Kuudes joukkosukupuutto
Kuudes joukkosukupuutto on ihmisen toiminnan seurauksena alkanut sukupuuttoaalto, joka on johtanut holoseenikaudella useiden lajien sukupuuttoon katoamiseen sekä jäljellä olevien lajien populaatioiden katoamisiin ja yksilömäärän vähenemiseen. Sukupuuttoaalto on kiihtynyt viime vuosisatoina voimakkaasti, ja vuoden 1900 jälkeen sukupuuttoja on tapahtunut satakertaisella tahdilla normaaliin verrattuna. Joukkosukupuutto vähentää hyvin haitallisesti maapallon biodiversiteettia.
Lajien heikentymisen on aiheuttanut niiden elinalueiden kutistuminen, luonnovarojen liika hyväksikäyttö, ylimetsästys ja ylikalastus, vierasperäiset lajit, saasteet, myrkyt ja ilmaston lämpeneminen.
Pian viimeisen jääkauden jälkeen katosi pleistoseenin lopun joukkotuhossa suurin osa maailman megafaunasta. Syyksi on esitetty ilmaston muutosta mutta myös ihmisen suorittamaa metsästystä. Megafaunan sukupuutot ovat jatkuneet viime vuosisatoihin asti. Nykyisin sukupuuton partaalla suurista nisäkkäistä ovat esimerkiksi sarvikuonot, norsut ja isot ihmisapinat.
Joukkosukupuutto on koskettanut monia eläinluokkia, kuten sammakkoeläimiä, koralleja, rauskuja, nilviäisiä, lintuja ja nisäkkäitä. Suurin kato on käynyt trooppisilla alueilla, missä eliömassaa on paljon.
Kokonaisten lajien katoamista edeltää aina paikallisten populaatioiden katoaminen, ja yhä säilyneidenkin lajien populaatioita on kadonnut miljardeittain. Lajit menettävät elinalueitaan ihmisasutuksen levitessä yhä laajemmalle. Kokonaisten populaatioiden katoamisen lisäksi myös yksilöiden määrät vähenevät nopeasti jäljellä olevissa populaatioissa.
1900-luvun alun jälkeen on kadonnut ainakin kaksisataa selkärankaista eläinlajia. Lajien katoaminen tänä aikana on ollut 100 kertaa nopeampaa kuin aikaisemman kahden miljoonan vuoden aikana. Vuosien 1970–2014 välillä maailman selkärankaisten eläinpopulaatiot ovat pienentyneet WWF:n arvion mukaan keskimäärin 60 prosenttia. Vuonna 2017 julkaistussa tutkimuksessa tarkastelluista 27 600 selkärankaisesta lajista, joka kattaa puolet kaikista selkärankaisista, 32 prosentin populaation ja levinneisyysalueen havaittiin merkittävästi pienentyneen 1500-luvun alusta nykypäivään. Kaikkien tutkittujen 177 nisäkäslajin levinneisyysyysalue on pienentynyt vuoden 1900–2015 välillä vähintään 30 prosentilla, ja lähes puolet lajeista menetti jopa 80 prosenttia levinneisyysalueestaan. Lajeista yli 40 prosenttia on kärsinyt myös merkittävästä populaation penentymisestä.
Saksassa hyönteisten määrä on vuosien 1990–2017 välillä vähentynyt 76 prosentilla. Hyönteisten määrän väheneminen vaikuttaa kasvien pölyttämiseen ja hyönteissyöjien kuten lintujen selviytymiseen. Maailman lintulajeista joka kahdeksas on ympäristöjärjestö BirdLifen vuoden 2018 raportin mukaan vaarassa kuolla sukupuuttoon. Lintukadon tärkein syy on tehomaatalous. Suomen linnuista vuonna 2015 uhanalaisiksi luokiteltiin jo 36 prosenttia, mikä on 11 prosenttiyksikköä enemmän kuin viisi vuotta aiemmin. Suomessa kanalintujen vähenemiseen on vaikuttanut myös mustikan väheneminen metsätalouden seurauksena.
Joukkosukupuutolla on arveltu olevan merkittäviä ekologisia, taloudellisia ja sosiaalisia vaikutuksia. Runsaslukuisten lajien kato vaikuttaa suoraan moniin ekosysteemeihin vähentämällä niiden biodiversiteettia. Luonnon monimuotoisuuden romahtaminen näkyy ihmisen kannalta tulevaisuudessa esimerkiksi ruoantuotannossa.
Aarhusin ja Göteborgin yliopistojen tutkijat ovat arvioineet, että suurnisäkkäiden joukkosukupuuton korjaaminen veisi luonnolta 3–5 miljoonaa vuotta. Sinä aikana pienemmät nisäkkäät voisivat evoluution avulla kehittyä korvaamaan kadonneet suurnisäkkäät.
Suojelulla on onnistuttu pelastamaan joitain lajeja, kuten Suomessa merikotka ja Keski-Aasiassa saiga-antilooppi. Joidenkin lajien kuten villamammutin sukupuuttoja pyritään peruuttamaan yrittämällä palauttaa niitä henkiin.
Marraskuussa 2017 julkaistussa, 15 000 tieteentekijän allekirjoittamassa ”Maailman tieteilijöiden varoitus ihmiskunnalle: toinen huomautus” -julkilausumassa varoitellaan massasukupuutosta ja luetellaan 13 parannusta, jotka vaaditaan ihmiskuntaakin uhkaavan joukkotuhon välttämiseksi. Tärkeimpiä näistä ovat keinot väestönkasvun hillitsemiseksi ja kulutuksen vähentämiseksi. Myös luonnonsuojelualueiden lisääminen ja salametsästyksen lopettaminen mainitaan tarpeellisina toimenpiteinä.