Vesiagama
Vesiagama ("Hydrosaurus amboinensis") on agamien heimoon kuuluva liskolaji. Se on suurin agamalaji ja kasvaa yli 90-senttiseksi. Vesiagamaa tavataan Indonesiassa, Papua-Uuden-Guineassa ja Filippiineillä. Se elää puissa veden läheisyydessä. Se on taitava uimari, ja pakenee vaaran uhatessa veteen.
Vesiagama on heimonsa suurin laji, ja voi kasvaa jopa 145 senttiä pitkäksi. Kuonosta peräaukkoon mitattuna 42,5-senttisen vesiagaman painoksi on arvioitu noin 2,2 kiloa. Vesiagaman häntä muodostaa kaksi kolmasosaa liskon pituudesta. Häntä on kärjestä litistynyt, mikä auttaa sitä uimisessa. Vesiagaman selkäranka tukee suurta, jäykkää harjaa, joka kulkee sen päästä häntään. Koiraan harja muodostaa takaraajojen taakse, hännän tyveen 12 senttiä korkean ”purjeen”. Harjan tarkkaa merkitystä ei tiedetä, mutta sitä käytetään mahdollisesti kosintamenoissa tai koiraiden välisissä taisteluissa. Naaraan harja on pienempi eikä sillä ole ”purjetta”. Liskon väri vaihtelee tummanvihreän, täplikkään vihertävänruskean ja tummanharmaan välillä, ja sen selässä ja hännässä on ohuita, vaaleita raitoja tai mustia ja tummanvihreitä verkkokuvioita.
Vesiagamaa tavataan Sulawesin, Molukkien ja Uuden-Guinean saarilla sekä Filippiinien eteläosissa. Sen levinneisyys Filippiineillä on epäselvä, koska se voidaan sekoittaa maan pohjoisosissa elävään "Hydrosaurus pustulatus" -lajiin. Vesiagaman elinympäristöä ovat pääasiassa galleriametsät. Metsänhakkuu hävittää liskoa Filippiineillä. Laji on harvinainen ja elinympäristön häviäminen ja metsästys saattavat uhata sitä. IUCN ei ole arvioinut vesiagaman uhanalaisuustilannetta.
Vesiagama on aktiivinen päivisin, ja elää löysissä ryhmissä. Se ottaa aamulla ja iltapäivällä aurinkoa, maaten joen yli roikkuvilla oksilla tai joentörmän suurilla kivillä. Se hakeutuu keskipäivän aikaan varjoon joenrannan kasvillisuuteen. Poikaset ottavat aurinkoa harvemmin kuin aikuiset, todennäköisesti suojautuakseen haikaroilta, kotkilta ja käärmeiltä. Vesiagama ei nimestään huolimatta kuulu vesiagamien ("Physignathus") sukuun, mutta muistuttaa niitä elintavoiltaan. Sekä vesiagama että "Physignathus"-suvun lajit viettävät suurimman osan ajastaan puissa ja hankkivat ravintonsa sieltä. Molemmat ovat hyviä uimareita, jotka pudottautuvat vaaran uhatessa jokeen ja pakenevat joko uiden tai kävelemällä veden alla. Vesiagaman takaraajojen pitkien varpaiden sivuilla on nahkaläpät, ja niiden ansiosta poikaset voivat juosta lyhyitä matkoja veden päällä basiliskien tapaan. Vesiagamien on myös nähty juoksevan takaraajojensa varassa maalla.
Vesiagama syö kaikenlaista ravintoa, mutta enimmäkseen kasveja. Aikuinen lisko syö lehtiä ja poikaset siemeniä. Vankeudessa ne suosivat myös värikkäitä hedelmiä. Näiden lisäksi vesiagaman ravintoon kuuluvat hyönteiset, lierot, kala, pienet matelijat, sammakkoeläimet, linnunpoikaset ja pienet jyrsijät. Nuorten yksilöiden ravinto koostuu suuremmalta osin saaliista kuin täysikasvuisten, jotka syövät enemmän kasviravintoa. Vesiagaman hampaat eivät sovellu lehtien pureskeluun eikä sillä ole kivipiiraa kasviravinnon hienontamiseen, mutta se voi joskus niellä kiviä ruoansulatuksen tehostamiseksi. Myös endosymbioottisten mikrobien tuottama selluloosa auttaa vesiagamaa kasviravinnon sulatuksessa. Koska lisko ottaa aurinkoa liikkumattomana pitkiä aikoja, se voi syödä kasviravintoa, joka luultavasti sulaa hitaammin ja tehottomammin kuin saalis.
Vesiagama munii 3–9 munaa. Munat kuoriutuvat 65 päivän kuluttua muninnasta. Lisko voi elää yli 15-vuotiaaksi. Vastakuoriutuneet poikaset ovat 15–20 senttiä pitkiä.