hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Floss (albumi)
Floss on yhdysvaltalaisen Injury Reserve -nimisen hip hop -trion toinen albumi, joka julkaistiin 15. tammikuuta 2016. Kappaleista ”Oh Shit!!!” ja ”All This Money” kuvattiin musiikkivideot.
Linnamäen voimalaitos
Linnamäen voimalaitos () on Virossa Harjumaalla Jõelähtmessä sijaitseva Jägala jõessa toimiva vesivoimalaitos. Voimalan voimalarakennus ja pato sijaitsevat Jägala-Joan ja Jõesuun kylissä ja patojärveä kutsutaan Linnamäen patojärveksi.
Voimala sijaitsee 3,5 kilometriä tunnetun Jägalan vesiputouksen alapuolella. Se kuuluu nykyään Eesti Energialle ja se on 1,2 MW tehollaan Viron suurin vesivoimalaitos. Se tuottaa sähköenergiaa 5–7 GWh vuodessa.
Voimalassa on kolme turbiinia, joiden nimellistehot ovat 0,341 MW (4,0 m³/s virtaamalla), 0,384 MW (4,5 m³/s) ja 0,427 MW (5,0 m³/s).
Voimalan rakentamista alettiin suunnitella vuonna 1917, kun suomalainen diplomi-insinööri Axel Werner Juselius sai valmiiksi sen suunnitelman. Voimala rakennettiin vuosina 1922–1924 ja se toimi vuoteen 1941 asti. Silloin perääntyvän puna-armeijan joukot räjäyttivät voimalarakennuksen, mutta epäonnistuivat padon räjäytyksessä. Eesti Energia otti voimalan uudelleen käyttöön vuonna 2002, jolloin se entisöi voimalarakennusten ulkoasun 1900-luvun asuunsa. Vuonna 2016 kulttuuriministeri Indrek Saare myönsi voimalalle rakennuskulttuurimuiston statuksen.
Voimalassa ja Linnamäellä kuvattiin vuonna 1979 Andrei Tarkovskin ohjaama elokuva Stalker.
Vuonna 2011 Eesti Energia tyhjensi Linnamäen patojärven, mittasi sen tilavuuden ja siivosi sen pohjaa.
Päin myrskyävää merta
Päin myrskyävää merta on Matti Hauptin tekemä reliefi entisessä Suomen Höyrylaiva Oy:n pääkonttorin seinässä, Helsingin Eteläranta 8:ssa.
Pronssireliefi valmistui arkkitehtien Ola ja Ethel Hanssonin suunnittelemaan, vuonna 1955 valmistuneeseen rakennukseen. Reliefi on noin 2,5 metriä leveä ja 3 metriä korkea.
Reliefin kuva-aihetta on vaikea havaita. Siinä on merta uhmaava merenneito, joka istuu hevosen selässä. Kamppailun alusta riehuvan meren kanssa kertoo torvi, jota merenneito puhaltaa. Teoksen aihe kuvaa siviilimerenkulun kamppailua merta vastaan. Sen ilmaisukieli ja symboliikka ovat harkitun klassisia.
One Direction: This Is Us
One Direction: This Is Us on vuonna 2013 ensi-iltansa saanut dokumentti-/konserttielokuva, jonka on ohjannut Morgan Spurlock. Elokuva käsittelee poikabändi One Directionin nousua kuuluisuuteen, minkä lisäksi elokuvassa seurataan yhtyeen "Take Me Home" -maailmankiertuetta, joka huipentuu Lontoon suurkonserttiin O2 Arenalle.
Elokuva julkaistiin maailmanlaajuisesti 30. elokuuta 2013, ja se tuotti elokuvateattereissa lähes 70 miljoonan dollarin lipputulot. Elokuvateattereiden lipputuloilla mitattuna elokuva on Yhdysvaltojen neljänneksi menestynein konserttielokuva ja kahdeksanneksi menestynein dokumenttielokuva. Suomessa elokuva keräsi elokuvateattereissa 18 678 katsojaa ja se oli "Selänne"-elokuvan jälkeen vuoden toiseksi katsotuin dokumenttielokuva.
Paul Zipser
Paul Viktor L. Zipser (s. 18. helmikuuta 1994 Heidelberg) on saksalainen koripalloilija.
Isona laitahyökkääjänä tai pienenä laitahyökkääjänä pelaava Zipser on pelannut Saksassa, NBA:ssa ja sen kehityssarjassa. Hän voitti Saksan mestaruuden vuonna 2014. Chicago Bulls varasi Zipserin 48. vuorolla . Zipser on edustanut myös Saksan miesten maajoukkuetta muun muassa vuoden 2015 EM-kilpailuissa.
Windy City Bulls
Windy City Bulls on Hoffman Estatesin Sears Centressä kotiottelunsa pelaava koripalloseura, joka pelaa D-liigassa. Se toimii NBA-seura Chicago Bullsin farmijoukkueena.
Chicago Bulls uutisoi marraskuussa 2015 perustavansa farmijoukkueen NBA:n kehityssarjaan. Joukkueen nimikilpailun perusteella valittu nimi julkistettiin helmikuussa 2016. Ensimmäisellä D-liigakaudellaan Bulls voitti hieman alle puolet otteluistaan ja sijoittui Keskisen divisioonan viimeiseksi.
Australian parlamenttivaalit 2016
Australian parlamenttivaalit 2016 järjestettiin 2. heinäkuuta 2016. Vaaleissa valittiin Australian edustajainhuoneen 150 jäsentä ja Australian senaatin 76 jäsentä.
Vallassa ollut liberaalien ja kansallispuolueen koalitio menetti kannatustaan mutta säilytti edustajainhuoneessa yhden paikan enemmistön. Näin ollen liberaalipuolueen johtaja Malcolm Turnbull jatkoi pääministerinä. Vaalien ääntenlasku kesti niin pitkään, että Turnbull saattoi julistatua voittajaksi vasta kahdeksan päivää vaalipäivän jälkeen.
Emil Bergendorff
Emil Bergendorff (25. toukokuuta 1864 Tukholma – 2. huhtikuuta 1921 Solna) oli ruotsalainen näyttelijä. Hän esitti pääosaa muun muassa vuonna 1912 valmistuneessa suomalaisessa elokuvassa "Margaretaa ajetaan takaa".
Antti Räisänen
Antti Veikko Aapeli Räisänen (s. ) on suomalainen Aalto-yliopiston radiotekniikan professori (vuodesta 1990). Tätä ennen hän toimi apulaisprofessorina vuonna 1983 ja useita vuosia virkaa tekevänä professorina (1985–1989), kun Teknillisen korkeakoulun Radiolaboratorion virassa ollut professori Martti Tiuri oli kansanedustajana.
Hän kirjoitti ylioppilaaksi Pielaveden yhteiskoulusta vuonna 1969. Hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta diplomi-insinööriksi vuonna 1973, tekniikan lisensiaatiksi 1976 ja tohtoriksi 1981. Hänen englanninkielisen väitöskirjansa (1980) käsitteli millimetriaaltoalueen sekoittimilla tehtyjä kokeita ja työn otsakkeena oli "Experimental studies on cooled millimeter wave mixers". Vuosina 1978–1981 hän vieraili Yhdysvalloissa (Univ. of Massachusetts, Electrical Engineering and Physics). Hän oli Teknillisen korkeakoulun dosentti vuosina 1982–1989.
Professori Räisäsen tieteellinen tuotanto käsitti jo vuonna 2007 yli 400 julkaisua. Hän on Teknillisten tieteiden akatemian jäsen ja Fellow-jäsen IEEE-insinöörijärjestössä (1994–).
Kansakuntien ja vapauden Eurooppa
Kansakuntien ja vapauden Eurooppa ("Europe of Nations and Freedom", ENF) on EU-kriittinen europarlamenttiryhmä Euroopan parlamentissa. 40 europarlamentaarikon ryhmä perustettiin 15. kesäkuuta 2015. Ryhmän puheenjohtajat ovat Marine Le Pen ja Marcel de Graaff.
Esa Kervinen
Esa Einari Kervinen (26. joulukuuta 1929 Vieremä – 6. huhtikuuta 2016 Lappeenranta) oli suomalainen kivääriampuja. Kervinen edusti Mikkelin Ampujia ja vuodesta 1964 Joensuun Ampujia.
Kervinen kilpaili kolmissa kesäolympialaisissa: Roomassa 1960, Tokiossa 1964 ja Münchenissä 1972. Roomassa hän sijoittui pienoiskiväärin asentokilpailussa kuudenneksi ja vapaakiväärin asentokilpailussa yhdeksänneksi sekä Tokiossa vapaakiväärin asentokilpailussa kuudenneksi. Vuonna 1974 Kervinen voitti pienoiskiväärin makuuasennon joukkuekilpailun maailmanmestaruuden, ja Caracasissa 1954 hän voitti vakiokiväärin joukkuekilpailussa MM-pronssia. Kervinen valittiin Suomessa Vuoden ampujaksi vuonna 1970, ja hän kilpaili SM-tasolla lähes 80-vuotiaaksi asti muun muassa tavoitellen MM-kilpailupaikkaa 60-vuotiaana. Hän oli Pohjois-Karjalan paras urheilija ja sanomalehti Karjalaisen kultamitalin saaja vuosina 1965 ja 1970. Hän työskenteli muun muassa rajavartiostossa ja musiikin parissa ja asui elämänsä aikana myös Kanadassa. Kervinen kuoli 86-vuotiaana nopeasti edenneeseen sairauteen Lappeenrannassa 6. huhtikuuta 2016.
Kervisen instrumentti oli trumpetti. Vapauduttuaan rajavartioston palveluksesta toimi musiikinopettajana Joensuun konservatoriossa ja hän oli myös musiikkiopiston rehtori.
Päivi Niemi
Päivi Mirja-Liisa Niemi (o.s. Arola; synt. ) on suomalainen Turun yliopiston kasvatuspsykologian professori (2004–) sekä kognitiivisesti suuntautunut kouluttajapsykoterapeutti ja työnohjaaja (1988–).
Niemi kirjoitti ylioppilaaksi Pirkanmaan yhteiskoulusta vuonna 1969. Hän valmistui Turun yliopistosta valtiotieteen kandidaatiksi vuonna 1975, lisensiaatiksi 1979, ja psykologian tohtoriksi 1988. Niemen englanninkielisen väitöskirjan aiheena oli "Adolescents and the family : images and experiences of family life in Finland". Hän on ollut Helsingin yliopiston käyttäytymistieteellisen tiedekunnan kasvatuspsykologian dosentti vuodesta 1997 lähtien.
Olli Tahvonen
Olli Ilari Tahvonen (s. ) on suomalainen Helsingin yliopiston kansantaloudellisen metsäekonomian professori (2010–). Tätä ennen hän on ollut Metsäntutkimuslaitoksen kansantaloustieteen (ympäristötaloustieteen) professori (1996–).
Tahvonen kirjoitti ylioppilaaksi Munkkivuoren yhteiskoulusta vuonna 1977. Hän valmistui Helsingin kauppakorkeakoulusta kauppatieteiden maisteriksi vuonna 1986 ja tohtoriksi 1991.
Hän sai tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon vuonna 2007.
Professori Tahvonen on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2010 lähtien.
Tahvonen on kilpaillut jousiammunnassa. Hän voitti yleisen sarjan Suomen-mestaruuden vuonna 1975 ja saavutti saman vuoden MM-kilpailuissa pronssia tähtäinjousen joukkuekilpailussa.
Agderposten
Agderposten on riippumaton liberaali norjalainen päivälehti, joka ilmestyy Arendalissa, ja sillä on lukijoita pääasiassa Itä-Agderin läänissä. Paikallistoimitukset ovat Risørssä, Tvedestrandssa, Grimstadissa, Kristiansandissa, Vallessa, Birkenesissa ja Åmlissa. Agderpostenin perusti 1874 opettaja Jens Svendsen, ja sen on omistanut Strayn perhe vuodesta 1935. Lehden levikki oli vuonna 2016 yhteensä 18 718 kappaletta. Sen päätoimittaja on Øyvind Klausen.
Agderposten on ilmestynyt verkossa vuodesta 1998. Paperilehti on ilmestynyt vuodesta 2004 alkaen tabloidina.
Altaposten
Altaposten on norjalainen sanomalehti, joka ilmestyy Altassa Finnmarkin läänissä. Lehti on perustettu 1969, ja sen ensimmäinen päätoimittaja oli Øystein Dalland. Vuonna 1988 päätoimittajaksi tuli Ulf Jørgensen ja vuonna 2001 Rolf Edmund Lund. Altaposten omisti saamenkielisen lehden Áššun vuoteen 2008 jolloin se yhdistyi lehteen Min Áigi ja syntyi Ávvir, jonka Altaposten omistaa Finnmark Dagbladin kanssa. Lehti ilmestyy myös verkossa.
Altapostenin levikki vuonna 2016 oli 3 731. Se on ilmestynyt vuodesta 2017 lähtien kolme kertaa viikossa.
Trevor Noah
Trevor Noah (s. 20. helmikuuta 1984 Johannesburg, Etelä-Afrikka) on eteläafrikkalainen koomikko ja televisioesiintyjä, joka on tullut tunnetuksi Yhdysvalloissa juontamalla vuodesta 2015 alkaen Comedy Central -kaapelikanavan "The Daily Showta".
Noah syntyi sveitsinsaksalaisen isän ja xhosa-heimoon kuuluvan äidin poikana apartheidin varjossa. Poika asui äitinsä kanssa Sowetossa, ja he joutuivat vierailemaan Noah’n isän luona Johannesburgin valkoisten alueella niin, että äiti esitti kotiapulaista. Trevor Noah aloitti uransa Etelä-Afrikassa saippuasarjan näyttelijänä, standup-koomikkona ja televisiojuontajana. Vuonna 2009 hän löi itsensä läpi televisiossa ohjelmallaan "The Daywalker". Vuosina 2010–2011 hänellä oli oma show "Tonight with Trevor Noah" maan M-Net- ja DStv-kanavilla. Hän sai kansainvälistä mainetta ja alkoi saada vierailukutsuja brittiläisiin julkkispaneelityyppisiin viihdeohjelmiin sekä amerikkalaisiin talk show -ohjelmiin.
Joulukuussa 2014 Noah nimitettiin "The Daily Show’n" uudeksi ”ulkomaankirjeenvaihtajaksi”, ja seuraavana vuonna hän sai paikan ohjelman pitkäaikaisen vetäjän Jon Stewartin seuraajana.
Andreas Ahlqvist
Andreas Ahlqvist (s. 1980) on suomalainen entinen salibandyn pelaaja. Ahlqvist edusti urallaan Finspång IBK:ta ja Järfälla IBK:ta.
Ric Marlow
Eric ”Ric” Marlow (syntyjään Sanford Phillip Schafler, 21. joulukuuta 1925 Bronx, New York City, New York, Yhdysvallat – 28. helmikuuta 2017 Palm Springs, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen lauluntekijä ja näyttelijä, joka tunnettiin parhaiten yhdessä Bobby Scottin kanssa kirjoitetusta kappaleesta ”A Taste of Honey”. Kappale voitti Grammy-palkinnon vuonna 1962. Laulusta on tehty yli 200 versiota, ja esimerkiksi The Beatles ja Barbra Streisand ovat levyttäneet sen.
Marlow myös näytteli lukuisissa rooleissa. Hän esiintyi muun muassa televisiosarjoissa "Bonanza", "Hawaii Five-O" ja "Magnum".
Paneelishow
Paneelishow () on television visailuohjelma, joka perustuu sanavalmiiden julkisuuden henkilöiden käymään koomiseen keskusteluun. Osa ”julkkispaneelin” jäsenistä voi olla pysyviä, osa vaihtuvia vierailijoita. Yksi vakiokasvoista toimii puheenjohtajana.
