Marilyn Monroe
Marilyn Monroe (alk. Norma Jeane Baker; 1. kesäkuuta 1926 Los Angeles, Kalifornia – 5. elokuuta 1962 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä, laulaja ja malli. Monroe on kaikkien aikojen tunnetuimpia filmitähtiä ja seksisymboleita.
Monroen syntymänimi oli Norma Jeane Mortenson, mutta vähän syntymän jälkeen hän sai sukunimekseen Baker. Hän otti vuonna 1946 taiteilijanimekseen Marilyn Monroe ja virallisti sen vuonna 1956. Monroella oli rikkinäinen lapsuus, ja hän asui usein orpokodissa ja sijaisvanhempien luona. Hän solmi ensimmäisen avioliittonsa 16-vuotiaana ja aloitti pian uransa mallina, mikä johti ensimmäiseen elokuvasopimukseen vuonna 1946. Hänen varhaiset roolinsa olivat pieniä, mutta hänen suorituksensa elokuvissa "Asfalttiviidakko" ja "Kaikki Eevasta" (1950) saivat hyvän vastaanoton. Hänen komediennen kykyjään ylistettiin muun muassa elokuvissa "Herrat pitävät vaaleaveriköistä" (1953), "Kuinka miljonääri naidaan" (1953) ja "Kesäleski" (1955), ja hänestä tuli yksi Hollywoodin kirkkaimmista ja samalla koko maailman palvotuimmista tähdistä.
Monroen luokittelu ”tyhmäksi blondiksi” rajoitti hänen uramahdollisuuksiaan, joita hän yritti aktiivisesti laajentaa. Hän opiskeli Actors Studiossa ja perusti oman tuotantoyhtiön Marilyn Monroe Productions. Kriitikot kehuivat hänen roolisuoritustaan elokuvassa "Bussipysäkki" (1956), ja hän sai parhaan naispääosan Golden Globe -palkinnon musikaali- tai komediaelokuvan kategoriassa roolisuorituksestaan elokuvassa "Piukat paikat" (1959).
Monroe oli naimisissa kolme kertaa: merisotilas Jim Doughertyn (1942–1946), baseball-tähti Joe DiMaggion (1954) ja näytelmäkirjailija Arthur Millerin (1956–1961) kanssa. Hänen elämänsä viimeisiä vuosia leimasivat henkilökohtaiset ja terveysongelmat, riippuvuudet sekä hankalan työtoverin maine. Monroe kuoli barbituraattien yliannostukseen. Viralliseksi kuolinsyyksi annettiin ”todennäköinen itsemurha”, mutta onnettomuutta tai henkirikosta ei myöskään ole suljettu pois.
Norma Jeane Mortenson syntyi Los Angeles County Hospitalissa 1. kesäkuuta 1926. Hän oli Gladys Pearl Bakerin kolmas lapsi. Kaksi vanhinta olivat Robert (1918–1933) ja Berniece (s. 1919) Gladysin edellisestä avioliitosta Jasper Newton Bakerin kanssa. Syntymätodistukseen Norma Jeanen sukunimeksi kirjattiin Mortenson, joka oli Gladysin aviomiehen Martin Edward Mortensenin sukunimi, tosin väärin kirjoitettuna. Hänen toinen etunimensä kirjoitettiin usein ja kirjoitetaan joskus edelleen lyhyemmin ’Jean’ – jopa Monroen ystävät ja aviomiehet luulivat aikoinaan sen olleen oikea kirjoitusmuoto.
Monroen syntymätodistuksessa isäksi on nimetty ”Edward Mortenson” ja tämän asuinpaikaksi ”tuntematon”. Gladys Baker oli avioitunut Mortensenin kanssa vuonna 1924, mutta he olivat eronneet ennen Gladysin raskautta. Tytön kastetodistuksessa sukunimeksi on merkitty Baker, mutta ensimmäisessä avioliittoluvassa taas Mortensen. Useat Monroen elämäkerran kirjoittajat ovat esittäneet, että Gladys Baker käytti entisen miehensä nimeä välttääkseen aviottoman lapsen leimaa. Mortensenin kuoltua 85-vuotiaana selvisi papereista, että hän oli hakenut avioeroa Gladysista vasta vuonna 1927, ja lopullinen päätös annettiin seuraavana vuonna.
Koko elämänsä ajan Marilyn Monroe kielsi, että Mortensen olisi ollut hänen isänsä. Hän kertoi, että hänelle oli lapsena näytetty valokuva miehestä, jonka Gladys oli kertonut olevan hänen isänsä, Charles Stanley Gifford. Hän muisti, että miehellä oli ollut ohuet viikset ja että tämä oli muistuttanut jonkin verran Clark Gablea, joten hän oli huvikseen kuvitellut Gablen olevan hänen isänsä.
Gladys antoi Norma Jeanen vauvana kasvattivanhemmille mutta maksoi hänen elättämisensä kuluja ja kävi katsomassa häntä. Vuonna 1933 Gladys otti kahdeksanvuotiaan Norma Jeanen takaisin itselleen säästettyään rahaa omaan taloon. Gladys joutui kuitenkin työttömäksi, hänen terveytensä romahti, ja vuonna 1935 hänellä diagnosoitiin paranoidi skitsofrenia. Gladysin parhaasta ystävästä Grace McKeestä tuli tytön huoltaja.
Monroe kertoi aikuisena, että häntä oli käytetty kahdeksanvuotiaana ja myöhemminkin seksuaalisesti hyväksi tai raiskattu. Väitteitä ei voida todistaa puoleen tai toiseen; jotkut Monroen elämäkerturit ovat pitäneet niitä uskottavina ja toiset eivät.
McKeen luona Norma Jeane sai aluksi elää normaalia elämää, ja hän sai leikkitoverin McKeen uuden miehen tyttärestä. Pariskunnan erottua väliaikaisesti Norma Jeane kuitenkin sijoitettiin orpokotiin ja sen jälkeen eri sijaiskoteihin, myös McKeen sukulaisten luo. 12-vuotiaana hän alkoi myös pitää kirjeitse yhteyttä vanhempaan sisarpuoleensa Bernieceen, joka asui Kentuckyssa, mutta suunnitelma muuttaa yhteen ei toteutunut. Kun McKee oli muuttamassa vuonna 1941 miehensä kanssa itärannikolle, 15-vuotias Norma Jeane jouduttiin jättämään taakse, sillä hän oli osavaltion holhouksen alainen. McKee keksikin ajatuksen saada Norma Jeane ja 20-vuotias naapurinpoika James ”Jim” Dougherty avioitumaan.
Nuoret alkoivat tapailla ja menivät naimisiin kesäkuussa 1942 kun Norma Jeane oli 16-vuotias. Pari eli aluksi onnellista joskin Norma Jeanen mukaan tylsää elämää Catalina Islandilla. Lentokoneteknikkona työskennellyt Dougherty joutui kauppalaivastoon ja sai komennuksen ulkomaille vuonna 1944, ja Norma Jeane muutti takaisin Los Angelesiin. Hän sai työpaikan lentokonetehtaalta, josta hänet löydettiin valokuvamalliksi, mikä ei aviomiestä miellyttänyt. Norma Jeane haki avioeroa Doughertysta ja sai eron vuoden 1946 lopulla.
Norma Jeane työskenteli lentokonetehtaalla, kun "Yank"-lehden valokuvaaja tuli kuvaamaan sotaponnisteluissa tukevia naisia. Kuvia ei julkaistu lehdessä, mutta niiden ansiosta Norma Jeane sai Blue Book Modelling -mallitoimiston kanssa sopimuksen 19-vuotiaana. Hän kävi kolmen kuukauden mallikurssin, jolla hän oppi meikkaamaan ja muut mallin elkeet, vaikka hänen luontaisesti hytkyvä kävelytyylinsä olikin mallille epätavallinen. Hänen hiuksensa vaalennettiin ja suoristettiin, ja hän opetteli tunnusomaisen värisevän hymynsä. Hän teki töitä tapahtumaemäntänä sekä lehtien mainoskasvona ja valokuvamallina, ja hän pääsi usean lehden kanteen.
Norma Jeanen suosio mallina ja onnistunut koekuvaus studiojohtajan ja kykyjenetsijän Ben Lyonin edessä johtivat puolen vuoden elokuvasopimukseen 20th Century Foxin kanssa. Norma Jeane allekirjoitti sopimuksen elokuun 1946 lopulla kaksi viikkoa ennen kuin avioero Jim Doughertysta tuli voimaan. Hänen palkkansa oli 75 tai 125 dollaria viikossa, minkä lisäksi hänellä oli yhä epäsäännöllisiä tuloja mallintöistä.
Elokuvayhtiössä ei pidetty nimestä Norma Jeane, joten Lyon valitsi aluksi tähtösen lavanimeksi Carole Lind. Sekään ei kuulostanut oikealta, joten Norma Jeane itse valitsi sukunimekseen äitinsä tyttönimen Monroe. Lyon vaimoineen sekä Norma Jeane sovittelivat yhdessä erilaisia nimiä, kuten Norma Jeane Monroe, Norma Monroe tai Jeane Monroe. Lopulta Lyon ehdotti Marilyniä, koska hänen mielestään Norma Jeane muistutti Marilyn Milleriä, 1920- ja 30-lukujen kuuluisaa Broadway-tähteä. Monroe ryhtyi näin käyttämään taiteilijanimeä Marilyn Monroe. Hän otti sen myös viralliseksi nimekseen kymmenisen vuotta myöhemmin maaliskuussa 1956.
Monroe teki ensimmäisen roolinsa elokuvassa "Ihannesihteeri" (1947). Hänen osansa puhelinkeskuksen hoitajana oli pieni, eikä häntä mainittu näyttelijäluettelossa. Monroen ensimmäisenä julkaistu puherooli oli elokuvassa "Dangerous Years" (1947). Hän tosin saattoi kuvata seuraavana ilmestyneen elokuvansa "Scudda Hoo! Scudda Hay!" (1948) puhekohtauksen sitä ennen. "Dangerous Years" -elokuvassa Monroe esitti tarjoilijaa nimeltä Evie. Hänen osuutensa kesti 22 sekuntia, ja hänen ensimmäinen repliikkinsä oli ”Vielä kuusi jäätelöannosta”.
Ura 20th Century Foxilla ei kuitenkaan ottanut tuulta alleen, joten Monroe teki puolen vuoden sopimuksen Columbia Picturesin kanssa. Samaan aikaan hän otti laulu- ja tanssitunteja. Hän sai pian ison roolin pienen budjetin elokuvassa "Ladies of the Chorus" vuonna 1948, mutta sen saamat huonot arvostelut johtivat siihen, ettei Monroen sopimusta enää uusittu.
Vuonna 1949 Monroe oli palannut jällen mallintöihin. Rahapulassa hän suostui alastonkuviin, jotka valokuvaaja Tom Kelley otti toukokuussa 1949 punaista samettipeitettä vasten. Kuvat ilmestyivät kalenterissa, josta tuli hyvin suosittu kolme vuotta myöhemmin kun Monroesta oli tullut tunnettu elokuvanäyttelijä. Studio pelkäsi kuvien tuhoavan Monroen uran, mutta ne vain lisäsivät hänen suosiotaan.
Pieni rooli Marxin veljesten elokuvassa "Sardiinimysteerio" (1949) saattoi Monroen agentti Johnny Hyden tietoisuuteen. Monroe sai merkittävät sivuosat elokuvissa "Asfalttiviidakko" (1950) ja "Kaikki Eevasta" (1950). Hyde kuoli 1950, ja Monroe otti läheisen ystävänsä ja tukijansa kuoleman hyvin raskaasti. Hyde oli järjestänyt Monroelle lyhytaikaisen sopimuksen 20th Century Foxin kanssa, mutta studion johtaja Darryl F. Zanuck ei edelleenkään uskonut tähtösen menestyvän. Monroen suosio oli kuitenkin kasvanut "Kaikki Eevasta" -elokuvan ansiosta, ja agentti Hugh French sai solmittua hänelle Foxin kanssa seitsenvuotisen sopimuksen toukokuussa 1951.
Monroe kirjoittautui vuonna 1951 Kalifornian yliopistoon opiskelemaan muun muassa kirjallisuutta. Hän jatkoi sivuosaroolien esittämistä vuosien 1951–1953 aikana, joskin ne olivat laajempia kuin ennen. Hänestä alettiin myös julkaista täysimittaisia lehtiartikkeleita. "Photoplay Magazine" -lehti äänesti vuonna 1952 Monroen Hollywoodin lupaavimmaksi kyvyksi. Hän sai arvostelijoilta kiitosta erityisesti suorituksestaan elokuvassa "Purkaus yössä" (1952), johon hänet oli lainattu RKO Picturesille. Samaan aikaan Monroen vanhat alastonkuvat tulivat julkisuuteen, mikä kasvatti hänen mainettaan entisestään.
Monroe teki kolme elokuvaa loppuvuonna 1952. Hän esiintyi pääosassa elokuvassa "Draama hotellissa" (1952), joka oli hänen ensimmäinen pääroolinsa kokoillan elokuvassa. Hän alkoi samalla saada mainetta hankalana työtoverina, ja tuottaja Zanuck kielsi häneltä draamaroolit. Kolme viikkoa myöhemmin julkaistusta episodielokuvasta "Neljä helmeä" (1952) Monroe sai jälleen hyvät arvostelut, vaikka hänen osuutensa oli lyhyt. Komediassa "Rakas, minä nuorrun" (1952) Monroe esiintyi ensi kertaa platinablondina.
Supertähti Monroesta tuli vuonna 1953, kun hän esiintyi psykopaattisena vamppina Henry Hathawayn film noir -draamassa "Niagara". Zanuck piti Monroen potentiaalia kehittämisen arvoisena ja kiinnitti hänet femme fatalen osaan. Kriitikot huomioivat elokuvassa Monroen avoimen seksuaalisuuden, ja hänen vuonna 1949 otettu alastonkuvansa nousi pinnalle yhä uudelleen – tällä kertaa "Playboy"-lehden kannessa vuonna 1953.
Samana vuonna valmistuneet menestyskomediat, Howard Hawksin "Herrat pitävät vaaleaveriköistä" ja Jean Negulescon "Kuinka miljonääri naidaan", sinetöivät Monroen aseman yhtenä ajan valovoimaisimmista filmitähdistä. Ne kuitenkin loivat Monroesta julkisuuteen kuvaa ”tyhmänä blondina”. "Herrat pitävät vaaleaveriköistä" -elokuvan Los Angelesin ensi-illassa Marilyn Monroe ja Jane Russell pääsivät painamaan käden- ja jalanjälkensä sementtiin Grauman's Chinese Theatren edessä.
Monroe alkoi tapailla baseball-tähti Joe DiMaggiota vuonna 1952. Hänen tähtensä lähti seurusteluhuhuista yhä suurempaan nousuun. He avioituivat San Franciscossa tammikuussa 1954. Monroe matkusti häämatkalta Japanista Koreaan, jossa hän esiintyi jopa sadalletuhannelle USA:n merijalkaväen sotilaalle kolmen päivän aikana. Suuresiintymiset auttoivat Monroeta pääsemään vihdoin eroon häntä riivanneesta lavajännityksestä. Korean-matkan myötä avioliitto lähti kuitenkin DiMaggion mukaan pian luisumaan alamäkeen.
Syyskuussa 1954 Marilyn Monroe kuvasi kenties uransa kuuluisimman kohtauksen komediaelokuvaan "Kesäleski". New Yorkin maanalaisessa metrossa tuuletusaukosta pöllähtävä ilmavirta nosti Monroen valkoisen mekon helmat taivaisiin, mutta ohjaaja Billy Wilder ei jättänyt tapahtumaa sattuman varaan. Kohtausta kuvattiin yhä uudelleen ja uudelleen suuren ihmisjoukon edessä. Aviomies Joe DiMaggion kerrotaan olleen paikalla ja raivostuneen luodusta spektaakkelista. Pari järjesti julkisen riidan asiasta, mutta palasi yhdessä New Yorkista Kaliforniaan. Kahden viikon kuluttua Monroe ilmoitti lehdistölle avioerosta liiton kestettyä vain kahdeksan kuukautta. Ero myönnettiin marraskuussa 1954.
Vuonna 1955 ensi-iltansa saaneesta "Kesäleskestä" tuli hitti ja Monroe sai hyvät arvostelut roolisuorituksestaan tyttönä, joka valloittaa kesäksi kaupunkiin jääneen ukkomiehen sydämen. Elokuvan myötä Monroen suosio oli huipussaan.
Vuoden lopussa Monroe solmi jälleen seitsenvuotisen neljä elokuvaa kattavan sopimuksen 20th Century Foxin kanssa. Oman tuotantoyhtiön Marilyn Monroe Productionsin turvin Monroe takasi itselleen 100 000 dollaria ja tietyn osuuden kustakin elokuvasta, oikeuden tehdä elokuvia muiden studioiden kanssa sekä oikeuden kieltäytyä käsikirjoituksesta, ohjaajasta tai kuvaajasta, jota ei hyväksynyt.
Monroe solmi kolmannen avioliittonsa näytelmäkirjailija Arthur Millerin kanssa kesäkuussa 1956 vuoden seurustelun jälkeen. Liitto kesti vuoteen 1961 saakka.
1950-luvun puolivälissä Monroe opiskeli New Yorkissa näyttelemistä Lee Strasbergin johtamassa The Actors Studiossa. Hän sai opettajaltaan kehuja: ”Olen työskennellyt satojen ja satojen näyttelijöiden kanssa, ja on vain kaksi jotka nousevat kirkkaasti muiden yläpuolelle. Ensimmäinen on Marlon Brando ja toinen on Marilyn Monroe”, Strasbergin kerrotaan sanoneen.
Monroen seuraava roolityö oli elokuvassa "Bussipysäkki" (1956). Suoritus keräsi kehuja arvostelijoilta ja Monroe sai roolistaan Golden Globe -ehdokkuuden. Sen jälkeen hän näytteli Laurence Olivierin kanssa musiikkikomediassa "Prinssi ja revyytyttö" (1957). Myös Olivier vaikuttui Monroen näyttelijäntaidoista ja roolisuoritus keräsi tunnustusta Euroopassa. Monroe sai Italian ja Ranskan elokuvapalkinnot ja ylsi Britanniassa Bafta-ehdokkuuteen.
Menestysroolien jälkeen Monroe piti taukoa näyttelemisestä ja vietti kesän 1957 aviomiehensä kanssa. Hän sai keskenmenon elokuussa. Millerin kannustamana Monroe näytteli seksipommin osan elokuvassa "Piukat paikat" (1958). Elokuva nousi jättimenestykseksi ja Monroe palkittiin roolistaan Golden Globe -palkinnolla. Monroe sai toisen keskenmenon joulukuussa 1958, kun kuvaukset olivat jo päättyneet. Monroella ja "Piukat paikat" -vastanäyttelijä Tony Curtisilla oli ollut aiemmin suhde, jonka Curtis myöhemmin kertoi syvenneen elokuvan kuvausten aikana. Curtis myös sanoi, että Monroe oli tullut raskaaksi nimenomaan tästä suhteesta, vaikka hän oli yhä naimisissa Arthur Millerin kanssa.
Monroe ei ollut tyytyväinen seuraavan elokuvansa "Lemmenloukku" käsikirjoitukseen. Miller teki siihen muutoksia, mutta vastanäyttelijöiksi kaavaillut Gregory Peck, Cary Grant, Charlton Heston, Yul Brynner ja Rock Hudson kieltäytyivät yksi toisensa perään muutosten jälkeen. Rooliin tarttui ranskalainen Yves Montand. Kun Miller ja Montandin vaimo Simone Signoret matkustivat ulkomaille työn perässä, syntyi Monroen ja Montandin välille lyhyt suhde.
"Lemmenloukun" kuvausten aikana Monroen terveys heikkeni ja hän alkoi käydä psykiatrilla. Hän kärsi unettomuudesta ja alkoi ottaa yhä suurempia määriä lääkkeitä olonsa helpottamiseen. Heinäkuussa 1960 alettiin Nevadassa kuvata elokuvaa "Sopeutumattomat", johon Miller oli muokannut käsikirjoituksen aiemmasta novellistaan ja uskonut sen olevan sopiva myös Monroelle. "Sopeutumattomista" tuli paitsi Monroen viimeinen elokuva, myös niitti parin avioliitolle. Monroe sairasteli jatkuvasti, hänen päihteidenkäyttönsä lisääntyi, eikä hän kyennyt näyttelemään. Hänet kiidätettiin sairaalaan Los Angelesissa, jossa hän oli hoidettavana kymmenen päivän ajan. Lehdet kirjoittivat hänen käyneen lähellä kuolemaa, mutta tarkkaa tietoa sairauden laadusta ei saatu.
Vaikeuksista tähtensä kanssa kuvausten aikana kärsinyt ohjaaja John Huston kuvaili Monroen roolisuoritusta "Sopeutumattomissa": ”Hänellä ei ollut mitään tekniikoita. Se oli kaikki totta. Se oli vain Marilyn.”
Monroe sai "Sopeutumattomien" kuvaukset päätettyä, mutta hänen ja Millerin välit tulehtuivat entisestään. Kymmenessä päivässä kuvausten päättymisestä Monroe oli ilmoittanut eroavansa Milleristä. Avioero myönnettiin tammikuussa 1961.
Monroen riippuvuus lääkkeistä ja alkoholista paheni. Helmikuussa 1961 hän kirjautui psykiatriselle klinikalle, jota kutsui myöhemmin painajaiseksi. Hän soitti klinikalta Joe DiMaggiolle, joka riensi heti Floridasta avustamaan Monroen siirtymisessä hoitoon New Yorkiin. Monroe viipyi newyorkilaisessa sairaalassa kolme viikkoa. Hän ei sairastelujen takia kyennyt työskentelemään enää loppuvuonna oltuaan kahdesti leikkauksessa. Monroe palasi Kaliforniaan parantelemaan itseään.
Vuonna 1962 aloitettiin "Something’s Got to Give" -elokuvan kuvaukset. Sairaudet tai niiden pelko eivät kuitenkaan jättäneet Monroeta rauhaan, ja hänen kerrotaan jälleen kärsineen pahasta esiintymiskammosta. Toukokuussa 1962 Monroe teki viimeisen merkittävän julkisen esiintymisensä presidentti John F. Kennedyn varhaisissa syntymäpäiväjuhlissa New Yorkin Madison Square Gardenissa. Monroe esitti juhlissa Kennedylle ”Happy Birthday Mr. President” -onnittelulaulun. Monroella oli useiden lähteiden mukaan epäsäännöllinen seksisuhde presidentti Kennedyn ja luultavasti myös tämän veljen Robert Kennedyn kanssa. Monroen kiusallisen syntymäpäiväesityksen jälkeen presidentti alkoi kuitenkin pitää häneen etäisyyttä.
Jatkuva poissaolo kuvauksista johti Monroen erottamiseen "Something's Got to Give" -elokuvasta. 20th Century Fox myös haastoi hänet oikeuteen puolesta miljoonasta dollarista. Töiden hiipuessa Monroe aloitti julkisuuskampanjan, ja hän antoi kuvia ja haastatteluja muun muassa "Cosmopolitanille" ja "Voguelle". Riita studion kanssa sovittiin ja Monroen sopimus uusittiin miljoonan dollarin arvoiseksi kahden elokuvan sopimukseksi. Myös kesken jääneen elokuvan kuvausten oli määrä jatkua syksyllä 1962.
Marilyn Monroe kuoli 36-vuotiaana 5. elokuuta 1962 kotonaan Brentwoodissa, Los Angelesissa barbituraattien yliannostukseen.
Monroen psykiatri Ralph Greenson oli tavannut Monroen 4. elokuuta, ja tämä vaikutti olevan kunnossa. Seuraavana iltana Peter Lawford soitti ja kutsui Monroen illalliselle, mutta Monroe kieltäytyi; Lawfordin mukaan Monroe sammalsi puhuessaan. Monroe puhui illan aikana puhelimitse muidenkin kanssa, ja kymmeneltä illalla hän kutsui erään naisystävänsä käymään, mutta tämän mukaan oli jo liian myöhä. Yöllä Monroen sisäkkö soitti poliisille, koska Monroen lukitussa huoneessa oli keskiyön jälkeen vielä valot, mutta tämä ei vastannut koputuksiin. Paikalle saapunut Ralph Greenson meni huoneeseen ikkunan kautta ja löysi Monroen makaamasta vuoteellaan alastomana puhelimen kuuloke kädessään. Yöpöydällä oli pilleripurkkeja. Monroe todettiin kuolleeksi paikan päällä ja kuolinajaksi arvioitiin 5. elokuuta klo 21.30 ja 23.30 välillä.
Ruumiinavauksessa Monroen elimistössä todettiin kloraalihydraattia kahdeksan milligrammaa millilitrassa ja pentobarbitaalia 4,5 mg/ml, ja Los Angelesin kuolinsyyntutkijan viraston tohtori Thomas Noguchi merkitsi kuolinsyyksi ”akuutti barbituraattimyrkytys”, jonka syynä oli ”mahdollisesti itsemurha”.
Marilyn Monroe haudattiin Westwood Village Memorial Parkin hautausmaalle Los Angelesissa 8. elokuuta läheisten ystävien läsnä ollessa. Joe DiMaggio järjesti hautajaiset eikä päästänyt paikalle Hollywoodin väkeä.
Monroen kuolemasta esitetään edelleen monenlaisia spekulaatioita. Kuolinpäivään liittyy joitain epäselviä yksityiskohtia, kuten että Monroen kuolleeksi julistamisen ja poliisin hälyttämisen välissä oli 35 minuuttia, puhelutiedot ovat puutteelliset, toksikologiset testit olivat vajavaiset ja tärkeitä elimiä ei säilytetty.
Los Angelesin syyttäjä aloitti uudet tutkimukset Monroen kuolemasta vuonna 1982. Mahdolliseksi kuolinsyyksi tarjottiin vahinkoa. Unettomuudesta kärsinyt Monroe otti pillerin toisensa jälkeen, kun ei saanut unta. Lopulta hän vaipui koomaan lääkkeiden vaikutuksesta ja menehtyi yliannostukseen. Mitään todisteita murhasta ei löytynyt, mutta selvityksen mukaan tapaturmainen yliannostus oli mahdollinen.
Jotkut ovat esittäneet, että Monroe murhattiin piikittämällä rauhoittavia lääkkeitä hänen kehoonsa. Joidenkin mukaan Monroe olisi aikonut kertoa suhteestaan sekä John F. että Robert Kennedyyn, ja Kennedyt olisivat halunneet vaientaa hänet skandaalin välttämiseksi. Robert Kennedyn on myös huhuttu vierailleen salaa Los Angelesissa Monroen kuolinpäivän tienoilla. Myös moni muu taho on eri teorioissa yhdistetty Monroen kuolemaan, kuten mafia ja FBI.
Monroe jätti suurimman osan huomattavasta omaisuudestaan Lee Strasbergille ja Marianne Krisille, joka oli hänen psykiatrinsa New Yorkissa. Strasbergin leski Anna myi vuonna 1999 kaikki miehensä Monroelta perimät henkilökohtaiset esineet ”vuosisadan huutokaupassa”. Yli 1,2 miljoonalla dollarilla myytiin leninki, jossa Monroe oli laulanut presidentti Kennedylle onnittelulaulun. Vuonna 2005 Los Angelesissa myytiin huutokaupassa vielä 200 muuta esinettä.
Marilyn Monroe tunnetaan myös laulajana. Hän esiintyi viidessä elokuvamusikaalissa ja lauloi joissain muissakin elokuvissaan sekä levytti vähän myös levytysstudiossa. Häneltä taltioitiin elokuvissa ja studiossa uransa aikana kaikkiaan kolmisenkymmentä kappaletta. Monroe tulkitsi esimerkiksi Harold Adamsonin ja Hoagy Carmichaelin, Harold Arlenin ja Johnny Mercerin, Irving Berlinin, Sammy Cahnin ja James Van Heusenin, Cole Porterin, sekä Leo Robinin ja Jule Stynen kappaleita.
Monroen kuuluisimpia esityksiä ovat esimerkiksi ”Diamonds Are a Girl’s Best Friend” elokuvasta "Herrat pitävät vaaleaveriköistä", ”That Old Black Magic” elokuvasta "Bussipysäkki", sekä ”I Wanna Be Loved By You” ja ”I’m Through With Love” elokuvasta "Piukat paikat"; näistä kaksi viimeistä esitystä United Artists Records julkaisi singlenä. 20th Fox Records julkaisi syksyllä 1962 albumin "Marilyn", jolla on Monroen elokuvissaan laulamaa musiikkia.
Toukokuussa 1962 Monroe lauloi Madison Square Gardenissa syntymäpäivälaulun ”Happy Birthday, Mr. President” Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedylle. Vuonna 1954 hän kävi konsertoimassa amerikkalaissotilaille Koreassa.
Monroelle myönnettiin neljä Golden Globe -palkintoa:
Oscar-palkintoja tai ehdokkuuksia Monroe ei koskaan saanut. Euroopassa Monroe sai parhaan ulkomaalaisen naisnäyttelijän italialaisen David di Donatello -patsaan 1958 ja ranskalaisen Crystal Star Awardin 1959, molemmat elokuvasta "Prinssi ja revyytyttö" (1957).
American Film Institute nimesi vuonna 1999 Monroen vuosisadan kuudenneksi tärkeimmäksi naisnäyttelijäksi.
Monroella on vuodesta 1960 ollut tähti Hollywood Walk of Famella osoitteessa 6774 Hollywood Blvd.
Suomessa "Apu"-lehden yleisöäänestyksessä 1997 Monroe valittiin kaikkien aikojen merkittävimmäksi Hollywood-tähdeksi.
Monroen tähtikuvaan kuuluu traaginen yksityiselämä: epäonninen lapsuus, haparoivat miessuhteet, ammatillinen epävarmuus ja salaperäinen kuolema. Vaikka hän oli koko maailman palvoma tähti, yksityiselämässään hän oli onneton. Monroe kärsi mielenterveysongelmista, päihde- ja lääkeriippuvuudesta sekä heikosta itsetunnosta. Hänen epävarmuutensa vaikeutti hänen työskentelyään ja ihmissuhteitaan.
Monet Monroen raskauksista päättyivät keskenmenoon. Hänen uskotaan yleisesti halunneen lapsen ainakin ollessaan naimisissa Millerin kanssa, mutta hänen uskotaan tehneen myös useita abortteja uraansa varjellakseen.
Monroesta on kuolemansa jälkeen tullut Elvis Presleyn ja James Deanin veroinen myytti, ja hänestä lienee kirjoitettu enemmän elämäkertakirjoja kuin kenestäkään muusta lähihistorian henkilöstä. Hänen vaikutustaan naiskuvaan ja länsimaiseen filmitähtikulttiin pidetään merkittävänä. Häntä pidetään myös vedenjakajana vanhan ajan tähtikuvan sekä myöhemmän arkisemman tähtikuvan välillä. On sanottu, että Monroe rakensi 1950-luvun murroskaudessa olevaan länsimaailmaan uudenlaisen seksisymbolin mallin, joka oli yhtä aikaa eteerinen ja inhimillinen. Monroen pituus oli 166 cm ja mitat 90-60-90 (rinta, vyötärö, lantio). Kyseistä numerosarjaa on pidetty kaikkien aikojen naisten kauneusihanteena. Myös hänen asemansa pop-ikonina on vaikuttanut muun muassa Andy Warholin ja Madonnan taiteeseen.