hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Mustaevähai
Mustaevähai, aikaisemmalta nimeltään mustatäplähai ("Carcharhinus melanopterus") on tiikerihaihin (Carcharhinidae) kuuluva hailaji.
Mustaevähai on pieni ja keskikokoinen hai. Sen voi tunnistaa sen väristä, se on kelta-ruskea tai harmaa yläpuolelta, valkoinen alta ja sillä on mustia kohtia muun muassa sen selkäevässä ja peräevässä ja sen melko pitkän kuonon avulla. Sillä on keskikokoinen ruumis, jonka kuono on lyhyt ja pyöristetty. Silmät ovat soikeat. Uros on noin 91 - 100 senttimetriä pitkä ja naaras on 96-112 senttimetriä pitkä. Ne painavat yleensä 24 kilogrammaa. Sen musta läikät tekee siitä suositun lajin riutta- ja sukellusmatkailussa. Ne näkyvät usein myös akvaarioissa muun muassa Merimaailma Sea Life Helsinkissä.
Mustaevähai syö ravinnokseen luukaloja, äyriäisiä ja muita niveljalkaisia.
Mustaevähaita tavataan Persianlahdella, Punaisella merellä, Itä-Afrikkassa, Havaijin saarilla, Tuamoton saaristossa, Pohjois-Japanista aina Etelä-Australiaan asti. Sitä myös voi tavata harvoin Välimerellä.
Mustaevähai elää matalassa ja kirkkaassa vedessä. Yleensä se elelee koralliriutoilla.
Naaras synnyttää 2-4 poikasta 8-9 (joskus myös 16) raskausajan jälkeen. Poikanen on yleensä synnytyksen jälkeen 33-52 senttimetriä.
Se ei ole vaarallinen ihmiselle sen pienen koon vuoksi.
Viisiviiksimade
Viisiviiksimade ("Ciliata mustela") on mateiden heimoon kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Atlantin valtamerellä lähellä rantaa. Lajin kuvasi ensimmäisenä Carl von Linné vuonna 1758.
Viisiviiksimade on noin 20 senttimetriä pitkä. Laji suosii mutaisia matalikkoja rannikon läheisyydessä. Viisiviiksimateet syövät enimmäkseen äyriäisiä sekä harvoin levää ja pieniä kaloja.
Eisten
Eisten on kunta Sveitsissä Valais’n kantonissa. Siellä on vajaat 200 vakinaista asukasta. Eisten on yksi Vispin hallinnollisen alueen () 19 kunnasta.
Eisten sijaitsee Valais’n saksankielisessä osassa, Vispajoen toisen alkujoen Saaser Vispan varrella, Saastalissa. Kunnan asutus on keskittynyt joen syvään laaksoon runsaan 1 000 metriin korkeuteen.
Suuri osa Eistenista on vuoristoa, Valais’n Alppeja. Korkein vuorenhuippu kunnan alueella on Balfrin (3 796 m).
Eisteniin rakennettiin tieyhteys Staldenista vuonna 1934. Kylään on säännöllinen linja-autoyhteys: postiauto Brigistä ja Vispistä kulkee puolen tunnin välein.
Sillikuorekalat
Sillikuorekalat ("Argentiniformes") on kalalahko. Lahkossa on ainakin 4 sukua, joissa on noin 70 lajia. Sillikuorekaloja tavataan kaikista maailman valtameristä.
Yhdistyneen kuningaskunnan vuoden 1926 yleislakko
Yhdistyneen kuningaskunnan vuoden 1926 yleislakko oli toukokuussa 1926 järjestetty yleislakko Isossa-Britanniassa. Se kesti yhdeksän päivää 3.–12. toukokuuta, ja siihen osallistui noin 1,7 miljoonaa työläistä. Lakko päättyi ammattiliittojen tappioon, sillä Britannian hallitus ei suostunut lakkolaisten vaatimuksiin, mutta vuoden 1929 parlamenttivaaleissa Labourista tuli maan suurin puolue historiansa ensimmäisen kerran.
Kaivosteollisuuden ongelmat olivat suurin syy lakkoon. Hiilen tuotanto ja hinta olivat laskeneet, ja omistajat halusivat leikata kaivostyöläisten palkkoja. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen muiden maiden hiilentuotanto oli kasvanut, ja kultakanta Britanniassa rajoitti vientiä. Maaliskuussa 1926 julkaistu Samuelin komission raportti suositteli palkkojen alentamista.
Britannian hallitus oli varautunut lakkoon värväämällä vapaaehtoisia ylläpitämään järjestystä ja hoitamaan tärkeimpiä työtehtäviä. Alahuoneessa hyväksyttiin hallituksen päätös kansallisen hätätilan julistamisesta. Toukokuun 12. päivänä ammattiliittojen keskusjärjestö ilmoitti lakon päättymisestä ilman ehtoja, koska oli käynyt selväksi, että hallitus pystyy murtamaan lakkoa vastatoimillaan riittävästi viedäkseen siltä tehon. Kaivostyöläiset jatkoivat lakkoa ilman muiden liittojen tukea, mutta syksyn aikana viimeisetkin lakkolaiset palasivat töihin, jos heidät otettiin takaisin. Palkat leikattiin ja työaikaa pidennettiin.
Klientelismi
Klientelismi tarkoittaa kahden taloudelliselta ja yhteiskunnalliselta asemaltaan erilaisen osapuolen (varakkaan ja vaikutusvaltaisen "suojelijan" tai "isännän" sekä heikomman ja köyhemmän "asiakkaan" eli "klientin") välistä vastavuoroista ja hyväksikäyttävää asiakkuussuhdetta, jossa vaihdetaan hyödykkeitä ja palveluksia.
Politiikassa klientelismiä on se, kun poliitikko tarjoaa omille äänestäjilleen julkisia hyödykkeitä vastineeksi äänistä ja niiden kautta saavuttamastaan toimivallasta. Jos palvelujen piiriin pääseminen riippuu vaaleissa annetusta kannatuksesta, osa palveluja tarvitsevista kansalaisista – ne, jotka äänestivät "väärin" – rajataan palvelujen ulkopuolelle. Joskus ääniä voidaan ostaa suoraan rahalla. Pitkäaikaisempaa klientelismiä on nimittää virkoihin omia kannattajia. Klientelismi voi johtaa yleisen edun vaarantumiseen, kun pätevyys ei ole virkoihin valinnan peruste. Laittomissa muodoissaan klientelismi on eräs korruption muoto.
Klientelismi on tyypillistä etnisesti hajanaisille maille. Kun jonkin kansan tai heimon edustaja pääsee tällaisen maan johtoon, hän saattaa alkaa täyttämään hallintoa häntä tukeneen oman etnisen ryhmänsä jäsenillä ja tarjoamaan näille muitakin vallan tuomia etuja. Tällaisesta oman väen suosimisesta seuraa usein se, että seuraavakin valtaan noussut johtaja toimii vastaavalla tavalla.
Porto-Novon etnografinen museo
Porto-Novon etnografinen museo () perustettiin Porto-Novoon, nykyiseen Beniniin vuonna 1957.
Museo sijaitsee siirtomaatyylisessä kartanossa, joka on rakennettu vuonna 1922. Museon kokoelmassa on artefakteja, kuten naamioita, pienveistoksia, rituaaliesineitä ja sotavarusteita, jotka havainnollistavat Beninin laajaa kulttuurien ja traditioiden kirjoa. Museo on Beninin ensimmäinen.
Museon perusti Institut de Recherches Appliquées du Dahomey (IRAD), joka käytti Dakarissa, Senegalissa sijaitsevan entisen Institut Francaise d’Afrique Noiren (IFAN) kokoelmia. Museon nykyinen rakennus avattiin virallisesti vuonna 1966, jolloin instituutio oli nimeltään “Musée Ethnographic Alexandre Sènou Adande” (MEASA). Se nimettyiin IFANin Etnologian osaston entinen johtajan Alexandre Sènou Adandé mukaan, joka oli taitava etnologi, beniniläinen poliitikko ja kansainvälnen virkamies. Hän työskenteli ahkerasti taatakseen sen, että museo avattaisiin turvaamaan Beninin kulttuuriperintö.
Kokoelmassa on noin 1 280 esinettä, jotka on kerätty vuoden 1940 jälkeen. Kokoelma koostuu Gelede-naamioista, aseista, rituaali- ja kodin esineistä, keramiikasta, kalastus- ja metsästysvälineistä, musiikki-instrumenteista, ja erilaisista ifá-objekteista. 
Museossa ei ole esimerkkejä aineettomasta kulttuuriperinnöstä, vaan se keskittyy menneisyyden materiaalisten todisteiden kartuttamiseen ja konservointiin.
Kokoelmassa on muun muassa pitkiä, metallisia, noin kaksi metriä pitkiä kankangkui -trumpetteja, jotka ovat peräisin Baatonu (Bariba) alueelta. Niitä soitettiin vain Beninin Borgoun ja Atakoran alueiden kuninkaallisille perheille, sekä Nigerian Hausa-alueilla. Trumpettien määrä riippuu kuningaskunnan koosta ja laajuudesta. Museossa soitetaan kankanguita torstai-iltaisin sekä erityisen Baatonu-festivaalin aikaan.
Kokoelmissa on myös Guélédé-naamioita, jossa on useita värillisiä ja koristeltuja naamioita, joita jorubat käyttivät viestintään seremonioissa. Useat naamiot esittävät eläintä, esimerkiksi harvinainen muurhaiskäpynaamio. Musiikki-instrumenteista voi mainita gongit, joilla kuninkaat viestivät kaupunkilaisille,tam-tam rummut, jotka ovat läsnä beniniläisissä festivaaleissa, sekä ennustamiseen käytetyt fa-taulut, sekä niihin liittyvä opastus.
Museon nukkekokoelma ei sisällä vodou-nukkeja, vaan kaksosnukkeja. Fon ja jorubatraditiossa kaksosia pidetään pyhinä. Jos toinen kaksosista kuolee, toisen on pidettävä mukanaan koko ajan kuollutta kaksosta esittävää nukkea. Jos se kadotetaan, toinenkin kaksonen kuolee.
Ilmaherruushävittäjä
Ilmaherruushävittäjä on hävittäjälentokone, minkä tarkoituksena on saavuttaa ajallinen ja paikallinen ilmaherruus hyökkäysten torjumiseksi tai omien muiden lentokoneiden toiminnan, kuten pommituslentokoneiden tai hävittäjä-pommittajien, toiminan mahdollistamiseksi.
Makira
Makira eli Hanuato'o ('Vahva saari'), aiemmin "San Cristóbal", on Salomonsaariin kuuluva saari Makira-Ulawan provinssissa.
Saaren pinta-ala on 3 090 neliökilometriä. Sen korkein kohta on vuoristossa 1 040 metrin korkeudessa.
Saarella elää kotoperäinen varpuslintulaji makiranuunilintu, jota ei tavata muualla.
Little Big
Little Big on venäläinen pop-yhtye, joka perustettiin Pietarissa vuonna 2013. Yhtyeen muodostaa Ilya Ilich Prusikin, Sergey Gokk Makarov, Sonya Tayurskaya, ja Anton Boo Lissov. Ensimmäinen kokopitkä albumi "With Russia from Love" julkaistiin maaliskuussa 2014. Ryhmä on julkaissut yhteensä kolme albumia ja yhdeksän singleä.
Yhtyeen ensiesiintyminen oli 1. huhtikuuta 2013 heidän julkaistuaan ensimmäinen videonsa "Every Day I'm Drinking". Heidän ensimmäinen julkinen esiintyminen oli 2. heinäkuuta 2013 klubi A2:ssa yhtyeen ollessaan lämmittäjäesiintyjä Die Antwoord-yhtyeelle.
Little Big-yhtye on kiertänyt Euroopassa ja Venäjällä. "Tämä musiikki on todella kysyttyä. Me emme ole sijoittaneet penniäkään, kuvasimme vain videon ja tulimme tunnetuksi Euroopassa", yhtyeen jäsen Ilya Prusikin sanoi UTV:n haastattelussa.
Yhtye julkaisi 19. joulukuuta 2015 toisen albuminsa "Funeral Rave". Se sijoittui kahdeksanneksi venäläisessä iTunesissa vuoden 2015 52. viikolla.
21. toukokuuta 2016 videot kappaleille "Give Me Your Money" ja "Big Dick" saivat palkinnon Berliinin Music Video Awards 2016. "Big Dick" voitti ensimmäisen sijan kategoriassa Most Trashy, ja "Give Me Your Money" voitti kolmannen sijan luokassa Best Performer. "Big Dick", jolla on yli 50 miljoonaa näkemystä, on täynnä seksuaalisia kuvioita ja ääniä.
"Haluamme vain osoittaa ihmisille, että heillä on omaa elämäänsä. Maat ja hallitukset eivät ole yhtä tärkeitä kuin he ajattelevat, henkilö voi käsitellä sitä, mitä hän haluaa", sanoo etupäällikkö Ilya Prusikin bändin tarkoituksesta haastattelussa Noiseyn kanssa.
Bändillä on oma merkki "Little Big Family", johon kuuluu mm. Little Big (2016 - nykyinen), The Hatters (2016 - nykyinen), Tatarka (2016 - nykyinen), Хлеб (2017 - nykyinen) ja Lizer ( 2018-nykyinen).
Huhtikuussa 2018 Olympia päätti lähteä bändistä.
Little Big saavutti viraalin menestyksen julkaisemalla videon "Skibidille" 5. lokakuuta 2018. Videossa on tanssia, joka tuli suosituksi, kun toiset yrittivät jäljitellä sitä "Skibidi Challengen" osana.
Yhtye kutsuu itseään satiiriseksi taideteokseksi, joka perustuu musiikkiin, kuviin ja esitykseen. Little Big pilailee jokaisessa kappaleessaan ja videossaan eri kansallisista stereotypioista Venäjää koskevista asioista. Kaikki videot kuvaa yhtyeen perustaja Alina Pasok. Bändi kuvaa ja tuottaa kaikki omat musiikkivideot.
Koska ensimmäinen konsertti järjestettiin Die Antwoordin yhteydessä, bändi sai välittömästi lempinimen "The Russian Die Antwoord", ja sitä verrataan usein kyseiseen bändiin. Vice kutsui myös Little Bigia "Venäjän mielenterveyden potilaan vastauksena Die Antwoordiin." Muut kriitikot huomauttavat, että vaikka Little Bigillä on oma identiteetti, se myös altistaa kuuntelijan venäläisille kansanlauluille ja venäläiselle kulttuurille.
Bändi on kertonut, että siihen vaikuttivat erilaiset muusikot, aina Cannibal Corpsesta, NOFXsta, Red Hot Chili Peppersistä, Rammsteinistä ja The Prodigystä Mozartiin ja Vivaldiin.
Albumit
EP:t
Singlet
Musiikkivideot
Yhteistoiminnallinen hallinta
Yhteistoiminnallinen hallinta tarkoittaa yhteiskunnallisen päätöksenteon ja suunnittelun prosesseja ja muotoja, jotka perustuvat tavoitteelliseen yhteistyöhön ja vuoropuheluun julkisen sektorin, kansalaisyhteiskunnan ja yksityisen sektorin toimijoiden välillä. Yhteistoiminnallisen hallinnan erilaiset mallit ovat kehittyneet vastauksina monimutkaisiin yhteiskunnallisiin ja ekologisiin haasteisiin, joissa toimijoita on lukuisia, vaikutukset ovat monitahoisia ja ratkaisuihin tarvitaan erilaisia resursseja sekä laajaa tietopohjaa. Yhdelläkään toimijalla ei yksinään ole tämänkaltaisten ongelmien ratkaisuun vaadittavia tietoja, työkaluja, resursseja tai arvovaltaa.Yhteistoiminnallisia ratkaisuja sirpaloituvien yhteiskuntien ongelmiin – käänne yhteishallintaan ympäristöpäätöksenteossa (CORE) –hankkeen sivusto
Kaunisnurmi
Kaunisnurmi on Kouvolan kaupunginosa, Kouvolan suuralueella. Asukkaita Kaunisnurmella on n. 2 000.
