä voimassa. Vuonna 1949 säädetyssä Saksan liittotasavallan perustuslaissa ei ole viittausta valtakunnankonkordaattiin, eikä sopimuksessa tärkeällä sijalla olevaa tunnustuksellista uskonnonopetusta mainita myöskään. Kun Ala-Saksin osavaltion säätämään uuteen koululakiin sisällytettiin valtakunnankonkordaatin kanssa ristiriidassa olevia määräyksiä, liittohallitus päätti kysyä perustuslakituomioistuimen kantaa asiaan vuonna 1955.
26. maaliskuuta 1957 antamassaan päätöksessä Saksan perustuslakituomioistuin totesi ensiksikin, että sen kompetenssiin kansallisen tuomioistuimena ei kuulu kansainvälisoikeudellisten sopimusten tulkinta. Se voi kuitenkin päättää siitä, onko kansainvälioikeudelliset sopimukset solmittu Saksan lakien mukaisesti ja onko niiden soveltaminen Saksan liittotasavallan lakien mukaista. Saksan perustuslakituomioistuimen mukaan vuoden 1933 valtakunnankonkordaatti oli solmittu Saksan valtakunnan tuolloisten lakien mukaisesti. Se oli julkaistu "Reichsgesetzblattissa" (vastaa Suomen Virallista lehteä) 12. syyskuuta 1933, mikä teki siitä osan saksalaista oikeusjärjestelmää. Vaikka Saksan viranomaiset olivat sopimuksen solmimisen jälkeen loukanneet sitä usein ja karkeasti, ei sopimusta kuitenkaan ollut sanottu irti, eikä toinen sopijaosapuolikaan katsonut rikkomusten johtaneen sopimuksen irtisanomiseen. Merkitystä ei myöskään ollut sillä, että sopimus oli solmittu valtalain perusteella eikä Weimarin tasavallan perustuslain säädösten mukaisesti, koska valtalaki itsessään oli säädetty perustuslain mukaisesti ja Saksan yleinen lainsäädäntö perustus siihen.
Koska Saksan liittotasavallan perustuslaki sääti kouluasiat nimenomaan osavaltioiden sisäisiksi asioiksi, oli valtakunnankonkordaatin uskonnonopetusta koskevista määräyksistä tullut osa osavaltioiden lakeja. Koska perustuslaki kuitenkin määräsi nimenomaan kouluasiat osavaltioiden oman lainsäädännön alaisiksi, seurasi tästä, etteivät osavaltiot olleet ainakaan liittotasavallan suuntaan velvollisia noudattamaan lainsäädännössään konkordaatin määräyksiä (muutoinhan perustuslain asiaa koskeva pykälä olisi ollut sinällään ristiriitainen). Tällä perusteella todettiin, että Ala-Saksin osavaltiolla oli ollut oikeus säätää konkordaatin kanssa ristiriidassa oleva koululaki, vaikka konkordaatti sinällään oli voimassa ja sitova.
Konkordaatin määräykset näkyvät nykyään esimerkiksi seuraavissa tapauksissa: