Improvisaatioteatteri
Improvisaatioteatteri tarkoittaa teatteria, jossa esitys luodaan sen esittämishetkellä improvisoiden. Improvisaatioteatterissa ei ole käsikirjoitusta tai ennalta määrättyjä repliikkejä, vaan näyttelijät luovat tilanteet esityksessä. Jokainen esitys nähdään yleensä vain kerran ja on siksi ainutlaatuinen.
Improvisaatioteatteri ei spontaanista luonteenlaadustaan huolimatta ole useinkaan sattumanvaraista. Vaikka esimerkiksi esityksen paikka ja hahmot improvisaatioteatterissa saattavat olla yleisön määrittämiä, improvisaatioteatterin luomiseen on kehitetty erilaisia tekniikoita, joita näyttelijät voivat hyödyntää.
Nykyaikaisen improvisaatioteatterin tutuin kanta-isä on italialainen Commedia dell’arte. Myöhemmin tekniikkaa lähtivät kehittämään muun muassa amerikkalainen Viola Spolin ja eurooppalainen Keith Johnstone.
Suomessa erityisesti Johnstonen metodeista kehittynyt "impro" on teatteri-ilmaisun tapa, jossa esitystä vievät eteenpäin idean tarjoaminen ja tarjotun idean hyväksyminen. Erilaiset "impro"-ryhmät ovat suosittuja niin ammattilaisten kuin harrastajanäyttelijöiden keskuudessa, ja improvisaatioteatteria esitetään teatterisalien lisäksi erilaisilla klubeilla ja tapahtumapaikoilla. Tunnettuja suomalaisia tekijöitä ovat esimerkiksi Helsingissä toimiva improvisaatioteatteri Stella Polaris, impromestaruuden 2013 voittanut improvisaatioryhmä Kolina ja Tampereen Improvisaatioteatteri Snorkkeli.
Viola Spolinin kehittämä ja Keith Johnstonen 1970-luvulla jatkama ja tunnetuksi tekemä improvisaatiometodi on väline, joka soveltuu myös sosiaalisen vuorovaikutuksen tutkimiseen. Metodi on helposti ymmärrettävissä ja sovellettavissa ja sopii minkä tahansa ryhmän (kuten työyhteisön) vuorovaikutus- ja ilmaisutaitojen kehittämiseen.
Usein vuorovaikutuksen osaamista pidetään niin itsestään selvänä, ettei sen kehittämiseen kiinnitetä huomiota. Osaltaan tähän on syynä se, että vuorovaikutus ja viestintä ovat suurimmaksi osaksi sanatonta ja tiedostamatonta toimintaa. Improvisaatioharjoittelun kautta vuorovaikutuksen osatekijöitä voi kuitenkin oppia havaitsemaan ja tulkitsemaan sekä sopeuttamaan omaa käyttäytymistään vuorovaikutusta edistävällä tavalla.
Keith Sawyer (2004) ja Carrie Lobman (2005) ovat tutkineet improvisaatiota opetuksellisen vuorovaikutuksen viitekehyksessä ja Suomessakin metodia on tutkittu opettajan vuorovaikutustaitojen kehittämisessä (Toivanen, Komulainen & Ruismäki 2011). Näiden tutkimusten mukaan improvisaatio edistää sekä opettajan vuorovaikutustaitoja että opetuksen vuorovaikutteisuutta ja luovuutta.
Olipa sovellutusalue mikä tahansa, on aina kyse samoista improvisaation perusperiaatteista, joita ovat mm. ennakkosuunnittelusta luopuminen, kynnyksen madaltaminen (”moka on lahja”), idean tarjoaminen, sen hyväksyminen ja siitä vaikuttuminen sekä idean jatkaminen. Improvisaatiossa opetellaan myös tunnistamaan ja välttämään turhia ”tyrmäyksiä”, jotka jarruttavat vuorovaikutuksen etenemistä. Varsinkin piiloisten tyrmäysten tunnistaminen (mm. ristiviestintä, eli verbaalisen ja nonverbaalisen viestin ristiriita) ja niiden välttäminen omassa toiminnassa on keskeistä rakentavan vuorovaikutuksen kannalta.
Lisäksi improvisoidessa huomio ohjataan itsestä muihin, jolloin suorittamisen ja onnistumisen pakko unohtuu. Onnistumisen pakko – tai käänteisesti epäonnistumisen pelko - onkin yleisesti taustalla vuorovaikutuksen ja ilmaisun ongelmissa ja aiheuttaa sosiaalista stressiä. Improvisaatio sisältää paljon siedätysharjoituksia epäonnistumisen pelolle, joten se sopii mm. esiintymisjännityksen lieventämiseen.
Työelämään sovellettu improvisaatio kehittää toisen henkilön kokonaisviestinnän kuuntelun lisäksi myös läsnäoloa, omien impulssien tunnistamista ja rohkeutta ilmaista niitä. Sovelletun improvisaation harjoittelussa ymmärrys rakentavan vuorovaikutuksen periaatteista paranee, epäonnistumisen pelko lievenee ja rohkeus itsensä ilmaisemiseen lisääntyy.