Detroitjoki
Detroitjoki on 51 kilometriä pitkä joki, joka virtaa Kanadan Ontarion provinssin ja Yhdysvaltojen Michiganin osavaltion rajalla. Joki saa alkunsa Lake St. Clair -järvestä, kulkee noin 51 kilometriä etelään ja laskee lopulta Eriejärveen. Se on tärkeä osa vesitietä, joka mahdollistaa laivaliikenteen Suurilla järvillä.
Suurimmat kaupungit joen varrella ovat Detroit, Michiganissa ja Windsor, Ontariossa. Kaupungit yhdistää Ambassador Bridge -silta ja Detroit–Windsor-tunneli, jotka ovat vilkkaimmin liikennöidyt rajanylityspaikat maiden välillä. Detroitjoki on määritelty ainoana jokena sekä Yhdysvalloissa että Kanadassa kansallishistorialliseksi joeksi.
Joen alkulähteen korkeus on noin 175 metriä merenpinnasta Lake St. Clair -järvellä. Detroitjoen virtaus on vuoden ympäri keskimäärin 5 324 m³/s. Harvoin tapahtuvan myrskyvuoksen aikana joen virtaus saattaa muutaman tunnin ajaksi jopa kääntyä päinvastaiseksi. Detroitjoen valuma-alue käsittää yli 2 000 km² alueen. Siihen kuuluu muun muassa River Rouge, Ecorse River ja Marsh Creek Yhdysvaltojen puolella, sekä River Canard, Little Creek ja Turkey Creek Kanadassa.
Detroitjoki muodostui viimeisen jääkauden loppupuolella, noin 10 000 vuotta sitten. Joki on ollut intiaanien tärkeä kauppareitti ainakin viimeisen 6 000 vuoden ajan. Arkeologisissa kaivauksissa alueella tiedetään olleen pysyvää asutusta ainakin 400-luvun tienoilta saakka.
1600-luvulle saakka alueella asui huron-, chippewa- ja ottawa-intiaaneja. Alun perin nykyisen New Yorkin alueella asuneet ja Uudessa-Alankomaissa asuneiden hollantilaisten kanssa kauppaa käyneet irokeesit olivat vuosisadan puoliväliin tullessa metsästäneet rannikon majavat lähes sukupuuttoon. Etsiessään parempia metsästysmaita he saapuivat Detroitjoen alueelle ja hävittivät alueella aikaisemmin asuneet heimot lähes kokonaan. Pian tämän jälkeen englantilaiset ja ranskalaiset turkiskauppiaat kulkivat kanooteillaan jokea pitkin ylemmille Suurille järville. Ensimmäisenä jokea pitkin laivalla purjehtinut eurooppalainen oli tutkimusmatkailija Robert Cavelier de La Salle. Tutkimusmatkallaan ylemmille Suurille järville vuonna 1679 hän purjehti Detroitjokea pitkin "Griffon"-purjelaivalla.
Vuonna 1701 ranskalainen Antoine de la Mothe Cadillac perusti "Le Détroit" -siirtokunnan nykyisen Detroitjoen varrelle. Se laajeni myöhemmin joen molemmille puolille, ja sen Yhdysvaltojen puoleisesta osasta muodostui nykyinen Detroitin kaupunki. Siirtokunta ja joki nimettiin yksinkertaisesti Le Detroitiksi, joka suomeksi tarkoittaa salmea, Lake St. Clairin ja Eriejärven välillä. Vielä nykyisinkin alueella on voimakas ranskankielinen vähemmistö.
Monet Yhdysvalloista pakenevista orjista kulkivat "maanalaista rautatietä" pitkin, solmukohtana toimineen Detroitin kautta ja Detroitjoen yli Kanadaan. Suurin osa entisistä orjista pakeni vuosien 1850–1860 välillä.
Michiganin päättäjät määrittelivät kieltolain osavaltioon vuonna 1917 ja maanlaajuinen kieltolaki säädettiin vuonna 1920. Kieltolain johdosta salakuljetus Kanadasta Yhdysvaltoihin oli erittäin vilkasta etenkin Detroitin ja Windsorin välillä lyhyen välimatkan johdosta.
Detroitjoella on tavattu kaikkiaan noin 300 eri lintulajia ja säännöllisesti siellä pesii noin 150 lintulajia. Joessa elää myös yli 29 sorsalintulajia, 65 kalalajia. Detroitjoki sijaitsee muuttolintujen kahden tärkeän muuttokäytävän risteyksessä. Arvioiden mukaan alueen kautta kulkee vuosittain noin 3 miljoonaa muuttolintua. Alueen kautta kulkevia lintuja ovat muiden muassa sorsat, hanhet, joutsenet ja nokikanat. Vuonna 1960 Yhdysvaltain kongressi perusti Detroitjoen alajuoksulle 1,86 neliökilometrin suuruisen "Wyandotte National Wildlife Refuge" -luonnonsuojelualueen.
1940–1950-luvuilla joki saastui useaan otteeseen öljy- ja fosfori-päästöjen vuoksi, ja vuonna 1965 yhdysvaltalainen Time-aikakauslehti nimesi Detroitjoen kuolleeksi joeksi. Vuonna 1970 kalastus joella kiellettiin korkeiden elohopeapitoisuuksien vuoksi. Yhdysvaltain ja Kanadan valtiot ovat 1970-luvulta lähtien osallistuneet joen suojelemiseen ja palauttamiseen alkuperäiseen tilaansa. Suojelutoimien ansiosta alueelle on palannut useita siellä aikaisemmin eläneitä lintu- ja kalalajeja. Näistä merkittävimpiä ovat valkopäämerikotka, muuttohaukka, järvisampi, sillisiika, valkosilmäkuha ja päivänkorennot.