Suomen televisiokanavilla pitkäikäisin paneelishow on "Uutisvuoto" (Yle TV1 1998–2018), uudempia "Hyvät ja huonot uutiset" (Nelonen 2012–), "Villi kortti" (Yle TV2 2015–) ja "Pitääkö olla huolissaan?" (MTV 2016–).
Kokeneista esiintyjistä koostuvaa keskusteluryhmää käytettiin jo Yhdysvalloissa läpi 1940-luvun jatkuneessa NBC:n radio-ohjelmassa "Information Please". Toinen suosittu amerikkalaisradioiden paneelishow Milton Berlen juontama "Stop Me If You've Heard This One".
Televisiossa paneelishow’t olivat pitkään tietokilpailujen kaltaisia ohjelmia, joissa julkisuuden henkilöt kilpailivat puolivakavissaan palkinnoista. Vähitellen ohjelmaformaatit kehittyivät nykyisen kaltaisiksi, jolloin kilpailu yksitellen tai joukkueina on enää sivuosassa tai puuttuu kokonaan. Jos palkintoja jaetaan, ne ovat "Uutisvuodon" tapaan usein koomisen huonoja. Nykyisten kaltaisten viihdepaneelien esikuvana pidetään yleisesti BBC:n vuodesta 2003 jatkunutta julkkisvisailua, Stephen Fryn juontamaa ohjelmasarjaa "QI".
Olavi Ruitlane
Olavi Ruitlane (s. 1. heinäkuuta 1969 Tartto, Viro) on virolainen kirjailija joka kirjoittaa osittain võruksi. 
Ruitlane on syntynyt Virumaalla työläisperheeseen. Perhe muutti pian Võrun kaupunkiin. Ruitlanen isä on kotoisin on Varstusta Metstagan kylästä, äiti Võrusta.
Ruitlane kävi Võrun klassillista koulua, opiskeli sen jälkeen Võru Tööstustehnikumissa ja valmistui ylioppilaaksi etäopiskelun kautta. Hän on työskennellyt monenlaisilla aloilla, kuten vartijana ja autonkuljettajana. 
Ruitlane on julkaissut tekstejä myös lehdissä, esimerkiksi : Vikerkaar, Eesti Ekspress, Sirp, Eesti Päevalet, Võromaa Teataja, DI jne. Hän on kirjoittanut myös laulutekstejä eri yhtyeille, kuten Kala, Koer, Mtj, Orelipoiss, Bernhard, Ummamuudu, Pixels, Eliit, Lõkõriq, Päris Anni.
Toivo Ovaska (urheilija)
Toivo Johannes Ovaska (18. joulukuuta 1899 Ruskeala, Suomen suuriruhtinaskunta – 3. tammikuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen pikaluistelija ja jalkapalloilija.
Pikaluistelussa Ovaska kilpaili Sankt Moritzin talviolympialaisissa 1928, missä hän sijoittui 500 metrillä 11:nneksi ja 1 500 metrillä 15:nneksi. Jalkapallossa hän pelasi Suomen miesten maajoukkueessa neljä A-maaottelua vuosina 1927–1928 ja voitti Helsingin Jalkapalloklubin pelaajana SM-kultamitalin vuonna 1925.
Mustalampi (Oulu)
Mustalampi on pieni järvi tai lampi Oulun kaupungin Niileksen kaupunginosassa Pohjois-Pohjanmaalla. Järvi sijaitsee Valkiaisjärven ja Niilesjärven välisellä kannaksella, suopainanteella. Järvi kuuluu Oulujoen vesistöön, sen vesi laskee ojaa myöten Niilesjärveen ja edelleen Myllyojaa pitkin Oulujokeen. Järvi on asumaton, mutta sinne on tieyhteys Valkiaisjärventieltä. Etelärannalla on nuotiopaikka.
Bertel Backman
Bertel Fredrik Aulis Miesmäki, entinen Backman (10. kesäkuuta 1905 Tampere – 7. helmikuuta 1981 Tampere) oli suomalainen lääkäri ja pikaluistelija.
Miesmäen vanhemmat olivat johtaja Ernst Albert Backman ja Lilli Helena SChreck. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1936 oli Sirkka Hagar Laaksonen (k. 1942) ja toinen vuodesta 1943 sairaanhoitaja Gerda Bremer. Miesmäki tuli ylioppilaaksi Tampereen suomalaisesta yhteiskoulusta 1925 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1933, kirurgiaan hän erikoistui 1945. Hän työskenteli lääkärinä Tampereella eri sairaaloissa, mutta myös lääkärinä SPR:n palveluksessa ja tehtaan lääkärinä. Hatanpään sairaalan kirurgisen osaston lääkäri hänestä tuli 1953. Sodissa Miesmäki toimi kenttäsairaalan ja sotasairaalan lääkärinä, sotilasarvoltaan hän oli lääkintämajuri.
Pikaluistelussa Tampereen Pyrintöä edustanut Miesmäki (Backman) kilpaili Sankt Moritzin talviolympialaisissa 1928, missä hän sijoittui 500 metrillä kahdeksanneksi ja 5 000 metrillä 13:nneksi. 1 500 metrillä hän keskeytti.
Anticimex
Anticimex on kansainvälinen tuhoeläinhallinnan, rakennetun ympäristön ja elintarvikehygienian palveluyritys. Emoyhtiö Anticimex International AB perustettiin vuonna 1934 Ruotsiin, mistä sen toiminta on laajentunut 16 maahan Euroopassa, Pohjois-Amerikassa, Aasiassa ja Australiassa. Emoyhtiö tytäryhtiöineen työllistää kansainvälisesti noin 4 500 henkeä. Anticimex-konsernin omistaa pääomasijoitusyhtiö EQT.
Suomen lisäksi konsernilla on tytäryhtiöitä Norjassa, Tanskassa, Itävallassa, Belgiassa, Saksassa, Sveitsissä, Alankomaissa, Italiassa, Espanjassa, Portugalissa, Yhdysvalloissa, Singaporen tasavallassa, Malesiassa, Uudessa-Seelannissa ja Australiassa. Australian ja Uuden-Seelannin tytäryhtiöt käyttävät poikkeuksellisesti nimeä "Flick Anticimex".
Suomessa Anticimexin pääkonttori sijaitsee Vantaan Kaivokselassa. Suomessa toimi- ja myyntipisteitä on pääkonttorin lisäksi 13 kappaletta. Suomen Anticimex tekee vuositasolla noin 50 000 asiakaskäyntiä.
Palvelutarjonnassa on perinteisten ja digitaalisten tuhoeläinhallinnan palveluiden lisäksi sisäilmatutkimus- ja elintarvikehygieniapalveluita sekä If-vakuutusyhtiön kanssa yhteistyössä Kunnon Koti -palvelu omakotitalo-omistajille. Anticimex yhdistetään konsernina useimmiten tuholaistorjuntaan; todellisuudessa jokaisella maalla on yksilöllinen palvelutarjonta. Suomessa palvelut painottuvat neljälle osa-alueelle:
Tuhoeläinhallintapalvelut
Elintarvikehygieniapalvelut
Sisäilmatutkimukset
Talotarkastukset
Jorma Sandelin
Jorma Alexander Sandelin (s. 4. kesäkuuta 1936 Kristiinankaupunki) on suomalainen kilpauransa päättänyt jousiampuja.
Sandelin edusti Suomea lukuisissa arvokisoissa ja saavutti kymmeniä SM-mitaleja sekä Suomen ennätyksiä. Hän voitti yksilökilpailussa MM-pronssia vuonna 1961 ja joukkuekilpailussa kolme MM- sekä kolme EM-mitalia. Münchenin kesäolympialaisissa 1972 Sandelin sijoittui yksilökilpailussa 40:nneksi. Hänen vuoden 1969 FITA-kierroksella tekemänsä tulokset ylittivät silloisen maailmanennätyksen.
Peter Fazer
Karl Peter Fazer (23. lokakuuta 1934 Helsinki – 24. lokakuuta 1998 Kirkkonummi) oli suomalainen kilpapurjehtija, joka kilpaili vuoden 1964 kesäolympialaisissa. Karl Fazer oli hänen isoisänsä. Peter Fazer aloitti työt Fazerin makeistehtalla 16-vuotiaana. Hän toimi toimitusjohtajana vuodesta 1965 vuoteen 1987, jolloin hän nousi hallituksen puheenjohtajaksi. Fazer menehtyi sydänkohtaukseen kotonaan täytettyään 64 vuotta edellisenä päivänä.
Aarne Lindholm
Karl Aarne Lindholm (12. helmikuuta 1889, Laihia – 19. heinäkuuta 1972 Vaasa) oli suomalainen kestävyysjuoksija. Lindholm osallistui Suomen suurruhtinaskunnan joukkueeseen Tukholman olympialaisiin 1912. Hän osallistui Tukholmassa neljään lajiin: 5 000 m juoksuun, 3 000 m joukkuekilpailuun, maastojuoksun yksilökilpailuun sekä maastojuoksun joukkuekilpailuun. 3 000 metrin joukkuekilpailussa hän sijoittui välieränsä toiseksi viimeiseksi. Muissa lajeissa hän ei päässyt maaliin.
Agamgam 2004
Agamgam 2004 on nigeriläisen laulaja-lauluntekijä Bombinon albumi, joka julkaistiin vuonna 2010.
Kaikki kappaleet Omara "Bombino" Moctar, ellei toisin mainita.
Konstantin Habenski
Konstantin Habenski (; s. 11. tammikuuta 1972) on venäläinen näyttelijä. Hän on tunnettu muun muassa elokuvista "Night Watch – yövahti" (2004) ja "Day Watch"
(2006). Habenskille myönnettiin Venäjän kansantaiteilijan palkinto vuonna 2012.
TEMPO
TEMPO eli (2,2,6,6-tetrametyyli-piperidin-1-yyli)oksyyli (CHNO) on heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdiste on rakenteeltaan radikaali, mutta on radikaaliksi poikkeuksellisen stabiili. TEMPOa voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä hapettimena.
Huoneenlämpötilassa TEMPO on väriltään oranssinpunaista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee orgaanisiin luottimiin. TEMPO on voimakas hapetin. Lisäksi se on myrkyllistä ja ärsyttää voimakkaasti ihoa.
TEMPOa valmistetaan hapettamalla 2,2,6,6-tetrametyylipiperidiiniä. Yleensä hapetus tehdään käyttäen joko natriumhypokloriittia tai ilman avulla. Käytettäessä hapettimena ilmaa tarvitaan lisäksi metallikationi katalyytiksi ja tyypilisimpiä tähän käytettyjä metalleja ovat Cu- Ru ja Mn/Co-kationit. Muodostuva TEMPO hapettuu edelleen varsinaiseksi hapettimeksi, joka on oksoammoniumkationi.
TEMPO hapettaa primääriset alkoholit aldehydeiksi ja sekundääriset alkoholit ketoneiksi. Ainesuhteista riippuen aldehydit voidaan hapettaa myös karboksyylihapoiksi. Lisäksi TEMPO hapettaa diolit laktoneiksi tai hydroksialdehydeiksi ja sulfidit sulfoksideiksi. Teollisuudessa TEMPOa käytetään hapettamaan muun muassa retinoli retinaaliksi ja lääketeollisuuden tarvitsemien lähtöaineiden synteeseissä steroidijohdannaisten valmistamiseen. TEMPOa voidaan käyttää myös radikaalipolymeroinneissa. TEMPO reagoi pidentyvän radikaaliketjun pään kanssa muodostaen additiotuotteen. Tämä estää pään radikaalia reagoimasta edelleen. Additiotuote voidaan hajottaa kuumentamalla, jolloin TEMPO irtoaa ja muodostuu polymeeriradikaali, joka voi jatkaa edelleen reaktiota. Näin voidaan säädellä esimerkiksi halutun polymeerin molekyylimassaa. TEMPOa on käytetty tähän tarkoitukseen muun muassa polystyreenin valmistuksessa.
Niilin valtiatar
Niilin valtiatar ("Child of the Morning") on vuonna 1977 ilmestynyt Pauline Gedgen kirjoittama romaani. Kirjan lyhennetty suomennos on Valittujen Palojen Kirjavalioissa vuodelta 1989. Sen on suomentanut Anna-Maija Viitanen. Teoksen on kuvittanut F. W. Richter-Johnsen.
Kirja kertoo Egyptin kuningattaren Hatšepsutin elämäntarinan sellaisena kuin, miksi kirjailija sen kuvitteli. Kirjan alussa Hatšepsut on nuori tyttö, jonka isoveli Thutmosis II on ensimmäinen vallanperimysjärjestyksessä. Hatšepsutin elämä vaikuttaa turvatulta, kunnes salaliittolaiset myrkyttävät Thutmosis II:n puolisoksi aiotun sisarpuolen Neferun. Tämän jälkeen kuningattareksi valitaan Hatšepsut, joka ei kuitenkaan pidä asemastaan velton ja saamattoman Thutmosis II:n puolisona mutta joutuu alistumaan asemaansa kuningattarena. Hatšepsutin elämä mutkistuu Thutmosis II:n ottaessa jalkavaimokseen Aset-nimisen naisen, joka synnyttää hänelle poikalapsen, Thutmosis III:n, kun taas Hatšepsut itse saa kaksi tytärtä, Merit-Ran ja Neferu-Ran. Tyttöjen saaminen romuttaa Hatšepsutin aikeet perustaa oma dynastia. Thutmosis II kuolee ja Egyptissä odotetaan Hatšepsutin kertovan vallanperijästä, mutta Hatšepsut viivyttää kertomista. Thutmosis III:n varttuessa Neferu-Ra kiinnostuu hänestä, ja kiinnostus osoittautuu molemminpuoliseksi, mistä Hatsepsut ei pidä. Neferu-Ra kuolee, ja Thutmosis III ryhtyy liehittelemään Merit-Rata.
Huomatessaan, että Hatšepsut ei aio luopua kruunusta, Thutmosis III salamurhauttaa tämän ystävät yhden yön aikana, minkä jälkeen hän menee vaatimaan kruunua Hatšepsutilta. Hatšepsut ei luovuta kruunua vaan pakottaa Thutmosis III:n ottamaan sen hänen päästään. Tämän jälkeen Thutmosis III haluaa Hatšepsutin vaimokseen, mutta Hatšepsut nauraa hänelle päin naamaa. Hatšepsut lähtee salista ja kertoo asioista Merit-Ralle, joka ei välitä äidistään vaan pitää tapahtuneita Hatšepsutin ystävien kuolemia Hatsepsutin oman vallanhimon syynä.
Thutmosis III haluaa aloittaa sodan heettiläisiä vastaan ja myrkyttää Hatšepsutin viinillä. Hatsepsut kuolee illalla katsellen palatsin katolta aunringonlaskua.
Hannu Savijärvi
Hannu Ilmari Savijärvi (s. ) on Helsingin yliopiston meteorologian emeritusprofessori.
Hän kirjoitti ylioppilaaksi Äänekosken yhteiskoulusta vuonna 1966 ja valmistui Helsingin yliopistosta (HY) filosofian kandidaatiksi (meteorologia) vuonna 1972, lisensiaatiksi 1975 ja tohtoriksi 1982. Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (1980) käsitteli ilmakehän suuren mittakaavan virtausten tasapainoehtoja ja oli otsikoitu "Diagnostic studies on the balance requirements of the atmospheric large-scale flow".
Savijärvi oli Ilmatieteen laitoksen ATK-osastolla 1970-71, HY:n meteorologian assistenttina 1971–1974, Suomen Akatemian tutkimusapulaisena 1975–1976, tutkijana Englannin Readingissä Euroopan keskipitkien sääennusteiden keskuksessa (ECMWF) 1977–1982, sitten HY:n meteorologian apulaisprofessori 1982–1997 ja professori 1998-2012, vieraillen Yhdysvalloissa Princetonin yliopistossa 1986–1987, Tukholman yliopistossa useaan otteeseen 1991–1992, ja uudelleen Yhdysvalloissa National Meteorological Centerissä 1993–1994. Hän koulutti 30-vuotisen professorikautensa aikana lukuisia maistereita ja tohtoreita, joista monet ovat nyt merkittävissä tehtävissä sääpalveluissa, yliopistoissa ja tutkimuslaitoksissa Suomessa ja eri puolilla maailmaa.
Savijärven tutkimusalueena oli ensin ilmaston tasapainoehdot, sittemmin myös ilmakehämallit (etenkin niiden numeeriset menetelmät ja ennustusvirheen kasvu), ilmakehän rajakerros ja pienikokoiset sääilmiöt kuten merituuli ja rinnetuulet, sekä Marsin sääilmiöt ja ilmasto. Hän on tullut maailmalla tunnetuksi Marsin rajakerroksen mallittajana ja asiantuntijana.
Professori Savijärvi on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1999 lähtien ja Suomen Tiedeseuran jäsen.. Hän oli ECMWF:n tieteellisen neuvoston jäsen 1999-2007 ja Ilmatieteen laitoksen johtokunnan jäsen 1999-2004.
Savijärven perheeseen kuuluu musiikinopettajapuoliso Outi Haapanen ja lapset Pinja ja Perttu. Hänen harrastuksiaan ovat barokkimusiikki sekä luonnon tarkkailu ja veneily perheen Saimaan-mökillä Ristiinan Huomenniemessä.
Tokasikajuttu
Tokasikajuttu on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut kansainvälisenä yhteistuotantona valmistettu dokumenttielokuva, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Jukka Kärkkäinen ja J.-P. Passi. Pertti Kurikan Nimipäivät -yhtyeestä kertova elokuva on itsenäinen jatko-osa saman tekijätiimin kulttimaineeseen nousseelle vuoden 2012 elokuvalle "Kovasikajuttu". Elokuva esitettiin Yle TV1:n Dokumenttiprojektissa huhtikuussa 2018.
Koomikon kuolema
Koomikon kuolema (engl. "National Treasure") on englantilainen neliosainen vuonna 2016 esitetty draamasarja, jonka on luonut Jack Thorne. Sarjan päähenkilö on menestynyt koomikko Paul Finchley (Robbie Coltrane), jota syytetään seksuaalisesta hyväksikäytöstä. Julie Walters esittää Paulin vaimoa Marieta, ja Andrea Riseborough Paulin tytärtä Dee'tä.
"Koomikon kuolema" pohtii julkisuuden ja yksityisyyden suhdetta.
Sarja esitettiin Britanniassa syksyllä 2016 Channel 4 -kanavalla. Suomessa sarja alkoi keväällä 2017 YLE TV1 -kanavalla.
Koomikko Paul Finchley on ollut vuosia television viihdeohjelman vetovoimainen esiintyjä ja mediapersoona. Miestä tervehditään kadulla kuin vanhaa tuttavaa, mutta sitten tulee kohtalokas päivä. Poliisi hakee Finchleyn kuultavaksi epäiltynä vanhasta raiskaussyytteestä.
Uutinen seksirikosepäilystä leviää nopeasti ja kansa kääntää selkänsä koomikolle. Syytteen seurauksena hänen lähipiirinsä joutuu kokonaan uudenlaiseen valoon ja julkisuuteen.
Andrea Riseborough
Andrea Riseborough (s. 20. marraskuuta 1981 Newcastle, Englanti) on englantilainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten rooleistaan elokuvissa "The Death of Stalin" (2017), "Battle of the Sexes" (2017), "Birdman" (2014), "Oblivion" (2013), "Welcome to the Punch" (2013), "Disconnect" (2013), "Shadow Dancer" (2012), "W.E", (2011) "Brighton Rock" (2010), "Made in Dagenham" (2010), "Ole luonani aina" (2010), "Happy-Go-Lucky" (2008) ja "Venus" (2006) sekä televisiosarjoissa "Koomikon kuolema", "Bloodline", "Syyttäjän todistaja" ja "Black Mirror".
Reetta Hämäläinen
Reetta Anna Inkeri Hämäläinen (s. 13. helmikuuta 1992) on suomalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli aiemmin seiväshyppy, jossa hän ei kuitenkaan ole kilpaillut vuoden 2012 jälkeen, vaan kilpailee nykyisin lähinnä pika- ja aitajuoksussa. Hän edusti Nastolan Nasevaa vuoteen 2003, Lahden Ahkeraa 2004–2011, Turun Urheiluliittoa 2012–2013 ja uudelleen Lahden Ahkeraa vuodesta 2014. Häntä valmentaa Mika Salminen, aiemmin myös Anukaisa Järvinen ja Kimmo Kantosalo.
Hämäläinen saavutti Euroopan nuorten kesäolympiafestivaaleilla Tampereella 2009 hopeaa seiväshypyssä tuloksella 385. Saman vuoden Bressanonen alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa hän karsiutui loppukilpailusta. Hän edusti Suomea alle 18-vuotiaiden maaottelussa 2008 ja 2009 sijoittuen kummallakin kerralla seiväskilpailussa kolmanneksi.
Hämäläinen saavutti seiväshypyssä sisäratojen SM-pronssia Mustasaaressa 2009 tuloksella 385. Kalevan kisoissa hän on sijoittunut seiväshypyssä parhaimmillaan viidenneksi Espoossa 2009. Nuorten sarjoissa hän voitti Suomen-mestaruuden ulkoradoilla 14-vuotiaiden 80 metrin aitajuoksussa 2006 ja alle 20-vuotiaiden 4 × 100 metrin viestissä 2009 sekä hallissa alle 18-vuotiaiden seiväshypyssä 2009.
Hämäläinen hyppäsi seiväsennätyksensä 400 cm Somerolla 25. kesäkuuta 2009. Hallissa hän on hypännyt parhaimmillaan 390 Helsingissä 25. tammikuuta 2009.
Fabrice Leggeri
Fabrice Leggeri (s. 28. maaliskuuta 1968, Alsace, Ranska) on EU:n rajavirasto Frontexin nykyinen johtaja, joka on kotoisin Ranskasta. Hän on ollut virassa 16. tammikuuta 2015 lähtien.
Leggeri suoritti jatkotutkinnon nykyhistoriasta Pariisin yliopistossa. Hän on suorittanut tutkinnon myös Ecole normale supérieure (ENS) -korkeakoulussa ja Institut d’Etudes Politiques de Paris -kauppakorkeakoulussa.
Leggeri työskenteli ensin sisäministeriössä apulaisosastopäällikkönä, sitten päällikkönä, joka vastasi rajoista, rajat ylittävästä liikenteestä ja viisumeista. Vuosina 2000−2003 Leggeri toimi Euroopan komission kansallisena asiantuntijana, vuosina 2003−2007 varaprefektinä (valtion viranhaltija) kahdessa kunnassa, 2007−2011 kansainvälisestä ja eurooppaoikeudesta vastavan osaston johtajana puolustusministeriössä. Vuonna 2011 hän muutti Ranskan Etelä-Korean suurlähetystön apulaisjohtajaksi Souliin ja palasi takaisin vuonna 2013 toimiakseen sisäministeriön epäsäännöllisen maahanmuuton osastossa muun muassa Schengenin sopimukseen liittyvien asioiden, laittoman maahanmuuton ja budjettien parissa. Vuonna 2015 Leggeri nimitettiin EU:n rajavirasto Frontexin johtajaksi.
27. helmikuuta 2017 Leggeri arvosteli Välimerestä ihmisiä pelastavia järjestöjä siitä, että ne pelastavat ihmisiä vääristä paikoista. Hänen mukaansa eurooppalaisten alusten on vältettävä poimimasta siirtolaisia kyytiinsä yhä lähempänä Libyan rannikkoa, koska se tukee rikollisverkostoja ja ihmiskauppiaita Libyassa ja rohkaisee ihmissalakuljettajia, jolloin he pakottavat vielä aiempia vuosia enemmän siirtolaisia merikelvottomiin aluksiin. Jokaisella on hänen mukaansa kuitenkin velvollisuus auttaa ihmisiä merihädässä.
