Kotoperäiset ritarisaagat
Kotoperäiset ritarisaagat (isl. "frumsamdar riddarasögur") ovat Islannissa kirjoitettuja fiktiivisiä saagoja, jotka ovat saaneet tyylillisiä ja teemallisia vaikutteita eurooppalaisista ritariromansseista. Ne sijoittuvat ritariromaanien tapaan usein hoviympäristöön mutta joskus myös viikinkimiljööhön. Kotoperäisiä ritarisaagoja on kirjoitettu Islannissa todennäköisesti jo 1200-luvun lopulta alkaen, vuosien 1262–1264 aikana tapahtuneen Norjan vallan alle siirtymisen jälkeen. Niitä kirjoitettiin erityisesti 1300–1400-luvuilla mutta myös vielä reformaation jälkeenkin. Nykypäivään säilyneistä kotoperäisistä ritarisaagoista on noin neljänkymmenen katsottu olevan keskiaikaista alkuperää. Muita kotoperäisiä ritarisaagoja, joiden ajoittaminen keskiajalle on epävarmaa, on yli 100. Termi ”"riddarasaga"” on ollut käytössä jo keskiajalla. Kotoperäiset ritarisaagat ovat kuitenkin melko epäyhtenäinen genre. Osa niistä muistuttaa nuorempia, seikkailusaagoiksi (saks. "Abenteuersagas") määriteltyjä muinaissaagoja. Keskiaikaisissa käsikirjoituksissa nämä seikkailusaagat ja kotoperäiset ritarisaagat esiintyvät usein yhdessä.
Muiden saagojen tavoin suurin osa kotoperäisten ritarisaagojen kirjoittajista on jäänyt anonyymeiksi. On katsottu, että monet kirjoittajista ovat todennäköisesti olleet oppineita ja laajalti matkustaneita kirkonmiehiä. Tähän viittaavat esimerkiksi saagoista kuvastuva maantieteellisen tietämys ja oppineen kirjallisuuden tuntemus sekä niiden ajoittain hyvin voimakkaan kristillinen maailmankuva. Kirjoittajat ovat tunteneet myös suullista perinnettä sekä toisia kotoperäisiä ritarisaagoja, joihin voitiin viitata tai joista voitiin lainata.
Keskiajalla kotoperäisistä ritarisaagoista ja joistain muinaissaagoista käytettiin termiä "lygisaga" eli ”valhesaaga”. Termi kertoo, että jo keskiajalla islantilaiset tekivät eron ritarisaagojen edustamien fiktiivisten saagojen ja historiankirjoituksena pidettyjen saagojen, kuten kuningassaagojen, aikalaissaagojen, islantilaissaagojen sekä joidenkin muinaissaagojen, välillä. Keskiajan jälkeen nimitys "lygisaga" muuttui selvästi kielteiseksi. Myöhemmin "lygisaga"-termiä on käytetty jonkin verran myös tutkimuksessa. Osasta kotoperäisiä ritarisaagoja on saksankielisessä tutkimuksessa käytetty myös termiä "Märchensagas" eli ”kansansatusaagat”, millä on viitattu kyseisten saagojen kansantarinoille tyypillisiin piirteisiin. Nimitystä on käytetty samasta syystä myös joistain muinaissaagoista.
Kotoperäiset ritarisaagat tunnetaan myös Gustaf Cederschiöldin ritarisaagoja sisältävän kokoelman mukaisesti nimellä "Fornsögur Suðrlanda" (1877–1884) ”eteläisten maiden muinaissaagat” Nimi viittaa kotoperäisten ritarisaagojen tapahtumapaikkoihin: ne sijoittuvat maantieteellisesti Islannin ja yleensä myös Skandinavian ulkopuolelle Keski- ja Etelä-Eurooppaan sekä Brittein saarille, mutta myös keskiajalla tunnetun maailman ääriin, kuten ”Intianmaalle” (isl. "Indíaland").
Kotoperäisten ritarisaagojen käsikirjoituksia on säilynyt runsaasti, mutta valtaosa niistä on reformaation jälkeen laadittuja kopioita. Nuorimmat kopiot ovat 1900-luvun alusta. Säilyneiden käsikirjoitusten perusteella kotoperäiset ritarisaagat ovat olleet hyvin suosittuja keskiajalla ja sen jälkeen. Kotoperäisiä ritarisaagoja on kuitenkin aiemmassa tutkimuksessa pidetty vähempiarvoisina verrattuna suulliselle perinteelle pohjautuviin saagoihin (esim. kuningassaagat, aikalaissaagat, islantilaissaagat) niiden liioittelevan kerronnan ja epätotena pidetyn sisällön vuoksi. Niitä pidettiin sen sijaan eskapistisena kirjallisuutena ja osoituksena saagakirjallisuuden rappiosta, joka olisi alkanut islantilaisten siirryttyä Norjan kuninkaan alaisuuteen ja menetettyä näin itsenäisyytensä. Ne eivät siksi ole välttämättä kiinnostaneet tutkijoita, mikä näkyy myös saatavilla olevien editioiden määrässä. Tällä hetkellä tieteellisen tutkimuksen tarpeita vastaavia editioita on saatavilla vain osasta kotoperäisiä ritarisaagoja. Kotoperäiset ritarisaagat edustavat kuitenkin niiden islantilaisten aatemaailmaa ja ideaaleja, jotka Norjan kuninkaan hallitsemalla saarella säilyttivät tai saavuttivat 1300–1400-luvulla merkittävän aseman.
