Kyökin puolella
Kyökin puolella on Risto Orkon ohjaama mustavalkoinen suomalainen komediaelokuva vuodelta 1940. Se perustuu norjalaisen Sigrid Boon romaaniin "Vi som går kjøkkenveien" (1930) ja siitä tehtyyn ruotsalaiseen elokuvaan "Vi, som går köksvägen" (1932).
Elokuvan keskushahmo on hemmoteltu tehtailijan tytär Arja (Helena Kara), joka vedonlyönnin seurauksena päätyy Haukan kartanon sisäköksi. Poispilattuna pidetty mamselli haluaa näyttää kykenevänsä kotitaloustöihin.
Insinööriksi opiskeleva Ari Karma esittelee moottoripyörätehtailija Sakari Virmalalle keksintöään, jolla moottoripyörien nopeutta voitaisiin kasvattaa. Tehtailija ei lähde mukaan epävarmana pitämäänsä hankkeeseen. Sisuuntunut Karma vannoo, että hänen moottoripyöränsä voittaa Salaman tehtaan moottoripyörän syksyn moottoripyöräkilpailussa. Tehtailijan tytär Arja taasen haluaisi Pariisiin, mutta Salaman tehtaan myynti on laskenut 30 prosenttia, joten matka peruuntuu.
Vaihtelua kaipaava Arja tapaa ystäviään hiekkarannalla. Siellä on myös Jali Martema, jonka lemmensuhde Arjaan on jo haalistunut. Puhe kääntyy kotitalousasioihin. Ystävät pitävät Arjaa täysin kyvyttömänä keittiötöihin. Arja ja Jali lyövät vetoa timanttisormuksesta, pystyykö Arja työskentelemään kolmea kuukautta palvelijattarena. Jali tekaisee Arjalle erinomaisen suosituksen. Ensin Arja on palveluksessa erään toimittajan perheessä, josta hänet erotetaan pian. Tehtailijan tytär siirtyy palvelukseen Haukan kartanoon.
Ari Karma on ottanut Haukan autonkuljettajan pestin tienatakseen rahaa insinöörintutkintoon. Lisäksi hän pystyy kehittelemään keksintöään kartanon suojissa. Ari on rautatieasemalla Arjaa vastassa. He eivät tunne toisiaan, eikä Karma edes tunnista muodikkaasti pukeutunutta Arjaa sisäköksi. Arista ja Arjasta alkaa muotoutua elokuvan romanttinen pääpari. Arjan työkaverit Haukassa ovat keittäjätär Mimmi sekä Iida ja Aatu. Iida on ihastunut Aatuun ja vahtii tiukasti, ettei tämä lankea Arjan pauloihin. Mimmillä puolestaan on tähtäimessään opettaja Hilpeläinen. Heti ensimmäisenä työpäivänään Arja joutuu vastaamaan ruoanlaitosta, ja lopputulos on katastrofaalinen. Ihmetystä sekä palvelusväen että kartanon isäntäväen keskuudessa herättävät Arjan hienostuneet vaatteet ja tavat.
Kartanoon tulee vierailulle luutnantti Reino Helve, joka muistaa nähneensä Arjan joissain, mutta ei muista missä. Haukan tyttäret Irma ja Elle kyräilevät Arjaa. Lisäksi Elle on mustasukkainen Arista, jolle on kehittynyt suhde Arjaan. Kun Irma kadottaa korunsa, hän keksii syyttää Arjaa. Kartanon isäntä on sitä mieltä, että syytteelle ei ole perusteita.
Haukan palvelusväki viettää vapaapäiväänsä tivolissa. Hilpeläinen lausuu kosintarunon Arjalle, joka kehottaa opettajaa osoittamaan sen Mimmille. Tivolin arpajaisissa Mimmi ja Hilpeläinen voittavat lastenvaunut. Mimmin pyynnöstä Ari ja Arja piilottavat ne Haukan autotalliin. Kartanonherra kuulee heidän rymistelynsä tallissa ja vaatii selitystä. Sekä Ari että Arja irtisanoutuvat Haukan kartanosta, mutta Arja haluaa jatkaa vielä kahdeksanteentoista päivään asti. Samalla Haukkaan tulee soitto, että kadonnut koru on löytynyt.
Haukassa järjestetään juhlat, joissa Arja tarjoilee. Vieraiden joukossa on Jali, joka ei paljasta Arjaa. Hän myöntää, että Arja voitti vedon. Ari sattuu kuulemaan Jalin ja Arjan keskustelusta osan, josta hän päättelee, että Jalilla ja Arjalla on rakkaussuhde. Hän päättää voittaa kilpakosijansa Eläintarhan suurajossa. Niin myös käy, ja tehtailija Virmala kiinnostuu Arin keksinnöstä. Lopussa Ari ja Arja saavat toisensa.
Sigrid Boon romaani "Vi som går kjøkkenveien" ilmestyi suomeksi nimellä "Kyökin puolella" vuonna 1931. Romaaniin pohjautuvan ruotsalaisen elokuvan "Vi, som går köksvägen" on ohjannut Gustaf Molander niin ikään vuonna 1932. Samana vuonna valmistui myös elokuvan norjalainen versio.
"Kyökin puolella" valmistui poikkeusoloissa talvisodan molemmin puolin. Sen kuvaukset aloitettiin Tallinnassa lokakuussa 1939. Kuvauksia jatkettiin välirauhan aikana keväällä 1940. Haukan kartanoa esitti Espoonkartano. Muita kuvauspaikkoja olivat Hamina, Hanko, Tampere (tivoli), Helsingin Eläintarhan kilpa-ajorata ja Kloostrimetsan kilpa-ajorata Tallinnan Piritassa. Sisäkuvat otettiin Helsingin Munkkisaaren studioilla.
Ari Karman osaan oli alun perin kiinnitetty Olavi Reimas, mutta hän vammautui talvisodassa, ja tilalle tuli Tauno Majuri. Poikkeusolojen takia "Kyökin puolella" -elokuvalla oli kaikkiaan kuusi kuvaajaa, joista neljä on mainittu alkuteksteissä. Elokuvassa on autenttisia näkymiä Eläintarhan ajoista.
Yleisömenestykseltään "Kyökin puolella" oli vuoden 1940 kolmanneksi paras. Televisiossa "Kyökin puolella" esitettiin ensi kerran 1964. Vuoden 1977 televisioesityksessä se keräsi noin 2 100 000 katsojaa.
Elokuvan "Kyökin puolella" musiikin on säveltänyt George de Godzinsky, laulut sanoittanut Ela eli Eine Laine. Kappaleista on jäänyt ikivihreänä elämään laulu ”Sulle salaisuuden kertoa mä voisin”. Se on myös elokuvan alkumusiikin pääteemana ja toistuu taustamusiikissa. Lisäksi kuullaan Eine Laineen tulkitsemana laulu ”Tyttöni pienoinen” ja Helena Karan tulkitsema ”Öitteni haave”.
"Kyökin puolella" sai verrattain suopean vastaanoton kriitikoilta. "Helsingin Sanomien" kriitikko kirjoitti: ”Kotimaisten elokuvien usein silmiinpistävällekin heikkoudelle on anteeksiantavasti lausuttu: 'mutta meidän oloihimme nähden!' – – "Kyökin puolella" ei tällaista anteeksiantoa enää kaipaa, se pystyy kauttaaltaan tyydyttämään keskitasoa hieman vaateliaammankin katselijan.” "Aamulehdessä" kriitikko kiitti elokuvan toiminnallisuutta ja jouheasti etenevää juonta. "Uuden Suomen" arvostelija suhtautui nuivemmin: ”"Kyökin puolella" on ajanvieteromaanina melko korkeatasoinen, mutta elokuva jää keskinkertaiseksi.” Hän arvosteli äänityksen paikoin heikkoa tasoa.
"Ilta-Sanomien" kriitikko kirjoitti vuoden 1977 televisioesityksen yhteydessä, että elokuvassa on ”veikeätä romantiikkaa” ja ”huolettomia kauniita ihmisiä”. Kriitikko piti elokuvaa pikkuhauskana, osin jännittävänä ja näki siinä paikoin ajankuvaakin. "Katso"-lehdessä elokuvaa arvioitiin kaksitoista vuotta myöhemmin pinnalliseksi ja ”tekopirteäksi viihteeksi”. 2010-luvun kriitikko pitää elokuvan vahvimpana valttina ”viattoman veikeää” Helena Karaa.