Makkara
Makkara on kuoreen tehty, pääasiassa lihasta valmistettu elintarvike. Makkaran kuori voi olla joko niin sanottu luonnonkuori eli luonnonsuoli, jolloin se on puhdistettua eläimen suolta, tai keinokuori, joita valmistetaan muun muassa kollageenista, selluloosasta tai täysin synteettisestä kuidusta. Elintarviketeollisuudessa näistä kaikista käytetään yleisesti nimitystä "suoli" riippumatta raaka-aineista.
Makkaroiden luokittelu vaihtelee maittain. Suomessa makkaroiden luokittelusta, samoin kuin sen koostumuksesta ja muista makkaran valmistukseen vaikuttavista seikoista on säädetty kauppa- ja teollisuusministeriön päätöksellä 139/1996 ja asetuksella 987/2002. Elintarviketeollisuus ja kauppa käyttävät näihin pohjautuen omia luokittelujaan. Virallinen luokittelu jakaa makkarat kestomakkaroihin, leikkelemakkaroihin ja ruokamakkaroihin.
"Kestomakkara" valmistetaan kuumentamatta, joko kuivaamalla, kylmäsavustamalla tai upposuolaamalla. Suomessa on eniten käytössä menetelmä, jossa liha ja muut valmistusaineet hienonnetaan, fermentoidaan ja/tai kylmäsavustetaan ja sen jälkeen ruiskutetaan suoleen ja lopuksi kuivataan valmiiksi tuotteeksi. Kestomakkaraa myydään Suomessa meetvursti- ja salami-nimikkeillä. Kestomakkaran lihapitoisuuden on oltava valmiissa tuotteessa vähintään 95 painoprosenttia.
"Leikkelemakkara" ja "ruokamakkara" ovat keittomakkaroita. Keittomakkarat valmistetaan hienontamalla kutteriksi kutsutulla laitteella liha ja muut valmistusaineet hienoksi emulsioksi, joka ruiskutetaan suoleen, makkaralaadusta riippuen mahdollisesti savustetaan ja sen jälkeen kypsennetään keittämällä, tai oikeammin hauduttamalla vesihöyryssä. Makkara on kypsä, kun sen sisälämpötila on 70–72 °C. Keiton jälkeen makkarat jäähdytetään välittömästi kylmällä vedellä ja siirretään kylmävarastoon odottamaan jatkokäsittelyä.
"Leikkelemakkaran" ja "ruokamakkaran" ero on lähinnä lainsäädännöllinen. Molemmissa makkaratyypeissä perusvalmistusaineet ja -menetelmät ovat täsmälleen samanlaiset. Niitä ei enää jaeta valmistusaineiden perusteella A- ja B-luokan makkaroihin, mutta leikkelemakkaraa ja ruokamakkaraa saa kaupassa nimittää A-luokan makkaraksi, jos se täyttää seuraavat ehdot:
1) valmistusaineena käytetyn lihan ja muiden lihaan verrattavien valmistusaineiden yhteismäärä on vähintään 63 painoprosenttia laskettuna valmiista elintarvikkeesta;
2) muina lihaan verrattavina valmistusaineina on käytetty vain elimiä, silavaa ja muuta rasvakudosta, kamaraa ja siipikarjan nahkaa;
3) eliminä on käytetty vain kieltä, sydäntä tai maksaa;
4) kamaraa ja siipikarjan nahkaa saa käyttää enintään 6 painoprosenttia laskettuna valmiista elintarvikkeesta ja
5) valmistusaineena ei ole käytetty tärkkelystä eikä perunajauhoa.
Aikaisempaa B-luokan makkaraa laki ei enää tunne lainkaan.
Makkaran ja muiden teollisesti valmistettujen lihavalmisteiden käyttö lisää tiettyjen sairauksien riskiä. Tämän arvellaan johtuvan niiden sisältämistä lisäaineista, kuten nitraatista, fosfaatista ja natriumista.
Makkaran syönti lisää 18 prosentilla riskiä kuolla muuta väestöä nuorempana jokaista päivittäin nautittua 50 gramman annosta kohti. Punaista lihaa syövillä ei havaittu vastaavaa riskiä. Ylimääräiset kuolemat johtuivat etenkin sydän- ja verenkiertoelinten sairauksista ja syövistä.
"Falukorv" kuuluu Ruotsin vanhimpiin makkaratyyppeihin. Makkaraa ei pidetty hienona ruokana, vaan sitä söi työväenluokka. Korkeammat säädyt käyttivät makkaraa vain leikkeleenä. Falukorv on lähtöisin Falunista, joka on kaivoskaupunki. Härkiä teurastettiin ennen kaikkea siksi, että niistä saatiin tarvittavaa köysimateriaalia kaivokseen. Ongelmaksi muodostui härkien liha, joka piti saada säilymään. Tämä oli syynä Falumakkaran syntyyn.
Suomalaista lenkkimakkaraa maultaan lähinnä muistuttava käy siellä nimellä "kokt fläskkorv", jota valmistetaan Scan-tavaramerkillä. Samanlaisia makkaroita ovat "köttkorv" ja "värmlandskorv". Toinen suosittu makkaratyyppi Ruotsissa on "prinskorv" joka muistuttaa nakkimakkaraa tai "magis" jossa on enemmän lihaa. Tölkeissä säilytettyinä myydään makkaraa "Bullens pilsnerkorv", joka sai nimensä näyttelijältä ja keittokirjojen kirjoittajalta Erik Berglundilta.
Leikkelemakkaroita on paljon: "Strövelskorv", "Munsökorv", "Onsalakorv" ja niin edelleen. Ne ovat usein savustettuja. Niitä kutsutaan joskus "prickig korviksi" pienien rasvapalojen vuoksi. "Gustavskorv" on tehty hevoslihasta.
Espanjan kestomakkaroihin kuuluvat "chorizo", "longaniza", "salchichón, fuet ja sobrassada". Keittomakkaroiden ryhmässä on "androlla", "butifarra", verimakkara "morcilla" ja "mortadela". Makkaroista on paikallisia versioita, ja Espanjassa on myös useita alkuperänimityksiä makkaroille.
Argentiinassa, Uruguayssa ja Perussa "chorizo" on tuore makkara, joita grillataan.
Ensimmäiset maininnat makkaroista ovat sumerilaisilta nykyisestä Irakista noin vuodelta 3000 eaa. Makkarasta ovat kirjoittaneet myös kiinalaiset 589 eaa. ja Homeros Odysseiassaan. Keisari Neron aikana Roomassa makkarat olivat juhlaruokaa jolla etenkin juhlistettiin Lupercaliaa. Varhainen katolinen kirkko piti niin Lupercalian viettoa kuin makkaran syöntiä syntinä.
Makkara seuraa ihmistä läpi kulttuurihistorian. Makkara oli yksinkertainen tapa säilyttää lihaa eläimen teurastuksen jälkeen puhdistamalla eläimen suolet ja laittamalla niihin talteen se, mitä ei hetkeen syöty. Ajan myötä tulivat säilytysmenetelmät kuten savustus, suolaus ja kuivaus.
Suomalainen makkarakulttuuri on saanut vaikutteita etenkin Saksasta, jota pidetään vieläkin johtavana makkaramaana. Suomessa makkaranteko on enemmän länsi- kuin itäsuomalaista perinnettä. Kotitiloilla teurastettiin eläimiä ja jokaisella kylällä oli omat makkaralajinsa ja maustesekoituksensa.
Teollisesti valmistettua makkaraa oli lähinnä vain kaupungeissa 1950-luvulle asti, koska kylmälaitteita ei juuri ollut. Makkaran suuri suosio alkoi 1960-luvulla, kun suuri muuttoliike maaseudulta kaupunkeihin työn perässä alkoi. Teollistuvassa yhteiskunnassa jäi yhä vähemmän aikaa ruuanvalmistukseen kotona. Varsinaisia eineksiä oli vielä tuohon aikaan hyvin vähän. Makkara tarjosikin nopean ja kohtuullisen edullisen tavan tyydyttää ravinnontarve. Makkaran suosio kulkeutui sittemmin suomalaisten mukana maailmalle, ja suomalainen lenkkimakkara on edelleen yksi ulkomailla asuvien suomalaisten suosikkituliaistoiveista. Esimerkiksi Ruotsin suurilla teollisuuspaikkakunnilla myydään suomalaisista elintarvikkeista nimenomaan makkaraa.
Vegaanisia makkaroita ja nakkeja valmistetaan muun muassa seitanista, tofusta ja lupiinista.