Irakin sota
Irakin sota oli konflikti Irakissa, jossa kansainvälinen Yhdysvaltain ja Britannian johtama liittouma syrjäytti diktaattori Saddam Husseinin hallinnon vuonna 2003.
Hyökkäyksen syynä olivat joidenkin Yhdysvaltain viranomaisten epäilyt Irakin joukkotuhoaseista ja kytköksistä terroristijärjestö al-Qaidaan. Halukkaiden koalitioksi kutsutun liittouman joukot valtasivat Irakin suurimmat kaupungit muutamassa viikossa keväällä 2003 vangiten lopulta Saddamin.
Suuret sotatoimet päättyivät jo vuonna 2003, mutta liittouman joukot jäivät maahan. Sota jatkui terrorismina ja sissisotana. Osin ulkomaiset, osin irakilaiset kiihkosunnit räjäyttivät muun muassa šiiojen moskeijoita, mikä aiheutti šiiojen kuolemanpartioiden tekemiä verisiä kostoja sunneja vastaan. Eri sunnien, kurdien ja šiiojen vastarintaryhmät toimivat omilla tahoillaan liittoumaa ja Irakin hallitusta vastaan sekä kahakoivat tilaisuuden tullen keskenäänkin. Maassa toimi myös poliittisia kapinaryhmiä. Liittouma ja myöhemmin mukana ollut Irakin armeija taas toimivat kaikkia vastarintaryhmiä vastaan. Irakin sotaa edeltänyt johtaja Saddam Hussein hirtettiin vuonna 2006. Irakin väkivalta rauhoittui hieman sovinnollisen kenraali David Petraeuksen tultua miehitysjoukkojen johtoon, mutta jatkui seuraavinakin vuosina.
Irakin sotaa vastustettiin jo etukäteen sekä osanottajamaissa että muuallakin maailmassa. Kävi ilmi, ettei Irakilla ollut suuria määriä joukkotuhoaseita. Irakin valtiolla ei ollut myöskään yhteyttä terroristijärjestö al-Qaidaan. Irakin sodasta tuli ajan myötä laajalti epäsuosittu. Sotaa vastustavat katsoivat Yhdysvaltain lisänneen harkitsemattomilla toimillaan inhimillistä kärsimystä Irakissa, vaikka Saddam olikin ollut julma diktaattori.
Yhdysvaltain taisteluoperaatiot päättyivät virallisesti elokuussa 2010. Yhdysvaltain sotilaat palasivat kotimaahansa, jolloin Yhdysvallat lopetti sotatoimet. Seuraavana vuonna myös Ison-Britannian joukot lähtivät maasta. Maahan jäi silti 50 000 yhdysvaltalaista sotilasta jälleenrakennus- ja neuvontatehtäviin. Kaikki yhdysvaltalaissotilaat poistuivat Irakista vuoden 2011 lopussa.
Vuosina 1990–1991 käytiin Persianlahden sota, jossa Irak miehitti Kuwaitin vallatakseen maan öljykentät. Yhdistyneet kansakunnat (YK) julisti Irakille ankarat talouspakotteet ja valtuutti Yhdysvaltain vetämän liittouman ajamaan Irakin Kuwaitista. Liittouma voitti sodan, muttei miehittänyt Irakia.
Silti kauppasaartoa jatkettiin muun muassa Irakin ihmisoikeusrikkomusten ja joukkotuhoaseohjelmien takia. Irak hävitti kuitenkin joukkotuhoaseensa itse suurimmaksi osaksi vuonna 1991 minkä maassa toimineet asetarkastajat vahvistivat. Mutta toisaalta Irak jätti itse asetehtaat pystyynja peitteli sitä. Yhdysvallat painosti Irakia muun muassa lentokiellolla tukeakseen Irakin sortamia kurdeja. Kauppasaarto oli tuhoisa Irakille ja aiheutti maassa melko pahaa elintarvikepulaa, josta lapset kärsivät eniten. Lopulta Irak sai myydä taas öljyä ”ruokaa öljystä” -ohjelman puitteissa. Irak ajoi asetarkastajat lopulta ulos maasta vuonna 1998. Vuonna 2001 tapahtui Yhdysvalloissa syyskuun 11. päivän iskut, joka loi uusien tuhoisan terrorihyökkäysten pelon Yhdysvaltoihin. Yhdysvallat alkoi myös pelätä itseensä joukkotuhoaseilla kohdistuvaa hyökkäystä ja piti Irakia yhä aktiivisena joukkotuhoaseiden kehittelijänä.
Yhdysvaltain tiedustelupalvelu CIA ei ollut enää niin tehokas kuin mitä se oli ollut kylmän sodan aikana. CIA:n johtaja George Tenet sanoi senaatin tiedustelukomitealle 17. syyskuuta 2001 Irakin antaneen al-Qaidalle joukkotuhoasekoulutusta. Tieto oli saatu kidutetulta irakilaiselta, joka oli kieltänyt kaiken kidutuksen uhan lakattua. CIA väitti vain muutamaan epäluotettavaan tiedustelulähteeseen, lähinnä loikkareihin nojaten lokakuun 2002 raportissaan Irakin kasvattaneen kemiallisten ja biologisten aseiden varastojaan, ja käynnistäneen ydinaseohjelmansa uudestaan. CIA myös myötäili Valkoisen talon Irakia koskevia mielipiteitä. CIA:lla ei kuitenkaan ollut asiamiehiä Irakissa ennen vuoden 2002 puoliväliä. CIA järjesti irakilaisyksikkö Scorpionsin sabotoimaan Irakia pahoinpitelemällä muun muassa irakilaisia kenraaleja. Irakista tuli terrorismin vastaisen sodan kohde.
Yhdysvallat liittoumineen hyökkäsi Irakiin pääosin siksi, että sen hallituksen näkemyksen mukaan Irakin tyrannihallinto omistaisi ja kehittelisi joukkotuhoaseita sekä tukisi paikallista terrorismijärjestöä al-Qaidaa. Yhdysvaltain presidentti George W. Bush pelkäsi Irakin ehkä jopa luovuttavan joukkotuhoaseitaan terroristeille, jotka iskisivät Yhdysvaltain ja sen liittolaisten kimppuun. Toinen vaihtoehto olisi ollut, että Irakin valtio olisi uhannut Yhdysvaltoja tai sen liittolaisia suoraan joukkotuhoaseilla. Näin ollen, kyseessä oli hallituksen näkemykseen perustuvasta ennaltaehkäisevästä hyökkäyksestä. Yhdysvaltoja kiinnosti Irakin öljyn saattaminen markkinatalouden piiriin, ei suoraan hallintaan. On myös väitetty, että silloinen presidentti George W. Bush halusi Irakista voittoisan sodan, joka lisäisi hänen kannatustaan. Ison-Britannian pääministeri Tony Blairin mielestä Irakin sodan syy oli Saddamin kukistaminen ja maan puhdistus joukkotuhoaseista, sekä Irakin kansan auttaminen.
Yhdysvallat sijoitti alkuvuonna 2002 Irakin pahan akselille, ja alkoi kutsua maata yhdeksi roistovaltioista. Vaikkei Irakin sotaa oltu vielä julistettu, heinäkuussa 2002 Irakiin tunkeutui CIA:n puolisotilaallisia SAD-joukkoja, jotka löivät yhdessä kurdien PUK Petshmerga -joukkojen kanssa Ansar al-Islamin, jolla väitettiin olevan yhteyksiä al-Qaidaan. Joukot myös löysivät silloisen Irakin ainoan toimivan kemiallisia aseita sisältävän Sargatin tehtaan. SAD koetti myös surmata Saddamin ja onnistuneemmin hyökkäsi Saddamin kenraaleja vastaan.
12. syyskuuta 2002 George W. Bush pyysi YK:ta jäämään sivuun Yhdysvaltain toimiessa, jos se ei kohtaisi Irakin vakavaa ja kasvava uhkaa. 2. lokakuuta Yhdysvaltain kongressi valtuutti presidentti Bushin käyttämään halutessaan armeijaa Irakia vastaan. Turvallisuusneuvoston päätöslauselma 1441 toi asetarkastajat uudelleen Irakiin marraskuussa 2002 Hans Blixin johdolla.
5. helmikuuta 2003 Yhdysvaltain puolustusministeri piti turvallisuusneuvostossa puheen esitellen tiedustelutietoja Irakin joukkotuhoaseohjelmasta, muttei saanut Ranskaa, Venäjää ja Kiinaa vakuuttuneeksi. 14. helmikuuta Hanx Blixin johtaman Unmovicin tarkastusryhmän mukaan uusien Irakilta saatujen asiakirjojen ja tarkastusten pohjalta ei ollut löydetty merkkejä joukkotuhoaseista. Toisaalta Blix ei kyennyt sulkemaan mahdollisia piilossa olevia Irakin joukkotuhoasevarastoja pois.
7. maaliskuuta 2003 YK:n asetarkastajien johtaja Hans Blix kertoi Irakin olevan aikaisempaa yhteistyöhaluisempi, mutta että asetarkastukset veisivät kuukausia.
Yhdysvallat ei sallinut asetarkastajien suorittaa vielä kuukausia vievää tehtäväänsä loppuun. 17. maaliskuuta asetarkastajat lähtivät Irakista pois, ja Yhdysvallat oli luopunut YK:n tuesta. Eurooppalainen televisiodokumentti osoitti sittemmin vuonna 2011, että Irakiin tehdyn hyökkäyksen perusteluna käytettiin omia talousepäselvyyksiään Irakista Saksaan paenneen yksittäisen irakilaismiehen lausuntoja, jotka osoittautuivat valheellisiksi jo ennen Yhdysvaltain liittouman hyökkäystä muun muassa Saksassa, Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Hyökkäys ja koko Irakin sodan oikeuttaminen perustettiin kyseessä olevan miehen valheeseen joukkotuhoaseista paikassa, jonka asetarkastajat tarkastivat ja totesivat tavalliseksi kaupan varastoksi ilman merkkiäkään aseidenvalmistuksesta. Hyökkäys perustui tiedettyyn valheeseen samoin kuten esimerkiksi Yhdysvaltain hyökkäys Vietnamiin perustettiin valheelliseen väittämään Vietnamin hyökkäysprovokaatiosta 4. elokuuta 1964 Tonkinin lahdella, tai kuten Neuvostoliiton hyökkäys Suomeen perustettiin valheelliseen väittämään Suomen hyökkäysprovokaatiosta Mainilassa 26. marraskuuta 1939.
Yhdysvaltain, Ison-Britannian ja Espanjan johtavat poliitikot sopivat Azorien huippukokouksessa 16. maaliskuuta 2003 toimista Irakia vastaan. Presidentti George W. Bush antoi tämän jälkeen YK:lle vuorokauden aikaa hyväksyä voimankäyttö Irakia vastaan, mikä tarkoitti sitä, että liittouma alkaisi toimia YK:n ohi. Käytännössä tämä Bushin vaatimus merkitsi YK:n vaikutusvallan kutistumista olemattomiin. Bush myös käski Saddam Husseinia lähtemään Irakista kahden vuorokauden sisään, viimeistään 18. maaliskuuta 2003.
Irakin vuoden 2003 valloituksen ja sitä seuranneen Saddam Husseinin hallinnon kaatamisen suorittivat halukkaiden koalitio (), jota johtivat Yhdysvallat ja Iso-Britannia. Liittoumaan osallistui 49 maata, joista sotilasoperaatioihin tuli mukaan kuusi maata, lähinnä Yhdysvallat, Iso-Britannia ja Australia.
Yhdysvaltain johtaman Halukkaiden koalition joukot aloittivat 20. maaliskuuta 2003 hyökkäyksen Irakiin ilmaiskulla, jonka oli määrä eliminoida Irakin johto. Tämä ei onnistunut. Samana päivänä maajoukot tunkeutuivat Irakiin. Liittouman armeija pyrki yllätykseen ja siksi hyökkäsi maalla ja ilmassa miltei samanaikaisesti. Taisteluja käytiin muun muassa Nasiriyyassa ja Najafissa. Tarkoitus oli vallata Bagdad mahdollisimman nopeasti ja sen takia sotilasyksiköt pitivät kovaa vauhtia päällä. Ajoittain vastarinta oli voimakasta ja silloin käytiin kovia taisteluja. Amerikkalaiset voittivat taistelut materiaaliylivoimalla, eri aselajien saumattomalla yhteistyöllä sekä taitavalla strategialla. Monesti irakilaisten tappiot olivat hyvin suuret ja liittouman minimaalisen pienet. Basran puolustus luhistui 6. huhtikuuta 2003. Yhdysvaltain panssarit kävivät Bagdadin keskustassa ensi kertaa 5. huhtikuuta surmaten yli 2 000 irakilaista sotilasta, ilman että kukaan yhdysvaltalainen kaatui. Tästä huolimatta Saddamin tiedotusministeri Mohammed Saeed al-Sahaf julisti yhä Irakin sankarillisten joukkojen etenevän kohti voittoa, mikä herätti hilpeyttä. Liittouman joukot valtasivat Bagdadin lopullisesti 9. huhtikuuta, ja Irakin hallitus pakeni. Suurimittainen vastarinta loppui Bagdadissa 11. huhtikuuta. Kurdit hyökkäsivät pohjoisessa vallaten Kirkukin 10, huhtikuuta ja Mosulin seuraavana päivänä. Hyökkäyssota päättyi, kun yhdysvaltalaiset valtasivat Saddamin kotikaupungin Tikritin.
24. huhtikuuta 2003 Bush arvioi Yhdysvaltain joukkojen viipyvän Irakissa kaksi vuotta. Bush julisti 1. toukokuuta 2003 Irakin sodan päättyneeksi, mutta muistutti että Irakissa on vielä paljon tehtävää.
13. joulukuuta 2003 Yhdysvaltain joukot nappasivat Saddam Husseinin erään maatilan piilokuopasta lähellä Tikritiä. Saddam esitettiin tämän jälkeen televisiossa risupartaisena ukkona lääkärin tutkiessa häntä. Hänet tuomittiin vuonna 2006 kuolemaan. Koalitio vangitsi suurimman osan Saddamin Irakin avainhenkilöistä, ja hekin ovat odottaneet oikeudenkäyntiään ja tuomitsemistaan jo pitkään. Hussein teloitettiin hirttämällä 30. joulukuuta 2006.
Kun suuret sotatoimet olivat vuonna 2003 loppuneet, Irak ajautui viikoiksi kaaokseen eivätkä Yhdysvaltain joukot pitkään aikaan kyenneet hillitsemään laajaa ryöstelyä. Osin muista islamilaisista maista tulleet sunnilaiset terroristit tekivät pommihyökkäyksiä ulkomaalaisten hallussa oleviin kohteisiin kuten lähetystöihin. Toukokuussa vuonna 2003 alkoi keski-Irakin ”sunnikolmiossa” tapahtua enenevissä määrin pienten yleensä entisten Irakin armeijan sotilaiden koostamien sissiryhmien tekemiä hyökkäyksiä Yhdysvaltain armeijan partioita vastaan. Myös Saddamin vankiloista vapauttamat rikolliset muun muassa ryöstelivät ja murhasivat.
Koalitio teki operaatioita vastarintaryhmien tukialueilla. Baathistien ja nationalistien vastarinta oli perusteltua poliittisesti. Monesti vastarintaryhmät olivat kiihkouskonlahkoihin liittyviä. Esimerkiksi šiiojen Mahdin armeija antautui vuonna 2004 Najafissa taistelujen jälkeen. Samarrassa taas kukistettiin samana vuonna erään sunniryhmän vastarinta. Tällaisia tapahtumia sattui muutamia seuraavina vuosina. Ensimmäisen sotavuoden aikana vastarintaryhmät tappoivat muun muassa raketein, kranaatinheittimin, väijytyshyökkäyksin, autopommein ja tienvarsipommein 900 Yhdysvaltain sotilasta. Kidnappaukset olivat arkea, samoin siepattujen kidutukset ja murhat. Šiia- ja kurdipuolueet voittivat vaalit, ja sunnienemmistöisessä harvaan asutussa Anbarin aavikkokuvernoraatissa harva sunni edes äänesti vaaleissa. Sunnit kokivat liittouman syrjivän heitä. Yhdysvaltain sotilaat olivat joidenkin mielestä monesti huonosti koulutettuja ja varustettuja, muun muassa panssaroiduista ajoneuvoista oli pulaa. Vuosikausia jatkuvien Yhdysvaltain armeijaan muun muassa kohdistuvien tappavien ja vammauttavien tuliasein, tienvarsipommein, kranaatinheittimin ja raketein tehtyjen hyökkäysten takia sotilaat elivät tukikohdissaankin jatkuvassa pelossa.
Vaikka liittouma oli ajatellut sodan alussa hyökkäävänsä sunnilaista al-Qaidaa vastaan, tosiasiassa sen tuki šiiojen vetämälle hallinnolle ajoi jotkut paikalliset sunniterroristijärjestöt liittymään al-Qaidaan. Eri koalitiota vastustavat aseelliset ryhmät kahakoivat keskenään. Šiiojen ja sunnien välillä vallitsi käytännössä sisällissota vuonna 2006. Bagdad jakautui sunni- ja šiia-alueisiin, ja šiiojen alueelta karkotettiin sunneja ja päin vastoin. 2006 räjähti šiiojen al-Askarin moskeijassa pommi, joka ei surmannut ketään mutta vaurioitti moskeijaa pahoin. Tästä raivostuneet šiiat tappoivat satoja, ehkä yli 1 000 sunnimuslimia. Yleisemmin šiiojen kuolemanpartiot sieppasivat, kiduttivat ja tappoivat tavallisia sunnisiviilejä. Al-Askarin pommia epäiltiin Irakin al-Qaidan asentamaksi. Monet eivät vuonna 2006 uskaltaneet mennä edes töihin kidnappauksen pelossa. Ääriryhmät pelottelivat ja surmasivat Yhdysvaltain kanssa yhteistyötä tekeviä ihmisiä, muun muassa tulkkeja. Poliittisen sissisodan ja terrorismin lisäksi rikoksen omaiset murhat ja muu tavanomainen rikollisuus lisääntyivät.
Vuonna 2006 alkoi toimia Irakin oma hallitus. Vuonna 2007 Yhdysvallat nimitti sovinnollisena tunnetun kenraali David Petraeuksen liittouman joukkojen komentajaksi muun muassa rauhoittamaan Bagdadia. YK:n toimivaltuuksia jatkettiin Irakissa vuonna 2007 ilman maan parlamentin suostumusta. Samana vuonna liittouma, Irakin joukot ja Irakin hallituksen puolelle kääntyneet kapinalliset kukistivat suuren osan vastarintaa muun muassa laajassa Anbarin maakunnassa, jonka pääkaupunki Ramadi oli käytännässä joutunut kapinallisten haltuun. Vuonna 2008 väkivalta oli vähentynyt selvästi, ja Irakin oma armeija toimi Yhdysvaltain joukkojen kanssa šiiojen puolisotilaallisia joukkoja vastaan muun muassa Basrassa. Šiiat voittivat vuoden 2010 vaalitkin, vaikka toinen šiiojen voittajapuolueista oli teoriassa ei-etninen ja ei-uskonnollinen.
Kun vuonna 2009 Yhdysvaltojen presidentti George W. Bush vaihtui Barack Obamaan, Irakin tilannetta arvioitiin uudelleen. Obama oli luvannut lopettaa sodan Irakissa ja myöhemmin myös Afganistanissa. 31. elokuuta 2010 Obama ilmoitti Yhdysvaltain sotatoimien olevan ohi Irakissa. Maahan jäi kuitenkin 50 000 yhdysvaltalaissotilasta muun muassa koulutustehtäviin. Britannia veti viimeiset joukkonsa pois Irakista 22. toukokuuta 2011.. Yhdysvallat veti viimeisetkin sotilaansa pois joulukuussa 2011.
Itse vuoden 2003 kolme viikkoa kestäneessä hyökkäyssodassa kuoli pääsotijan Yhdysvaltain sotilaita 170, joista enin osa omien joukkojen tulitukseen.
Irakin sodassa kuoli vuoteen 2011 mennessä noin 4 500 Yhdysvaltain sotilasta ja haavoittui kymmeniä tuhansia. Sota oli vaatinut yli 80 000 siviiliuhria. Kuolleiden irakilaissotilaiden määrää ei tiedetä. 12 000 irakilaispoliisia oli kuollut sissisodassa. Sodassa kuolleiden irakilaissiviilien määristä liikkuu hyvin ristiriitaisia tietoja. IBC:n tutkimuksen mukaan sodassa kuoli lokakuuhun 2010 mennessä noin 100 000 siviiliä. Surmaajina olivat liittouman sotatoimet, rikolliset ja terroristit.
Irakin sodan ihmisoikeusrikkomukset liittyivät yleensä terrorismiin ja tämän vastustamiseen. Irakin sodassa sattui monia tapauksia, joissa Yhdysvaltain sotilaat luulivat siviilejä terroristeiksi ja ampuivat heitä sen takia. Vuonna 2007 peruttiin yhdysvaltalaiselta Blackwater-turvallisuusyhtiötä lupa toimia Irakissa, koska yhtiön työntekijöiden väitettiin ampuneen irakilaisia siviilejä. Yhtiötä syytettiin sotarikoksista.
Keväällä 2004 julkisuuteen levisi kuvia irakilaisten sotavankien kaltoin kohtelusta Abu Ghraibin vankilassa. Ennen sotaa kyseinen vankila oli toiminut Saddam Husseinin hallinnon alaisena kidutuskammiona ja keskitysleirinä.
Lokakuussa 2003 järjestettiin Madridissa kokous, jossa suunniteltiin jälleenrakennusta ja sen rahoitusta. Avustuksia ja lainoja luvattiin 33 miljardin Yhdysvaltojen dollarin edestä, mistä Yhdysvaltojen osuus oli kaksi kolmannesta. Muita suuria rahoittajia olivat Japani, Maailmanpankki, IMF, Euroopan Unioni, Kuwait, Espanja, Kiina ja Yhdistyneet Arabiemiraatit.
Viiden vuoden avustustoiminnan jälkeen Yhdysvalloissa arvioitiin jälleenrakennuksen olleen kallista ja tehotonta. Jälleenrakennuksen tarkoitus oli parantaa ja korjata maan infrastruktuuri: muun muassa liikennettä, koululaitosta, viemäröintiä ja sairaaloita. Jälleenrakennus eteni hitaasti muutamista menestyksistä huolimatta. Vakavia ongelmia perusasioissa oli pääkaupungissa Bagdadissakin. Vuonna 2010 Bagdadissa sähköä sai kolme tuntia kerrallaan. Vielä vuonna 2010 Bagdadissa vesijohtovesi ei ollut kaikilla alueilla kyllin puhdasta, ja joillakin alueilla oltiin vesirekkojen varassa.
Jälleenrakennusta estivät muun muassa maan väkivaltaiset levottomuudet, joista osa oli suoraa jälleenrakennukseen kohdistuvaa sabotaasia pommi-iskujen ja työntekijöiden murhien muodossa. Pahoja ongelmia tuottivat myös korruptio, rahoituksen puute ja järjestämätön yhteistyö kansainvälisten ja paikallisten tahojen välillä. 2010-luvun alussa arvoitiin, että maahan oli tullut jo jonkun verran ulkomaalaisia yrityksiä. mutta turvallisuus oli edelleen huolenaihe. Budjetti pysyi tasapainossa, inflaatio viidessä prosentissa, ja bruttokansantuote kasvoi kymmenen prosenttia vuodessa. Pahimmillaan inflaatio oli 50 prosenttia vuodessa.
Sota on hiertänyt transatlanttisia suhteita, sillä etenkin Saksa ja Ranska sekä Ranskan mukana Belgia vastustivat sotaa täysin avoimesti, jakaen näin vanhat liittolaiset kahteen erimieliseen leiriin. Suomessa pääministerin väitetyt Irak-puheet johtivat Irak-gateen.
Koalition hyökkäystä Irakiin valmisteltaessa myös Naton viides artikla joutui koetukselle. Turkki pyysi Nato-liittolaisilta Naton neljännen artiklan mukaisen konsultaation perusteella tukea, mikäli Turkin alueelta Irakia vastaan hyökkäystä valmisteltaessa Irak hyökkäisikin ennalta ehkäisevästi ensin.
Lähinnä Ranskan vuoksi Nato jätti turvallisuustakuun myöntämättä ja Turkki kielsi alueensa käyttämisen Irakiin hyökättäessä. Tämä sai vauhtia Yhdysvaltain pyrkimyksiin kytkeä Romania ja ”varamaaksi” Bulgarian Natoon, joista Yhdysvallat voisi saada tukikohtia Keski-Aasian toimintaansa varten. Naton lisäksi myös EU:n yhtenäisyys joutui koetukselle osan tuoreeltaan Natoon liittyneistä EU-maista ollessa Yhdysvaltojen kannan puolella EU:n ”vanhan Euroopan” kantaa vastaan. Myöhemmin molemmat osapuolet ovat pyrkineet palauttamaan välit ennalleen.
Vuonna 2004 Yhdysvaltain liittovaltion poliisi FBI kuulusteli Saddamia. Kuulustelupöytäkirjat julkaistiin suurelta osin vuonna 2009. Tosin julkaistuissa ei ole joitain kohtia, joista käy ilmi amerikkalaisten tukeneen baath-puolueen nousua valtaan. Kuulusteluissa Saddam sanoi muun muassa, ettei maalla ollut al-Qaida-yhteyksiä. Saddam sanoi, että Irak uskotteli tahallaan, että sillä saattaisi olla joukkotuhoaseita, koska pelkäsi Iranin hyökkäävän maahan.
Siksi Irak ei päästänyt asetarkastajia maahansa 1990-luvulla ja esti asetarkastajien paluun maahan vuonna 2003. Näin Irak pelotteli Irania olemattomilla ydinaseilla, jotta Iran ei pitäisi maata helppona hyökkäyskohteena. Saddam pelkäsi Iranin aloittavan Irakin-Iranin sodan uudelleen maassa olevia šiialaisia tukien. Saddam halusi myös kotimaisten vihamiestensä, oman armeijansa ja Israelin uskovan että maalla oli joukkotuhoaseita. Sen sijaan Saddam ei uskonut yhdysvaltalaisten hyökkäävän maahan.
Arviot sodan kokonaiskustannuksista vaihtelevat 1–3 biljoonan dollarin välillä.
Britanniassa oli voimakas Irakin sodan vastainen oppositio ennen sotaa. Samaan aikaan kun Yhdysvallat miehitti Irakia, sissisota ja terroristien pommit surmasivat siellä ihmisiä. Erään sotilaslehden mielipidekyselyn mukaan maaliskuussa 2005 taistelujoukoille jatkuvasti hyvin vaarallista sotaa vastusti 60 % Irakissa olevista Yhdysvaltain armeijan sotilaista. Vaikka irakilaiset olivatkin hyvillään siitä, että maata aiemmin hallinnut Saddam oli poissa, yleensä he muistivat kysyttäessä sanoa, että Saddamin aikana oli paljon turvallisempaa.
Myös Yhdysvaltain joukot ja näihin liittyvät tahot rikkoivat joissain tapauksissa ihmisoikeuksia. Esimerkiksi Yhdysvaltain ulkopoliittista oppia 1980- ja 1990-luvuilla muotoillut turvallisuuspoliittinen neuvonantaja Zbigniew Brzezinski vastusti sotaa. Galluppien mukaan melkein puolet tai enemmistö kannatti sotaa vuonna 2003, mutta kolmen vuoden päästä noin 60 % vastusti sotaa. Vuonna 2008 sotaa kannatti taas noin puolet.
Asetarkastajien ennen sotaa saamat tiedot eivät viitanneet siihen, että Irakilla olisi ollut joukkotuhoaseita suuria määriä. Asetarkastajat tai kukaan muukaan Irakin ulkopuolinen ei kuitenkaan kyennyt takaamaan, ettei Irakilla olisi voinut olla joukkotuhoaseita kätkössä. Sodan päätyttyä kävi ilmi, ettei Irakin hallinnolla ollut joukkotuhoaseita yli 900 paikassa missä Yhdysvaltain tiedusteluviranomaiset olivat arvelleet niitä ehkä olevan tai lainkaan al-Qaida-kytköksiä. Paljastui, että esimerkiksi CIA:n tiedot joukkotuhoaseista olivat perustuneet suureksi osaksi epäluotettaviin tietoihin. Joulukuussa 2003 Bush tosin sanoi ettei ollut merkitystä oliko Irakilla joukkotuhoaseita, vai aikoiko se hankkia niitä. Joka tapauksessa Bushin hallitus oli selvästi liioitellut Irakin uhkaa. Keskustiedustelupalvelun alainen David Kayn johtama 1400 hengen Iraq Survey Group kertoi 28. tammikuuta 2004 CIA:n olleen aiemmin arvioissaan lähes täysin väärässä. Kayn ISG-ryhmä löysi vain pieniä määriä biologista materiaalia ja muuta joukkotuhoaseisin liittyvää.
Jäädessään vuonna 2004 virastaan pois Kay ei uskonut Irakilla olleen merkittävää biologisten ja kemiallisten aseiden tuotantoa vuoden 1991 jälkeen. Toisaalta Kay sanoi myös, että vaikka Irakilla ei joukkotuhoaseita olisi ollutkaan, Irak oli vaarallisempi kuin (asiantuntevat asetarkastajat) olivat ennen sotaa ajatelleet. Kayn ryhmän mukaan Irak oli säilyttänyt mahdollisuuden aloittaa joukkotuhoaseiden valmistus tilaisuuden tullen. Irak oli myös jatkanut pitkän matkan ohjusohjelmaa. Myöskään Kayn korvannut Charles A. Duelfer ei löytänyt Irakista suuria joukkotuhoasevarastoja eikä merkkejä näiden tuotannosta. Duelfer vahvisti aiemmin esitetyt väitteet joiden mukaan Irak oli tuhonnut suuren joukkotuhoasearsenaalinsa käytännössä täysin vuonna 1991. Duelferin mukaan biologisten aseiden valmistus olisi tosin ollut melko helppo aloittaa uudestaan.
Tuomari Laurence Silberman päätteli CIA:n tehneen joukkotuhoasearvioissaan vakavan virheen. Heinäkuussa CIA:n apulaisjohtaja Richard Kerr sai valmiiksi tutkimuksen, jossa pyrittiin selvittämään mikä oli mennyt vikaan CIA:n joukkotuhoasearvioissa.
Yhdysvaltain armeijan sotatoiminta Irakissa perustui pitkälti perustoimintojen ulkoistamiseen yksityisten yritysten hoidettavaksi. Ulkoistettuihin palveluihin kuului armeijan kuljetuksia, majoitushuolto, koko ruoka- ja vaatetushuolto, rakennustoimintaa ja turvallisuuspalveluita. Suurimmat alihankkijatoimijat olivat yhdysvaltalaiset Halliburton-konserni, ESSI-yhtiöt sekä Halliburtonin tytäryhtiö KBR. Alihankintasopimukset perustuivat kaavaan, jossa yritykset lisäsivät omiin kuluihinsa 2–7 prosentin voitto-osuuden. Toisin sanoen, mitä enemmän yritykset tuhlasivat rahaa, sitä enemmän ne tekivät voittoa. Näitä sotateollisuusyrityksiä on myös epäilty vahvasti toimintojensa ylilaskutuksesta. Valtaisa ulkoistustoiminta on saanut osakseen kritiikkiä, sillä Bushin hallinnon varapresidentti Dick Cheney on Halliburton-yhtiön entinen johtaja ja suuri osakkeenomistaja. Myös ESSI-yhtiön omistuksen takana on presidentti George W. Bushin isän nuorempi veli William Henry Trotter Bush, joka omistaa muiden yhtiöidensä kautta myös ison osan Halliburtonista. Yhteensä näissä sota-alihankintayhtiöissä työskenteli yli 180 000 ihmistä, eli enemmän kuin Yhdysvaltain sotilaita on Irakissa.
Syyskuussa 2007 Irakin sisäministeriö perui ensimmäisen kerran toimiluvan yhdysvaltalaiselta Blackwater-turvallisuusyhtiöltä, jonka työntekijöiden syytetään ampuneen siviilejä Bagdadissa. Irakin sisäministeriö kertoi asettavansa vastaisuudessa syytteeseen kaikki ulkomaiset urakoitsijat, joiden todetaan käyttäneen liiallista voimaa välikohtauksissa. YK:n päätöslauselma antaa Yhdysvaltain miehitysjoukoille syytesuojan, mutta Irakin sisäministeriön tiedottajan mukaan syytesuoja ei koske yksityisiä turvallisuusyhtiöitä. Irakissa on toiminut kymmeniä tuhansia yksityisten amerikkalaisten turvallisuusyhtiöiden työntekijöitä, joista monet suorittavat aiemmin sotilaille kuuluneita tehtäviä.
Vuonna 2013 väkivalta kiihtyi uudestaan Irakissa. Vuoden 2014 kesäkuussa Syyriassakin toimiva sunnien kiihkofundamentelistinen Isis-järjestö hyökkäsi vallaten Mosulin ja edeten melko lähelle Bagdadia. Yhdysvaltain presidentti Obama ei halunnut lähettää maajoukkoja Irakiin.