Vilmundr Poissaolevan saaga
Vilmundr Poissaolevan saaga (isl. "Vilmundar saga viðutan") on keskiaikainen islantilainen saaga, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Se kertoo nuoresta talonpojan jälkikasvusta Vilmundrista, joka päätyy Garðarikin kuninkaan luokse. Siellä hänestä tulee kuninkaanpoika Hjarandin veriveli. Vilmundr on aiemmin löytänyt metsästä kultaisen kengän, joka osoittautuu kuninkaantytär Sóleyn kengäksi. Tämä on luvannut ottaa puolisokseen sen, joka toisi kengän takaisin. Tyttärelle on myös syntymän yhteydessä ennustettu, että tämä tulisi naimaan talonpojan, ja saagan lopussa Sóley ja Vilmundr saavat toisensa. Saaga on kirjoitettu 1300-luvulla. "Vilmundr Poissaolevan saagaa" ei ole suomennettu.
"Vilmundr Poissaolevan saaga" luetaan yleensä niin kutsuttuihin kotoperäisiin ritarisaagoihin. Niille tyypilliseen tapaan se päättyy onnellisesti, ja nuoripari saa toisensa. Saagalla on kuitenkin paljon yhtäläisyyksiä nuorempien, kansansatumaisia piirteitä sisältävien ja viikinkiseikkailuja kuvaavien muinaissaagojen kanssa (saks. "Abenteuersagas", "Märchensagas"). Vaikka "Vilmundrin saagan" tapahtumat eivät keskity pohjolaan, sijoittuvat ne silti pikemminkin viikinki- kuin ritarimiljööhön. Saagan päähahmo ei kuulu aatelistoon, eikä esimerkiksi ole kuninkaanpoika, mikä olisi ritarisaagoille tyypillistä. Sen sijaan Vilmundr on köyhän talonpojan jälkeläinen. Kenkä-motiivin osalta "Vilmundr Poissaolevan saagaa" on pidetty yhtenä varhaisimmista Tuhkimo-tarinan ilmentymistä.
"Vilmundr Poissaolevan saagasta" on säilynyt lähes viitisenkymmentä käsikirjoitusta. Yleensä kotoperäisillä ritarisaagoilla ei ole sisällöllisesti yhteyttä toisiinsa, mutta "Vilmundr Poissaolevan saaga" esiintyy kolmessa vanhimmassa käsikirjoituksessaan, 1400-luvulta peräisin olevissa kokoelmakäsikirjoituksissa yhdessä muinaissaagoihin luetun "Bósin saagan" kanssa (AM 577 4to, AM 343a 4to, AM 586 4to). Vilmundrin kerrotaan kummassakin saagassa olevan "Bósin saagassa" kuvattujen Bósin eroottisten seikkailujen seurauksena syntyneen jälkikasvun, Svaðin, poika. "Vilmundrin saagan" ironisissa loppusanoissa on nähty yhtäläisyyksiä "Bósin saagan" ajoittain rietastelevaan kerrontaan.
Vilmundrin tarinan pohjalta on myöhemmin laadittu myös "rímur"-runoutta. Nykypäivänä tunnetaan useampia "rímur"-sarjoja. Niistä vanhin ("Vilmundar rímur viðutan hinar fornu") on 1400-luvun jälkipuoliskolta, ja sen laatijana pidetään islantilaista Ormur Loptssonia (k. 1463 jälkeen). Lisäksi tunnetaan mm. Hallur Magnússonin (k. 1601) laatimaksi katsottu nuorempi versio ("Vilmundar rímur viðutan hinar yngri"). Yhteensä Vilmundriin liittyviä "rímur"-sarjoja tunnetaan viisi.
Uppsalassa vuonna 1694 painetussa "Sturlaugr Ahkeran saagan" ruotsinkielisessä käännöksessä "Sagann af Sturlauge hinum Starf-sama" teoksen kääntänyt Guðmundur Ólafsson mainitsee esipuheessaan "Vilmundrin saagan". Samassa yhteydessä Guðmundur Ólafsson luettelee muita, nykytutkimuksessa muinaissaagoina pidettyjä keskiaikaisia saagoja, kuten "Hervörin saagan", "Kävelijä-Hrólfrin saagan", "Hrómundr Griprinpojan saagan" ja "Hálfdan Eysteinninpojan saagan", joita hän omien sanojensa mukaan pitää ”totuudenmukaisina historioina” ("sanfärdige Historier").
Muun muassa edellä mainitut kaukaisesta menneisyydestä kertovat islantilaiset muinaissaagat alkoivat 1600–1700-luvulla herättää kiinnostusta erityisesti suurvalta-ajan Ruotsissa. Niiden katsottiin olevan lähteitä, jotka voisivat kertoa jotain Ruotsin muinaisesta ja loistokkaasta menneisyydestä, josta muuten oli saatavilla hyvin vähän lähteitä. Tämän seurauksena muinaissaagoja käytettiin ilman asianmukaista lähdekritiikkiä myös suurvaltaideologian rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa, huolimatta siitä, että osa aikalaistutkijoista suhtautui muinaissaagojen lähdearvoon epäillen jo tuolloin. Erityisen kiinnostaviksi nähtiin ne saagat, joiden tapahtumat sijoittuvat, "Vilmundr Poissaolevan saagan" tavoin, Ruotsin alueelle tai valtakunnan kannalta tärkeille lähialueille kuten Skandinavian pohjois- ja itäosiin sekä Venäjälle. Monet näistä muinaissaagoista myös käännettiin 1600–1700-lukujen aikana ruotsiksi, sillä ruotsalaiset eivät tuolloin enää osanneet lukea muinaissaagojen kieltä, muinaisislantia. Huolimatta edellä mainitusta Guðmundur Ólafssonin esittämästä arviosta "Vilmundr poissaolevan saagasta" ”totuudenmukaisena historiana”, ei tällaista suurvalta-aikakaudella tehtyä käännöstä kuitenkaan ole "Vilmundrin saagasta" tiedossa.