hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Preila
Preila on kylä Neringan kunnassa, Klaipėdan läänissä, Länsi-Liettuassa Itämeren rannalla, Kuurinkyntäällä lähellä Venäjän (Kaliningradin alue) rajaa. Vuonna 2001 kylässä asui 205 asukasta.
Hell’s Kitchen Suomi
Hell’s Kitchen Suomi oli suomalainen ruoka-aiheinen tositelevisiosarja, jossa 14 ammattikokkia kilpailivat kahtena joukkueena. Ohjelma perustui Gordon Ramsayn kehittämään kansainväliseen "Kauhukeittiö"-formaattiin. Sarjan ensimmäinen jakso esitettiin MTV3-kanavalla 20. syyskuuta 2013.
Sarjassa keittiöpäällikkönä toimi Sauli Kemppainen. "Top Chefin" vuoden 2013 voittaja Kira Weckman toimi ruokakoordinaattorina ja keittiöpäällikön oikeana kätenä. Ohjelma kuvattiin heinäkuussa 2013.
Kilpailun voitti turkulainen keittiömestari Erik Mansikka.
Kaikki 14 kilpailijaa jaetaan kahteen joukkueeseen, punaiseen ja siniseen. Aluksi naiset muodostivat punaisen joukkueen ja miehet sinisen. Neljännessä jaksossa joukkueiden kokoonpanoja sekoitettiin. Seitsemännessä jaksossa Sarah siirrettiin siniseen joukkueeseen. Jokaisen jakson lopussa joukkueiden kilpailijat valitsevat joukkueensa 2 kilpailijaa pudotukseen, jonka jälkeen kerrotaan perustelut keittiöpäällikölle. Sauli kysyy jokaiselta pudotukseen joutuneelta kilpailijalta syyn jäädä kilpailuun. Sen jälkeen hän valitsee toisen kilpailijan pudotettavaksi kilpailusta. Kahdeksannesta jaksosta eteenpäin joukkueet yhdistettiin yhdeksi, mustaksi joukkueeksi, jossa jokainen kilpailee yksilönä.
Švėkšna
Švėkšna on kauppala Länsi-Liettuassa, Klaipėdan läänissä, Šilutėn kunnallispiirissä, lähellä Itämeren rannikkoa. Vuonna 2001 kauppalassa asui 2053 asukasta. Švėkšna sijaitsee 21 kilometriä koilliseen Šilutėsta. Kauppalan länsipuolella virtaa Švėkšnalė-joki.
Švėkšnassa on muiden muassa psykiatrinen sairaala, terveyskeskus, apteekki, useita kouluja, päiväkoti, vapaa-ajan keskus, kirjasto, museo, kaksi kirkkoa, seurakunnan hoitokoti, postiasema, poliisiasema ja paloasema.
Švėkšna mainitaan ensimmäisen kerran 1300-luvulla. Asutuskeskuksen on oletettu saaneen alkunsa Melnon sopimuksen jälkeen vuonna 1422, kun Saksalaisen ritarikunnan uhka oli väistynyt. 1800-luvulla kauppalan maat olivat Plater-nimisen suvun hallussa. 1800-luvun lopulla Liettuan lehdistökiellon aikana Švėkšna oli yksi tärkeimmistä jakeluväylistä kuljettaa liettualaista kirjallisuutta muualle.
Rudolf Hilferding
Rudolf Hilferding (10. elokuuta 1877 Wien, Itävalta – 11. helmikuuta 1941 Pariisi, Ranska) oli itävaltalaissyntyinen saksalainen poliitikko, sosialismin teoreetikko ja marxilainen taloustieteilijä. Hän oli Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen (SPD) johtava teoreetikko Weimarin tasavallan aikana ja toimi kahdesti Saksan valtiovarainministerinä vuosina 1923 ja 1928–1929. Hänen tieteelliseen työhönsä kuuluu useita vastauksia marxilaista taloustiedettä kohtaan esitettyyn kritiikkiin.
Hilferding syntyi Wienissä liberaaliin juutalaisperheeseen. Hän kiinnostui sosialismista opiskellessaan lääketiedettä ja tutustui muun muassa Otto Baueriin, Karl Kautskyyn ja August Bebeliin. Vuodesta 1906 hän toimi opettajana SPD:n tukemassa koulutuskeskuksessa Saksassa. Hilferding julkaisi vuosina 1904–1922 "Marx-Studien"-nimistä tutkielmasarjaa, jonka ensimmäinen osa oli vastaus taloustieteilijä Eugen von Böhm-Bawerkin esittämään Marx-kritiikkiin. Hilferdingin pääteos oli vuonna 1910 ilmestynyt "Das Finanzkapital" (”Finanssipääoma”), jossa hän pohti finanssikapitalismin kehitystä. Hänen mukaansa pankkien vaikutusvalta teollisuuspääomaan oli kasvamassa, mikä johti monopolien ja kartellien lisääntymiseen ja edelleen taloudellisen imperialismin sekä sotien kehittymiseen. Teos vahvisti Hilferdingin asemaa SPD:n johtavana teoreetikkona ja talousasiantuntijana.
Hilferding toimi vuosina 1907–1915 SPD:n pää-äänenkannattajan, "Vorwärts"-lehden poliittisena toimittajana. Ensimmäisen maailmansodan alla hän vastusti sotaluottojen tukemista. Sodan aikana hänet kutsuttiin Itävallan armeijaan ja hän palveli sotilaslääkärinä Italian vastaisella rintamalla. Sodan jälkeen Hilferding liittyi Saksan riippumattomiin sosiaalidemokraatteihin ja toimi USPD:n äänenkannattajan "Die Freiheitin" päätoimittajana. Hän sai Saksan kansalaisuuden vuonna 1920. USPD:n yhdistyttyä SPD:n kanssa hän toimi valtiovarainministerinä sosiaalidemokraattien johtamissa hallituksissa elokuusta lokakuuhun 1923 sekä kesäkuusta 1928 joulukuuhun 1929.
Hilferding oli valtiopäiväedustajana vuodesta 1924 aina natsien valtaanousuun vuonna 1933, jolloin hän pakeni maasta. Vuonna 1934 hän luonnosteli maanpaossa toimiville Saksan sosialisteille niin sanotun Prahan ohjelman. Vichyn Ranskan viranomaiset pidättivät Hilferdingin vuonna 1941 ja luovuttivat hänet Gestapolle. Hän kuoli Gestapon käsissä epäselvissä oloissa pariisilaisessa vankilassa helmikuussa 1941.
François Gibens
François Gibens (1896–1964) oli belgialainen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä, jossa hän oli mukana saamassa joukkuevoimistelussa hopeaa ja jäi lisäksi 11. sijalle moniottelun yksilökilpailussa.
Alfred Buyenne
Alfred Buyenne oli ranskalainen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä, jossa hän oli mukana saamassa pronssia joukkuevoimistelussa.
Jules Pirard
Jules Pirard (28. toukokuuta 1885 Hautmont – 22. joulukuuta 1962 Hautmont) oli ranskalainen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä, jossa hän oli mukana saamassa pronssia joukkuevoimistelussa.
Paul Wartelle
Paul Wartelle (9. tammikuuta 1892 Lille – 7. joulukuuta 1974 Lille) oli ranskalainen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä, jossa hän oli mukana saamassa joukkuevoimistelussa pronssia. Myös hänen veljensä Julien Wartelle osallistui kisoihin.
Julien Wartelle
Julien Victor Wartelle (26. helmikuuta 1889 Lille – 12. elokuuta 1943 Lille) oli ranskalainen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä, jossa hän oli mukana saamassa joukkuevoimistelussa pronssia. Myös hänen veljensä Paul Wartelle osallistui kisoihin.
Ingolf Davidsen
Ingolf Martin Davidsen (30. tammikuuta 1893 Bergen – 23. maaliskuuta 1946 Bergen) oli norjalainen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä, jossa hän oli mukana saamassa hopeaa vapaan järjestelmän joukkuekilpailussa.
Asbjørn Bodahl
Asbjørn Bodahl (20. huhtikuuta 1896 Sarpsborg – 21. joulukuuta 1962 Sarpsborg) oli norjalainen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä, jossa hän oli mukana saamassa hopeaa vapaan järjestelmän joukkuekilpailussa.
Jørgen Bjørnstad
Jørgen Bjørnstad (2. huhtikuuta 1894 Oslo – 10. heinäkuuta 1942 Oslo) oli norjalainen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä, jossa hän oli mukana voittamassa hopeaa vapaan järjestelmän joukkuekilpailussa.
Hubert Lafortune
Hubert Lafortune (1889 Leuven – ?) oli belgialainen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä, jossa hän oli mukana saamassa hopeaa joukkuevoimistelussa. Hänen sukulaisiaan osallistui olympialaisiin ammunnassa; hän oli Marcel ja Jacques Lafortunen veli sekä Frans Lafortunen setä.
Friedrich Ferdinand von Beust
Friedrich Ferdinand von Beust (13. tammikuuta 1809 Dresden, Saksin kuningaskunta – 24. lokakuuta 1886 Altenberg, Itävalta-Unkari) oli saksalais-itävaltalainen kreivi, diplomaatti ja valtiomies, joka toimi vuosina 1849–1866 Saksin sekä 1867–1871 Itävallan ulkoministerinä.
Beust kuului ikivanhaan saksilaiseen aatelissukuun. Hän opiskeli lakitiedettä, valtiotieteitä, filosofiaa sekä historiaa Göttingenissä ja Leipzigissa. Hän toimi vuodesta 1830 alkaen diplomaattina Saksin palveluksessa eri puolilla Eurooppaa. Kuningas Fredrik August II nimitti hänet vuonna 1849 Saksin ulkoministeriksi ja hänestä tuli maan hallituksen vahva mies. Beust pyysi Preussia lähettämään joukkoja kukistamaan Dresdenissä toukokuussa 1849 syntynyttä kansannousua ja solmi sen jälkeen liiton Saksin, Preussin ja Hannoverin välillä. Myöhemmin hän pyrki luomaan Saksan pikkuvaltioista vastapainoa Preussin ja Itävallan vaikutusvallalle, mikä ajoi hänet vastakkain varsinkin Preussin kansleri Otto von Bismarckin kanssa. Vuodesta 1853 hän toimi myös sisäministerinä ja pyrki toteuttamaan maltillisia uudistuksia talouden kehitämiseksi.
Preussin ja Itävallan sodassa vuonna 1866 Saksi asettui Itävallan puolelle ja Itävallan tappion jälkeen Bismarck painosti Beustin eroamaan Saksin hallituksesta. Yllättäen Itävallan keisari Frans Joosef I kutsui hänet palvelukseensa ja Beust nimitettiin lokakuussa 1866 Itävallan ulkoministeriksi sekä helmikuussa 1867 kansleriksi (heinäkuusta 1867 alkaen ministeripresidentti). Ensi töikseen hän palautti perustuslaillisen hallinnon ja hyväksyi "Ausgleichin" eli Itävalta-Unkarin kompromissin, jolla luotiin pohja kaksoismonarkialle. Itsehallinnon myöntäminen Unkarille ratkaisi toistaiseksi Habsburgien valtakunnan kiperimmän sisäisen ongelman. Keisari korotti Beustin vuonna 1868 paronista kreiviksi.
Beustin ja Frans Joosefin ulkopolitiikka tähtäsi kostoon Preussille ja Itävallan aseman palauttamiseen vouden 1866 tappion jälkeen. Beust yritti ensin estää eteläisen Saksan pikkuvaltioita yhtymästä Preussin johdolla (Pohjois-Saksan liitto). Sen jälkeen hän pyrki liittoutumaan Ranskan ja Italian kanssa Preussin saartamiseksi. Hänen politiikkansa ajoi Itävallan uuden sodan partaalle Ranskan–Saksan sodan aikana, mutta lopulta hän kuitenkin ymmärsi sotaan liittymisen epäviisaaksi. Saksan yhdistyminen Preussin johdolla vuonna 1871 merkitsi Beustin suunnitelmien valumista hiekkaan. Frans Joosef vapautti hänet tehtävistään saman vuoden lokakuussa. Hän palveli sen jälkeen Itävalta-Unkarin lähettiläänä Lontoossa 1871–1878 ja Pariisissa 1878–1882. Beust kuoli vuonna 1886 Schloss Altenbergissä lähellä Wieniä.
Ruskoharakkalepinkäinen
Ruskoharakkalepinkäinen ("Corvinella corvina") on lepinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu. Se on sukunsa ainoa laji.
Ruskoharakkalepinkäistä tavataan laajalla alueella Länsi-Afrikasta Kenian länsiosiin asti. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Léon Tom
Léon Tom (25. lokakuuta 1888 Antwerpen – ?) oli belgialainen miekkailija ja kaksinkertainen olympiamitalisti. Hän oli mukana saamassa hopeaa kalvan joukkuekilpailussa sekä vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä että Pariisin kesäolympialaisissa 1924.
Tom osallistui miekkailuun myös kesäolympialaisissa 1912 (Tukholma) ja 1928 (Amsterdam). Lisäksi hän kilpaili rattikelkkailijana vuoden 1928 talviolympialaisissa Sankt Moritzissa.
Douglas Robinson (kriketinpelaaja)
Douglas Francis Robinson (12. elokuuta 1864 Plymouth, Montserrat – 19. tammikuuta 1937 Dalston) oli brittiläinen kriketinpelaaja ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa ja kuului siellä lajissa hopeaa saaneeseen ranskalaiseen joukkueeseen.
Mustaharakkalepinkäinen
Mustaharakkalepinkäinen ("Urolestes melanoleucus") on lepinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu. Se on sukunsa ainoa laji.
Mustaharakkalepinkäistä tavataan eteläisessä Afrikassa ja Itä-Afrikan eteläosissa. Sitä on kuvattu harvinaiseksi tai paikallisesti yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
William Attrill
William Dunbar Attrill (maaliskuu 1868 Cowes – 1939 Edmonton) oli brittiläinen kriketinpelaaja, jalkapalloilija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa ja kuului siellä lajissa hopeaa saaneeseen ranskalaiseen joukkueeseen. Attrill voitti jalkapalloilijana Standard Athletic Clubin kanssa Ranskan-mestaruuden kahdesti (1894, 1895).
Rotkotulkku
Rotkotulkku ("Eremopsaltria mongolica") on peippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Rotkotulkku on 11,5–13 cm pitkä. Sillä on vaaleanruskea pää ja selkä, joissa on heikkoja tummia täpliä. Vatsapuolella on vaaleanpunertavaa sävyä ja silmän yli kulkee vaaleanpunainen juova. Siivellä on kaksi valkoista juovaa sekä vaaleanpunaisia viiruja. Yläperä on vaaleanpunainen. Pyrstö on musta ja siinä on valkoiset reunat. Nokka on yleensä kellanruskea tai joskus vaalean harmaanruskea.
Rotkotulkkua esiintyy Iranista Afganistanin ja Tadžikistanin kautta Kiinan pohjoisosiin ja Mongoliaan asti. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Rotkotulkku pesii vuoristoissa karuissa ja kivisissä ympäristöissä. Sitä tavataan yli 2000 metrin korkeudessa ja se on paikkalintu. Pesänsä se tekee maahan.
Karl Siegmund von Hohenwart
Karl Siegmund von Hohenwart (12. helmikuuta 1824 Wien – 26. huhtikuuta 1899 Wien) oli itävaltalainen kreivi ja poliitikko, joka toimi Itävallan ministerineuvoston presidenttinä eli pääministerinä vuonna 1871. Hän joutui eroamaan ehdotettuaan itsehallinnon luomista Böömille, mikä herätti vastustusta sekä Itävallassa että Unkarissa.
Hohenwart oli katolinen ja vastusti keskitettyä hallintoa. Hän palveli aluksi virkamiehenä Krainin (nyk. Sloveniassa) ja Trentinon (Italiassa) alueiden hallinnossa, kunnes hänet vuonna 1868 nimitettiin Ylä-Itävallan statthalteriksi eli käskynhaltijaksi. Helmikuussa 1871 hänet nimitettiin koko Itävallan pää- ja sisäministeriksi. Hohenwart esitti valtakunnan slaavilaisille alueille, Galitsiaan ja erityisesti Böömiin itsehallintoa, mikä herätti voimakasta vastustusta sekä parlamenttia eli valtakunnanneuvostoa hallinneissa saksankielisissä liberaaleissa että myös unkarilaisissa. Esitys perustulaillisesta muutoksesta Böömin aseman uudelleenmäärittelemiseksi (ns. perusartiklat) johti lokakuussa 1871 hallituksen kaatumiseen. Hohenwart jatkoi tämän jälkeen uraansa valtakunnanneuvostossa, jossa hän johti ensin keskustaoikeistoa ja vuodesta 1891 Hohenwart-klubina tunnettua konservatiivista ryhmää. Hän toimi vuodesta 1885 ylimmän tilintarkastustuomioistuimen puheenjohtajana ja hänet nimitettiin 1897 parlamentin ylähuoneen eli herrainhuoneen jäseneksi.
Leon Kruczkowski
Leon Kruczkowski (28. kesäkuuta 1900 – 1. elokuuta 1962) oli puolalainen kirjailija ja julkaisija, jolla oli suuri vaikutus puolalaiseen teatteriin Toisen maailmansodan jälkeisenä aikana. Hänen kuuluisin teoksensa on draama, "Niemcy" (suom. "Saksalaisia") vuodelta 1949.
Kruczkowski kuului vasemmistopuolueen aktiiveihin ja hän oli vangittuna Saksan vankileirillä koko toisen maailmansodan ajan. Sodan päätyttyä hän ryhtyi kommunisti puolueen aktiiviksi Puolan kansantasavallassa.
Vuosina 1945-1948 hän toimi Puolan kulttuuri- ja taideministerin sijaisena. Hänen on tunnustettu vaikuttaneen suuresti sodan jälkeisen Puolan kulttuuripolitiikkaan.
Leon Kruczkowski syntyi 28. maaliskuuta 1900 Krakovassa. Hän opiskeli kemiaa ja teknologiaa ja julkaisi ensimmäiset runonsa vuosien 1918 ja 1919 paikkella viimeistellessään opintojaan. Valmistuttuaan hän muutti Sleesian voivodikuntaan Etelä-Puolaan, missä hän julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa nimeltä "Młoty nad światem" (suom. "Vasarat maailman päällä") vuonna 1928. Sekä ensimmäisen romaaninsa "Kordian i cham" (suom. "Kordian ja moukka") vuonna 1932.
Myöhemmin hän alkoi kirjoittaa päätoimisesti ja muutti takaisin Krakovaan. Vuonna 1935 hän julkaisi ensimmäisen teatteridraamansa "Bohater naszych czasów" (suom. "Aikojemme sankari"), jonka hän kirjoitti uudelleen kolme vuotta myöhemmin nimellä "Przygoda z Vaterlandem" ("Seikkailu Vaterlandissa"). Molemmat teokset vastustivat vahvasti natsismia. Hän kirjoitti myös vasemmistolaisvaikutteisia kirjoitelmia sekä artikkeleita julkaistavaksi sanomalehdissä ja lentolehtisissä. Kruczowskin seuraavat novellit "Pawie pióra" ("Riikinkukon höyhenet") and "Sidła" ("Ansa") olivat vähemmän suosittuja.
Kruczowski palveli Puolan asevoimien upseerina Saksan hyökätessä Puolaan 1939 ja hänet pidätettiin ja lähetettiin vankileirille, jossa hän järjesti teatteriesityksiä. Hänen kaksi tekeillä ollutta novelliaan hävisivät sodan aikana. Sodan päätyttyä hän jatkoi kirjoittamista. Vuonna 1948 Kruczowski julkaisi teoksen nimeltä "Odwet" (suom. "Kosto"). Hänen menestynein teoksensa oli vuonna 1949 julkaistu "Niemcy" (suom. "Saksalaisia"), draama, joka tutkiskeli saksalaisten moraalista vastuuta toisen maailmansodan tapahtumista. "Saksalaisia" keräsi myös kansainvälistä huomiota ja se käännettiin 14 kielelle. Suomeksi sen käänsi Hella Wuolijoki.
Kruczkowski palkittiin Puolan kansantasavallan rakentajain kunniamitalilla vuonna 1950 ja Leninin kansainvälisellä rauhanpalkinnolla vuonna 1953.
Rysy
Rysy on Puolan ja Slovakian rajalla, Tatravuoristossa sijaitseva vuori jolla on kolme huippua. Keskihuippu (2 503 m), luoteishuippu (2 499 m), sekä kaakkoishuippu (2 473 m). Luoteishuippu on Puolan korkein kohta. Keski- ja kaakkoishuippu sijaitsevat Slovakian puolella, Prešovin alueella.
Eduard Taaffe
Eduard von Taaffe (24. helmikuuta 1833 Wien – 29. marraskuuta 1895 Ellischau, Böömi) oli itävaltalainen kreivi ja poliitikko, joka toimi Itävallan pääministerinä vuosina 1868–1870 ja 1879–1893. Hänen hallituksensa oli keisari Frans Joosef I:n ajan pitkäikäisin.
Taaffen sukujuuret olivat Irlannissa. Hänen esi-isänsä, Carlingfordin jaarli Francis Taaffe oli asettunut 1600-luvun lopulla Itävallan palvelukseen. Eduard Taaffe peri irlantilaisilta esi-isiltään Taaffen varakreivin ja Ballymoten paronin arvon. Hän oli keisari Frans Joosefin nuoruudenystävä. Aloitettuaan virkamiesuransa vuonna 1852 Taaffe yleni nopeasti. Hänet nimitettiin 1863 Salzburgin ja 1867 Ylä-Itävallan käskynhaltijaksi. Hän oli maaliskuusta 1867 alkaen sisäministerinä Friedrich Ferdinand von Beustin hallituksessa ja Beustin siirryttyä saman vuoden kesäkuussa valtakunnankansleriksi Taaffesta tuli joksikin aikaa vt. pääministeri. Hän vaikutti merkittävästi muun muassa Itävalta-Unkarin kompromissin toimeenpanoon Itävallan puoliskossa valtakuntaa. Joulukuussa 1867 nimitetyssä Karl von Auerspergin hallituksessa Taaffe oli puolustusministerinä ja pääministerin sijaisena. Hän puolusti hallituksen reformipolitiikkaa keisarin suuntaan. Taaffe nimitettiin Auerspergin tilalle pääministeriksi vuonna 1868. Hän kannatti myönnytysten tekemistä itsehallintoa vaativille tšekeille ja valtakunnan eteläslaaveille, mitä osa hänen hallituksensa ministereistä ei hyväksynyt. Tämä johti hallituksen kaatumiseen tammikuussa 1870.
Taaffe toimi uudelleen sisäministerinä Alfred Józef Potockin hallituksessa 1870–1871 ja Karl von Stremayrin hallituksessa 1879. Vuosina 1871–1879 hän oli Tirolin käskynhaltijana ja pyrki sovittelemaan alueen saksalaisen ja italialaisen väestön kielikiistoja. Palattuaan pääministeriksi elokuussa 1879 Taaffe onnistui muodostamaan kirkon asemaa puolustaneista itävaltalaisista sekä tšekkiläisistä ja puolalaisista maanomistajista koostuneen konservatiivisen koalition eli niin sanotun rautarenkaan, joka piti hänet vallassa seuraavat 14 vuotta. Hän sai pidettyä valtakunnan kansalliset ristiriidat aisoissa tekemällä maltillisia myönnytyksiä puolalaisille ja tšekkiläisille nationalisteille. Vuoden 1880 kieliasetus antoi tšekin kielelle jalansijan Böömin ja Määrin alueen hallinnossa, mikä auttoi sitomaan tšekit valtakunnan hallintoon. Taaffen hallitus myös laajensi äänioikeutta vuonna 1882 toteutetulla reformilla.
Ajan mittaan tšekkinationalistien vaatimukset kasvoivat eikä Taaffe saanut enää hallituksensa takana ollutta koalitiota pysymään kasassa. Hallitusta vastustanut nuortšekkiläinen puolue lisäsi huomattavasti kannatustaan vuoden 1891 vaaleissa, minkä jälkeen Taaffe onnistui kokoamaan uuden enemmistökoalition saksankielisistä liberaaleista, puolalaisista ja Karl Siegmund von Hohenwartin johtamista konservatiiveista. Taaffe joutui eroamaan valtakunnanneuvoston hylättyä marraskuussa 1893 hallituksen esityksen uudesta äänioikeuden laajentamisesta.
Julian Schmitz
Julian Frank Schmitz (15. syyskuuta 1881 Hoboken, New Jersey – ?) oli yhdysvaltalainen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1904 kesäolympialaisissa Saint Louisissa, jossa hän oli mukana saamassa joukkuevoimistelussa hopeaa ja jäi moniottelun yksilökilpailussa 57. sijalle.
Otto Steffen
Otto I. Steffen (9. elokuuta 1874 Oberstein – ?) oli saksalaissyntyinen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1890 ja sai sen kansalaisuuden 1900.
Steffen oli 1890-luvulla yksi Yhdysvaltain huippuvoimistelijoista. Hän kilpaili vuoden 1904 kesäolympialaisissa Saint Louisissa ja oli siellä mukana saamassa hopeaa joukkuevoimistelussa. Hän kilpaili myös yksilölajeissa, mutta ei päässyt niissä mitalisijoille. Hän opetti vuoteen 1911 saakka voimistelua Yhdysvaltain laivastoakatemiassa.
Martin Seligman
Martin E. P. ”Marty” Seligman (s. 12. elokuuta 1942 Albany, New York) on yhdysvaltalainen psykologi, kouluttaja ja kirjailija.
Hänen teoriansa opitusta avuttomuudesta oli arvostettu tutkijoiden ja kliinisen psykologian keskuudessa. Seligmanin ja kumppaninsa pohjasivat löydöksensä opitusta avuttomuudesta muun muassa koirilla vuonna 1965 tekemiinsä klassisen ehdollistamisen eläinkokeisiin opitun avuttomuuden kehittymisestä. Sittemmin Seligman joutui kuitenkin hylkäämään 1970-luvun lopulla osan eläinkokeisiin liittämästään ja ihmisiin yleistämästään masennuksen ja opitun avuttomuuden mallista. Tilalle otettiin psykiatri Aaron T. Beckin kognitiivisen mallin kaltainen lähestyminen. Seligman siirtyi täysin ihmisillä tehtyihin koejärjestelyihin. Alkuperäinen näkemys opitusta avuttomuudesta on myöhemmin muun muassa biologisen näytön seurauksena jouduttu hylkäämään virheellisenä. Eläinten havaittiinkin oppivan alkuperäisissä ehdollistamiskokeessa hallitsemaan kipua eikä oppivan avuttomuutta.
Seligman kuuluu positiivisen psykologian tunnetuimpiin edustajiin.
Haggbloomin Amerikan psykologiyhdistyksen (APA) jäsenkyselyyn pohjautuva ja siten yhdysvaltalaista näkökulmaa esilletuova tutkimus tunnetuista psykologeista 1900-luvulla nimesi Seligmanin 13:nneksi useimmin lainatuksi psykologiksi amerikkalaisissa psykologian oppikirjoissa ja kaiken kaikkiaan 31. ansioituneimmaksi psykologiksi tässä viiteryhmässä.
Seligman on psykologian professori Pennsylvanian yliopiston psykologian laitoksella. Hän oli aiemmin laitoksen kliinisen koulutusohjelman johtaja ja nykyään yliopiston positiivisen psykologian keskuksen johtaja. Seligman valittiin Yhdysvaltain psykologisen liiton (APA:n) presidentiksi vuonna 1998. Hän on APA:n eletronisen "Ehkäisy ja hoito" -julkaisun perustajajäsen sekä päätoimittaja.
Martin Seligmanilta on suomennettu teokset "Optimistin käsikirja" ja "Aito onnellisuus: Positiivisen psykologian keinoin täyteen elämään".
Saint-George Ashe
Saint-George Ashe (23. toukokuuta 1871 Malta – 24. heinäkuuta 1922 St Leonards-on-Sea, Yhdistynyt kuningaskunta) oli brittiläinen soutaja ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa ja sai siellä yksikössä pronssimitalin ajalla 8.15,6.
Kedvesem
”Kedvesem” () on unkarilaisen ByeAlexin esittämä kappale. Se edusti Unkaria Eurovision laulukilpailussa 2013. ByeAlex on itse säveltänyt ja sanoittanut kappaleen yhdessä unkarilaisen DJ Zoohackerin (Zoltán Palásti Kovács) kanssa.
Filippiinienmeren taistelu
Filippiinienmeren taistelu oli toisessa maailmansodassa liittoutuneiden ja Keisarillisen Japanin laivaston välinen meritaistelu, joka käytiin Filippiinienmerellä 19. - 20. kesäkuuta 1944.
Taistelussa japanilaiset menettivät lentotukialukset "Shōkakun", "Taihon" ja "Hiyōn" sekä 645 lentokonetta. Lisäksi lentotukialukset "Zuikaku", "Junyō" ja "Chiyoda" sekä taistelulaiva "Haruna" vaurioituivat pahoin. Kaikkiaan 3 163 japanilaista merimiestä sai surmansa. Yhdysvaltalaiset eivät menettäneet yhtään alusta, mutta taistelulaiva "USS South Dakota" vaurioitui pahoin. Lisäksi 123 lentokonetta ammuttiin alas.
Amerikkalaiset halusivat vallata Mariaanien saariryhmän, jotta uudet B-29-pommikoneet saisivat tukikohtia, joista lennot Japanin mantereelle olisivat mahdollisia.
Yhdysvaltain 5. laivaston tukema maihinnousu Saipanille alkoi 16. kesäkuuta. Japanilaiset olivat keskittäneet alueelle vara-amiraali Ozawan johtaman Liikkuvan laivaston.
Ozawan lähettämät tiedustelukoneet havaitsivat yhdysvaltalaisia laivoja varhain aamulla 19. kesäkuuta ja ilmoittivat niistä radiossa. Osa niistä ammuttiin alas.
Tukialukset lähettivät kahdessa aallossa voimakkaan hyökkäyksen amerikkalaisten kimppuun.
Ensimmäisen aallon 69 konetta lähtivät kello 8.30. Niistä menetettiin 42. Ainoa saavutus oli pommiosuma taistelulaiva "USS South Dakotaan". Toinen aalto lähti noin 20 minuuttia myöhemmin. Sen 128 koneesta menetettiin 97.
Ozawa lähetti vielä kolmannen ja neljännen hyökkäyksen, mutta nekään eivät saavuttaneet menestystä. Kaikki hyökkäykseen lähti 373 konetta, joista menetettiin yli 300.
Amerikkalaiset ryhtyivät kutsumaan näitä taisteluita suureksi kalkkunajahdiksi ()).
Yhdysvaltalaiset eivät onnistuneet paikantamaan japanilaisten laivaston sijaintia tutkalla. Yhdysvaltain laivaston sukellusvene "USS Albacore" kuitenkin onnistui paikantamaan joitakin japanilaisia sotalaivoja, mutta epäonnistui hyökkäyksessään optimaalisesta hyökkäysasemasta huolimatta. Epäonnistumisen aiheutti tietokoneohjatun laukaisujärjestelmän pettäminen. Torpedot laukaistiin käsitähtäyksellä kohti lähintä lentotukialusta, "Taihōa", mutta ne aiheuttivat vain pientä tuhoa.
Ne kuitenkin johtivat siihen, että höyrystynyttä lentobensiiniä alkoi kertyä aluksen sisään. Jostakin tuli aikanaan kipinä ja Taihō räjähti kello 15.32
Toinen sukellusvene, "USS Cavalla", ampui kuusi torpedoa kohti "Shōkakua". Kolme torpedoa osui kohteeseensa kello 11.57 ja alus upposi pian.
Myöhemmin iltapäivällä amerikkalaiset lähettivät 216 konetta hyökkäykseen kohti vetäytyviä japanilaisia. Ne saavuttivat kaukana olleet japanilaiset ja upottivat kaksi säiliöalusta ja lentotukialus "Hiyōn" sekä saivat pahan osuman lentotukialus "Zuikakuun"..
Japanilaiset vetäytyivät Filippiinienmereltä myöhemmin illalla, mikä päätti taistelun. Japani kärsi korvaamattomia tappioita jo valmiiksi alimiehitettyyn laivastoonsa. Yhdysvaltalaiset tuhosivat kahden päivän aikana 90 prosenttia laivaston ilmavoimista, jonka uudelleenkokoamiseen japanilaiset olivat käyttäneet suurimman osan vuodesta. Varsinkin lentäjistä oli pulaa..
Raoul Paoli
Raoul Lucien Paoli (24. marraskuuta 1887 Courtalain – 23. maaliskuuta 1960 Pariisi) oli ranskalainen soudun olympiamitalisti, yleisurheilija ja painija. Hän voitti myös kansalliset mestaruudet nyrkkeilyssä ja rugbyssa.
Vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa Paoli oli mukana saamassa pronssia perämiehellisessä kaksikossa. Vuoden 1912 kesäolympialaisissa Tukholmassa hän kilpaili raskaansarjan kreikkalais-roomalaisessa painissa ja kuulantyönnössä, ja sekä Antwerpenin kesäolympialaisissa 1920 että Pariisin kesäolympialaisissa 1924 hän osallistui pelkkään kuulantyöntöön. Vuoden 1928 kesäolympialaisissa Amsterdamissa Paoli kilpaili kuulantyönnössä ja kiekonheitossa.
Siperianlepinkäinen
Siperianlepinkäinen ("Lanius cristatus") on aasialainen lepinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu, joka risteytyy joskus pikkulepinkäisen kanssa.
Siperianlepinkäinen on 17,5–20 cm pitkä. Koiraalla on punaruskea selkäpuoli, musta naamari, leveä valkoinen silmäkulmanjuova ja valkoinen kurkku. Vatsapuoli on syvän kellanruskea. Sukupuolet ovat lähes samannäköiset, mutta koiraan naamari on mustempi ja naaraan rinnassa on aina heikkoa poikkijuovitusta.
Siperianlepinkäinen pesii Itä- ja Pohjois-Aasiassa ja talvehtii Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa. Euroopassa laji on harvinainen harhailija. Lajin kokonaispopulaatiota ei tiedetä, mutta laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Siperianlepinkäinen pesii soilla, metsäaukioilla ja metsäaroilla.
Leopold Wohlrab
Leopold Wohlrab (22. maaliskuuta 1913 – 5. tammikuuta 1981) oli itävaltalainen käsipalloilija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1936 kesäolympialaisissa Berliinissä ja kuului siellä lajissa hopeaa saaneeseen joukkueeseen.
Friedrich Wurmböck
Friedrich ("Fritz") Wurmböck (2. elokuuta 1903 – 26. marraskuuta 1987) oli itävaltalainen käsipalloilija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1936 kesäolympialaisissa Berliinissä ja kuului siellä lajissa hopeaa saaneeseen joukkueeseen.
Unicef-kävely
Unicef-kävely on kävelytapahtuma, jonka järjestää Unicef. Tapahtuma on lähtöisin Alankomaista. Suomessa tapahtuma on järjestetty vuodesta 1998 lähtien, ja siihen osallistuu Suomessa vuosittain lähes 200 000 lasta ja nuorta.
Paul Vasseur
Paul Henri Vasseur (10. lokakuuta 1884 Lille – 12. lokakuuta 1971 Saint-Didier) oli ranskalainen vesipalloilija, uimari ja olympiamitalisti. Hän kuului vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa vesipallossa pronssia saaneeseen joukkueeseen. Vasseur osallistui uimarina Ateenan vuoden 1906 välikisoihin, vesipalloilijana Tukholman vuoden 1912 kesäolympialaisiin ja sekä vesipalloilijana että uimarina Antwerpenin kesäolympialaisiin 1920.
Elderdawn
Elderdawn on vuonna 2002 perustettu espanjalainen melodinen death metal/power metal -yhtye.
Dancing Stage: Mario Mix
Dancing Stage: Mario Mix (Japanissa "Dance Dance Revolution with Mario" ダンスダンスレボリューション ウィズ マリオ "Dansu Dansu Reboryūshon Uizu Mario" ja Pohjois-Amerikassa "Dance Dance Revolution Mario Mix") on Konamin kehittämä ja Nintendon vuonna 2005 julkaisema musiikkipeli Nintendo GameCubelle. Se on "Dance Dance Revolution"-sarjan ensimmäinen Nintendon konsolille julkaistu peli, joka on julkaistu myös Japanin ulkopuolella.
"Dancing Stage: Mario Mix" sisältää pääasiassa hahmoja, musiikkia sekä paikkoja Mario-pelisarjaan perustuvista paikoista. Pelin mukana tulee aina myös tanssiohjain.
Kaija Vähätupa
Kaija Lahtinen (o.s. Vähätupa, s. 28. maaliskuuta 1943 Tampere) on suomalainen kilpauransa lopettanut koripalloilija.
Vähätupa edusti Tampereen Pyrintöä naisten SM-sarjassa. Hän kuului Suomen maajoukkueen kokoonpanoon vuonna 1964 ottelussa Ruotsia vastaan muttei tehnyt pisteitä.
Vähätupa pelasi pesäpalloa SM-sarjassa vuosina 1959–1960. Hän työskenteli liikuntaneuvojana.
Marja-Liisa Vähätupa
Marja-Liisa Vähätupa on suomalainen kilpauransa lopettanut koripalloilija.
Vähätupa on Tampereen Pyrinnön kasvatti ja edusti seuraa naisten SM-sarjassa. Hän kuului Suomen maajoukkueen kokoonpanoon vuonna 1960 ottelussa Ruotsia vastaan, muttei tehnyt pisteitä.
Léon Lécuyer
Léon Alfred Lécuyer (8. huhtikuuta 1855 Pariisi – marraskuu 1915) oli ranskalainen ampuja ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1908 kesäolympialaisissa Lontoossa, jossa hän oli mukana saamassa joukkueen jäsenenä pronssia 50 ja 100 jaardin pienoiskiväärin makuukilpailussa. Samoissa kisoissa hän jäi 50 jaardin vapaapistoolissa yksilökilpailijana 30. sijalle.
Lécuyer osallistui myös miekkailijana säilän yksilökilpailuun Pariisin vuoden 1900 kesäolympialaisissa.
Julius Braathe
Julius Olaissen ("Jul") Braathe ("Olaissen"; 4. toukokuuta 1874 Trøgstad – 8. heinäkuuta 1914 Kolbotnvannet) oli norjalainen ampuja ja olympiavoittaja. Hän oli vuoden 1908 kesäolympialaisissa Lontoossa mukana voittamassa joukkueen kanssa kultaa 300 metrin vapaakiväärin asentokilpailussa. Ateenan välikisoissa 1906 hän kuului siinä hopeaa saaneeseen joukkueeseen ja sijoittui 300 metrin vapaakiväärin pystyasennossa toiseksi tuloksella 310. Braathe osallistui vielä vuoden 1912 kesäolympialaisiin Tukholmassa. Hän hukkui 40-vuotiaana.
Satu Saarteinen
Satu Saarteinen (s. 15. toukokuuta 1962 São Paulo, Brasilia) on suomalainen kilpauransa lopettanut koripalloilija.
Nokian Urheilijoiden kasvatti Saarteinen pelasi seuraurallaan NoU:n lisäksi Tampereen Pyrinnössä.
Suomen naisten maajoukkueessa Saarteinen pelasi vuosina 1980–1983 67 ottelua 9,7 pisteen keskiarvolla. Hän kuului Suomen joukkueeseen vuosien 1980 ja 1981 EM-kilpailuissa.
Valmentaja Rauno Mäkelän mukaan Saarteinen oli puolustustaidoiltaan ja asenteeltaan erinomainen sentteri. Huippuhetkenä Mäkelä muisti Torinossa pelatun maaottelun, jossa Saarteinen puolusti Italian tähtipelaajan heikkoon esitykseen.
Władysław Szuszkiewicz
Władysław Szuszkiewicz (12. marraskuuta 1938 Vilna – 14. marraskuuta 2007 Szczecin) oli puolalainen meloja ja olympiamitalisti. Hän sai vuoden 1972 kesäolympialaisissa Münchenissä 1 000 metrin kajakkikaksikossa pronssia. 1 000 metrin kajakkiyksikössä hän eteni vuoden 1964 kesäolympialaisissa Tokiossa semifinaaliin ja sijoittui Méxicon kesäolympialaisissa 1968 neljänneksi.
Szuszkiewicz meni naimisiin meloja Izabella Antonowiczin kanssa.
Giuseppe Franciolini
Giuseppe Franciolini (10. joulukuuta 1891 Sassoferrato – 16. huhtikuuta 1989) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 3. maaliskuuta 1917 ja nimitettiin Cortonan hiippakunnan johtoon 2. maaliskuuta 1932. Piispaksi vihkiminen seurasi 1. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Giulio Serafini, jota avustivat Luigi Ermini ja Nicola Cola.
Franciolini sai vuonna 1950 nimityksen Arezzon koadjuuttoripiispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi 1956. Samanaikaisesti hän jatkoi toimintaansa Cortonan piispana, jonka tehtävistä jäi eläkkeelle 15. helmikuuta 1978. Franciolini osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Riccardo Fontana
Riccardo Fontana (s. 20. tammikuuta 1947 Forte dei Marmi) on italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Pisan arkkihiippakuntaan 2. heinäkuuta 1972 ja nimitettiin Spoleto-Norcian arkkipiispaksi 16. joulukuuta 1995. Piispaksi konsekroinnin suoritti 6. tammikuuta 1996 paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Giovanni Battista Re ja Jorge María Mejía.
16. heinäkuuta 2009 Fontana sai nimityksen Arezzo-Cortona-Sansepolcron hiippakunnan johtoon arkkipiispan henkilökohtaisella arvonimellä. Hänet asetettiin uuteen virkaansa 13. syyskuuta.
Killing Joke (vuoden 1980 albumi)
Killing Joke on brittiläisen rock-yhtye Killing Joken vuonna 1980 julkaistu debyyttialbumi.
Vuoden 2005 remasteroidun version bonus-kappaleet
Achille Salvucci
Achille Salvucci (18. heinäkuuta 1884 Cessapalombo – 18. maaliskuuta 1978) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hän sai pappisvihkimyksensä 16. maaliskuuta 1907.
Salvucci nimitettiin 17. lokakuuta 1935 Molfetta-Giovinazzo-Terlizzin hiippakunnan johtoon. Piispaksi vihkiminen seurasi 17. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Ettore Fronzi, jota avustivat Nicola Cola ja Antonio Giordani. Salvucci osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen ja jatkoi toimintaansa piispana, kunnes kuoli 93-vuotiaana virassa. Seuraajaksi astui hiippakunnan koadjuuttoripiispa Aldo Garzia.
William Carr (soutaja)
William John ("Bill") Carr (17. kesäkuuta 1876 Gortnagrace – 25. maaliskuuta 1942 Philadelphia) oli irlantilaissyntyinen soutaja. Hän muutti 1890-luvulla Yhdysvaltoihin ja kilpaili Vesper Boat Clubin jäsenenä vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa. Hän oli siellä mukana voittamassa kultaa kahdeksikossa.
Luigi Marrucci
Luigi Marrucci (s. 24. maaliskuuta 1945 Montescudaio) on italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Volterran hiippakuntaan 29. kesäkuuta 1970 ja nimitettiin Civitavecchia-Tarquinian hiippakunnan johtoon 25. marraskuuta 2010. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. tammikuuta 2011. Pääkonsekraattorina toimi Luigi Moretti, jota avustivat Alberto Silvani ja Gino Reali. Marrucci asetettiin virkaansa 19. helmikuuta.
Alberto Silvani
Alberto Silvani (s. 6. syyskuuta 1946 Virgoletta di Villafranca) on italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Pontremolin hiippakuntaan 3. lokakuuta 1970 ja inkardinoitiin yhdistettyyn Massa Carrara-Pontremolin hiippakuntaan 23. helmikuuta 1988.
Silvani nimitettiin 8. toukokuuta 2007 Volterran piispaksi. Piispaksi konsekroinnin suoritti 29. kesäkuuta Eugenio Binini, jota avustivat Alessandro Plotti ja Mansueto Bianchi.
Levikset repee
"Levikset repee" on rap-artisti Sini Sabotagen ensimmäinen single hänen debyyttialbumiltaan "22 m²". Kappaleella vierailee JVG -yhtyeestä tuttu VilleGalle, ja sen tuotannosta vastaavat DJPP ja Jaakko Salovaara. "Levikset repee" julkaistiin 19. huhtikuuta 2013, ja sitä varten kuvattiin myös musiikkivideo. Kappale on noussut julkaisunsa jälkeen sekä Suomen virallisen singlelistan että Latauslistan ensimmäiselle sijalle. Se on ollut myös kaupallisten radiokanavien 12. soitetuin kappale.
Kappale oli ehdolla The Voice -radiokanavan Vuoden 2013 kesähitti -äänestyksessä sijoittuen toiseksi. "Levikset repee" ylitti kultalevyyn oikeuttavan määrän syyskuussa 2013.
Rap-artisti Mäkki julkaisi kappaleesta oman version ja musiikkivideon kesällä 2013.
Eugenio Binini
Eugenio Binini (s. 21. joulukuuta 1934 Traversetolo) on italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 15. kesäkuuta 1957 ja nimitettiin Sovana-Pitigliano-Orbetellon hiippakunnan johtoon 3. joulukuuta 1983. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. tammikuuta 1984. Pääkonsekraattorina toimi paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Eduardo Martínez Somalo ja Duraisamy Simon Lourdusamy.
Binini sai 20. heinäkuuta 1991 nimityksen Massa Carrara-Pontremolin piispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 19. toukokuuta 2010.
Marcelo Raúl Martorell
Marcelo Raúl Martorell (s. 1. maaliskuuta 1945 Salta) on argentiinalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Córdoban arkkihiippakuntaan 29. kesäkuuta 1970 ja nimitettiin Puerto Iguazún hiippakunnan johtoon 3. lokakuuta 2006. Piispaksi vihkiminen seurasi 8. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Adriano Bernardini, jota avustivat Domingo Salvador Castagna, Roberto Rodríguez, Fabriciano Sigampa ja Emilio Ogñénovich.
Gino Reali
Gino Reali (s. 28. tammikuuta 1948 Monteleone di Spoleto) on italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 31. heinäkuuta 1971 Spoleton arkkihiippakuntaan ja nimitettiin Porto-Santa Rufinan hiippakunnan johtoon 23. helmikuuta 2002. Piispaksi vihkiminen seurasi 7. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Riccardo Fontana, jota avustivat Ottorino Pietro Alberti ja Antonio Buoncristiani.
Antonio Buoncristiani
Antonio Buoncristiani (s. 20. joulukuuta 1943 Cerreto di Spoleto) on italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 13. heinäkuuta 1968 ja nimitettiin Porto-Santa Rufinan hiippakunnan johtoon 21. heinäkuuta 1994. Piispaksi vihkiminen seurasi 1. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Agostino Casaroli, jota avustivat Jean-Louis Pierre Tauran ja Giovanni Benedetti.
23. toukokuuta 2001 Buoncristiani sai nimityksen Siena-Colle di Val d'Elsa-Montalcinon arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 24. kesäkuuta.
Fabriciano Sigampa
Fabriciano Sigampa (s. 15. syyskuuta 1936 Vichigasta) on argentiinalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi La Riojan hiippakuntaan 12. joulukuuta 1970 ja nimitettiin Reconquistan hiippakunnan johtoon 9. maaliskuuta 1985. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Bernardo Enrique Witte, jota avustivat Cándido Genaro Rubiolo ja Alfredo Guillermo Disandro. Sigampa asetettiin virkaansa 19. toukokuuta.
Sigampa sai 30. joulukuuta 1992 uuden nimityksen La Riojan piispaksi, joksi hänet asetettiin 25. maaliskuuta 1993. Hänet siirrettiin Resistencian arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 26. helmikuuta 2006 ja jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 21. helmikuuta 2013.
Adams Filmin tulipalo
Adams Filmin tulipalo oli 27. heinäkuuta 1959 Adams Filmin pääkonttorissa Helsingissä osoitteessa Mikonkatu 13 sattunut onnettomuus, jossa tuhoutui kotimaisia elokuvia ja muuta filmimateriaalia. Kolmentoista elokuvan, muun muassa Teuvo Tulion kolmen ensimmäisen ohjauksen ainoat kopiot tuhoutuivat tulipalossa.
Kesällä oli ollut helteistä, ja nitraattifilmit ovat erityisen paloherkkiä. 27. heinäkuuta 1959 Adams Filmin toimiston ylimmässä kerroksessa tapahtui lämpöräjähdys, jonka jälkeen liekit nousivat silminnäkijöiden mukaan useiden kymmenien metrien korkeuteen.
Ylimmässä kerroksessa sijainnut elokuvavarasto tuhoutui tulipalossa kokonaan. Varastossa olevat filmit oli tarkoitus luovuttaa myöhemmin Suomen elokuva-arkistoon, mutta niitä ei ollut voitu luovuttaa arkiston säilytystilojen puutteen vuoksi. Kolmetoista elokuvaa tuhoutui tulipalossa siten, että niistä ei ole vielä tähän päivään mennessä löytynyt kokonaista kopiota.Lisäksi tuhoutui mm. Suomen puolustusvoimien filmimateriaalia.
Vuonna 2007 Kansallisesta audiovisuaalisesta arkistosta löytyi kela, jossa oli "Taistelu Heikkilän talosta" (1936) -elokuvan alku- ja loppukohtaukset, yhteensä seitsemän minuuttia.
Kalle Kaarnan elokuvien "Tukkijoella" (1937) ja "Elinan surma" (1938) luultiin myös tuhoutuneen lopullisesti tulipalossa, mutta niistä löytyivät kopiot vuonna 1998 Yhdysvalloista Michiganista.
Myös Kaarnan elokuva "Isoviha" (1939) tuhoutui tulipalossa, mutta siitä oli myyty Ruotsiin vuonna 1940 leikkaamaton kopio, joka oli säilynyt. Kun Suomen elokuva-arkisto käynnisti 1972 vanhojen suomalaisten nitraattielokuvien pelastamisprojektin, elokuva-arkiston erikoistutkija oli etsimässä Nyrki Tapiovaaran kadonnutta "Herra Lahtinen lähtee lipettiin" (1939) -elokuvaa. Hattulassa sijaitsevasta kellarista ei kuitenkaan löytynyt Tapiovaaran elokuvaa mutta sen sijaan ruotsalaisen Ragnar Friskin "Huomispäivän sävel" (1942). Kun elokuva-arkisto lähetti tämän ja vastikään Suomesta löytyneen Pauline Bruniuksen "Elä elämäsi hymyillen" (1921) Tukholmaan, sai Suomen elokuva-arkisto vuonna 1978 vastineeksi säilyneen kopion vuoden 1939 "Isoviha"-elokuvasta.
Muiden elokuvien osalta ollaan täysin käsikirjoitusten, silminnäkijäkuvausten ja valokuvien varassa. Tulion "Kiusaus" (1938) oli erityisen arvokas, koska se kuvattiin ennen sotia Suomenlahdella sijaitsevassa Tytärsaaressa, jonka Suomi joutui luovuttamaan talvisodan jälkeisessä rauhassa Neuvostoliitolle.
Tulion elokuva "Taistelu Heikkilän talosta" (1936) on saatettu esittää Yhdysvalloissa tai Kanadassa, koska sillä on englanninkielinen nimi "Struggle for the House of Heikkila" ja elokuva "Nuorena nukkunut" (1937) tiedetään varmuudella esitetyn Tanskassa 13. lokakuuta 1939 nimellä "Pigen Silja – 18 Aar" ().
Teuvo Tulion DVD-elokuvasarjan lisämateriaaleissa on otteita Ylen uutiskuvasta, jossa tulipalo näkyy.
Maailmanloppu (albumi)
Maailmanloppu on Kotiteollisuus-yhtyeen kolmastoista studioalbumi. Albumi julkaistiin normaalina CD- sekä LP-painoksena 5. heinäkuuta 2013. Albumi julkaistiin myös rajoitettuna, kahdella bonuskappaleella varustettuna kirjaversiona. Kirjaversion julkaisupäivä tuli olla 2. elokuuta 2013, mutta valmistussyistä tämä viivästyi 14. päivään.
Albumin ensimmäinen single "Yötä vasten" ilmestyi 1. maaliskuuta 2013. Kappaleesta on kuvattu myös musiikkivideo. Toinen single "Maailmanloppu" julkaistiin 31. toukokuuta 2013, jonka musiikkivideo julkaistiin samanaikaisesti albumin kanssa.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 1. Sitä on myyty 13 369 kappaletta, mikä on kultalevyn oikeuttava määrä.
Kappaleet on säveltänyt Kotiteollisuus ja sovittanut Kotiteollisuus yhdessä Mikko Karmilan kanssa, ellei toisin mainita. Kaikki sanoitukset on kirjoittanut Jouni Hynynen.
Bernardo Enrique Witte
Bernardo Enrique Witte OMI (27. heinäkuuta 1926 Vardingholt – 21. helmikuuta 2015) oli saksalaissyntyinen, koko uransa Argentiinassa luonut roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 11. huhtikuuta 1954 ja nimitettiin La Riojan hiippakunnan johtoon 14. huhtikuuta 1977. Piispaksi vihkiminen seurasi 20. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Ítalo Severino Di Stéfano, jota avustivat Cándido Genaro Rubiolo ja Sinforiano Lucas Rojo. Witte asetettiin virkaansa 5. kesäkuuta.
Witte sai 8. heinäkuuta 1992 nimityksen Concepciónin piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 30. elokuuta. Hän jäi eläkkeelle 28. heinäkuuta 2001.
Adriano Bernardini
Adriano Bernardini (s. 13. elokuuta 1942 Pian di Meleto) on italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa, joka on luonut uran kirkon diplomaattisissa tehtävissä. Egidio Vagnozzi vihki hänet papiksi Rooman hiippakuntaan 31. maaliskuuta 1968. Hänet nimitettiin Faleriin titulaariarkkipiispaksi ja apostoliseksi nuntiukseksi Bangladeshiin 20. elokuuta 1992. Piispaksi konsekroinnin suoritti 15. marraskuuta Angelo Sodano, jota avustivat Giuseppe Uhac ja Remigio Ragonesi.
15. kesäkuuta 1996 Bernardini sai nimityksen apostoliseksi nuntiukseksi Madagaskarille, Mauritiukselle ja Seychelleille. 24. heinäkuuta 1999 hänet siirrettiin apostoliseksi nuntiukseksi Thaimaahan, Singaporeen ja Kambodžaan sekä apostoliseksi delegaatiksi Bruneihin, Myanmariin, Malesiaan ja Laosiin. 26. huhtikuuta 2003 Bernardini nimitettiin apostoliseksi nuntiukseksi Argentiinaan ja 15. marraskuuta 2011 Italiaan ja San Marinoon.
Alfredo Guillermo Disandro
Alfredo Guillermo Disandro (8. kesäkuuta 1922 Córdoba – 1. heinäkuuta 2001) oli argentiinalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Córdoban arkkihiippakuntaan 3. joulukuuta 1950 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Vicus Turriksen titulaaripiispaksi 24. helmikuuta 1975. Piispaksi vihkiminen seurasi 20. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Raúl Francisco Primatesta, jota avustivat Blas Victorio Conrero ja Cándido Genaro Rubiolo.
Disandro sai 16. huhtikuuta 1980 nimityksen Villa Marían hiippakunnan johtoon, ja hänet asetettiin sen piispaksi 18. toukokuuta. Hän jäi eläkkeelle 23. kesäkuuta 1998.
Cándido Genaro Rubiolo
Cándido Genaro Rubiolo (19. syyskuuta 1920 Devoto – 9. helmikuuta 2004) oli argentiinalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 22. syyskuuta 1945 ja nimitettiin Córdoban arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Aquae in Mauretanian titulaaripiispaksi 4. syyskuuta 1974. Piispaksi vihkiminen seurasi 17. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Raúl Francisco Primatesta, jota avustivat Blas Victorio Conrero ja Agustín Adolfo Herrera.
Rubiolo sai 15. huhtikuuta 1977 nimityksen Villa Marían piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 13. heinäkuuta.
Rubiolo nimitettiin 11. lokakuuta 1979 Mendozan arkkipiispaksi, ja hänet asetettiin uuteen virkaansa 23. marraskuuta. Hän toimi siinä, kunnes jäi eläkkeelle 25. maaliskuuta 1996. Rubiolon eläkkeellejäämispäivänä hänen seuraajakseen sai nimityksen José María Arancibia.
Samuel Jofré Giraudo
Samuel Jofré Giraudo (s. 8. kesäkuuta 1957 Córdoba) on argentiinalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Córdoban arkkihiippakuntaan Raúl Francisco Primatesta 8. joulukuuta 1983. Hänet nimitettiin Villa Marían hiippakunnan johtoon 28. helmikuuta 2013, jolloin José Ángel Rovai jäi eläkkeelle.
Jofré Giraudo sai piispanvihkimyksensä 5. toukokuuta 2013. Pääkonsekraattorina toimi Rovai, jota avustivat Carlos José Ñáñez ja José María Arancedo.
Ferenc Mohácsi
Ferenc Mohácsi (s. 25. lokakuuta 1929 Budapest) on unkarilainen entinen meloja ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1956 kesäolympialaisissa Melbournessa ja sai siellä pronssia 1 000 metrin kanadalaiskaksikossa.
János Urányi
János Urányi (24. kesäkuuta 1924 Balatonboglár – 23. toukokuuta 1964 Budapest) oli unkarilainen meloja, maailmanmestari ja olympiavoittaja. Hän voitti 10 000 metrin kajakkikaksikossa kultaa vuoden 1956 kesäolympialaisissa Melbournessa. Hän kilpaili myös kesäolympialaisissa 1948 Lontoossa ja 1952 Helsingissä.
Ratamelonnan maailmanmestaruuskilpailuissa Urányi voitti 10 000 metrin kajakkikaksikossa kultaa 1958 ja sai lisäksi 10 000 metrin kajakkinelikossa pronssia 1954.
Rodolfo Pedro Wirz Kraemer
Rodolfo Pedro Wirz Kraemer (s. 19. huhtikuuta 1942 Schwarz-Rheindorf) on uruguaylainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Montevideon arkkihiippakuntaan 21. joulukuuta 1968 ja nimitettiin Maldonado-Punta del Esten hiippakunnan johtoon 9. marraskuuta 1985. Piispaksi vihkiminen seurasi 21. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi José Gottardi Cristelli, jota avustivat Carlos Parteli Keller ja Victor Gil Lechoza.
Wirz Kraemer toimi lisäksi apostolisena hallitsijana Minasin hiippakunnassa nimityksestään 1. heinäkuuta 2009 eroamiseensa 16. lokakuuta 2010.
Janne Harju (valmentaja)
Janne Harju on suomalainen lentopallovalmentaja ja entinen lentopalloilija.
Harju on lähtöisin Nurmosta ja hän on pelannut lyhyeksi jääneellä pelaajaurallaan Nurmon Jymyssä, Tornion Lentis-88:ssa, Pyhäjärvi-Teamissa, Kaarinan Urassa sekä Piikkiön Karhussa.
Harju on työskennellyt juniorivalmennusuran jälkeen miesten 2- ja 3- sarjavalmentajana Turun seudulla eri joukkueissa. 
Kaudella 2009-2010 hän toimi lentopallon Mestaruusliigassa Raision Loimun apuvalmentajana. Joukkue voitti Kai Steniuksen ja Harjun valmennuksessa SM-pronssia. Seuraavaksi kaudeksi 2010-2011 Harju siirtyi ykkössarjaan Seinäjoen Kuutoset Volleyn päävalmentajaksi. Joukkue sijoittui runkosarjassa toiseksi, mutta putosi pudotuspeleissä Vihdin Lentopalloa vastaan. 
Harju siirtyi keväällä 2011 naisten Mestaruusliigan LP Kangasalan valmentajaksi, mutta jätti tehtävänsä ennen vuodenvaihdetta. Joukkue voitti lopulta Ismo Tahvanaisen komennossa SM-pronssia.
Kaudella 2012-2013 Harju toimi Raision Urheilijoiden naisten 1-sarjajoukkueen apuvalmentajana. Joukkue sijoittui sarjassaan viidenneksi. Päävalmentaja Teemu Oksasen siirryttyä naisten Mestaruusliigajoukkue Pislaplokin päävalmentajaksi, Harju otti Raision Urheilijoiden naisten 1-sarjajoukkueen valmennettavaksi kaudelle 2013-2014.
Kaudella 2014-2015 Harju valmentaa naisten Mestaruusliigassa pelaavaa LP Vampula Huittinen -joukkuetta.