Kaunisnurmi sijaitsee Kouvolan keskustan eli Kankaan kaupunginosan länsipuolella, rautatien kupeessa.
Kaunisnurmen tilastoalueeseen kuuluu myös Kasarminmäen alue.
Siuntion kirkonkylä
Siuntion kirkonkylä on yli 300 asukkaan taajama Siuntiossa ja kunnan entinen hallinnollinen keskus sen siirryttyä väkiluvultaan suurempaan Siuntion asemanseutuun. Kirkonkylä tunnetaan kulttuurillisesti merkittävistä rakennuksistaan, kuten 1400-luvulla rakennetusta, pyhälle Pietarille pyhitetystä Siuntion kivikirkostaan.
Allikkobarbi
Allikkobarbi"" ("Salmostoma bacaila" tai "Salmophasia bacaila") on särkikalojen ("Cyprinidae") heimoon kuuluva kala. Skotlantilainen Francis Buchanan-Hamilton kuvasi lajin ensimmäisenä vuonna 1822. Hamiltonin alkuperäinen nimi lajille oli "Cyprinus bacaila".
Allikkobarbi on pitkänomainen, kapea kala. Kyljet ovat hopeiset, selkä hieman tummempi. Laji muistuttaa ulkonäöltään kovasti silakkaa. Allikkobarbi on melko pienikokoinen, eikä kasva koskaan edes 20 senttimetrin mittaiseksi.
Lajia on tavattu tähän mennesä viidestä maasta; Afganistanista, Nepalista, Bangladeshista, Intiasta ja Pakistanista. Allikkobarbin uhanalaisuusluokitus on Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan elinvoimainen.
Allikkobarbi näyttäisi syövän hyönteisten toukkia.""
Riuttahai
Riuttahai ("Carcharhinus perezii") on tiikerihaiden heimoon kuuluva hai. Lajia tavataan Atlantin valtamerellä sekä Karibianmerellä. Felipe Poey kuvasi lajin ensimmäisenä vuonna 1876. Riuttahait ovat myös kalastuksen kohteena ja tärkeä talouden kannalta. Riuttahain uhanalaisuusluokitus on Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan silmälläpidettävä.
Riuttahai on hyvin suurikokoinen; suurin yksilö painoi peräti 70 kilogrammaa. Kuono on tylsä ja lyhyt. Hain silmät ovat suuret ja pyöreät. Riuttahain leuoissa on kummallakin puolella 11-13 hammasrivistöä. Evät ovat suuret ja kapeat. Riuttahai sekoitetaan usein muihin haikaloihin.
Riuttahait syövät pääasiassa pieniä luukaloja rannan tuntumassa. Hait nukkuvat usein merenpohjassa tai luolissa. Riuttahait viihtyvät koralliriuttojen läheisyydessä.
Hakamäen museoalue
Hakamäen museoalue on ulkoilmamuseo Savitaipaleella Suomessa. Museoalue sijaitsee Savitaipaleen kirkonkylässä ja se on perustettu vuonna 1953. Museoalueen rakennukset ovat Savitaipaleen kotiseutuyhdistyksen omistuksessa. Pihapiirissä on päärakennuksen lisäksi tuulimylly, aittoja, savusauna, riihi, lato ja ruotusotamiehen torppa. Museon tuulimylly on niin sanottu jalkamylly. Sitä pystyttiin kääntämään tuulen suunnan mukaan. Alueen vanhin ja mielenkiitoisin rakennus on 1700-luvulta oleva ruotusotamiehen torppa, joka on siirretty Hakamäelle 1950-luvulla. Sen interiööri kertoo Ruotsi-Suomen ruotusotamiehen arjen asumisesta ja vaatimattomasta elämästä sotaa odotellessa. Museon päärakennus on alun perin rakennettu 1800-luvulla savutuvaksi. Se on siirretty Hakamäelle 1970-luvun alussa. Toisessa päässä on iso tupa, jossa on leivinuuni. Läpikuljettavan eteisen toisella puolella on kaksi pienempää kamaria.
Aitat toimivat näyttelytiloina. Niissä on esillä työvälineitä ja perinteisiä käsitöitä. Riihtä käytetään näyttelytilana ja siellä myös puidaan ruista perinteiseen tapaan varstoilla. Hakamäki on museo, jossa osaan esineistä saa koskea ja joitakin työkaluja pääsee jopa kokeilemaan tapahtumien aikana. Museoalueelle on hankittu perinneleluja muun muassa puujalkoja, keppihevosia, keinuhevosia, mollamaijoja ja hyrriä joilla lapset saavat leikkiä.
Museoalue sijaitsee metsäisellä mäellä, josta aukeaa näköala Kuolimo-järvelle. Hakamäen monimuotoinen metsä on luonnonsuojelualuetta. Vuonna 2008 mäelle pystytettiin 14-metriä korkea näkötorni. Torni on suunniteltu vanhaa 1930-luvulla purettua tornia mukaillen. Alueella on myös esiintymislava katsomoineen. Siellä järjestetään kesäisin musiikki- ja teatteriesityksiä.
Kauppilanmäen museoalue
Kauppilanmäen ulkomuseo on vuonna 1960 avattu museoalue, joka sijaitsee Kauppilanmäessä Valkeakosken keskustassa. Museoalueella on viisi asuinrakennusta, joissa esitellään paperityöläisten elämää 1800-luvulta 1900-luvun alkuun. Asuinrakennusten lisäksi alueella on työväentalo, savusauna ja aitta.
Peter Sukejiroo
Pyhä Peter Sukejiroo (myös Peter Sukejiro, Peter Xukexico tai Peter Shukeshiko; ; syntynyt Japanissa; kuollut 5. helmikuuta 1597 Nagasaki, Japani) oli fransiskaanitertiaari, katekeetta, talopalvelija, suntio ja marttyyri. Hänet pidätettiin pyhää Peter Baptistia ympäröivän mattyyriryhmän kanssa ja ristiinnaulittiin Nagasakissa. Paavi Urbanus VIII julisti hänet autuaaksi 14. syyskuuta 1627, autuas paavi Pius IX julisti hänet pyhimykseksi 8. kesäkuuta 1862 ja hänen muistopäiväänsä vietetään 6. helmikuuta.
Sokkokala
Sokkokala ("Amblyopsis spelaea") on sokkokalojen ("Amblyopsidae") heimon suurin kalalaji. James Ellsworth DeKay kuvasi lajin ensimmäisenä vuonna 1842.
Sokkokalalla on hyvin pienet silmät. Laji on nimensä mukaisesti täysin näkökyvytön. Sokkokalalta puuttuu kylkiviiva. Lajin kalat ovat vaaleanpunaisia. Laji on heimonsa suurikokoisin, tavallisesti noin 6-7 senttimetrin mittainen kala. Suurin tavattu yksilö oli 11 senttimetriä pitkä.
Sokkokala elää ainoastaan Pohjois-Amerikan Yhdysvalloissa. Laji elää makeassa vedessä.
Sokkokala on taitava saalistaja. Se elää maanalaisissa luolissa. Laji voi pysyä elossa jopa 2 vuotta ilman minkäänlaista ravintoa, minkä hidas aineenvaihdunta mahdollistaa.
Rihmakampela
Rihmakampela ("Samaris cristatus") on rihmakampeloiden heimoon kuuluva kalalaji. John Edward Gray kuvasi lajin ensimmäisen kerran vuonna 1831.
Rihmakampelan ruumis on lähes kauttaaltaan tummien pilkkujen peitossa. Lajin tavallinen pituus on noin 16 senttimetriä. Suurin tavattu yksilö oli 22 senttimetrin mittainen.
Rihmakampelaa tavataan Punaisellamerellä. Maanosista lajia tavataan Aasiasta, Afrikasta ja Oseaniasta.
Korjala
Korjala on kaupunginosa Kouvolassa, Kouvolan suuralueella. Sen alueella sijaitsee mm. Korjalan teollisuus-alue, Kouvolan Prisma ja paljon muita kauppoja sekä Lumonin tehdas. 
Korjalassa on 95 asukasta (vuonna 2015), joista suurin osa asuu Korjalaan kuuluvalla Tanttarin asuinalueella.
Riippaheinät
Riippaheinät ("Pleuropogon") on heinäkasvien (Poaceae) heimoon kuuluva pieni kasvisuku. Sukuun kuuluu kuusi lajia.
Pensalo
Pensalo () on kylä Salon kaupungin Särkisalossa. Kylä sijaitsee Isoluodon Pensalon niemellä saaren itälaidalla.
Pensalo on ollut ennen saari. Koko saari on kuulunut keskiajalla kirkolle. Pensaloon rakennettiin 1800-luvulla kylän kantatilan viereen pappila, joka poistui seurakunnan käytöstä 1950-luvulla. Pappilan maalla toimi kesäsiirtola noin 1960-luvulta 1990-luvulle.
Pensalo on kasvanut luoteiskulmastaan kiinni Isoluotoon. Muutamat pienemmät saaret ovat puolestaan kasvaneet kiinni Pensaloon.
Yhteistoiminnallinen tiedontuotanto
Yhteistoiminnallinen tiedontuotanto tarkoittaa tietokäytäntöjä, joissa tiedon käyttäjät ja tuottajat rakentavat tietopohjaa yhdessä ja oppivat toisiltaan. Yhteinen piirre tällaisille käytännöille on, että osallistujat sitoutuvat jakamaan osaamistaan ja käymään rakentavaa keskustelua siitä, miten käsiteltävä ongelma tulisi määritellä, mitä tietoa tulisi kerätä ja keitä asiantuntijoita kuulla, ja miten tuloksia tulisi vetää yhteen ja tulkita. Prosesseissa voidaan hyödyntää monentyyppistä tietoa, kuten tutkimustietoa ja paikallista, kokemukseen perustuvaa, esimerkiksi kansalaishavainnoinnilla hankittavaa tietoa. Tällaisia vuoropuheluun perustuvia tietokäytäntöjä ovat erilaiset kansalaispaneeli- ja politiikkadialogiprosessit, yhteistoiminnallinen oppiminen ja yhteinen faktojen etsintä.Yhteistoiminnallisia ratkaisuja sirpaloituvien yhteiskuntien ongelmiin – käänne yhteishallintaan ympäristöpäätöksenteossa (CORE) –hankkeen sivusto
Tykkimäki (kaupunginosa)
Tykkimäki on kaupunginosa Kouvolassa, Kouvolan suuralueella. Sen alueella sijaitsee mm. Tykkimäen huvipuisto sekä vesipuisto, Käyrälammen uimaranta sekä leirintäalue, Kullasvaaran logistiikka-alue ja moottorirata.
Tykkimäessä oli 56 asukasta vuonna 2015.
Tapparakala
Tapparakala ("Gasteropelecus sternicla") on tapparakalojen heimoon kuuluva kalalaji. Carl von Linné kuvasi lajin ensimmäisen kerran vuonna 1758. Laji on peräisin Amazonista, Etelä-Amerikasta.
Tapparakala voi kasvaa 3,5 - 4 senttimetrin mittaiseksi. Sen vartalo on liki kolmikulmainen: selkä on vaakasuora ja vatsapuoli varsin kupera. Selkäevät ovat läpikuultavat ja niiden pituus on puolet kalan pituudesta. Suu on pieni ja kääntynyt ylöspäin. Kalan kyljet ovat hopeanhohtoiset, selkä oliivinruskea ja ylhäällä on tumma raita kiduksesta pyrstön tyveen. Valon tulosuunnasta riippuen kala voi näyttää siniseltä tai vihreältä.
Tapparakala on kotoisin Etelä-Amerikasta. Sitä tavataan Amazonin vesistössä, Guianassa ja Venezualassa sekä Paraguayssä. Se viihtyy hitaasti virtaavissa puroissa ja suolammikoissa.
Tapparakalat elävät parvina lähellä veden pintaa. Ne syövät hyönteisiä, matoja ja pieniä äyriäisiä. Ne voivat napata veden pinnalta myös ilmassa lentäviä hyönteisiä.
Kuopion kulttuurihistoriallinen museo
Kuopion kulttuurihistoriallinen museo on vuonna 1884 perustettu museo, joka harjoittaa kulttuurihistoriallista museotoimintaa Kuopiossa ja Pohjois-Savossa. Museo on Pohjois-Savon maakuntamuseo. Kuopion kulttuurihistoriallinen museo on osa Kuopion kaupungin Museokeskusta, johon kuuluvat lisäksi Kuopion luonnontieteellinen museo ja Kuopion taidemuseo.
Kuopion kulttuurihistoriallinen museo esittelee Kuopion kaupungin ja Pohjois-Savon esihistoriaa, historiaa, kansanelämää ja muuta kulttuurihistoriaa. Museo edistää esineellisen ja rakennetun kulttuuriympäristön säilymistä alueellaan. Kuopion kulttuurihistoriallisen museon näyttelyt sijaitsevat Kuopion museossa, Kuopion korttelimuseossa ja J.V. Snellmanin kotimuseossa.
Kuopion kulttuurihistoriallisen museon kokoelmat saivat alkunsa 1883, kun Kuopion Isänmaallinen Seura perustettiin. Seura oli kiinnostunut keräämään ja tallentamaan aineellista ja henkistä kulttuuria tallentaakseen Savon historiaa. Tätä varten perustettiin asiamiesverkosto, jonka jäsenet olivat eri puolilta silloista Kuopion lääniä. Asiamiehet alkoivat kerätä vanhoja esineitä ja asiakirjoja.
Museo toimi ennen nykyistä Kuopion museon rakennusta eri puolilla kaupunkia. 1900-luvun alussa Kuopiossa suunniteltiin uutta museo- ja kirjastorakennusta. Kuopiolaisen arkkitehdin J.V. Strömbergin piirustukset vahvistettiin syyskuussa 1905 ja rakennuksen peruskivi muurattiin 10. lokakuuta 1905. Rakennus valmistui 1907.
Museokokoelmat olivat Kuopion Isänmaallisen Seuran hallinnassa aina vuoteen 1967 saakka. Tuolloin kokoelmat siirtyivät Kuopion kaupungin vastuulle. Kuopion kaupunki perusti Kuopion museolle kulttuurihistoriallisen ja luonnontieteellisen osaston vuonna 1967. Kulttuurihistoriallisen museon näyttelytilat tulivat museorakennuksen kolmanteen ja neljänteen kerrokseen.
Kuopion Kulttuurihistoriallisen museon esinekokoelmiin kuuluu nykyään noin 70 000 objektia. Valokuvakokoelmiin kuuluu noin miljoona valokuvaa. Museolla on myös asiakirjakokoelmat ja kirjakokoelmat.
Kuopion museossa alkoi syksyllä 2018 mittava peruskorjaus- ja laajennushanke. Hankkeen myötä museorakennus yhdistyy laajennusosalla viereiseen kirjastoon. Hanke toteutetaan vuosina 2018−2020.
Carassius langsdorfii
Carassius langsdorfii on särkikalojen heimoon kuuluva kalalaji. Hermann Schlegel ja Coenraad Jacob Temminck kuvasivat lajin ensimmäisinä vuonna 1846.
Vapriikin kuva-arkisto
Vapriikin kuva-arkisto sijaitsee Museokeskus Vapriikin yhteydessä vanhalla Tampellan teollisuusalueella Tampereella. Se on Tampereen kaupungin eri museoiden kuvakokoelmien säilytyspaikka. Kuva-arkiston kokoelmissa on noin 1,8 miljoonaa valokuvaa pääasiassa Tampereelta ja ympäristökunnista. Sen lisäksi kokoelmissa on filmi- ja videoelokuvia eri tallennemuodoissa. Kuva-arkisto huolehtii kokoelmiensa järjestämisestä, varastoinnista, luetteloinnista, digitoinnista, tiedonhallinnasta ja tutkijapalvelusta. Kokoelmat lisääntyvät jatkuvasti lahjoituksin, hankintojen ja oman kuvaustoiminnan kautta. Vapriikin kuva-arkisto välittää valokuvia sekä yksityis- että julkaisukäyttöön. Digitoidut kokoelmat löytyvät Siiri-tietopalvelusta ja valtakunnallisesta Finna-hakupalvelusta.
Kuva-arkisto tallentaa Pirkanmaan maakunnan ja Tampereen kaupungin historiaa ja nykypäivää. Tallennus on ilmiölähtöistä ja omaa aikaansa seuraavaa. Alueellisen toiminnan lisäksi Tampereen historialliset museot on mukana valtakunnallisessa ammatillisten museoiden tallennusyhteistyöverkosto TAKO:n toiminnassa.
Tampereen historiallisten museoiden tallennusvastuulla on seuraavia osa-alueita:
Biskopsö folkskola
Biskopsö folkskola oli Hiittisten kunnan Biskopsön saarella toiminut ruotsinkielinen kansakoulu. Koulu oli toiminnassa vuosina 1919–1962.
Biskopsön kansakoulu perustettiin Biskopsön saarelle vuonna 1919. Tätä ennen Biskopsön, Vänoxan, Ängesön ja Bolaxin saarten lasten koulunkäynnissä oli ollut vain tilapäisratkaisuja. Aluksi koulun toimintaan vuokrattiin huone yhdeltä saaren maatilalta kunnes koulurakennus valmistui vuonna 1922. Koulu oli yksiopettajinen ja vuosikurssien oppilasmäärä vaihteli huomattavasti. Koulussa oli majoitustila siltä varalta, etteivät oppilaat päässet merenkäynnin takia kotiin.
Koulu oli jonkin aikaa Hiittisten kunnan hallinnollinen keskus, sillä opettaja Karl Lindqvist toimi kunnan tehtävissä. Koulussa sijaitsikin hänen aikanaan Hiittisten kunnalliskanslia ja kunnan kirjasto. Biskopsön koulu lakkautettiin vuonna 1962 vähäisen oppilasmäärän vuoksi. Lopettamishetkellä koulussa oli viisi oppilasta.
Biskopsön koulurakennus on ollut myöhemmin Biskopsön kyläyhdistyksen omistuksessa ja toiminut kylän kohtaamispaikkana. Nykyisin koulu on yksityisomistuksessa ja siellä on muun muassa kahvila- ja majoituspalvelua.
Suurrauskut
Suurrauskut ("Myliobatiformes") on kalalahko. Leonard Compagno kuvasi lahkon vuonna 1973. 
Suurrauskuja tavataan meri- murto- ja makeasta vedestä.
Alatornion pitäjämuseo
Alatornion pitäjämuseo sijaitsee Torniossa Alatornion kirkon vieressä. Museo on vanhassa lainajyvämakasiinissa, joka muutettiin museokäyttöön vuonna 1964.
Museon näyttelyssä on esillä Alatornion kylien käyttö- ja talousesineistöä. Pääasiassa 1960-luvulla koottu esineistö kertoo alueen elämästä ja elinkeinoista. Entinen Alatornion kunta liitettiin Tornion kaupunkiin vuonna 1973.
Kangasalan kotiseutumuseo
Kangasalan kotiseutumuseo sijaitsee vanhassa kivisessä viljamakasiinissa. Makasiini on rakennettu vuosina 1833-1835 ja se sijaitsee Kangasalan kirkkoa vastapäätä. Muaseo on perustettu vuonna 1958.
Kokoelmat on saatu lahjoituksena pitäjäläisiltä ja luetteloituja esineitä on n. 1700. Niistä n. 400 on luetteloitu Siiri-tietojärjestelmään.
Näyttelyt on koottu kolmeen kerrokseen niin, että alakerrassa esitellään perinteistä talonpoikaiselämää aihepiireittäin. Näitä ovat mm. rakentaminen, metsästys, kalastus, kotitalous. Toisessa kerroksessa esitellään paikallishistorian erityispiirteitä nukkediaraamojen avulla. Oman dioraaman ovat saaneet mm. Kaarina Maununtytär Liuksialan kartanosssa ja Kaarina Hannuntytär Vääksyn kartanossa 1500-luvun lopussa. Kolmannessa kerrokseessa on esillä Jalmari Finnen esineistöä ja tuotantoa. Osa tilasta on varattu vaihtuville näyttelyille.
Oulunsalon kotiseutumuseo
Oulunsalon kotiseutumuseo on yksi Museo-ja tiedekeskus Luupin ulkomuseokohteista. Se sijaitsee Lentokentäntien varressa, aivan kirkon vieressä.
Museossa voi tutustua elämään ja työn tekoon 1900-luvun maaseudulla. Esineistöstä löytyvät melkein kaikki tuolloin maalaistalossa tarvittavat työkalut, tekstiilit ja astiat. Esineitä on kokoelmissa yli 1200.
Rakennukset ovat lähes kaikki alkuperäisillä paikoillaan. Päärakennuksessa on kilpukkarekenteinen pirtti, pieni välikamari sekä kaunis salin puoli. Pihapiirissä on aittoja, talli ja riihi.
Piha on suojainen paikka kesätapahtumille ja Entisaikain Joulumarkkinoille, jotka järjestetään joka vuosi museon ympäristössä.
Museo on auki kesäisin ja tapahtumien yhteydessä. Kohteeseen on vapaa sisäänpääsy. Museolle on helppo myös tulla linja-autolla, koska pysäkki sijaitsee aivan museon lähellä.
Halsuan kotiseutumuseo
Halsuan kotiseutumuseoalueen rakentuminen sai alkunsa Antti Kujalan harrastuksesta. Vuonna 1986 hän osti ns. Kraatarin tuvan Meriläisiltä. Vuonna 1987 Halsuan kunta osti naapuritilasta määräalan museoalueen rakentamista varten. Alueelle laadittiin suunnitelma, jonka mukaan alueelle voisi sijoittaa muitakin rakennuksia.
Vanhaa arvostavana ja kovana puuhamiehenä Antti keräsi lähialueilta esineistöä ja aineistoa silloisen kotiseutu- ja kulttuurilautakunnan avustuksella. Muutamassa vuodessa Antti sai hankituksi, rahoitetuksi ja kootuksi kaiken sen mistä nykyinen museoalue koostuu.
Halsuan kunta osti Antinmuseon” osaksi Halsuan kotiseutumuseota vuonna 1993.Museoalueella on nykyään 22 rakennusta. Halsuan kotiseutumuseo on avoinna kesäisin.
Kuhmalahden kotiseutumuseo
Kuhmalahden kotiseutumuseo sijaitsee Kangasalan kaupungissa, Kuhmalahden kirkonkylässä noin 45 kilometriä Tampereelta itään.
Kulmalahden kotiseutumuseo on perustettu vuonna 1973. Museon pysyvä näyttely kertoo mm. paikallisesta musiikkiperinteestä sekä elämästä maaseudulla 1800–1900-luvun vaihteessa. Museopihalta löytyy vuonna 1906 rakennuttu makasiini, joka on siirretty nykyiselle paikalleen vuosina 1980–1981. Makasiinissa on nähtävillä esimerkiksi vanhan Osuuskaupan näyttely sekä soittimia. Kaksikerroksinen pakari eli leivintupa on rakennettu vuonna 1933. Alakerrassa on iso pirtti ja yläkerrassa on kaksi kamaria, jotka ovat toimineet aikoinaan palkollisten asuntona. Rakennukseen kuuluu myös neljä aittaa, joissa on esillä muun muassa vanhoja työkaluja.
Kuhmalahden kotiseutumuseo on avoinna heinäkuussa keskiviikkona 16–18, perjantaina 16–18 ja sunnuntaina 12–16. Muulloin museo on avoinna sovittaessa.
Aarresaaren kotiseutumuseo
Aarresaaren kotiseutumuseo on vuonna 1952 avattu kotiseutumuseo, joka sijaitsee Jämsässä Keski-Suomessa. Kotiseutumuseota ylläpitää vuonna 1949 perustettu Jämsänkosken Kotiseutuyhdistys. Museoalue muotoutui 1950–1970-luvuilla, kun sinne siirrettiin rakennuksia silloisen Jämsänkosken alueelta.
Aarresaaren kotiseutumuseossa on Koskenpään Kalliokoskelta siirretty siipiratasmylly, kaksikerroksinen jyväaitta 1700-luvulta, Kerkkolan rusthollin päärakennus 1840-luvulta, työväestön asumistavasta kertovat Aakun ja Timon mökit, kaksi eräaittaa, savusauna, riihi, kirkkovenetalas ja raamisaha. Kotiseutumuseon kokoelmat on osittain sijoitettu museorakennuksiin.
Aarresaaren kotiseutumuseo on maakunnallisesti merkittävä rakennettu ympäristö.
Gillesgården
Gillesgården on maatalous- ja kotiseutumuseo, joka sijaitsee Skarpkullassa Kuninkaantien varreessa. Museon näyttelyt kertovat pääasiassa maataloudesta ja sen kehityksestä entisen Pohjan kunnan alueella, nykyisessä Raaseporissa.
Museokokonaisuus muodostuu seitsemästä rakennuksesta. Kokoelmiin kuuluu yhteensä yli 3 200 esinettä.
Asuinrakennus on Fiskars-yhtiöihin kuuluneen Skarpkulla Storgård Östergård -tilan entinen päärakennus, jonka Pohjan Kotiseutuyhdistys osti vuonna 1964. Rakennus on ajoitettu 1700-luvun loppupuolelle. Talossa on muun muassa talonpoikaisesineitä 1800- ja 1900-luvuilta.
Fiskars lahjoitti aittarakennuksen Länsi-Uudenmaan kansanopistolle vuonna 1926. Alun perin rakennus on pohjois-Pohjasta, Lönnhammarista. Kansanopiston siirtyessä Karjaalle rakennus museoesineineen lahjoitettiin Pohjan Kotiseutuyhdistykselle. Aitassa on piian kesähuone.
Kaksikerroksinen vilja-aitta siirrettiin Brödtorpista vuonna 1988. Alakerran näyttelyssä on muun muassa auroja ja äkeitä ja yläkerrassa metsästys-ja kalastusvälineitä.
Moratalo-tyyppinen Muonamiehentalo siirrettiin museolle Nygårdista vuonna 1983. Talossa on esillä vanhoja käyttöesineitä.
Vuonna 1987 rakennettuun halliin on sijoitettu Dalkarbyn tilan ajoneuvoja, vaunuja ja kärryjä. Hallissa on myös esillä moponäyttely sekä moottorisahakokoelma. Samassa tilassa toimii museon kahvila. 1975 rakennetussa maataloushallissa on paikallisessa maataloudessa käytettyjä välineitä.
Forngården
Forngårdenin talomuseo on vuonna 1958 avattu ulkoilmamuseo Snappertunan kirkonkylässä, Raaseporissa, ja se kertoo saaristolaistilan elämästä 1800-luvun puolessavälissä. Talomuseo on osa Länsi-Uudenmaan maakuntamuseota.
Museon päärakennuksen vanhimmat osat peräisin 1700-luvulta. Kokonaisuuteen kuuluu myös luhti, kaksi aittaa, nuottavaja, lato, paja ja ulkokäymälä. Kaikki rakennukset on siirretty paikalle muualta. Viimeisin siirretty rakennus on sepän paja, joka avattiin vuonna 1998.
”Lemmenpolku” yhdistää museon lähistöllä sijaitsevaan Raaseporin linnaan.
Lavian kotiseutumuseo
Lavian kotiseutumuseo on kotiseutumuseo, joka esittelee lavialaista elämää ja esinekulttuuria. Pääosassa on agraaritalouden aika ja esillä on siihen liittyvää maa- ja kotitaloustavaraa. Lisäksi museossa esitellään kalastusta ja metsästystä sekä kirkollista elämää.
Kotiseutumuseo sijaitsee vuonna 1853 valmistuneessa lainajyvästömakasiinissa Lavian kirkon vieressä. Se on osa Lavian kirkonkylän raittia, joka on osa valtakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä.
Näytteillä on lisäksi paikallisen harrastajan Antti Kampin lahjoittama kivi- ja mineraalikokoelma. Lavian kotiseutumuseossa esitellään myös esihistoriaa.
Museotoiminta Laviassa alkoi vuonna 1949, jolloin perustettiin Lavian Museo- ja kotiseutuyhdistys. Kotiseutumuseolle löydettiin sopivat tilat vuonna 1954, jolloin kunta osoitti museoyhdistyksen käyttöön lainajyvästömakasiinin. Varsinaisesti museotoiminta ja kokoelmien kerääminen aloitettiin vuonna 1957, jolloin kunnanvaltuusto nimesi kunnallisen museotoimikunnan ja sen puheenjohtajaksi kunnanvaltuutettu Eljas Virtasen.
Vuoden 2015 kuntaliitoksen myötä Lavian kotiseutumuseo siirtyi Porin kaupungille ja osaksi Satakunnan museota.
Lappajärven museo
Lappajärven museo on Lappajärvi-seuran ylläpitämä paikallismuseo Lappajärvellä. Seura kunnosti hankkimansa vanhan käräjätalon museota varten vuonna 1997.
Museossa oli alun alkaen suunnitelmana esitellä vaihtuvia näyttelyitä sekä sijoittaa kahteen yläkerran huoneeseen pysyvät näyttelyt, jotka ovat Lappajärven sotaveteraanien perintö sekä Lappajärven seurakunnan vanha historiahuone. Vaihtuvat näyttelyt ovat lappajärveläiseen elämän menoon liittyviä ja yleensä esillä kaksi kesää.
Vehmaan museot
Vehmaan museot on Vehmaalla Lahdingon kylässä sijaitseva kolmen museon kokonaisuus. Museot keskittyvät Huolilan kantatilaan ja sen ympäristöön.
Kantatilan päärakennuksessa toimii Vehmaan kotiseutumuseo, jossa esitellään vaihtuvia näyttelyitä. Pihalla olevassa kivinavetassa toimii Kivityömuseo, jossa esitellään vehmaalaista kivityötä 1900-luvun alussa. Lisäksi tien pohjoispuolella on Ruotusotamiehen torppa, 1700-luvulta peräisin oleva sotilastorppa, joka on säilyttänyt hyvin vanhakantaisen ulkomuodon Kaikkia kolmea museota ylläpitää Vehmaan kotiseutuyhdistys.
Aimara (kala)
Aimara ("Hoplias aimara") on rosvotetrojen heimoon kuuluva makeanveden kalalaji, jota pidetään monesti akvaariossa. Ranskalainen Achille Valenciennes kuvasi lajin ensimmäisenä vuonna 1847.
Aimara on levinnyt Etelä-Amerikassa muan muuassa Argentiinaan ja Brasiliaan.
Paraisten kotiseutumuseo
Paraisten kotiseutumuseo on Paraisilla sijaitseva ulkoilmamuseo. Museoalueella vanhoja rakennuksia, jotka kertovat maaseudun eri yhteiskuntaluokista ja niiden elämästä viime vuosisatoina. Museo perustettiin vuonna 1928 Paraisten kotiseutuyhdistyksen toimesta. Lenin yöpyi yhdessä museon rakennuksista, Kirjalan talossa, pakomatkallaan saariston halki. Museoalueen lisäksi Paraisten kotiseutumuseo ylläpitää useita paikallaan museoituja rakennuksia Paraisten Vanhalla malmilla.
Kevin Stitt
John Kevin Stitt (s. 28. joulukuuta 1972 Milton, Florida, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko ja liikemies. Hän on Oklahoman 28. ja nykyinen kuvernööri. Stitt on Gateway Mortgage Group perustaja ja toimitusjohtaja. Vuonna 2018 hän oli republikaanien ehdokas Oklahoman kuvernöörinvaaleissa, joissa hän voitti demokraattien Drew Edmondsonin. Stitt kasvoi Normanin kaupungissa, Oklahomassa ja on valmistunut Oklahoman osavaltionyliopistolta. Stittllä ja hänen vaimollaan on kuusi lasta. Hän on Cherokee Nation -reservaatin kansalainen ja Yhdysvaltain historian ensimmäinen intiaanikuvernööri.
Gretchen Whitmer
Gretchen Esther Whitmer (s. 23. elokuuta 1971 Lansing, Michigan) on yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko ja syyttäjä. Hän on toiminut Michiganin 49. kuvernöörinä 1. tammikuuta 2019 lähtien. Whitmer voitti vuoden 2018 kuvernöörinvaalit vastaehdokkaanaan republikaanisen puolueen Bill Schuette. Ennen kuvernööriksi äänestämistä Whitmer oli toiminut osavaltion edustajainhuoneessa ja senaatissa. Hän on myös ollut Inghamin piirikunnan syyttäjä.
Pyyntimitta
Pyyntimitta tai alamitta on kalastusta varten tehty säädös. Kalastuslain mukaan pyyntimittaa lyhempiä kaloja ei saa pyydystää, vaan pitää päästää takaisin veteen. Säädös pyrkii turvaamaan kalojen kutemisen. Pyyntimitan suuruus riippuu sekä lajin koosta ja siitä kuinka varhain kalat tulevat sukukypsiksi.
Phil Scott
Philip Brian Scott (s. 4. elokuuta 1958 Barre, Vermont, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän on toiminut tammikuusta 2017 alkaen Vermontin 82. kuvernöörinä. Scott oli osavaltion varakuvernööri vuosina 2011–2017.
Kultasilmä
Kultasilmä ("Hiodon alosoides") on kuusilmien heimoon kuuluva kalalaji. Constantine Samuel Rafinesque kuvasi lajin ensimmäisenä vuonna 1819. Laji on peräisin Pohjois-Amerikasta.
Hopeaevähai
Hopeaevähai ("Carcharhinus albimarginatus") on tiikerihaihin eli ihmishaihin (Carcharhinidae) kuuluva hailaji.
Hopeaevähai on yleensä tummanharmaa tai harmaa-ruskea. Hopeaevä-nimi tulee valkoisista täplistä, joita on sen kaikissa evissä. Se on keskimäärin 1.8 - 2.7 metriä pitkä, mutta voi olla lähes 3.5 metriä ja se painaa lähes 162 kilogrammaa. Niillä on pyöristynyt kuono. Niillä on suuret ja pyöreät silmät.
Hopeaevähain ravintoon kuuluu pohjakaloja, kuten raitamakrillejä, kotkarauskut, huulikalta ja tonnikaloja sekä muita pieniä haita. Ne syövät myös mustekaloja ja kalmareita.
Hopeaevähain levinneisyys alue on Indo-Tyynenmeren alueet, Punainenmeri ja Itä-Afrikka, mukaan lukien Madagaskar, Seychellit, Mauritius ja Chagosin saaristo, Tuamotu ja Pohjois-Australia.
Hopeaevähai elää yleisesti rannikolla, mantereen lähistöllä ja laguuneilla. Se elelee yleensä riutoilla. Se elää yleensä 600-800 metrin syvyydessä. Nuoret yksilöt asuvat matalikoilla lähellä rantaa, jotta niiden joutuminen ravinnoksi olisi mahdollisimman pieni.
Hopeaevä naaras voi saada 1–11 poikasta (yleensä 5 tai 6). Raskausaika on noin vuosi, poikaset syntyvät kesällä. Poikasen pituus syntymän jälkeen on noin 55 - 80 cm.
Hopeaevähain kanssa pitää olla varovainen, koska se on potentiaalisesti vaarallinen ihmisille. Sitä pidetään mahdollisesti vaarallisena sen suuren koon takia. Tällä lajilla on vastannut yhdestä hyökkäyksestä ihmisen kimppuun. Vaikka se pyrkii säilyttämään etäisyyden sukeltajista ja uimareista.
Viherarripi
Viherarripi ("Arripis georgianus") on arripien heimoon kuuluva kalalaji. Achille Valenciennes kuvasi lajin ensimmäisen kerran vuonna 1831.
Viherarripia tavataan Intian valtamerellä. Laji elää meri- ja murtovedessä.
Löfvenin hallitus
Löfvenin hallitus voi viitata seuraaviin Ruotsin kuningaskunnan hallituksiin, joissa Stefan Löfven oli pääministerinä:
Marcus Wallenberg -palkinto
Marcus Wallenberg -palkinto on kansainvälinen metsäteollisuuden tieteellisen tutkimuksen edistämisestä myönnetty palkinto. Sen perusti vuonna 1980 Stora Ensoa edeltänyt metsäteollisuusyhtiö Stora Kopparbergs Bergslags AB johtajansa Marcus Wallenbergin (1899–1982) kunniaksi. Palkinnon myöntää Marcus Wallenbergin säätiö yksittäiselle tutkijalle tai pienelle tutkijaryhmälle tunnustuksena uraauurtavasta löydöstä tai kehitystyöstä metsäteollisuuden saralla, tälläisen työn kannustamiseksi ja stimuloimiseksi. Palkinnon rahallinen arvo on 2 miljoonaa Ruotsin kruunua eli luokkaa 200 000 euroa. Vuonna 2018 palkinto myönnettiin 35. kerran.
Palkinnonsaajan päättää säätiön hallitus arvovaltaisen kansainvälisen valintakomitean ehdotuksesta. Komiteaan kuuluu puheenjohtajan lisäksi kolmesta seitsemään jäsentä (tyypillisesti professoreja). Heidät valitaan Ruotsin kuninkaallisen metsä- ja maatalousakatemian, Suomen Tekniikan Akatemian ja Ruotsin kuninkaallisen insinööritieteiden akatemian ehdotuksesta.
Palkinnonjaon yhteydessä järjestetään vuosittainen symposium, jossa myös nuoret metsäteollisuuden tutkijat pääsevät esittelemään tutkimustyötään.
Isokuonohai
Isokuonohai ("Carcharhinus altimus") on tiikerihaihin eli ihmishaihin (Carcharhinidae) kuuluva hailaji.
Isokuonohailla on nimensä mukaan iso ja pitkä kuono, jossa näkyvät sieraimet. Ne ovat väritykseltään harmaita. Suurin mahdollinen pituus noin 300. Urosten pituus on 216 senttimetri, kun taas naaran koko on 226-282 senttimetriä. Syntymäkoko 70-90 senttimetriä. Niiden paino voi olla 167 kilogrammaa.
Isokuonohai syö ravinnokseen luukaloja, mutta myös makrillejä, pohjakaloja, simpukoita ja rauskuja.
Isokuonohai levinneisyys alue on Länsi-Atlantti: Florida, Venezuela. Itä-Atlantti: Senegal, Välimeren alueet. Länsi-Intian valtameri: Punainenmeri, Mosambik, Etelä-Afrikka, Madagaskar ja Intia. Länsi-Tyynenmeren alue: Kiina, Taiwan ja Australia. Keski-Tyynenmeren alue: Havaiji. Tyynenmeren itäosa: Kalifornianlahti, Etelä-Meksiko, Kolumbia ja Ecuador.
Isokuonohai löytyy mannerjalustojen reunojen ja saarien läheisyydestä. Ne elävät usein 430 metrin syvyydessä. Aikuiset uivat usein yli 90 metrin syvyydessä, kun taas poikaset elävät usein matalikoilla.
Isokuonohai naaras synnyttää joka toinen vuosi 1-13 (keskimäärin 9) poikasta. Välimeren alueella poikaset syntyvät elo-syyskuussa, mutta Madagaskarissa nuoret syntyvät syys-lokakuussa. Poikasen pituus syntymän jälkeen on noin 60-75.
Isokuonohait eivät ole vaarallisia ihmisille, koska ne elävät usein syvissä vesissä.
Siniarripi
Siniarripi ("Arripis xylabion") on arripien heimoon kuuluva kalalaji. Chris D. Paulin kuvasi lajin ensimmäisen kerran vuonna 1993.
Siniarripi on nimensä mukaisesti vaaleansininen. Se voi kasvaa lähes metrin mittaiseksi.
Ralph Northam
Ralph Shearer Northam (s. 13. syyskuuta 1959 Nassawadox, Virginia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko. Hän on toiminut tammikuusta 2018 alkaen Virginian 73. kuvernöörinä. Northam oli osavaltion varakuvernööri vuosina 2014–2018.
Cheminova
Cheminova A/S on tanskalainen kasvinsuojeluaineita valmistava yritys. Sillä on tytäryhtiöitä 16 maassa, liikevaihtoa runsaat 500 miljoonaa euroa vuodessa ja henkilöstöä noin 1 500, joista noin puolet Tanskassa. Cheminovan omisti aiemmin Aarhusin yliopiston 40-prosenttisesti omistama holdingyhtiö Auriga, kunnes yritys myytiin vuonna 2015 yhdysvaltalaiselle FMC:lle.
Cheminovan tuotteita ovat muun muassa glyfosaatti (kauppanimet Envision ja Glyfonova), tribenuroni-metyyli (kauppanimi Nuance WG) sekä kloqintosetti-meksyyliä ja 1,2-bentsisotiatsolin-3-onia sisältävä valmiste Foxtrot.
Cheminova on tullut surullisenkuuluisaksi aiheuttamistaan ympäristöongelmista erityisesti kotimaassaan Tanskassa sekä Brasiliassa. Kööpenhaminan lähellä Ballerupissa 1940- ja 1950-luvulla toiminut Cheminova aiheutti alueella suuria ympäristövahinkoja hautaamalla jätetynnyreitä maan alle. Ne alkoivat vuotaa 1980-luvun alussa ja saastuttivat fenolilla alueen pohjavedet vuosikymmeniksi. Tehtaan siirryttyä Jyllannin rannikolle yhtiö alkoi haudata myrkkyä Limvuonoon, ja 25 000 myrkkytynnyrin paljastuminen 1981 oli Pohjoismaiden siihen asti pahin ympäristökatastrofi. Sekä Cheminovaa että sen uutta omistajaa FMC:tä on vuosia syytetty muualla maailmassa kiellettyjen torjunta-aineiden myynnistä Brasiliaan.
Cheminovan perusti vuonna 1938 insinööri Gunnar Andreasen. Vuonna 1943 hän lahjoitti kaikki yrityksen osakkeet Aarhusin yliopiston tutkimusrahastolle, mutta jatkoi yhtiön johdossa 1960-luvun alkuun asti. Yritys valmisti aluksi korroosionestokemikaaleja Mørkhøjssä Kööpenhaminan pohjoispuolella. Toisen maailmansodan aikana tämä tuotanto oli pysähdyksissä ja yritys valmisti sen sijaan erilaisia sota-ajan korviketuotteita muun muassa sokerille ja kumille sekä maalien ja lakkojen ohenteita. Sodan jälkeen Cheminova rakennutti uuden tehtaan Måløviin Ballerupin kuntaan Kööpenhaminan lähelle ja alkoi valmistaa hyönteismyrkkyjä. Ympäristöongelmien vuoksi Cheminova joutui vuonna 1953 muuttamaan Harboøre Tangeen Länsi-Jyllantiin, jossa se yhä toimii.
William Smith (kielitieteilijä)
Sir William Smith (20. toukokuuta 1813 Enfield, Middlesex – 7. lokakuuta 1893 Lontoo) oli brittiläinen leksikografi ja klassisten kielten opettaja.
Smith opiskeli aluksi lakia University College London yliopistossa ja pääsi jäseneksi Gray's Inn -seuraan 1830. Hän saavutti oppiarvot Doctor of Civil Law (DCL) ja Doctor of Laws (LL.D.). Hän kuitenkin päätti lopettaa lain harjoittamisen ja keskittyä kirjoittamaan klassisista aiheista.
Smith opetti University College School yksityiskoulussa. Hän kirjoitti useita oppikirjoja ja tunnettiin etenkin sanakirjoistaan "Dictionary of Greek and Roman Antiquities" (1842) ja "Bible Dictionary" (1860-1865).
Hänet aateloitiin vuonna 1892, vuotta ennen kuolemaansa.
Liekkikala
Liekkikala ("Cepola macrophthalma") on liekkikalojen heimoon kuuluva kalalaji. Carl von Linné kuvasi lajin ensimmäisenä vuonna 1758. Liekkikala voi kasvaa pisimmillään 80 senttimetriä pitkäksi.
Liekkikalaa tavataan Atlantin itäosassa Brittein saarilta Senegalin edustalle, ja lisäksi Välimerellä. Se elää 15-400 metrin syvyydessä, hiekka- ja mutapohjien päällä mutta ui joskus keskikerroksessa.
Liekkikalaa kalastetaan Välimeressä ruokakalaksi trooleilla ja kalaverkoilla. Länsi-Afrikan rannikolla se joutuu trooleihin sivusaaliina. Atlantilla suurimmat liekkikalan kalastajat ovat Espanja ja Portugali.
Harmaariuttahai
Harmaariuttahai ("Carcharhinus amblyrhynchos") on tiikerihaihin eli ihmishaihin (Carcharhinidae) kuuluva hailaji.
Harmaariuttahai on tummanharmaa selkäpinnalta ja valkoinen vatsan puolelta. Niiden suurin mahdollinen pituus on 233-255 senttimetriä. Uroksen pituus on noin 130-145 senttimetriä, kun taas naaran koko on noin 122-137 senttimetriä. Syntymäkoko on 45-60 senttimetriä. Niiden paino on noin 33 kilogrammaa ja ne voivat elää noin 25 vuotta. Niillä on pitkä ja laajasti pyöristynyt kuono ja suuret silmät.
Harmaariuttahain ravintoon kuuluvat riuttakalat, kalmarit ja mustekalat, sekä katkaravut ja hummerit. Näiden lisäksi myös luukalat, losserokalat, välskärikalat ja perhokalat. Se saalistaa yöllä, jolloin se on aktiivisin.
Harmaariuttahain levinneisyysalue on Länsi-Tyynenmeren alue ja Keski-Tyynenmeren alue, johon kuluuu Madagaskar ja Mauritiuksen ja Seychellien alue Tuamoton saaristo, Etelä-Kiina ja Pohjois-Australia.
Harmaariuttahai elelee matalissa, trooppisia ja vesissä korallinriuttojen läheisyydessa ja laguunien lähellä. Sen uintisyvyys vaihtelee 0-164 metrin välillä.
Naaraspuolinen harmaariuttahai voi saada 1-6 poikasta. Raskausaika on noin yksi vuosi. Poikasen koko syntymän jälkeen on noin 50 - 60 senttimetriä.
Harmaariuttahaita on kalastettu kaupallisesti lähinnä niiden evien osalta, joita käytetään ruokana, samoin kuin niiden lihaa.
Harmaariuttahaita pidetään yhtenä aggressiivisimmista haista, mutta ne käyttäytyvät tyypillisesti aggressiivisesti ihmisiä kohtaan vain, jos ne tuntevat itsensä uhatuksi. Laji on hyökännyt ihmisten kimppuun kahdeksan kertaa. Näistä vain yksi oli kohtalokas.
Ville Vehviläinen
Ville Vehviläinen (s. 20. joulukuuta 1983 Lahti) on suomalainen rumpali, joka soittaa Waltari-yhtyeessä. Hän on soittanut myös Nowenissa ja Falchionissa.
Vehviläinen on opiskellut trumpetin soittoa Lahden konservatoriossa. Nykyään hän asuu Hollolassa.
Johann Jakob Heckel
Johann Jakob Heckel (23. tammikuuta 1790 Mannheim – 1. maaliskuuta 1857 Wien) oli itävaltalainen eläintieteilijä ja iktyologi. Hän myös täytti eläimiä. Heckel kuvasi lukuisia kalalajeja.
Naiskala
Naiskala ("Albula vulpes") on naiskalojen heimoon kuuluva kalalaji. Carl von Linné kuvasi lajin ensimmäisen kerran vuonna 1758.
Urheilukalastajat tavoittelevat naiskalaa Floridassa, Kuubassa ja koko Karibianmeren alueella. Sen pyydystäminnen ruokakalaksi on vähentynyt viime vuosikymmeninä, mutta monia naiskaloja joutuu edelleen verkkoihin sivusaaliina. Suurin uhka lajillen kuitenkin elinympäristöjen tuhoutuminen.