Kotoperäiset ritarisaagat ovat saaneet vaikutteita keskiaikaisista ritariromaaneista ja todennäköisesti erityisesti niiden käännöksistä, joita tehtiin Norjan kuninkaan hovissa 1200-luvulla. Toisin kuin nämä käännetyt ritarisaagat kotoperäisten ritarisaagojen ei yleensä ole voitu osoittaa pohjautuvan millekään säilyneelle eurooppalaiselle ritariromaanille. Mikäli tällainen esikuva on ollut, on kotoperäinen ritarisaaga saatettu tulkita alkuperäisen tekstin parodiaksi, kuten esimerkiksi "Tristanin" legendaa mukaileva "Tristrams saga ok Ísoddar", joka poikkeaa tyylillisesti hyvin paljon Thomas de Bretagnen teoksen Norjassa tehdystä käännöksestä "Tristrams saga ok Ísöndar". Käännetyistä ritarisaagoista on voitu omaksua saagan kerrontaan hovimiljöö ja erilaisia tarina-aihelmia. Kotoperäiset ritarisaagat yhdistävät kuitenkin kerrontaansa myös perinteisiä, kansansatumaisiakin motiiveja, ja muistuttavat siksi joitain nuorempia muinaissaagoja.
Siinä missä käännettyjen ritarisaagojen sankareiden käytös on ritari-ihanteiden mukaista ovat kotoperäiset ritarisaagat avoimen naisvihamielisiä. Hyvän hallitsijuuden sijaan tärkeämpänä pidetään fyysistä kyvykkyyttä. Päähahmoilla on yleensä itsekkäät tarkoitusperät. He pyrkivät hankkimaan itselleen valtaa ja valtakunnan taistelemalla hirviömäisiä vastustajia vastaan. Toisinaan saagan sankaria motivoi jonkin hänen itsensä tai hänen sukulaisensa kokeman vääryyden korjaaminen, toisinaan taas tavoitteena on seikkailu.
Valtaa hankitaan myös avioliittojen avulla. Usein kotoperäisiin ritarisaagoihin liittyykin niin kutsuttu morsiamen etsintä -teema, joka oli yleisesti suosittu aihe keskiaikaisessa kirjallisuudessa. Sankarin tavoitteena on löytää itselleen sopiva neito tai prinsessa, jonka saavuttaakseen hänen on suoritettava erilaisia tehtäviä ja selvittävä monenlaisista koettelemuksista.
Morsiamen etsintä -teemaan liittyy usein ns. neitsythallitsija-motiivi (eng. "maiden king"). Neitsythallitsijat ovat vahvoja ja julmia oman maansa hallitsijoita, jotka suhtautuvat sankarin kosintaan vastahakoisesti ja nöyryyttävät ja häpäisevät tätä. Neitsythallitsijat kuitenkin menettävät voimansa neitsyytensä menettäessään ja muuttuvat lopulta herttaisiksi neidoiksi. Sankari voi voittaa heidät itselleen taikuuden ja juonikkuuden avulla. Toisin kuin eurooppalaisissa ritariromaaneissa, joissa ritarit eivät koskaan kosta kokemaansa häpäisyä, kotoperäisten ritarisaagojen kosijat kostavat neidoille kokemansa kärsimyksen.
Neitsythallitsijat on sotaisuutensa vuoksi yhdistetty Edda-runoudesta ja muinaissaagoista tuttuihin valkyyrioihin ja kilpineitoihin (isl. "skjaldmær"). Neitsythallitsija-tarinat päättyvät kuitenkin onnellisesti: neitsythallitsijoista tulee vaimoja ja kuningattaria, ja sankari ja neitsythallitsija saavat lapsia, kun taas muinaissaagojen ja Edda-runouden valkyyrioihin liitetyt tarinat rakkaudesta päättyvät traagisesti. Avioliitto ei kuitenkaan kotoperäisissä ritarisaagoissa ole unelmien täyttymys, vaan nimenomaan sankarin keino hankkia itselleen valtaa. .
Agnete Lothin (1962–1965), Torfi H. Tuliniuksen (1993), Matthew Driscollin (2007 [2005]), Rudolf Simekin ja Hermann Pálssonin (2007) sekä Shaun F. D. Hughesin (2008) mukaan seuraavat 37 kotoperäistä ritarisaagaa ovat keskiaikaista alkuperää: