Kaarina Kaikkonen
Kaarina Kaikkonen (s. 28. maaliskuuta 1952 Iisalmi) on suomalainen kuvanveistäjä, joka tunnetaan miesten pikkutakeista tekemistään installaatioista, kuten "Tie", joka oli Helsingin tuomiokirkon portailla. Kaikkosesta on tullut yksi suomalaisen taiteen eturivin taiteilijoista, ja hän on saanut installaatioillaan kansainvälistä huomiota eri puolilla maailmaa.
Kaikkosen installaatiot ovat kooltaan ja vaikutukseltaan monumentaalisia, mutta materiaalien suhteen maanläheisiä. Kierrätettyjen arkiesineiden merkitys voi nousta väkijoukkomaisesta anonyymiydestä tai toisaalta henkilökohtaisuudesta. Teokset herättävät mielikuvia suurista yhteiskunnallisista ilmiöistä ja luonnonkatastrofeista, mutta moniselitteisyydestä huolimatta ne ovat helposti lähestyttäviä.Vuoden 2012 alusta alkaen hän on ollut taiteilijaprofessori.Vuonna 2013 hänelle myönnettiin Suomen Leijonan 1.luokan ritarimerkki.
Kaarina Kaikkonen on opiskellut Kuvataideakatemiassa 1978–1983, aiemmin hän opiskeli Kuopion yliopistossa lääketieteellistä fysiikkaa. Kaikkonen aloitti taidemaalarina, mutta hän tuli tunnetuksi veistäjänä ja installaatioiden tekijänä. Teoksissa onkin veisto- ja tilataiteen ohella elementtejä maalaustaiteesta, kuten pimeästä kohti valoa 'maalatut' asteikot, jotka on toteutettu erivärisiä paitoja tai puvuntakkeja lajittelemalla.
Kaarina Kaikkosen suurikokoisten installaatioiden nimet liittyvät usein tiehen, polun etsimiseen tai lentämiseen. Vaatteiden, kuten pikkutakkien, kravattien ja kauluspaitojen ohella Kaikkonen käyttää materiaalinaan myös muun muassa naisten kenkiä, vessapaperia ja kahvipakkauksia. Kaikkosen materiaalit ovat usein kierrätysmateriaaleja, mutta kyse ei kuitenkaan ole vain kierrätyksestä. Ennemminkin käytetyt esineet tuovat mukanaan omia merkityksiään ja pienen viittauksen käyttäjäänsä.
Kaikkonen on tehnyt veistoksia myös muun muassa lujitemuovista, kuten jättikokoisia syksyn lehtiä kuvannut "Ja tuuli käy sinun ylitsesi" (1992). Lapinlahden lukion pihalle vuonna 2004 pienempänä toteutettu pronssiveistos "Korkea veisu" liikkui samassa aihepiirissä.
Installaatioiden vaikutusta on luonnehdittu dramaattiseksi. Takit luovat syvyysilluusioita ja perspektiivisiä näkymiä, jotka yleensä liittyvät klassiseen maalaukseen ja piirustukseen.
Kaikkonen valmistui taidemaalariksi 1980-luvun alussa. Jo maalauksissa hän pyrki vahvalla materiaalisuudella rikkomaan kaksiulotteisuutta samoin kuin muutama muukin samaan aikaan Taideakatemian koulussa opiskellut, kuten Marja Kanervo ja Pauno Pohjolainen. Melko pian hän tekikin selkeästi kolmiulotteisia teoksia ja rakensi niitä suoraan tilaan. Tilateoksia oli ensimmäisen kerran esillä ryhmänäyttelyssä 1985. Metallilangasta taivutettuihin herneenpalkomaisiin rakenteisiin oli kiinnitetty kipsisiä ja lasikuidusta tehtyjä kappaleita. Alumiinista Kaikkonen teki maalattuja lippuja, jotka olivat 1986 esillä Nervanderinkadun yllä Taidehallin "Kuuntelua"-näyttelyn yhteydessä.
Kaikkonen muotoili tuolloin myös suuria aaltoilevia veistoksia kovetetusta ruskeasta voimapaperista. Muotoina hän käytti herneenpalkoja, veneitä, siemenkotia ja kohtumuotoja. Paperin rinnalla hän alkoi käyttää samaan tapaan lasikuitua ja miesten takkeja, housuja ja paitoja.
Teokset muuttuivat yhä selkeämmin omiksi tiloikseen. Vaikuttavaksi mainittu "Ja tuuli käy sinun ylitsesi" -installaatio täytti 1992 Kuvanveistäjäliiton Galleria Sculptorin Kaikkosen kymmenennessä yksityisnäyttelyssä. Teos koostui suurista puun lehdistä, jotka oli työstetty lasikuidusta, hartsista ja paperista. Toisessa näyttelyssä Sculptorissa 1995 oli esillä myös luontoon ja puihin viittaava installaatio "Meri", joka täytti gallerian koivun lehdettömillä oksilla.
Kaikkosen ensimmäiset pikkutakkiteokset olivat esillä Amerin galleriassa vuonna 1988 teoksessa "Jo saavutettu etu", jossa kovitetuista takeista oli tehty matkalaukkuja muistuttavia riviin aseteltuja kappaleita. Määrällisesti näyttävässä asemassa pikkutakit olivat ensi kerran 1991 Savonlinnan taidemuseossa, jonne Kaikkonen teki 500 takin version Amer-galleriassa olleesta teoksesta.
Käytetyt miesten takit nousivat 1990-luvulla pääosaan yhä useammissa teoksissa. Takki viittaa teoksissa enemmänkin ihmisyyteen yleisesti kuin vaikkapa sukupuoleen. Samaa muotoa toistavat teokset voi nähdä kommenttina urakilpailuun, jossa persoonallisuuden korvaa suureen massaan yhdistävä muotti. Monissa pikkutakkiteoksissa on ylevyyttä ja vaikuttavuutta, ja Kaikkonen on muunnellut materiaalia varsin erilaisten näkymien rakennusaineeksi.
Kaikkosen tunnetuimmat, usein meren mieleen tuovat pikkutakkiteokset syntyivät 2000-luvun alkupuolella. Yksi niistä oli Tampereelle Satakunnankadun ylle rakennettu "Varjo", joka oli Finlaysonin ja Frenckellin välissä vuonna 1999. Teoksessa oli satoja miesten pikkutakkeja. "Varjo" oli hyvin pidetty teos. Sen ostamista kaupungille harkittiin, ja teosta on kaivattu takaisin jälkeenpäinkin. Väliaikaisista materiaaleista tehtynä se ei kuitenkaan kestäisi pysyvänä taideteoksena. Varjo oli esillä myös Nervanderinkadulla Helsingissä kesällä 2005.
Toinen, ehkä Kaikkosen tunnetuin teos oli "Tie", joka oli Helsingin tuomiokirkon portailla kesällä 2000. Portaille levitetyistä yli 3000 miesten puvuntakista koostunut teos tuli koko maassa tutuksi televisiouutisten kautta. Helsingissä se tuon kesän yleisenä puheenaiheena herätti myös arvostelua. Taidepiireissä Kaikkosen tuotantoon oli kiinnitetty huomiota jo pitkään, mutta suuren yleisön keskuudessa "Tiestä" tuli Kaikkosen tunnetuin teos.
Moniväristen tummahkojen takkien massa vaaleni portaita ylöspäin mentäessä. "Tie" näkyi kauas Kauppatorille ja etelärantaan asti. Jo sijoituspaikalla Senaatintorilla on vahvoja poliittisia merkityksiä, eikä paikan valinta tullut sattumalta. Kaikkonen oli pohtinut takkiteoksen toteuttamista Tuomiokirkon portaille jo useita vuosia.
Kolmas, sadasta erivärisestä takista lattialta seinälle nouseva "Ja tyhjyys lepäsi" herätti huomiota Suomen Kuvanveistäjäliiton näyttelyssä Malmössä vuonna 2000. Dagens Nyheterin kriitikko oli kokenut teoksen suorastaan jumalallisena näkynä, joka toi mieleen horisonttiin katoavan meren. Teos muistutti monia ihmisen pienuudesta luonnon edessä. Sama takkimaisema Helsingin Taidehallissa 2005 toi yleisön mieleen myös tsunamin.
Takkiteoksia on ollut sekä sisä- että ulkotiloissa kesänäyttelyissä ympäri Suomea ja ulkomailla, kuten 2003 meren rannalla Havannan biennaalissa Kuubassa ja entisessä kirkossa Brightonissa. Näissä kahdessa paikassa takkiteokset muistuttivat suurta venettä tai laivaa. Suuria laivamuotoja Kaikkonen veisti myös lasikuidusta ja voimapaperista 1980-1990-luvuilla. Veneteema näkyi myös valkoisista miesten paidoista koostuvassa "Saavutinko satamaa?"-installaatiossa 1998.
Vene on arkkityyppinen muoto, mutta Kaikkonen on kertonut sen samoin kuin puvuntakkien muistuttavan myös hänen isästään. Kaikkonen souti lapsena venettä isän kalastaessa. Myös kalassa ja pellolla isä käytti valkoista paitaa ja tummaa miesten pukua, vaikka hän oli kotoisin köyhästä torppariperheestä. Isän merkitykseen vaikutti hänen äkillinen kuolemansa Kaikkosen ollessa 10-vuotias. Yksi puvuntakki-installaatio, joka oli esillä Karkkilassa 1993, olikin nimeltään "Isä". Teos koostui sadoista kovitetuista takeista tehdystä päättömien ihmisten massasta.
Miesten paitoja oli myös teoksessa "Armon kerjäläinen", jolla oli putkimaiset eteenpäin kurottavat raajat. Teoksen "Like A Bridge Over Troubled Water"' (2006) materiaalina oli muitakin vaatteita. Parisataametrinen silta toteutettiin Japanissa paikallisten ihmisten keräämistä vaatteista. Aiempia teoksia värikkäämpi sateenkaarimainen silta koostui vanhoista kimonoista ja se johti parkkipaikalta metsään vuoren laelle.
Reliefimäinen "Yön kuningatar" -installaatio Galleria Artinassa 2005 sisälsi kasveja ja hyönteisiä muistuttavia muotoja, jotka oli tehty purkamalla ja leikkelemällä käytettyjä naisten kenkiä. Kaikkosen niin korkokengistä kuin muistakin naisiin liittyvistä esineistä tekemät teokset syntyivät hänen äitinsä kuoleman jälkeen. "Niin kuin muuttolintusen tie" koostui Kaikkosen
äidille kuuluneista esineistä. Korkokenkien ohella muun muassa hammasharjat, huulipunat ja papiljotit olivat muuntuneet eläimellisiksi ja inhimillisiksi hahmoiksi.
Teoksissa oli mukana naisellinen kaunistautuminen, kun Kaikkonen oli yleensä noudattanut omaa makuaan, nykytaiteen avantgardesta periytyvän maskuliista askeesia. Kaikkosen äiti Aune Kaikkonen oli ollut itseoppinut taiteilija. Hän oli miehensä kuoleman jälkeen maalannut keittiön ja eteisen seinille suuria maalauksia. Lapset kuitenkin maalasivat ne peittoon, koska pelkäsivät kaverien ihmettelevän niitä. Taide jäi äidin elämästä pitkäksi aikaa, eikä hän myöskään hyväksynyt tyttärensä taideopintoja. Hän kiinnostui kuitenkin uudestaan taiteesta Kaikkosen valmistumisen jälkeen, ja alkoi muotoilla muun muassa suihkulähteitä ja joutsen-aiheisia veistoksia betonista. Hän kutoi myös mattoja ja maalasi jälleen kuvia seinille.
Kenkäteoksissa on nähty myös lintu-teemaa. "Yön kuningattaressa" on kuvailtu naisten tanssikenkien muuttuvan sulokkaiksi japanilaishenkisiksi kukiksi, jotka tuovat muistumia Georgia O'Keeffen maalauksista ja surrealismista.