Black Codes
Black Codes () on nimitys laeille, joita entiset Konfederaation osavaltiot loivat Yhdysvaltain sisällissodan jälkeen heikentääkseen mustien asemaa. Lakeja alettiin luoda vuonna 1865, kun Yhdysvalloissa hyväksyttiin perustuslain 13. lisäys, joka virallisesti vapautti kaikki mustat orjat.
Lakeja ehdittiin luoda reilun vuoden ajan, ennen kuin kongressi, jossa enemmistössä oli orjuutta vastustanut republikaanipuolue, hyväksyi kansalaisoikeuslain sekä perustuslain 14. ja 15. lisäyksen. 1870-luvun lopussa mustien asema kuitenkin heikkeni uudelleen, kun rasistiset ääriliikkeet, etunenässä Ku Klux Klan, voimistuivat.
1. tammikuuta 1863 Unionin silloinen presidentti Abraham Lincoln ilmoitti, että kaikki Yhdysvaltain mustat orjat tulisi vapauttaa. Tämä tarkoitti suurta muutosta Konfederaatiossa, joka kaksi vuotta myöhemmin hävisi sodan, sillä maan osavaltioiden talous nojasi nimenomaan orjien käyttöön. Kun sota oli päättymäisillään huhtikuussa 1865, Lincoln järkytti monia etelävaltiolaisia entisestään ilmoittamalla, että hän kannatti mustille osittaista äänioikeutta. Lincoln kuitenkin salamurhattiin muutamaa päivää myöhemmin ja presidentiksi nousi varapresidentti Andrew Johnson.
Johnson, joka oli sisällissodan aikana pysynyt ainoana etelävaltiolaisena senaattorina lojaalina Unionille, kannatti osavaltioiden itsemääräämisoikeutta, eikä liittovaltio saanut hänen mielestään puuttua osavaltiotasolla tapahtuviin äänestyksiin. Toukokuussa 1865 Yhdysvalloissa hyväksyttiin perustuslain 13. lisäys, joka kielsi orjuuden koko maassa, mukaan lukien entisissä Etelävaltioissa. Osavaltiot ja niiden korkeimpiin yhteiskuntaluokkiin, valkoisissa tilanomistajissa, kuuluneet henkilöt saivat kuitenkin hyvin vapaat kädet uudelleenrakentaa osavaltioitaan.
Yhdysvaltain jälleenrakennuksen alkaessa valkoiset tilanomistajat pyrkivät saamaan vapautettujen orjien tilalle uutta halpaa työvoimaa. Loppuvuodesta 1865 Mississippi ja Etelä-Carolina hyväksyivät ensimmäiset mustien elämää merkittävästi rajoittaneet lait; orjien tuli vangitsemisen uhalla saada työpaikka ennen seuraavaa tammikuuta. Etelä-Carolinassa laki lisäksi vaati muissa kuin maanviljelijän tai palvelijan ammateissa työskennelleitä mustia maksamaan 10–100 dollarin suuruisen lisäveron. Koska presidenttinä toiminut Johnson ei puuttunut näihin lakeihin, niitä luotiin lisää lähes kaikissa entisissä orjuuden sallineissa osavaltioissa vuosina 1865 ja 1866. Vaikka nämä osavaltiot takasivatkin mustille tietyt perusoikeudet, kuten oikeuden omaisuuteen, avioliittoon ja oikeudessa todistamiseen (tosin vain mustia koskevissa tapauksissa), pyrkivät ne ennen kaikkea rajoittamaan mustien työssäkäyntiä. Osa osavaltioista rajoitti mustien omistamaa omaisuutta tai elinkeinovapautta, kun taas käytännössä kaikki Etelävaltioiden osavaltiot rajoittivat mustien työssäkäyntimahdollisuuksia; esimerkiksi jo töissä käyneelle mustalle ei saanut tarjota parempipalkkaista työtä.
Mustien törkeä hyväksikäyttö suututti useita entisiä pohjoisvaltiolaisia, joiden mielestä entisten Etelävaltioiden lait rikkoivat liittovaltion lakeja. Pohjoisvaltiolaisten suuttumuksen ohella tummaihoiseen väestöön kohdistuneet veriset mellakat Memphiksessä ja New Orleansissa painostivat liittovaltiota puuttumaan black codes -lakeihin.
Huhtikuussa 1866 Yhdysvaltain kongressi hyväksyi presidentti Johnsonin veto-oikeuden yläpuolella kansalaisoikeuslain, joka antoi republikaanien hallitsemalle kongressille aiempaa suuremmat oikeudet Yhdysvaltain jälleenrakennuksen ohjaamiseen. Seuraavana vuonna hyväksyttiin Reconstruction Act of 1867, joka velvoitti entiset Etelävaltiot ratifioimaan myöhemmin hyväksytyn perustuslain 14. lisäyksen, joka taas takasi vapautettujen orjien kansalaisoikeudet koko Yhdysvalloissa. Vuonna 1870 kongressi hyväksyi vielä perustuslain 15. lisäyksen, joka antoi kaikille Yhdysvaltain kansalaisille äänioikeuden riippumatta heidän ihonväristään. Lisäksi Yhdysvaltoihin perustettiin niin kutsuttu vapaiden miesten virasto, jonka tehtäviin kuului auttaa entisiä orjia näiden vapauduttua orjuudesta. Rahoitusongelmistaan huolimatta vapaiden miesten virasto onnistui olemassaolonsa aikana muun muassa tarjoamaan sairaanhoitoa yli miljoonalle vapautetulle mustalle. Tämän niin kutsutun radikaalin jälleenrakennuksen (1867–1877) aikana tummaihoiset voittivat useita osavaltio- ja kongressivaaleja Etelävaltioissa.
Radikaalin jälleenrakennuksen kannatus hiipui 1870-luvun aikana samalla, kun Ku Klux Klanin kaltaiset rasistiset ääriliikkeet syntyivät. Kun viimeiset liittovaltion sotilaat lähtivät etelästä ja jälleenrakennus lähestyi loppuaan vuonna 1877, mustien asema heikkeni entisestään. Vaikka tummaihoisten taloudellinen ja sosiaalinen asema oli noussut huomattavasti, Ku Klux Klanin kaltaiset ääriliikkeet tekivät heidän poliittisista saavutuksistaan lähes olemattomia. Black codes -lakien tilalle alkoi radikaalin jälleenrakennuksen loputtua syntyä uusia Jim Crow -lakeja, jotka jatkoivat rotuerottelua etelävaltioissa aina vuoden 1964 kansalaisoikeuslain hyväksymiseen asti.