Vivian Maier
Vivian Dorothea Maier (1. helmikuuta 1926 New York – 21. huhtikuuta 2009 Highland Park, Illinois) oli yhdysvaltalainen valokuvaaja, jonka tuhannet taitavat ja persoonalliset valokuvat 1950–1970-luvuilta löydettiin vasta hänen kuolemansa jälkeen. Ammatikseen hän toimi lastenhoitajana ja kotiapulaisena monissa perheissä Chicagon seudulla. Valtaosan hänen yli 150 000 mustavalkonegatiivin sekä kehittämättömien filmirullien, tuhansien valokuvavedosten, diapositiivien ja kaitafilmien kokoelmastaan sekä muusta irtaimistostaan on hankkinut omistukseensa chicagolainen historioitsija ja keräilijä John Maloof, jolle Maierin tuotannon tunnetuksi tekemisestä on tullut elämäntehtävä. Sittemmin Maierin tuotantoa on ollut esillä näyttelyissä ympäri maailmaa.
Syrjäänvetäytyvä Maier ei koskaan puhunut yksityiselämästään edes työnantajille, joiden luona asui. Monet yksityiskohdat on John Maloof selvittänyt Maierin jäämistöä ja viranomaisten arkistoja tutkimalla, mutta moni seikka on yhä tuntematon.
Vivian Maier syntyi New Yorkissa ranskalaisen Maria Jaussaud’n ja australialaisen Charles Maierin tyttärenä. Isä ilmeisesti joutui jättämään perheen tilapäisesti pian Vivianin syntymän jälkeen, koska vuoden 1930 Yhdysvaltain väestönlaskennassa Vivianin ja hänen äitinsä talouden kolmanneksi jäseneksi on ilmoitettu Jeanne Bertrand, menestyvä naisvalokuvaaja joka kuului Whitney-taidemuseon perustajan Gertrude Vanderbilt Whitneyn tuttavapiiriin.
Vivian ja äiti Maria muuttivat parikin kertaa Yhdysvalloista Ranskaan ja takaisin. Vuosina 1935–1940 he asuivat äidin kotikylässä Saint-Bonnet-en-Champsaurissa Ranskan Alpeilla, mutta palasivat sitten asumaan New Yorkiin yhdessä höyrykonemestarina työskennelleen isän ja Vivianin veljen kanssa, joiden molempien etunimi oli Charles. Jossain vaiheessa 1940-luvulla Vivian Maier siirtyi taas Ranskaan, sillä vuonna 1951 ollessaan 25-vuotias hänen tiedetään palanneen Ranskasta New Yorkiin työskentelemään tekstiilitehtaassa. Vuonna 1956 hän muutti Chicagon North Shoreen, jossa alkoi työskennellä lastenhoitajana ja teki tätä työtä seuraavat 40 vuotta. Gensburgin perheessä Maier työskenteli vuoteen 1972 saakka ja samalla Raymondin perheessä 1967–1973. Sekä vapaa-aikanaan että viedessään lapsia retkille ympäri kaupunkia Maier kuljetti aina mukanaan Rolleiflex-rullafilmikameraa, otti vähän väliä kuvia kadulla kohtaamistaan ihmisistä ja näkymistä ja katosi joskus lapsilta hetkeksi käydessään kuvaamassa jotakin kulman takana.
Vuosina 1959–1960 Maier irtisanoutui työstään ja lähti kuukausia kestäneelle maailmanympärimatkalle, jonka tuloksena oli tuhansia mustavalkokuvia Filippiineiltä, Kiinasta, Thaimaasta, Intiasta, Syyriasta, Egyptistä ja Italiasta. Matkarahat hän luultavasti sai äitinsä Ranskan Alpeilla sijainneen kotitilan myynnistä.
Valokuvauksen ja kaitafilmauksen lisäksi Maier usein jututti kuvaamiaan ihmisiä ja nauhoitti keskusteluja ääninauhurilla. Maloofin haastattelemat Maierin entiset hoidokit kertovat tämän käyttäytyneen ihmisten kanssa usein monilla eri tavoilla, puhuneen erilaisilla korostuksilla ja käyttäneen eri nimiä, tuskin koskaan oikeaa nimeään. Joskus hän kuvasi ihmisiä salaa, joskus jututti ja ohjasi heitä oikeanlaiseen poseeraukseen. Myös lasten kanssa hän oli useimmiten lempeä ja myönteinen, mutta aika ajoin myös julma ja pelottava.
Vivian Maierin vanhentuessa ja käydessä varattomaksi Gensburgin perheen aikuistuneet pojat pyrkivät auttamaan entistä lastenhoitajaansa muun muassa asuntoasioissa tämän jouduttua häätöuhan alaiseksi. Marraskuussa 2008 Vivian Maier löi päänsä pahasti kaatuessaan liukkaalla jäällä, mistä hän ei enää kunnolla toipunut vaan kuoli hoitokodissa huhtikuussa 2009.
Valokuvauksen lisäksi Maier tunnettiin työnantajaperheissä toivottomana tavaran hamstraajana, jonka irtaimistoon kuului kymmeniä varastolaatikoita. Kaksi vuotta ennen kuolemaansa Maier oli jättänyt maksamatta vuokravaraston erääntyneet laskut, ja varaston omistaja laittoi Maierin valokuva- ja kaitafilmilaatikoita myyntiin huutokauppaan. Suurimman erän osti nuori kiinteistönvälittäjä ja harrastelijahistorioitsija John Maloof, joka tarvitsi vanhoja valokuvia tekeillä olleeseen historiikkiinsa Chicagon Portage Parkista. Maloof innostui kuvista tavattomasti ja alkoi hankkia itselleen muitakin Maierin varastokopista myytyjä valokuvaeriä. Hän löysi verkosta Chicago Tribunessa julkaistun Vivian Maierin kuolinuutisen vain kolmen päivän takaa ja alkoi saada vähä vähältä selville tämän taustaa. Lokakuussa 2009 Maloof julkaisi joitakin Maierin kuvia Flickr-kuvapalvelussa ja sai tuhansia ihastuneita kommentteja. Se johti artikkeleihin ja haastatteluihin kymmenissä medioissa ympäri maailmaa, useisiin näyttelyihin ja valokuvakirjoihin sekä pariinkin televisiodokumenttiin.
Maloofin toiminta on saanut aikaan myös lakikiistan, jossa asianajaja ja entinen valokuvaaja David C. Deal asettaa kyseenalaiseksi Maloofin oikeuden hyödyntää Maierin jäämistöä, joka hänestä kuuluisi Yhdysvaltojen lain mukaan hänen Ranskasta löytämälleen Maierin serkun lapselle. Kesällä 2014 alkaneen oikeusjutun odotetaan kestävän vuosia.
Valokuvakriitikko Allan Sekulan mukaan Vivian Maierin terävä katse amerikkalaiseen arkipäivään on tämän Ranskassa viettämien lapsuus- ja nuoruusvuosien ansiota. Hän vertaa Maieria sveitsiläiseen Robert Frankiin, joka myös erikoistui Yhdysvaltojen kaupunkinäkymien valokuvaamiseen, mutta pitää Maierin ansioita naisten ja lasten arjen kuvaamisessa ainutlaatuisina. Valokuvaaja Mary Ellen Mark on rinnastanut Maierin tuotantoa Frankin lisäksi naisvalokuvaajien kuten Helen Levittin, Lisette Modelin ja Diane Arbusin tyyliin. Maierin kuvissa esiintyy kaikenlaisia ihmisiä: vauraan keskiluokan edustajia ostoksineen, köyhiä laitapuolen kulkijoita, miehiä, naisia ja lapsia. The Wall Street Journalin William Meyersille Vivian Maierin valokuvat rinnastuvat Harry Callahaniin, Garry Winograndiin ja Weegeehen.
Arvioijien mukaan Maierin käyttämä kuiluetsimellä varustettu Rolleiflex-kamera tuo matalan kuvakulmansa ansiosta henkilökuviin ylevyyttä ja 6 × 6 cm negatiivikokonsa ansiosta tarkkoja yksityiskohtia. Maier vaihtoi Rolleiflexin ja mustavalkofilmin 1970-luvun lopulla kinofilmikameraan ja väridiojen kuvaamiseen Kodakin Ektachrome-filmille.