Suomen muinaislinnat
Suomen muinaislinnat (tai linnavuoret) ovat mäkiä tai harjuja joiden rinteillä voidaan tunnistaa kivi- tai maavalleja. Vallien tarkoituksena oli tukea hirsistä rakennettuja seinä- tai arkkurakenteita joiden varaan oli rakennettu puiset rintavarustukset. Muinaislinnat tulivat Suomessa käyttöön pronssikaudella, vaikka myös kivikautisia linnoituksia tunnetaan. Pääasiassa niiden on tulkittu olleen käytössä rautakaudella ja keskiajalla.
Suomesta tunnetaan varmuudella noin 100 muinaislinna. Näiden lisäksi on olemassa lukuisia epävarmoja kohteita. Suomessa ja luovutetussa Karjalassa on lukuisia kohteita, joiden nimi tai joihin liittyvä perimätieto viittaa muinaislinnaan, vaikka arkeologisia todisteita käytöstä ei ole löytynyt. On myös maankohoumia, joita tiedetään käytetyn puolustus- tai pakopaikkoina, mutta joita ei ole tiettävästi linnoitettu. Tällainen on esimerkiksi Seinävuoren rotkolaakso Tuusniemellä.. Luovutetun Karjalan alueelta tunnetaan 40 muinaislinnan paikkaa ja epävarmoja kohteita alueelta tunnetaan 30.
Useiden linnavuorien läheisyydestä on löytynyt kivikautista esineistöä sekä kalliomaalauksia, mikä viittaa siihen, että paikat ovat olleet käytössä jo varhaisista ajoista lähtien. Iijoen varrella Yli-Iissä sijaitsevalta Kierikiltä tunnetaan kivikautinen linnoitus, joka oli rakennettu paalujen varaan ja varustettu paaluaitauksella. Länsirannikolla sijaitsevien jätinkirkkojen on myös arveltu olleen kivikautisia linnoituksia.
Suomessa linnavuoria käytettiin erityisesti rautakaudella ja varsinkin sen jälkeen ristiretkiajalla sekä myös keskiajalla. Suomesta tunnetaan kuitenkin myös pronssikautisia muinaislinnoja, kuten esimerkiksi Laitilan Hautvuori, Veitakkalan linnamäki sekä Liedon Vanhalinna. Muinaislinnoja käytettiin ja rakennettiin aina 1400-luvulle saakka. Rautakaudella sodankäynti oli nopealiikkeistä ryöstö- ja hävityssodankäyntiä. Muinaislinnat alkoivat muuttua hiljalleen tarpeettomiksi vasta kun vihollisen tarkoituksena oli ryöstelyn, polttamisen ja nopean vetäytymisen sijaan valoittaa alue pysyvästi.
Muinaislinnoja on Suomessa käytetty usein lähiseudun asukkaiden pakopaikkoina, mutta joistain kohteista on löytynyt myös pysyvämmän asutuksen jäänteitä. Näitä ovat esimerksi Liedon Vanhalinna sekä Halikon Rikalan Linnamäki. Muinaislinnat ovat toimineet myös tärkeiden kauppapaikkojen turvana, kuten esimerkiksi Salmenkylän linnamäki. Suomen suurimman linnavuoren, Rapolan muinaislinnan, varustukset ovat yhteensä olleet noin kilometrin mittaiset ja sen noin viiden hehtaarin alueelta on löydetty 80 asuinpaikan sijainniksi tulkittua syvennystä sekä 13 uunimaista tulisijaa. On arvioitu, että 20 miehen joukko olisi pystynyt varustamaan tyypillisen suomalaisen muinaislinnan muutamassa päivässä, mutta Rapolan linnoittamiseen olisi varovaistenkin arvioiden mukaan tarvittu kymmeniä miehiä useiden kuukausien ajan. 
Valtionarkeologi Hjalmar Appelgren-Kivalon vuonna 1891 julkaisema väitöskirja "Suomen muinaislinnat" oli ensimmäinen laaja tutkimus aiheesta sisältäen tiedot 361:stä mahdollisesta muinaislinnasta Suomessa. Sittemmin muinaislinnoja ovat Suomessa tutkineet muun muassa Julius Ailio, Jouko Voionmaa, Jukka Luoto ja J.-P. Taavitsainen.
Jukka Luoto on todennut, että "Suomen muinaislinnoista on kirjoitettu itse asiassa kohtuuttoman paljon, kun otetaan huomioon, että vain harvalla linnalla on suoritettu kaivauksia ja löydöksiä on saatu talteen vähän.". Toisaalta J-P Taavitsainen totesi väitöskirjassaan vuonna 1990, että suhteellissa mielessä muinaislinnat ovat Suomen ehkä laajimmin kaivettu muinaisjäännösryhmä: hänen vuonna 1990 listaamistaan Suomessa ja luovutetussa Karjalassa sijainneista 95 muinaislinnasta 38 prosenttia oli ollut kaivaustutkimusten kohteena. Hän kuitenkin näki Julius Ailion vuonna 1925 esittämän näkemyksen, jonka mukaan muinaislinnojen kokonaisvaltainen tutkimus on vielä vähänlaista, pitävän yhä paikkansa. Aiemmin tuntemattomia linnavuoria on löytynyt lisää myös viimevuosina ja erityisesti linnavuorten ajoitusten on todettu tarvitsevan lisää tutkimusta.