PIK-5
PIK-5 oli suomalaisen Polyteknikkojen ilmailukerhon valmistama, Kaarlo J. Temmeksen diplomityönä suunnittelema yksipaikkainen purjelentokone. PIK-5A ”Cumulus” kehitettiin puolalaisen W.W.S.1 Salamandra -purjelentokoneen pohjalta, minkä tapaan PIK-5:n oli kokopuinen rakenne. Konetyyppi suunniteltiin korvaamaan Suomen purjelentokerhojen yleisesti käyttämät vanhemmat harjoituskoneet, kuten Grunau Babyt. PIK-5A:n suunnittelu käynnistyi vuonna 1945, ja ensimmäinen prototyyppi lensi ensilentonsa seuraavana vuonna. Ilkka Lounamaa lähti jatkokehittämään PIK-5A -mallia, ja jatkokehitetty versio sai tunnuksen PIK-5B vuonna 1949. B-versiota valmistettiin kaikkiaan 16 koneyksilöä, kunnes B-tyypin koneelle OH-PAA vuonna 1951 sattuneen onnettomuuden jälkeen tuli tarve kehitellä uusi paranneltu versio. PIK-5C -mallitunnuksen saaneen version suunnittelusta vastasi Keijo Tiusanen. C-versioon tuli kokonaan uudelleen muotoillut peräsin ja runko, ja alkuperäisestä PIK-5A:sta otettiin muutoksitta vain siiven aerodynaaminen muotoilu. PIK-5 oli yleisin purjekonetyyppi Suomessa 1960-luvun alulla, mutta tyyppi alkoi vähitellen korvaantua uudemmilla saksalaisilla lujitemuovikoneilla 1970-luvun loppupuolella.
Purjelennon harjoituskoneena oli Suomessa käytetty alusta alkaen saksalaista Granau Baby II -harjoituskonetta, jota oli rakennettu suomalaisissa ilmailukerhoissa yli 30 yksilöä. Baby oli kuitenkin rakenteeltaan raskaanpuoleinen, kankea termiikkilennossa, minkä lisäksi koneen runkoon tulleet vauriot olivat vaikeita korjata. Suomessa käytetyistä puolalaisista W.W.S.1 Salamandra -purjelentokoneista oli taas saatu erittäin positiivisia kokemuksia.
Kotimaista harjoituskonetta lähti suunnittelemaan Kai Temmes elokuussa 1945. Koneen pohjaksi otettiin puolalainen Salamandra Temmeksen jatkaessa sen suunnittelua seuraavan vuoden diplomityönään. Temmeksen kanssa projektin parissa työskentelivät myös Raimo Häkkinen, jonka kanssa toteutettiin koneen starttitapatutkimus, sekä Lars Norrmén ja Pehr Schalinin, jotka tekivät harjoitustyön Salamandran ominaisuuksista mittaamalla mahdollisimman paljon eri tietoja koneesta, ja takaisinmallintamalla koneen ominaisuudet niiden pohjalta. Salamandran etuina pidettiin koneen keveyttä, ketteryyttä, sopusuhtaisia ohjaimia, hyviä termiikkilento-ominaisuuksia ja matalaa taipumusta mennä syöksykierteeseen. Kehitettävää koneessa oli sen suurten nopeuksien liitoluvussa ja rakenteessa. Konetta ei ollut myöskään hyväksytty lentokonehinaukseen.
PIK-5-tunnuksen saaneen koneen esisuunnitelmat valmistuivat huhtikuun lopulla 1946. Siiven suunnittelu kopioitiin Salamandrasta likimain sellaisenaan. PIK-5:n siipipinta-ala oli tosin hieman pienempi sivusuhteen ollessa suurempi.
PIK-5 oli ylätasoinen puurakenteinen purjelentokone. Konetyyppi sai vaikutteita puolalaisesta W.W.S.1 Salamandra -purjelentokoneesta, ja suunniteltiin BVS-kuormitusmääräysten mukaisesti. Ylätaso-konfiguraatioon asennettu siipi rakentui yhden pääsalon varaan, minkä lisäksi tyvissä oli kaksi kärkivälin suuntaan nähden vinottaista apusalkoa. Siiven pääsalko oli poikkileikkaukseltaan laatikkomainen, rakentuen vanerisivuista, joiden väliin oli kiinnitetty kaksi mäntyrimaa. Siivessä käytettiin Göttingen 533 -profiilia ja siinä oli kolmen asteen V-kulma. Siivessä ei ollut tyven ja kärkien välistä kiertoa.
PIK-5:n rungon kantavan rakenteen muodostivat kaksi yhdensuuntaista, poikkileikkaukseltaan laatikkomaista palkkia. Alempi laatikkopalkki toimi koneen nokkana, ja siihen kiinnittyi koivupuusta taivutettu laskeutumissuksi. Ylempi palkki yhdisti peräsimen siipiin ja muuhun runkoon. Kolmen onton sauvan ristikko yhdisti ylä- ja alapalkit toisiinsa. Ohjaamo