Vaskjala-Ülemiste kanal
Vaskjala–Ülemiste kanal (myös "Pirita jõe–Ülemiste kanal") on kanava Raen kunnassa ja Tallinnassa Harjumaalla. Kanava alkaa Vaskjalan tekojärvestä ja se laskee Ülemistejärveen. Kanava on yksi osa Tallinnan vesihuoltojärjestelmää.
Vaskjalan tekojärvi sijaitsee Vaskjalan asuinalueella Jürin pienoispauppalan itäpuolella. Tekojärven luoteisrannassa on säännöstelypato, josta kanava alkaa. Sen kokonaispituus on 10,8 km ja kulkee pääasiassa koilliseen seuraten Rae rabaa ("Raen suo"). Kanavan virtaama oli keskimäärin 6 m³/s.
Pääkaupungin vesihuollon saavutettua äärirajansa rakennettiin vuonna 1922 kanava, joka toi vettä Pirita jõesta Ülemistejärveen. Vesi pumpattiin Pirita jõesta kanavaan pumppaamossa. Vuonna 1970 perustettiin Vaskjalan tekojärvi, jossa vedenpinta on korkeampi ja jotta vesi virtaisi itsekseen kanavaa myöten eteenpäin.
Kalevalan sanakirja (1949)
Kalevalan sanakirja on vuonna 1949 julkaistu sanakirja ja samalla kuvitettu tietokirja kansalliseepos Kalevalan sanastosta.
Aimo Turusen laatima teos ilmestyi vuonna 1949 Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kustantamana, joskin aloitteen siitä oli tehnyt jo aiemmin E. A. Tunkelo, joka toimi myös kirjan toimitusvaliokunnan puheenjohtajana. Muut valiokunnan jäsenet olivat Väinö Salminen, Kustaa Vilkuna, E. A. Saarimaa ja Salmisen kuoltua Martti Haavio. Turunen aloitti teoksen laatimisen vuonna 1939, mutta hänen varusmiespalveluksensa, sota-aika ja väitöskirjatutkimuksensa keskeyttivät sen useiksi vuosiksi. Toimitusvaliokunnan jäsenten ohella Turunen mainitsee teoksen laatimisessa avustaneina henkilöinä Aarne Anttilan, Tyyni Vahterin, Sulo Haltsosen, Jouko Hautalan, Elsa Enäjärvi-Haavion sekä Hannes Tepon. Teoksen kuvituksen on tehnyt pääosin Helena Stackelberg, osa kuvista on kuitenkin Martti Haavion toimittamasta Pienois-Kalevalasta ja kolme värikuvaliitettä on tehty Kansallismuseon painolaatoilla. Teoksen laatimista tuki Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran ohella Henkivakuutusyhtiö Salama, joka lahjoitti seuralle työtä varten Kalevalan 100-vuotisjuhlan kunniaksi 50 000 markkaa.
Kahdelle palstalle ladotussa teoksessa on 349 sivua, korjausliite ja kolme numeroimatonta värikuvaliitettä kansallispuvuista. Varsinaisen sanaston ohella teoksessa on suomenkielinen ja ranskankielinen esipuhe, lyhenteiden selitykset mukaan lukien kielet ja murteet, paikan nimet sekä lyhentein merkityt lähdeteokset, samoin kuin lyhyt lukuopas ’’Selityksiä’’. Sanakirjan sanasto on aakkosellisessa järjestyksessä, ensimmäinen sana on ’’aamurusko’’ ja viimeinen ’’öitsiä’’. Sanan yhteydessä on selityksen lisäksi sen käyttöä havainnollistavia sitaatteja, viittaukset tai esimerkit Kalevalan säkeisiin, joissa sana esiintyy, sekä mahdolliset lähdeviitteet, samoin kuin monin paikoin piirroskuva nimineen ja mahdollisine lisäteksteineen. Kunkin sanan luokka esitetään ja sen tiedetty tai mahdollinen alkuperä ja muoto eri kielissä voidaan myös esittää, samoin kuin sanan rakentuminen kuten ’’askarvaimo’’ sanoista ’’askare + vaimo’’. Monet sanat selitetään synonyymien avulla, kuten ’’pallea’’ -sanan merkitys ’’kylki tai sivu’’. Sanojen selitykset ovat hyvin eri mittaisia, lyhimmillaan vain rivin verran ja pisimmillään useita sivuja. Myös sanan "Kalevala" merkitys selitetään ja sen syntyperää tarkastellaan.
Raimo Jussila laati vuonna 2009 uuden 520-sivuisen "Kalevalan sanakirja" -teoksen, joka on paitsi deskriptiivinen sanakirja Kalevalan sanastosta, myös frekvenssi-, sitaatti- ja tulkkisanakirja.
G Sides
G Sides on brittiläisen virtuaaliyhtyeen Gorillazin kokoelma-albumi, joka koostuu yhtyeen aiempien julkaisujen ("Gorillaz" ja "Tomorrow Comes Today" -EP) A- ja B-puolista. Se julkaistiin ensin Japanissa joulukuussa 2001 sekä myöhemmin Yhdysvalloissa helmikuussa ja Euroopassa maaliskuussa 2002.
Marthinus Wessel Pretorius
Marthinus Wessel Pretorius (17. syyskuuta 1819 lähellä Graaff Reinetia, Kapmaa – 19. toukokuuta 1901 Potchefstroom, Transvaal) oli buuripoliitikko ja -sotilas, joka perusti Pretorian kaupungin ja toimi Transvaalin tasavallan ensimmäisenä presidenttinä. Hän oli välillä myös Oranjen vapaavaltion presidenttinä. Hän oli ainoa henkilö, joka toimi kummankin maan valtionpäämiehenä.
Marthinus Pretorius oli buurien suurta vaellusta johtaneen Andries Pretoriuksen poika. Hän oli yhdessä isänsä kanssa mukana valloittamassa Natalia zuluilta vuonna 1838. Perhe asettui myöhemmin Transvaaliin. Isänsä kuoltua vuonna 1853 Pretoriuksesta tuli tämän seuraaja Potchefstroomin ja Rustenburgin alueen kenraalikomendanttina. Hän perusti Pretorian kaupungin vuonna 1855 ja nimesi sen isänsä mukaan. Pretoriuksen tavoitteena oli pohjoiseen vaeltaneiden buurien eli "voortrekkereiden" poliittinen yhdistäminen. Kun joukko Transvaalin alueen siirtokuntia vuonna 1857 yhdistyi Etelä-Afrikan tasavallaksi eli Transvaalin valtioksi, hänet valittiin sen ensimmäiseksi presidentiksi. Helmikuussa 1860 hänet valittiin myös toisen buuritasavallan, Oranjen vapaavaltion presidentiksi. Hän pyrki tämän jälkeen yhdistämään Transvaalin ja Oranjen valtiot, mutta hanke kohtasi niin paljon vastustusta, että se ajoi Transvaalin sisällissotaan. Rauhoittaakseen tilanteen Pretorius erosi Oranjen presidentin tehtävistä huhtikuussa 1863.
Pretorius valittiin uudelleen Transvaalin presidentiksi toukokuussa 1864. Hän onnistui hankkimaan Transvaalin itsenäisyydelle kansainvälisen tunnustuksen. Vuonna 1868 hän yritti laajentaa Transvaalin aluetta lännessä kohti Betšuanamaata, pohjoisessa Limpopon pohjoispuolelle ja idässä kohti Intian valtamerta, mutta siirtomaavallat Iso-Britannia ja Portugali pakottivat Transvaalin luopumaan vaatimuksistaan näihin alueisiin. Pretorius voitti vuoden 1869 presidentinvaalit suurella enemmistöllä. Hänen suosionsa kuitenkin aleni, kun hän ei onnistunut hankkimaan Vaal-joen alajuoksun timanttikenttiä Transvaalille. Hän siirsi kiistan alueen omistusoikeudesta Natalin kuvernöörin ratkaistavaksi kuulematta parlamenttia. Kun kuvernööri vuonna 1871 ratkaisi asian transvaalilaisten toiveiden vastaisesti, Pretorius erosi presidentin virasta ja vetäytyi politiikasta.
Kun Iso-Britannia vuonna 1877 liitti Transvaalin väkisin valtapiiriinsä, Pretorius kohosi buurien passiivisen vastarinnan johtohahmoksi ja hänet vangittiin lyhyeksi aikaa. Buurien ryhdyttyä joulukuussa 1880 aseelliseen kapinaan ja julistettua Transvaalin uudelleen itsenäiseksi Pretorius valittiin maan johtoon asetetun triumviraatin jäseneksi. Hän oli yksi vuoden 1881 Pretorian rauhansopimuksen allekirjoittajista. Triumviraatin kausi päättyi toukokuussa 1883 kun Paul Kruger valittiin presidentiksi, minkä jälkeen Pretorius vetäytyi lopullisesti päätöksenteosta. Hän kuoli toisen buurisodan aikana hieman ennen kuin Transvaal menetti lopullisesti itsenäisyytensä.
Janka Djagileva
Jana ”Janka” Stanislavovna Djagileva (), 4. syyskuuta 1966 Novosibirsk, Neuvostoliitto − noin 9. toukokuuta 1991, Neuvostoliitto) oli venäläinen punk-muusikko ja runoilija.
Djagilevalla oli venäläisiä, ukrainalaisia ja tšekkiläisiä sukujuuria. Hänen äitinsä Galina Dementjevna oli ilmastointi-insinööri ja isä Stanislav Ivanovitš energia-insinöörinä samassa yhtiössä Galinan kanssa. Perhe asui Novosibirskin keskustassa sähköttömässä puutalossa. Janka oli hiljainen ja sulkeutunut yksinäisyydessä viihtyvä lapsi, joka luki paljon kirjoja ja harrasti myös runojen kirjoittamista. Hän sairasteli paljon, minkä vuoksi vanhemmat laittoivat hänet urheilemaan. Djagilevan ollessa 14-vuotias hänen äitinsä sairastui syöpään.
Vuonna 1984 Djagileva meni kotikaupunkinsa merenkulkuoppilaitokseen opiskelemaan insinööriksi. Hän kuitenkin olisi halunnut Kemerovon kulttuuri-oppilaitokseen, mitä myös vanhemmat tukivat. Päätökseen jäädä kotikaupunkiin saattoi vaikuttaa äidin sairaus. Koulussa Djagileva liittyi Amigo-nimiseen poliittiseen lauluyhtyeeseen, joka lauloi englanninkielisiä kappaleita. Samalla hän kiinnostui englanninkielisestä runoudesta, soitti kitaraa ja kuunteli Žanna Bitševskajan ja Boris Grebenšikovin lauluja. Vuonna 1985 Djagileva tutustui Irina Letjajevaan, novosibirskiläiseen rock-valmentajaan ja asunnoissa pidettyjen konserttien järjestäjään sekä Aleksandr Bašlatšoviin, joka myös valmensi kaupungin rock-muusikoita. Heidän kauttaan hän tutustui muihinkin muusikoihin. Seuraavana syksynä Djagilevan äiti kuoli syöpään, jolloin 20-vuotias Djagileva keskeytti opiskelut ja muutti puoleksi vuodeksi Moskovaan. Palatessaan hän asui kuukauden Bašlatšovin luona.
Huhtikuussa 1987 Djagileva kävi ensimmäisillä Novosibirskissä järjestetyillä rock-festivaaleilla ja tutustui siellä rock-muusikko Jegor Letoviin.
Djagileva kirjoitti suurimman osan tunnetuista runoistaan ja lauluistaan vuosina 1987−1988 ja haaveili samalla omasta yhtyeestä. Vuonna 1987 hän soitti hetken aikaa Letovin perustaman Graždanskaja Oboronan basistina, mutta se jäi kokeiluksi.
17. helmikuuta 1988 Baslatšov teki itsemurhan, mikä ajoi Djagilevan loppuelämän kestävään masennuskauteen.
Djagileva esiintyi ensimmäistä kertaa julkisesti kotikaupunkinsa ulkopuolella 24. ja 26. kesäkuuta 1988 Tjumenin ensimmäisillä vaihtoehtorockin ja vasemmistoradikaalin musiikin festivaaleilla Neftjanikin kulttuuritalolla. Hän lauloi yksin sähkökitaransa kanssa.
Marraskuussa 1990 Djagileva esiintyi asuntokonserteissa Pietarissa, Irkutskissa ja Angarskissa.
Djagilevan velipuoli Sergei kuoli lääkärien tekemään virheeseen 23. huhtikuuta 1991, mutta Jankalle ilmoitettiin siitä vasta 4. toukokuuta. Kolme päivää myöhemmin, 9. toukokuussa, Djagileva katosi illalla kävellen vanhempiensa mökiltä. Hänet löydettiin 17. toukokuuta hukkuneena.
Frans Heikkinen
Frans Heikkinen (22. huhtikuuta 1906 Paltamo – 8. lokakuuta 1943 Lieksa) oli suomalainen maastohiihtäjä ja olympiaedustaja. Heikkinen edusti Suomea Garmisch-Partenkirchenin olympialaisissa 1936. Heikkinen osallistui 50 kilometrin hiihtoon, jossa sijoittui seitsemänneksi. Heikkinen kuoli jatkosodan aikana aivoverenvuotoon.
Katkot
Katkot ("Conium") on kasvisuku sarjakukkaiskasvien (Apiaceae) heimossa. Sukuun luetaan kuuluvaksi noin viisi lajia.
Katkot ovat yksi- tai kaksivuotisia ruohovartisia kasveja. Niiden varret ovat pystyjä sekä kaljuja ja lehdet kaksi tai kolme kertaa parilehdykkäisiä. Katkojen kukinto on sarja ja hedelmä on soikea tai lähes pyöreä.
Katkojen suvun lajeista Suomessa ja Ruotsissa tavataan vain myrkkykatkoa ("Conium maculatum"), sillä punakatko ("Torilis japonica") kuuluu punakatkojen ("Torilis") sukuun.
Humanz
Humanz on Gorillazin viides studioalbumi. Se julkaistiin 28. huhtikuuta 2017 levymerkillä Parlophone.
Albumi nousi Yhdysvaltain ja Iso-Britannian virallisten listojen toiselle sijalle. Suomessa se debytoi virallisen albumilistan kymmenennellä sijalla.
Thomas François Burgers
Thomas François Burgers (15. huhtikuuta 1834 lähellä Graaff Reinetia, Kapmaa – 9. joulukuuta 1881 Richmond, Kapmaa) oli Kapmaan hollantilainen teologi ja pappi, joka toimi Transvaalin tasavallan presidenttinä vuosina 1872–1877. Hänen virkakautensa päättyi siihen, että Britannia alisti Transvaalin osaksi imperiumiaan.
Brittiläisessä Kapmaassa syntynyt Burgers opiskeli teologiaa Utrechtin yliopistossa Hollannissa. Väiteltyään tohtoriksi vuonna 1859 hän palasi Kapmaahan ja toimi hollantilaisen reformoidun kirkon kirkkoherrana Hanoverin kaupungissa. Vapaamielisten teologisten näkemystensä vuoksi hänet erotettiin Kapmaan synodista vuonna 1862, mutta erottaminen kumottiin myöhemmin brittiläisen tuomioistuimen päätöksellä. Burgers valittiin vuonna 1871 suurella enemmistöllä buurien perustaman Transvaalin valtion presidentiksi kesken kauden eronneen Marthinus Wessel Pretoriuksen seuraajana ja hän astui virkaansa heinäkuussa 1872. Burgersin edistykselliset näkemykset hallinnon, koululaitoksen ja kirkollisten olojen kehittämisestä saivat Transvaalin buureilta viileän vastaanoton. Hän matkusti vuonna 1875 Eurooppaan kerämään varoja Transvaalin ja Delagoanlahden välisen rautatieyhteyden rakentamiseen, ja pitkä poissaolo teki hänet entistäkin epäsuositummaksi Transvaalissa. Lisäksi rahoilla ostetut radanrakennustarvikkeet takavarikoitiin Delagoanlahdella rahtikustannusten maksamiseksi.
