Vuosaarenhuippu
Vuosaarenhuippu on yli 60 hehtaarin laajuinen ulkoilualue Vuosaaren pohjoisosassa itäisessä Helsingissä. Alueella sijaitsi aiemmin Vuosaaren kaatopaikka ja rakentamisesta yli jääneiden maamassojen sijoituspaikka. Entisestä kaatopaikasta ja maantäyttöalueesta on maisemointityöllä rakennettu Helsingin mittakaavassa poikkeuksellinen ympäristö, jossa elää laaja kirjo kasvi- ja eläinlajeja. Polut yhdistävät Vuosaarenhuipun myös viereiseen Mustavuoren suojelualueeseen.
Vuosaaren kaatopaikka oli toiminnassa vuosina 1966–1975 ja 1979–1988. Jälkimmäisinä vuosina se oli yksi ”kolmesta suuresta”. Kaksi muuta olivat Ison-Huopalahden kaatopaikka ja Pasilan kaatopaikka. Se on Ämmässuon kaatopaikan jälkeen toiseksi suurin Pohjoismaissa koskaan sijainnut kaatopaikka. Alueelle vietiin talousjätettä ja teollisuusjätettä ja todennäköisesti myös ongelmajätettä.
1960-luvun ajan alue toimi Lohjan Kalkkitehdas Oy:n kaatopaikkana. Kalkkitehtaalla oli alueella kalkkikivilouhos, joka sittemmin näkyi maastossa vanhana, vedellä täyttyneenä lampena. Paikan erikoisuus oli lohenpunainen marmori, jota Lohjan Kalkki Oy ja sittemmin Rudus Oy nosti laattoina aina 60 metrin syvyydestä. Nähtävästi alueella toimi myös kivenmurskaamo, jonka synnyttämä pöly johti lähiasukkaiden valituksen seurauksena pölyn määrä todettiin haitalliseksi ja yritys määrättiin korjaamaan tilanne. Tarkempia tietoja tästä vaiheesta on vaikea löytää.
Vuosaaren kaatopaikka kaupungin kaatopaikkana perustettiin, kun Vuosaari oli liitetty Helsinkiin 1966 ja Vartiokylän kaatopaikka samanaikaisesti täyttyi. Alue oli tuolloin syrjäistä seutua Vantaan ja Sipoon rajamailla. Syrjäisestä sijainnista huolimatta lähin asutus sijaitsi vain 400 metrin päässä kaatopaikasta. Kaatopaikka oli aluksi vartioimaton ja puutteellisesti hoidettu ja se vilisi rottia ja lokkeja. Jätteet oli kasattu paikalle hyvin löyhästi, ja tästä syystä jätteiden väliin pääsevä ilma mahdollisti myös lukuisat tulipalot, joiden sankat savut haittasivat lähitalojen asukkaita.
Vuodesta 1975 lähtien Vuosaaren kaatopaikka jäi neljän vuoden ajan tilapäisesti pois käytöstä, mutta Ison Huopalahden kaatopaikan jäätyä pois käytöstä jätteitä ryhdyttiin tuomaan uudelleen Vuosaareen. Vuosaaren asukkaiden mielestä kaatopaikka oli otettu uudelleen käyttöön laittomasti, ja he vastustivat sitä voimakkaasti. Kaatopaikan hoitoa syytettiin edelleen huonoksi, olihan se edelleen vartioimaton ja julkisuudessa esitettiin väitteitä, että sinne ajettiin myös ongelmajätteitä, kuten myrkkyjä, öljyjä ja liuottimia. Vuonna 1980 kaupunginosan asuntoyhtiöt valittivat kaatopaikasta terveydenhoitoviranomaisille, Helsingin poliisilaitokselle ja lopulta myös oikeuskanslerille. Myös Helsingin luonnonsuojeluyhdistys vaati kaatopaikan sulkemista. Uudenmaan lääninoikeus kielsikin kaatopaikan täytön, ja kun kaupungin mahdollisuudet jätteidensä hävittämiseen kävivät vähiin, korostui Kyläsaaren jätteenpolttolaitoksen asema kaupungin jätehuollossa. Ilmeisesti kaatopaikan käyttökiellon myötä se muuttui vuonna 1981 valvotuksi alueeksi.
Nähtävästi talous- ja teollisuusjätteen vienti Vuosaareen nyt loppui, mutta sen jälkeen sinne vietiin ylijäämämaata, ilmeisesti vuoteen 1988 saakka. Toiset lähteet kuitenkin mainitsevat Vuosaaren kaatopaikan Helsingin pääkaatopaikkana 1980-luvulla.
Näin entinen kaatopaikka koostuu kahdesta alueesta, entisestä varsinaisesta kaatopaikasta, jonka koko on 25 hehtaaria, ja täyttömäestä, jonka koko ilmeisesti on 35 hehtaaria.
Vuodesta 1983 lähtien paikasta on vastannut YTV. Viimeisinä vuosina kaatopaikka oli paljon esillä mediassa. Sen sulkeminen lienee johtunut yleisestä mielipiteestä.
Alueelle on viety yhdyskuntajätteitä 3,4 miljoonaa tonnia ja 150 000 tonnia teollisuusjätteitä. (Toisten tietojen mukaan jätettä olisi vain 1,7 miljoonaa tonnia.) Lisäksi alueelle on viety rakennusjätettä, rikinpoistotuotteita, liuottimia, sairaalajätettä ja kivihiilivoimaloiden tuhkaa sekä erilaisten laitosten jätekaivojen sakkoja ja lietteitä. Jätteen joukossa on PAH- ja VOC-yhdisteitä, raskasmetalleja ja rikkiyhdisteitä. Todennäköisesti joukossa on ongelmajätteitä.
Alueelle rakennettiin 1990-luvulla kaatopaikkakaasujen talteenottojärjestelmä, joka käsittää 27 imukaivoa, imuputkiston, pumppuaseman, soihtupolttimen ja lämpökeskukseen ohjaavan kaasuputkiston. Alue on rajattu maapadoilla jätetäytön päälle on lakkauttamisen jälkeen sijoitettu huomattava määrä puhtaita ylijäämämaita. Jossain vaiheessa, ennen tai jälkeen kaatopaikkakäytön, alue on rajattu maapadoilla. Kaatopaikka on kaikesta huolimatta luokiteltu riskikaatopaikaksi ja se on jatkuvassa valvonnassa suotovesien eli jätteiden läpi suodattuneen sadeveden ja lumen sulamisveden osalta.
Varsinaisen kaatopaikan maisemointiin päästään vasta, kun sen sisällä muhivat kaatopaikkakaasut poistuvat. Poistumista on tehostettu uudella putkistolla.
Täyttömäelle on kasattu ylijäämämassoja vuosikymmeniä. Täyttömäen pintamaat on tuotu Vuosaaren sataman rakennustyömaalta. Maansiirtokoneet ovat rahdanneet Käärmeniemestä 80 000 kuutiota maata. Massat sijoitettiin innovatiivisesti, niiden alkuperäisessä kerroksellisuusjärjestyksessä, eli metsänpohjan ylin orgaaninen kerros mikrobeineen, siemenpankkeineen ja maaperäeliöineen jäi pintaan ja pääsi näin aloittamaan siirrosta toivuttuaan uuden elämän. Eräitä arvokkaita kasvikasvustoja tuotiin jopa paareilla kuin ambulanssipotilaita. Maamassojen mukana ovat siis tulleet myös maassa olevat siemenet. Näin kasvit, eliöt ja sienirihmastot jatkavat alueella kasvuaan. Alueen maksimikorkeus korkeus on maanläjityksen vuoksi huomattava, jonka takia se näkyy kauas ja sen laelta näkyy suurin osa seudusta.
Sitten suunnitelmat muotoutuivat vielä kerran uudelleen. Erään kommenttaattorin mukaan
Helsingin kaupungin rakennusviraston maisemointi, etenkin työpajapäällikkö Jukka Toivonen, saa kehuja Suomen luonnonsuojeluliitolta ja Countdown-kunniapalkinnon Maailman luonnonsuojeluliiton Suomen komitealta. Edellä siteeratun kommentaattorin mukaan
Maisemointia suunniteltaessa mallimaisemina ja innoittajina ovat olleet ulkosaariston luontotyypit, harjujen paahderinteet, harvinaistuneet lehtotyypit sekä Someron Häntälän notkojen laidunnettu perinnemaisema.
Kesällä 2014 alueelle on siirretty maamassoja Kruunuvuorenrannan tulevan asuinalueen alta. Maisemoijat odottelevat innolla sitä, millaisia kasveja mullan siemenpankista nousee.
Vaikka Helsingin kaupunki aloitti maisemoinnin vasta vuonna 2003, on alueelta löydetty jo nyt yli 400 kasvilajia ja monia harvinaisia tai uhanalaisia eläinlajeja. Merkittävä osa entisen maantäyttöalueen kasvillisuudesta on peräisin pintamaiksi valikoitujen maamassojen mukana kulkeutuneista kasvilajeista ja maiden sisältämistä siemenistä. Vuosaarenhuipun alue on myös eräänlainen reservaatti, jonne voidaan siirtää kaupungin rakentamisen alle jääviä harvinaisia, alueellisia kasvilajeja.
Entisen kaatopaikan korkeus on maanläjityksen vuoksi huomattava, jonka takia se näkyy kauas ja sen laelta näkyy suurin osa seudusta. Vuosaarenhuipun korkeimmalla kohdalla, 65 metrin korkeudessa, on näköalapaikka, josta avautuu näkymä muun muassa läheiseen Vuosaaren satamaan.
Vuosaarenhuipun pohjoiskautta kulkee esteetön reitti aivan mäen korkeimmalle kohdalle asti. Esteetön reitti alkaa Niinisaarentien kupeessa olevalta parkkipaikalta, virallista kulkureittiä pitkin. Tie kulkee vanhan kaatopaikan ja Porvarinlahden ruovikon välistä Vuosaarenhuipun luoteisreunalle. Sieltä tie kiertää rinnettä pitkin huipun laen pohjoiskärkeen.
Etelästä käsin sen sijaan esteetöntä pääsyä ei ole. Linnuntietä pitkin suorin ja ilmeisin reitti Niinisarentieltä mäen itärinteelle ei ole yleisölle avoin.
Kaupungin rakennusvirasto kertoo alueesta muun muassa seuraavaa: