Gabbiano-luokka
Gabbiano-luokka oli Italian laivaston suunnitellun kuudenkymmenen aluksen muodostama korvettiluokka, jonka aluksista valmistui 49. Alukset oli suunniteltu erityisesti sukellusveneidentorjuntaan ja saattuetehtäviin. Niiden valmistus alkoi vuoden 1941 lopulla ja 28 valmistui ennen Italian antautumista liittoutuneille 9. syyskuuta 1943. Loput jäivät saksalaisille, joiden käyttäminä alukset taistelivat liittoutuneita vastaan sodan loppuun. Sodan jälkeen Italian laivastolla oli kahdeksantoista alusta ja vuosikymmenen loppuun mennessä valmistui vielä viisi.
Italian liittyessä toiseen maailmansotaan kesäkuussa 1940 laivastolla oli ainoastaan muutama varsinaisesti saattuetehtäviin suunniteltu alus. Nämä olivat neljä Orsa-luokan saattuehävittäjää ja sukellusveneidentorjuntaan suunniteltu "RN Albatros". Italialla oli käytettävissään ainoastaan kaksi vesikuuntelulaitetta (), joista toinen oli "Albatrosilla" ja toinen asennettuna vanhaan miinalaivaan, joka oli sijoitettuna vesikuunteluoperaattoreiden koulutuskeskukseen La Speziaan. Saattueiden suojaksi valmistettiin kuusitoista Ciclone-luokan alusta, joista ensimmäisen valmistus alkoi huhtikuussa 1941.
Sukellusveneidentorjuntakoulu (Antisom) perustettiin 1. elokuuta 1941 ensimmäisenä johtajanaan kontra-amiraali Da Zara. Koulu teki esityksen 60 sukellusveneentorjunta-aluksen ja korvetin hankinnasta. Esitystä täydensi Saksasta hankittavien kaikuluotainten asentaminen palveluksessa oleviin aluksiin. Fean suunnittelema 670 tonnin korvettiluokka () tilattiin telakoilta ilman muutoksia.
Propulsiojärjestelmä suunniteltiin siten, että alus kykenisi etsimään väijyviä sukellusveneitä ilman koneiston aiheuttamaa melua ja värinää. Risteilymoottoreiksi asennettiin kaksi seitsemän sylinteristä Fiat M 407 -dieselmoottoria ja hiljaista ajoa varten kaksi sähkömoottoria. Dieselmoottorit, joista kumpikin tuotti 1 750 italialaista hevosvoimaa (1 725 shp, 430 r/min) asennettiin keskilaivaan vesitiiviiseen osastoon. Pakokaasut virtasivat vaimentimen läpi. Koneet käynnistettiin paineilmalla, mikä mahdollisti liikkeelle lähdön viidessätoista minuutissa. Aluksen kaksoispohjan sisään valmistetuissa neljässätoista säiliössä oli 70 tonnia polttoainetta.
Sähkömoottorit oli sijoitettu generaattoriasemalle pääkonehuoneen taakse ja ne kyettiin kytkemään akseleihin, kunhan dieselit olivat vapaalla. Kuusikymmentä sarjaan asennettua akkua mahdollistivat jopa kuuden tunnin käytön seitsemän solmun nopeudella. Kumpikin sähkömoottori tuotti 75 hevosvoimaa (140 r/min). Kaksi kolmilapaista potkuria olivat halkaisijaltaan 1,8 metriä.
Aluksille asennettiin etukannelle pääaseeksi 100 millimetrin 47 pituuskaliiperin OTO tyyppi 1937 DP -tykki, jonka asennuksena oli kilpi. Tykkiin oli 200 kranaattia ja 60 valaisuammusta, jotka siirrettiin ammushissillä ruumasta tykille. Hissi kykeni toimittamaan seitsemän laukausta minuutissa.
Ilmatorjunta-aseina oli kolme 20 millimetrin 70 pituuskaliiperin Scotti IF 1939 tai Scotti OM type 1941 tykkiä yksiputkisina asennuksina. Näistä yksi oli 100 millimetrin tykin takan ja kaksi muuta komentosillan sivuilla. Tykki oli ilmajäähdytteinen ja siihen ei oltu kytketty tulenjohtolaitteita. Lisäksi aluksilla oli neljä 20 millimetrin 65 pituuskaliiperin Breda type 1935 tykkiä kaksiputkisina asennuksina, jotka oli asennettu keskilaivan rakenteiden katoille savuhormin taakse. Aluksen varastoissa oli 18 800 20 millimetrin kranaattia, jotka siirrettiin miesvoimin tykeille.
Sukellusveneidentorjuntaan aluksilla oli kahdeksan syvyyspomminheitintä, jotka oli asennettu neljä kummallekin kyljelle pääkannelle keskilaivasta perään. Niillä kyettiin heittämään 150 kg:n saksalainen G tyypin tai vastaava italialainen M tyypin syvyyspommi. Lisäksi aluksilla oli kaksi Gatteschi tyypin syvyyspommikiskoa. Kaikkiaan aluksella oli 86 syvyyspommia, joista 64 sijoitettuna upseerimessin taakse sijoitetussa varastossa.