Burgersin johdolla Transvaal ryhtyi vuonna 1876 sotaan pedejä vastaan, koska näiden mailla huhuttiin olevan kultaa. Pedien hallitsija Sekhukhunelle kärsitty tappio ajoi kuitenkin maan sekasortoon, jonka seurauksena se joutui seuraavana vuonna liitetyksi osaksi Brittiläistä imperiumia. Kun Transvaalin parlamentti Volksraad kieltäytyi asettamasta erikoisveroja sodankäynnin rahoittamiseen, maan poliittiseen tilanteeseen kyllästynyt Burgers päätti antautua briteille. Hän luovutti koko tasavallan 12. huhtikuuta 1877 Pretoriaan saapuneelle Britannian edustajalle Theophilus Shepstonelle, jonka invaasiojoukot käsittivät vain 25 poliisia. Burgers vetäytyi tämän jälkeen julkisesta elämästä ja palasi asumaan Kapmaahan, jossa hän sai Britannian valtiolta eläkettä.
Ruo’ot
Ruo’ot ("Phragmites") on heinäkasvien (Poaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu noin viisi lajia.
Ruo’ot ovat monivuotisia ja korkeiksi kasvavia heinäkasveja, joilla on suikertava juurakko. Niiden varret ovat pystyjä ja lehdet leveitä. Kieleke on karvamainen. Ruokojen kukinto on suurikokoinen röyhy, jonka tähkylöissä on pitkiä karvoja. Tähkylät ovat tavallisesti viisikukkaisia. Kukista alimmat ovat yleensä hedekukkia tai martoja ja ylimmät kaksineuvoisia. Tähkylöiden kaleet ovat pieniä, odattomia sekä keskenään erikokoisia. Ulkohelpeet ovat selvästi sisähelpeitä pidempiä.
Suvun lajeista Suomessa ja Ruotsissa tavataan vain järviruokoa ("Phragmites australis"), joka on yleinen. Siitä on myös jalostettu koristekasvina käytettävä lajike: kirjojärviruoko ("Phragmites australis" ’Variegata’).
Schalk Burger
Schalk Willem Burger (6. syyskuuta 1852 Lydenburg, Transvaal – 5. joulukuuta 1918) oli buuripoliitikko ja -sotilas, joka toimi Transvaalin tasavallan viimeisenä, virkaatekevänä presidenttinä vuosina 1900–1902.
Burger osallistui vuonna 1881 kenttäkornettina ensimmäiseen buurisotaan ja myöhemmin sotaretkeen ndebeleiden kuningasta Nyabelaa vastaan. Hänet valittiin vuonna 1886 parlamenttiin eli Volksraadiin. Burger suhtautui Transvaalissa asuviin ulkomaalaisiin eli "uitlandereihin" vähemmän vihamielisesti kuin presidentti Paul Kruger ja hän tuki Krugerin kilpailijana tunnettua Piet Joubertia. Burger valittiin 1895 Volksraadin puhemieheksi ja seuraavana vuonna hänestä tuli toimeenpanevan neuvoston eli maan hallituksen jäsen. Burger oli vuoden 1898 presidentinvaaleissa Krugerin vastaehdokkaana, mutta hävisi vaalin. Vaikka Burger vastusti vastakkainasettelua Britannian kanssa, toisen buurisodan puhjettua syksyllä 1899 hän otti osaa sotatoimiin ja sai maaliskuussa 1900 ylennyksen kenraalikomendatiksi. Hänen katsottiin kuitenkin epäonnistuneen komentajana ja tappiollisen Spionkopin taistelun yhteydessä hän veti joukkonsa pakoon taistelukentältä.
Joubertin kuoltua maaliskuussa 1900 Burgerista tuli Krugerin varamies, ja kun Kruger kesäkuussa 1900 matkusti Eurooppaan, Burger jäi hoitamaan presidentin tehtäviä Transvaaliin. Hän alkoi pian tavoitella rauhaa. Burger oli yksi toukokuussa 1902 solmitun Vereenigingin rauhansopimuksen allekirjoittajista. Myöhemmin samana vuonna hän lähti vapaaehtoiseen maanpakoon Eurooppaan. Palattuaan hän osallistui vuonna 1905 Het Volk -puolueen perustamiseen ja hänet valittiin Kapmaan parlamenttiin. Myöhemmin hän tuki pääministeri Louis Bothaa ja toimi eteläafrikkalaisen puolueen (SAP) Transvaalin-osaston johtajana. Vuodesta 1913 kuolemaansa asti Burger kuului Etelä-Afrikan unionin senaattiin.
Johannes Brand
Johannes Henricus (Jan Hendrik) Brand (6. joulukuuta 1823 Kapkaupunki, Kapmaa – 14. heinäkuuta 1888 Bloemfontein, Oranjen vapaavaltio) oli Kapmaan hollantilainen poliitikko, joka toimi vuosina 1864–1888 Oranjen vapaavaltion presidenttinä.
Johannes Brandin isä Sir Christoffel Brand (1797–1875) oli Kapmaan edustajainhuoneen puhemies. Johannes Brand väitteli lakitieteen tohtoriksi Leidenin yliopistossa Hollannissa vuonna 1845 ja jatkoi opintojaan Lontoon yliopistossa. Valmistuttuaan hän palasi vuonna 1849 Kapmaahan ja saavutti menestystä lakimiehenä. Hänet valittiin vuonna 1854 Kapmaan ensimmäiseen parlamenttiin ja nimitettiin 1858 professoriksi Kapkaupungin South African Collegeen. Brand valittiin vuonna 1863 buurien perustaman nuoren Oranjen vapaavaltion presidentiksi eronneen Marthinus Wessel Pretoriuksen tilalle ja hän aloitti virassa seuraavana vuonna.
Brand uudelleenvalittiin presidentiksi neljä kertaa ja hän jatkoi virassa kuolemaansa asti. Hän onnistui vakiinnuttamaan maan sisäiset olot ja ylläpitämään rauhallisia suhteita brittiläiseen Kapmaahan sekä Transvaaliin ja muihin buurivaltioihin. Sen sijaan kuningas Moshoeshoen johtamia sothoja vastaan suoritettiin useita hyökkäyksiä. Oranje onnistui lopulta valloittamaan Caledonjokea ympäröivän alueen sothoilta ja vuonna 1868 Brand saneli sothoille niin ankarat rauhanehdot, että Moshoeshoe antoi mieluummin Ison-Britannian valloittaa hänen kuningaskuntansa Basutomaan. Brand myös suostutteli Ison-Britannian hallituksen maksamaan Oranjelle 90 000 punnan hyvityksen läntisen Griquamaan timanttikentistä, jotka se oli vuonna 1871 vallannut Oranjen aluevaatimuksista piittaamatta.
Ensimmäisen buurisodan aikana Brand piti Oranjen puolueettomana ja toimi rauhanvälittäjänä Transvaalin ja Ison-Britannian välillä. Kuningatar Viktoria löi hänet ritariksi vuonna 1882 näistä ansioista. Viimeisinä vuosinaan Brand varmisti vaikutusvallallaan, että Transvaalin presidentti Paul Kruger ei saanut koottua buurivaltioita Ison-Britannian vastaiseksi liitoksi.
Aspro Parks
Aspro Parks (myös Aspro Ocio tai Aspro Group) on espanjalainen yritys, joka omistaa kymmeniä vesi- ja huvipuistoja Euroopan eri maissa. Vuonna 2010 sen arvioitiin olevan maailman kymmenenneksi suurin alallaan. Vuonna 2009 Aspron kohteissa vieraili 8,2 miljoonaa kävijää.
Aspro Group on vuodesta 2007 omistanut Suomessa Puuharyhmä Oyj:n ja sen operoimat Vesipuisto Serenan, Tervakosken Puuhamaan, Mikkelin Visulahden sekä Vaasassa viihdekylpylä Tropiclandian ja vuonna 2015 suljetun huvipuisto Wasalandian. Muualla Euroopassa se omistaa 14 vesipuiston Aqualand-ketjun sekä seuraavat kohteet: