hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Telkkälä (Muolaa)
Telkkälä (v:sta 1948 ) on kylä Kirkkojärven itärannalla Punnuksen kunnassa Käkisalmen piirissä Venäjällä. Telkkälä kuuluu Suomen Neuvostoliitolle luovuttamiin alueisiin ja se oli Suomelle kuuluessaan osa Muolaan kuntaa.
Suomelle kuuluessaan Telkkälä sijaitsi Muolaan itäosassa Valkjärven kunnan rajalla noin kolme kilometriä Muolaan kirkonkylästä Kirkkorannasta itään. Telkkälän naapurikyliä olivat etelässä Lehtokylä, lännessä Kirkkojärven toisella puolella Kirkkoranta, Hattula ja Retukylä, pohjoisessa Passila ja Punnus, idässä Himala, Myhkyrilä ja Heimala sekä Valkjärven puolella Pentsilä. Punnuksen ja Passilan kylien vastaisen rajan muodosti Punnusjärvestä Kirkkojärveen laskeva Punnusjoki.
Telkälän asutus ja pellot olivat keskittyneet kylän pohjoisosaan Kirkkojärven rannalle. Telkkälän halki kulki Punnuksesta Lehtokylään johtanut maantie, josta erkani kylätie länteen Telkkälän kyläkeskustaan Kirkkojärven rantaan ja itään Saustalaan. Vuonna 1936 Telkkälän kylän pinta-ala oli 13,53 neliökilometriä, josta oli peltoa 407 hehtaaria, niittyä 46 hehtaaria ja metsää 871 hehtaaria. Telkkälän peltopinta-ala oli lisääntynyt Kirkko- ja Punnusjärvien laskun myötä. Maanviljelyksen ohella kylässä harjoitettiin myös huomattavassa määrin kalastusta. Kylässä oli Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen rukoushuone..
Telkklälän koulu aloitti toimintansa vuokratiloissa vuonna 1907 ja koulutalo valmistui vuonna 1910. Koulupiiriin kuului Telkkälän lisäksi Himalan kylä sekä Saustalaksi kutsutut Myhkyrilän, Saavolan ja Oravalan kylät. Telkklän koulu sijaitsi kylätien varressa metsätaipaleella Himalan ja Telkkälän kylien välimaastossa. Ennen vuotta 1907 koulupiirin alue oli kuulunut Punnuksen koulupiiriin. Telkkälän koulu tuhoutui talvisodassa vuonna 1939.
Telkklän asukkaat evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylien asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäi taas Neuvostoliiton puolelle. Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen ja Etelä-Pirkanmaalle, jossa Telkklän asukkaat asutettiin pääasiassa Somerolle ja jonkin verran myös Somerniemelle.
Sokeriaratti
Sokeriaratti ("Brotogeris sanctithomae") on eteläamerikkalainen papukaija. Se elää lähinnä Amazonin rantametsissä Brasiliassa, itäisessä Perussa, Pohjois-Boliviassa ja Kaakkois-Kolumbiassa. Lajista tunnetaan kaksi alalajia. Sen holotyypin kuvaili Philipp Ludwig Statius Müller Brasilian Amazonilta 1776.
Sinilakkiaranen
Sinilakkiaranen ("Nannopsittaca dachilleae") on eteläamerikkalainen papukaija. Sen elinympäristö käsittää Kaakkois-Perun ja Luoteis-Bolivian, mahdollisesti myös läheisiä alueita Länsi-Brasiliasta. Lajin holotyypin kuvailivat John Patton O'Neill, Charles A. Munn ja Irma Franke Perun Ucayalista 1991.
Sheerness
Sheerness on kaupunki Kentin kreivikunnassa Britanniassa. Asukasluku oli vuonna 2011 noin 12 000 henkeä. Kaupunki sijaitsee Medwayjoen suulla Isle of Sheppey-saaren luoteiskulmassa.
Sheerness alkoi kehittyä, kun Medwayjoen suulle rakennettiin 1500-luvulla linnoitus laivastohyökkäyksien varalta. Kaupungissa toimi myöhemmin kuninkaallinen laivatelakka. Kun Sheernessiin valmistui 1800-luvulla laivalaituri ja rantapromenadi, se alkoi kiinnostaa rantalomakohteena. Teollisuus säilyi silti yhä tärkeässä asemansa, etenkin vuoteen 1960 saakka, jolloin laivaston telakka suljettiin. Kaupunki on yhä maan tärkeimpiä autojen tuontisatamia.
Kaupunkiin johtava tärkein maantieyhteys on A249-maantie, junayhteys Lontooseen vie aikaa tunnin ja 45 minuuttia. Aikaisemmin Sheernessistä oli laivayhteys Alankomaiden Vlissingeniin mutta se on lopetettu.
Tepuiaranen
Tepuiaranen ("Nannopsittaca panychlora") on eteläamerikkalainen papukaija. Sen elinympäristö käsittää Venezuelan, Etelä-Guyanan ja Pohjois-Brasilian. Lajin holotyypin kuvailivat Osbert Salvin ja Frederick DuCane Godman Mount Roraimalta Guyanasta 1883.
Senegalin alueet
Senegalin alueet () ovat Senegalin aluehallinnollisia yksiköitä. Maa jakautuu 14 alueeseen. Alueet jakautuvat edelleen departementeiksi, joita on 34.
Siirtomaa-aikana Senegal oli jaettu cerlcles'hin, jotka oli jaettu edelleen kantoneihin. Itsenäistymisen jälkeen maa jaettiin seitsemään alueeseen, 27 depardementtiin ja 85 arrondisementtiin. Senegalin alueet olivat tuolloin Cap Vert, Casamance, Diourbel, Fleuve, Sénégal Oriental, Sine-Saloum ja Thiès.
Vuonna 1976 Diourbelin alueesta erotettiin Lougan alue. Vuonna 1984 jaettiin Casamance Koldan ja Ziguinchon alueiksi, Sine-Saloum Fatickin ja Kaolackin alueiksi ja Cap Vertin nimi muutettiin Dakariksi, Fleuven Saint-Louisiksi ja Sénégal Orientalin Tambacoundaksi. Vuonna 2002 Saint-Louisin alueesta erotettiin Matam. Vuonna 2008 Kaolackista erotettiin Kaffrine, Tambacoundasta Kédougou ja Sédhiou Koldasta.
Unabomber presidentiksi
Unabomber presidentiksi () oli poliittinen kampanja Yhdysvalloissa vuoden 1996 presidentinvaalien aikana. Sen tunnuslauseena oli "If elected, he will not serve". Kampanjan tarkoituksena oli saada kirjepommeista vankilaan tuomittu "Unabomber" eli Theodore Kaczynski Yhdysvaltain presidentiksi. Sen aloitti Bostonissa Lydia Eccles vuonna 1995.
Eetu Kaipio
Eetu Kaipio (s. 29. maaliskuuta 1989 Hyvinkää) on suomalainen jalkapalloilija, jonka seura on Kolmosessa pelaava Pallo-Iirot. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Kaipio aloitti jalkapallon Nurmijärven Nappulaliigassa. Hän edusti juniorina FC Jokereita ja Helsingin Jalkapalloklubia. Hän pelasi kausina 2008–2009 HJK:n reservijoukkueessa Klubi 04:ssä Kakkosta ja Ykköstä. Kauden 2010 alussa hän oli koeajalla Veikkausliigan Vaasan Palloseurassa, mutta ei lopulta saanut sopimusta ja siirtyi Ykkösen Viikinkeihin. Hän kuului kauden päätteeksi Veikkausliigan nousukarsintoihin yltäneen itähelsinkiläisjoukkueen runkopelaajiin.
Kaudeksi 2011 Kaipio siirtyi Viikinkien valmentajan Toni Korkeakunnaksen mukana Veikkausliigan Myllykosken Palloon, jonka kanssa hän teki 1 + 1 -vuotisen sopimuksen. Hän debytoi Veikkausliigassa 2. toukokuuta 2011 ottelussa IFK Mariehamnia vastaan. Debyyttikaudellaan liigassa Kaipio sai runsaasti vastuuta ja pelasi 27 ottelussa, mutta sittemmin loukkaantumiset rajoittivat hänen pelaamistaan. Kausilla 2012–2013 hän pelasi muutaman ottelun myös lainalla Kakkosen Mikkelin Palloilijoista.
Kaudeksi 2014 Kaipio siirtyi Ykkösen Valkeakosken Hakaan.
"Päivitetty 30. syyskuuta 2017."
Lampaansyöjät (elokuva)
Lampaansyöjät on suomalainen elokuva vuodelta 1972. Pääosia elokuvassa näyttelevät Heikki Kinnunen ja Leo Lastumäki. Elokuva perustuu Veikko Huovisen romaaniin "Lampaansyöjät: suomalainen reippailutarina".
Metsänhoitaja Sepe ja toimistotyöläinen Valtteri toteuttavat talven aikana suunnittelemansa Operaation Lampaansyöjät ja suuntaavat kesälomallaan Pohjois-Suomeen suunnitelmanaan ”metsästää” ravinnokseen lampaita laitumilta ja paistamalla niistä ”rosvopaistia” nuotion alle maahan haudattuna. Reippaan ja viinanraikkaan ulkoilmaelämän lomassa he juttelevat ja mietiskelevät maailman asioita.
Elokuvassa soi puolen tusinaa Paroni Paakkunaisen ja Vexi Salmen sitä varten kirjoittamaa alkuperäissävelmää, joita esittää Kinnusen ja Lastumäen lisäksi Tapio Rautavaara.
Elokuva oli menestys, se sai katsojia enemmän kuin vuoden kaikki muut kotimaiset elokuvat yhteensä. "Lampaansyöjät" oli Suomen elokuvateattereissa 341 101 katsojallaan vuoden 1972 kolmanneksi katsotuin elokuva "Kummisedän" ja "Kellopeliappelsiinin" jälkeen.
"Helsingin Sanomien" ensi-ilta-arvostelussa pidettiin elokuvan parhaana osatekijänä Kari Sohlbergin kuvausta, joka näyttää Pohjois-Suomen maisemia komeina kuin matkailufilmi. Arvostelija Eeva Järvenpää kehui myös televisiossa hioutuneen koomikkoparin Kinnusen ja Lastumäen roolityötä ja sanoi sen olevan parhaimmillaan silloin, kun Huovisen kirjallistyylistä ja ”teinikonventtimaista” dialogia oli päästy muokkaamaan näyttelijöiden suuhun sopivaksi. Hän vieroksui myös elokuvan yhteiskunnallista sanomaa tai sen puutetta: ”"Lampaansyöjät" on tehty niille ihmisille, jotka eivät turhia murehdi, joilla on oma suu ensimmäisenä ja rahaa omiin tarpeisiin. – – Toivoa vain sopii että suomalaiset joskus havahdutettaisiin toisenlaisillakin, ehkäpä tärkeämmilläkin elokuvilla.”
Elokuva esitettiin Suomen televisiossa ensimmäisen kerran 5. huhtikuuta 1975. Lampaansyöjät julkaistiin DVD:nä 22. lokakuuta 2010.
Leo Lastumäen mukaan elokuvan jälkeen sattui tositapauksia, joissa oli otettu mallia Sepen ja Valtterin lampaanmetsästyksestä.
Seppo Huunonen sai elokuvasta parhaan tuottajan Jussi-palkinnon.
Matti Rautiainen
Matti Kalevi Rautiainen (7. lokakuuta 1955 Tampere) on entinen suomalainen jääkiekkoilija.
Rautiainen aloitti uransa Koo-Veessa, ja pelasi joukkueessa kevääseen 1980 asti. Hän voitti Koo-Veessä SM-pronssia kauden 1976–1977 päätteeksi. Seuraavalla kaudella hänet palkittiin SM-liigan herrasmiespelaajana. Ilvekseen Rautiainen siirtyi seurafuusion seurauksena kaudeksi 1980–1981. Ilveksessä hän sai toisen SM-pronssinsa kaudella 1982–1983. Rautiainen lopetti uransa kauden 1983–1984 päätteeksi.
Rautiainen palasi kuitenkin vielä SM-liigaan. Kauden 1985–1986 hän pelasi Koo-Veessa 1-divisioonassa. Seuraavalla kaudella hän pelasi Tapparassa, jossa hän voitti Suomen-mestaruuden. Lopullisesti pelaajauransa Rautiainen lopetti mestaruuskautensa jälkeen. SM-liigassa Rautiainen pelasi kaikkiaan 445 ottelua, ja tehopisteitä hän sai 190+211. Pudotuspeleissä Rautiainen pelasi 17 ottelua, ja teki niissä 5+7 tehopistettä.
Suomea Rautiainen edusti neljässä arvoturnauksessa. Hänet valittiin ensimmäisen kerran arvokisajoukkueeseen vuoden 1976 talviolympialaisiin. Ottelussa Japania vastaan Rautiainen teki viisi maalia. Seuraavan kerran vastaavaan olympiatasolla pystyi Pavel Bure Naganossa 1998. Samana vuonna Rautiainen pelasi vielä Kanada-cupissa.
Rautiaisen ensimmäiset MM-kilpailut oli vuoden 1978 turnaus. Rautiainen valittiin toistamiseen MM-turnaukseen vuonna 1979. Yhteensä hän pelasi 76 A-maaottelua, ja teki niissä 26+16 tehopistettä.
Suomen Jääkiekkomuseo aateloi Rautiaisen jääkiekkoleijonaksi vuonna 2010.
Välimerensypressi
Välimerensypressi ("Cupressus sempervirens") on Välimeren itäosasta kotoisin oleva sypressilaji. Sitä kasvatetaan koristekasvina monin paikoin ympäri maailmaa.
Välimerensypressi kasvaa 20–30 metriä korkeaksi. Sen runko kasvaa suorana. Kaarna on ohut ja pysyy pitkään sileänä, vanhemmiten se alkaa halkeilla pystysuunnassa. Versot ovat ohuita ja niitä kasvaa kaikkiin suuntiin. Neulaset ovat tummanvihreät. Kävyt ovat 2–3 cm pitkiä, pyöreähköjä, ja muodostuvat 8–14 käpysuomusta.
Pisarakilpikonna
Pisarakilpikonna ("Clemmys guttata") on erittäin uhanalainen suokilpikonnalaji, joka elää Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Sen elinympäristöjä ovat suot, marskimaat ja metsäpurot.
Neulakinnas
Neulakintaalla tarkoitetaan lapasta, joka on ommeltu villalangasta isokokoisella neulalla. 
Neulakinnastekniikkaa on käytetty Suomessa ainakin keskiajalta asti. Vanhimmat Suomesta löydetyt neulakinnasfragmentit ovat peräisin 1000-luvun ensimmäisiltä vuosikymmeniltä. Neulakinnastekniikka on ollut ainoa tapa valmistaa sukkia ja lapasia ennen 1600-lukua, jolloin puikolla neulomisen taito levisi Suomeen. Neulakintaan neulomistaito säilyi 1950-luvulle saakka erityisesti Itä- ja Pohjois-Suomessa, ja paikoitellen aivan nykypäiviin saakka.
Työvälineinä on käytetty luusta, kuparista, raudasta tai hopeasta valmistettuja neuloja ja lanka on ollut paksuhkoa löyhäkierteistä villalankaa. Tosin Museoviraston keruuarkistossa on Kansallismuseon vuoden 1957 neulakinnaskyselyn aineistossa myös neulakinnasnäytteitä, joiden lanka on tiukkakierteistä. Tällä tekniikalla on valmistettu lapasia, sukkia, siivilöitä ja myssyjä. Tekniikkaa kutsutaan neulakinnastekniikaksi, koska sillä on enimmäkseen valmistettu kintaita ja työvälineenä on ollut neula.
Tämän tekniikan perustana on se, että lankaa pujotetaan silmukoiden läpi tietyssä järjestyksessä neulan avulla. Eri pujottelutavoista Suomessa on tunnettu ns. suomeksi neulominen, venäjäksi neulominen ja pyöräyttäen tai punaltaen neulominen, vaikka ne kaikki eivät joka puolella Suomea olekaan olleet tunnettuja. Lisäksi näistä pujottelutavoista on käytetty myös muunnoksia, joten erilaisten pujottelutapojen todellinen määrä on suurempi.
Perinteisesti neulakintaat on vanutettu, jotta niistä on saatu tiiviitä. Vanutuksen suosiossa on ollut paikkakuntakohtaisia eroja, sillä Kansallismuseon vuoden 1957 neulakinnaskyselyyn vastattiin vanutuksen osalta yleensä kielteisesti, ja todettiin kintaiden vanuttuvan käytössä. Neulakintaita on käytetty nimenomaan ulkotöissä talvella, nahkarukkasten alla. Valmiin kinnasparin suuhun on tavattu neuloa kinnasneulalla tai virkata 1-2 kerrosta erivärisellä langalla, jotta kukin tunnistaisi omat kintaansa.
Muita neulakinnastekniikasta käytettyjä nimityksiä ovat kinnasneulatekniikka, yhdellä neulalla neulominen ja kinnasompelu.
Squalius ghigii
Squalius ghigii (myös "Ladigesocypris ghigii") on pienikokoinen makeanveden särkikala, jota tavataan Kreikan Ródoksella.
"Squalius ghigii" kasvaa 6,5 cm pitkäksi. Se on hopeankiiltoinen ja vartaloltaan pitkulainen.
"Squalius ghigii" elää makeassa vedessä: joissa ja lammikoissa. Sen katsotaan esiintyvän vain Ródoksella. Turkin puolella on kuitenkin yksittäisinä esiintyminä samankaltaisia mutta huonosti tunnettuja kaloja, joita on joskus myös pidetty "S. ghigiinä", joskus sen alalajeina, joskus taas erillisinä lajeina "S. irideus" ja "Ladigesocypris meremere".
"Squalius ghigii" elää sellaisissa pienissä vesistöissä, jotka kuivuvat vähäsateisina vuosina. Sen pahimpia uhkia ovat veden käyttö ja kesäinen kuivuus. Sen on sanottu olleen yksi Euroopan vaarantuneimmista makean veden kalalajeista. Lajia on suojeltu EU-projektina ja suurin osa sen elinympäristöistä on nykyisin Natura 2000 -alueena. Alueilla jossa lajia tavataan, on vedenottamista ja muuta lajia häiritsevää toimintaa rajoitettu määräyksin. Viimeaikaisissa seurantatutkimuksissa on todettu lajin kannan elpyvän ja vakiintuvan suojelutoimien ansiosta. Lajin kunniaksi on perustettu opastuskeskus.
Blasinhevosenkenkäyökkö
Blasinhevosenkenkäyökkö ("Rhinolophus blasii") on lepakko, joka elää Välimerellä, Pohjois-Afrikassa ja Lähi-Idässä.
Lepakon pituus on noin viisi senttiä, ja siipien kärkiväli noin 28 cm. Se painaa noin kymmenen grammaa. Blasinhevosenkenkäyököt viihtyvät pienissä 3-4 yksilön ryhmissä. Ravinnokseen laji käyttää hyönteisiä.
Isohevosenkenkäyökkö
Lepakon pituus on noin 6,5 senttiä ja siipien kärkiväli noin 35–40 cm. Se painaa 17–34 grammaa. Isohevosenkenkäyökön nenän rakenne on monimutkainen ja se koostuu kolmionmuotoisesta kärjestä, satulanmuotoisesta keskikohdasta ja hevosenkengän muotoisesta alaosasta.
Laji viihtyy luolissa ja maanalaisissa onkaloissa.
Isohevosenkenkäyököt viettävät horrosta lokakuusta huhtikuuhun, mutta heräävät pari kertaa viikossa.
Isohevosenkenkäyökkönaaraat saavuttavat sukukypsyyden 3 vuoden iässä. Pariutuminen tapahtuu syksyllä ja naaras synnyttää poikasen kesäkuun lopussa tai heinäkuun alussa. Laji synnyttää kerralla vain yhden poikasen.
Jorma Vennola
Jorma Vennola (s. 1943 Helsinki) on suomalainen teollinen muotoilija. Hän on työskennellyt vuodesta 1970 alkaen erilaisten teollisten muotoiluprojektien parissa. Työuransa hän aloitti Princetonissa Yhdysvalloissa Creative Playthings -yhtiön lelusuunnittelijana. Vennola on myös suunnitellut muun muassa Oraksen ensimmäisiä muovikuorisia ja kosketusvapaita hanoja. Lisäksi hän on muotoillut lasia, suunnitellut kotitalouskoneita ja traktoreita.
Vennola on saanut seuraavat tunnustukset työstään:
Texasin yliopisto, San Antonio
Texasin yliopisto, San Antonio (engl. The University of Texas at San Antonio, käytetään lyhenteitä UT San Antonio tai UTSA) on osavaltiollinen julkinen yliopisto San Antoniossa Texasissa. Se kuuluu laajempaan niin kutsuttuun University of Texas Systemiin. Yliopisto on perustettu 5. kesäkuuta 1969 ja siellä on lähes 30 000 opiskelijaa.
Vasamasiilikäs
Vasamasiilikäs ("Euplagia quadripunctaria") on värikäs ja melko isokokoinen perhonen. Se kuuluu Euroopan unionin luontodirektiivin II liitteessä mainittuihin lajeihin, joiden suojelemiseksi on perustettava erityisten suojelutoimien alueita ja kuuluu liitteen ensisijaisesti suojeltaviin lajeihin.
Melko kookas perhonen, jonka siipiväli on 46–62 mm ja naaraat ovat hieman koiraita kookkaampia. Etusiivet ovat tummanruskeat, vihertävällä metallisella hohteella. Siiven etureunasta siiven poikki suuntautuu kolme leveää, vaaleankeltaista juovaa, joista kaksi uloimmaista yhtyvät muodostaen Y-kirjaimen muotoisen kuvion. Perhosen vanhetessa vaalea väri haalistuu. Takasiivet ovat ruosteenpunaiset ja niissä on muutamia tummia laikkuja.
Enimmäkseen eurooppalainen perhoslaji, jota tavataan Euroopassa Espanjasta Alpeille ja Turkkiin ja edelleen Lähi-idässä aina Iraniin asti. Pohjoismaissa vasamasiilikäs on tavattu vain kahdesti: Suomessa Kotkassa vuonna 1972 ja Tanskassa Fynin saarella vuonna 2003. Lentoaika on heinäkuusta elokuuhun, joskus aina syyskuuhun saakka.
Rodoksen Petalúdhesissa sijaitseva Perhoslaakso on tunnettu useiden perhoslajien, myös vasamasiilikkäiden, massaesiintymistä.
Vasamasiilikäs on metsäisten ympäristöjen laji. Perhoset lentävät pääasiassa iltapäivästä yöhön ja monista muista siilikkäistä poiketen käyvät ahkerasti kukilla.
Naaras munii noin 250 munaa ravintokasvin lehtien alapinnoille. Toukka talvehtii.
Polyfagisen toukan ravintokasveihin kuuluu etenkin nokkonen ("Urtica dioica"), mutta myös ratamot, vadelma, kuusamat, voikukka, peipit, horsmat, euroopanpähkinäpensas sekä jalavat.
Turkinmänty
Turkinmänty ("Pinus brutia") on Välimeren itäosassa kasvava havupuulaji.
Se kasvaa 27–35 metriä korkeaksi. Oksat ovat epäsäännöllisiä. Neulaset ovat 10–18 cm pitkiä ja kasvavat useimmiten kaksittain.
Idänambrapuu
Idänambrapuu ("Liquidambar orientalis") on ambrapuiden sukuun kuuluva suurikokoinen lehtipuu, jota tavataan luonnonvaraisena pienellä alueella Vähässä-Aasiassa.
Idänambrapuu kasvaa tavallisesti 6–12 metriä korkeaksi, mutta voi saavuttaa jopa 30 metrin korkeuden. Puun runkoa peittää paksu, punertavanharmaa kaarna. Lehdet muistuttavat muodoltaan hieman vaahteranlehtiä ja asettuvat oksaan kierteisesti. Lehdet ovat kourasuonisia, sormijakoisia, 3–5-liuskaisia ja hammaslaitaisia. 5-liuskaiset lehdet ovat usein toiseen kertaan sormihalkoisia ja 3-liuskaisia. Idänambrapuun pallomaiset emikukat ovat valkoisia ja ovat yksittäiskukinnoissa. Hedekukat ovat keltaisia ja kukkivat pienissä tertuissa. Laji kukkii huhti-toukokuussa. Hedelmät ovat piikikkäitä ja pallomaisia. Hedelmät sisältävät runsaasti lenninsiivellisiä siemeniä.
Luonnonvaraisena idänambrapuuta tavataan Turkin lounaisosissa ja Kreikan Rodoksella. Lajia viljellään muun muassa Etelä-Euroopassa.
Idänambrapuun tyypillisiä kasvupaikkoja ovat kosteat laaksot, joissa pohjavesi on korkealla.
Idänambrapuun pihkasta, sisäkuoresta ja puuaineksesta valmistetaan hartsinkaltaista tuoksuvaa ainetta, storaksia, jolla on käyttöä rohdoksena ja hajusteteollisuudessa. Storaksia on käytetty ulkoisena lääkkeenä syyhyyn, haavoihin ja haavaumiin. Storaksibalsamihöyryllä on hengitettynä limaa irroittava vaikutus henkitorvessa. Puun siemenet sisältävät huomattavia määriä sikimihappoa.
MC Alger
Mouloudia Club d'Alger () on algerialainen jalkapalloseura, joka perustettiin vuonna 1921. Sen kotistadionina toimii Stade 5 Juillet 1962, joka sijaitsee Algerissa. Joukkue on voittanut kuusi kertaa Algerian-mestaruuden, joista viimeisin on vuodelta 2010. Se on voittanut myös kerran Afrikan Mestarien liigan vuonna 1976.
Yōkō Gushiken
Yōkō Gushiken (, s. 26. kesäkuuta 1955 Ishigaki) on japanilainen nyrkkeilijä, joka piti vuosina 1976–1981 hallussaan WBA-ammattilaisliiton alemman kärpässarjan maailmanmestaruutta. Nyrkkeilyuran jälkeen Gushiken on tullut tunnetuksi TV persoonana.
Vasenkätinen Gushiken ryhtyi ammattilaiseksi menestyksekkään amatööriuran jälkeen vuonna 1974. Ensimmäisestä kahdeksasta ottelustaan ammattilaisena hän voitti viisi tyrmäyksellä. 10. lokakuuta 1976 Gushiken pääsi iskemään WBA-liiton alemman kärpässarjan maailmanmestaruudesta Juan José Guzmánia vastaan. Ottelu päättyi Gushikenin voittoon seitsemännen erän tyrmäyksellä. Gushiken puolusti mestaruuttaan menestyksekkäästi 13 kertaa, joista kahdeksan voittoa tuli tyrmäyksellä. Valtakausi mestarina päättyi vasta 8. maaliskuuta 1981, kun Gushiken kärsi uransa ensimmäisen ja ainoan tappion tittelinpuolusuksessä Pedro Floresia vastaan 12. erässä teknisellä tyrmäyksellä. Saman vuoden elokuussa Gushiken ilmoitti lopettavansa uransa ja ryhtyi manageriksi.
Perkjärven asemakylä
Perkjärven asemakylä eli Kirillovskoje () on maaseututaajama Kyyrölän maalaiskunnassa Viipurin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Karjalankannaksella Perkoisenjärven itäpuolella Pietari–Viipuri-radan varrella olevan Perkjärven rautatieaseman ympärillä. Perkjärvi kuuluu Suomen Neuvostoliitolle luovuttamiin alueisiin ja se oli aikoinaan Suomen Muolaan kunnan kylä.
Suomelle kuuluessaan Perkjärven asemakylä sijaitsi Muolaan lounaisosassa Kanneljärven ja Uudenkirkon kuntien rajojen läheisyydessä, joista sen erotti Valtion omistama Pällilän kruununpuisto. Matkaa Muolaan kirkonkylään Kirkkorantaan oli noin 16 kilometriä. Idässä Perkjärven asemakylä rajoittui Perkjärven kylään.
Perkjärven asemakylä oli vireä taajama, jossa oli ennen talvisotaa lähes 1 000 asukasta. Taajamassa oli kaksi kansakoulua, kotiteollisuuskoulu, Perkjärven luterilainen rukoushuone, Perkjärven ortodoksinen kirkko, Kannaksen Osuusliikkeen myymälä, Kekin, Himasen ja Suokkaan yksityiskaupat, postitoimisto, puhelinkeskus, apteekki, suojeluskunnan talo, urheilukenttä ja ampumarata. Aseman läheisyydessä toimi myös makaronitehdas. Taajaman halki kulki maantie, joka alkoi kantatie 63 varrelta Parkkilasta ja johti Uudenkirkon puolelle valtatie 15:lle. Taajamasta johti kylätie koilliseen Perkjärven länsirannalla sijainneeseen Koteja Kodittomille Lapsille ry:n omistamaan Karjalan lastenkotiin ja etelään Kanneljärven puolella olleelle Lounatjoen asemalle. Perkjärven asemalta johti kaksi pistoraidetta: Perkjärvi–Savikko-rautatie itään Perkjärven kylään Savikon tiilitehtaalle ja toinen länteen Perkjärven tykistöleirille, joka nimestään huolimatta sijaitsi Uudenkirkon puolella Kaukjärvellä. Monet aseman seudun asukkaat kävivät töissä Viipurissa. Perkoisenjärven rannoilla oli paljon huviloita.
Ensimmäisen koulun Perkjärven asemalle perusti rautatiehallitus, mutta tähän kouluun ei otettu muita kuin rautatieläisten lapsia. Kunnallinen koulu taajamaan perustettiin vuonna 1910 Viipurin läänin kuvernöörin päätöksen perusteella. Tätä ennen Perkjärven asemanseutu oli kuulunut Perkjärven kylän koulupiirin. Perkjärven aseman koulu toimi aluksi vuokrahuoneissa, kunnes sille valmistui oma koulutalo vuonna 1912. Vuoden 1921 oppivelvollisuuslain jälkeen rautatiehallitus luovutti koulunsa Muolaan kunnalle ja tämän jälkeen kunnalla oli kaksi koulurakennusta, joissa toimi yksi alakoulun opettaja ja kaksi yläkoulun opettajaa. Rautatienkoulu tuhoutui talvisodassa, mutta toinen koulu säilyi.
Perkjärven aseman asukkaat evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylien asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäi taas Neuvostoliiton puolelle. Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen ja Etelä-Pirkanmaalle, jossa Perkjärven aseman asukkaat asutettiin Akaaseen.
Nykyisen venäläisen nimensä paikkakunta sai 1948.
Amos Tutuola
Amos Tutuola (20. kesäkuuta 1922 Abeokuta – 8. kesäkuuta 1997) oli nigerialainen kirjailija. Hän sovelsi naivistista, koomista tyyliä romaaneissa, joista ylivoimaisesti tunnetuin on vuonna 1952 ilmestynyt esikoisromaani "Palmuviinijuoppo". Teoksen kerronta nojaa joruboiden kansantarinoihin.
Afántou
Afántou () on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Ródoksen kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Αφάντου, "Dimotikí Enótita Afántou") ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Ródoksen saarella, Ródoksen alueyksikössä Etelä-Egean saarten alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 6 911 ja varsinaisen Afántoun kaupungin väkiluku 6 072 (vuonna 2011).
Afántoun kaupunki sijaitsee Ródoksen itärannikolla viisi kilometriä Falirákista. Afántou oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Ródoksen kuntaan yhdessä Archángeloksen, Attávyroksen, Ialysóksen, Kallithéan, Kámeiroksen, Líndoksen, Nótia Ródoksen ja Petaloúdeen kanssa.
Afántoussa kasvaa hedelmiä ja oliivipuita, ja se tunnetaan myös matoistaan. Afántoussa on muun muassa kolme kilometriä pitkä hiekkaranta ja golfkenttä.
Afántoun kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Archángelos
Archángelos () on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Ródoksen kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Αρχαγγέλου, "Dimotikí Enótita Archangélou") ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Ródoksen saarella, Ródoksen alueyksikössä Etelä-Egean saarten alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 7 615 ja varsinaisen Archángeloksen kaupungin väkiluku 5 384 (vuonna 2011).
Archángelos sijaitsee Ródoksen itärannikolla noin 30 kilometriä saaren pääkaupungista Ródoksesta etelään. Archángelos oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Ródoksen kuntaan yhdessä Afántoun, Attávyroksen, Ialysóksen, Kallithéan, Kámeiroksen, Líndoksen, Nótia Ródoksen ja Petaloúdeen kanssa.
Archángeloksen kaupungissa on arkkienkeli Mikaelille pyhitetty kirkko vuodelta 1845. Muita alueen nähtävyyksiä ovat Tsampíkan luostari, Koúmeloksen tippukiviluola ja Stegnán uimaranta.
Archángeloksen kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Poliisihallinnon Päälliköt ja Asiantuntijat
Poliisihallinnon Päälliköt ja Asiantuntijat ry (PolPa) on ylempää poliisipäällystöä ja poliisihallinnon johtavia viranhaltijoita muun muassa virkaehtosopimusneuvotteluissa edustava yhdistys.
Yhdistys on perustettu Turussa vuonna 2009. Aloitteentekijöinä toimivat Suomen Nimismiesyhdistys ja Poliisilakimiehet, jotka tällä tavoin yhdistivät edunvalvontatoimintansa. Yhdistys on kuitenkin avoin kaikille poliisin palveluksessa oleville, korkeakoulututkinnon suorittaneille. Yhdistyksen jäsenmäärä oli vuoden 2010 alussa noin 150.
Yhdistyksen puheenjohtaja on apulaispoliisipäällikö Antero Rytkölä sekä varapuheenjohtajina poliisiylitarkastaja Esko Ruokonen ja apulaispoliisipäällikkö Harri Kangas.
Suomen Nimismiesyhdistys
Suomen Nimismiesyhdistys on perustettu vuonna 1921 Tampereella. Yhdistykseen kuuluu poliisipäälliköitä, apulaispoliisipäälliköitä, vouteja ja syyttäjiä. Sen jäsenmäärä on noin 150. Nimismiesyhditys on Suomen Lakimiesliiton ja Poliisi-, ulosotto-, syyttäjä- ja maistraattilakimiesten edunvalvontajärjestön jäsenyhdistys.
Yhdistyksen nykyinen puheenjohtaja on apulaispoliisipäällikkö Antero Rytkölä. Varapuheenjohtajina ovat kihlakunnansyyttäjä Heikki Lehto ja kihlakunnanvouti Markku Hiltunen. Yhdistyksen sihteeri on apulaispoliisipäällikkö Jukka Mäkilähde ja rahastonhoitaja henkikirjoittaja Seppo Puheloinen.
Nimismiesyhdistyksen aikaisempia puheenjohtajia ovat olleet mm. poliisiylijohtaja Mikko Paatero, poliisijohtaja Pentti Saira, poliisiylitarkastaja Tapani Tiilikainen ja kihlakunnanvouti Antero Tuomi.
Kuivasjärven Aura
Kuivasjärven Aura ry on vuonna 1949 perustettu oululainen urheiluseura. Seura oli alkujaan kyläseura, mutta laajeni myöhemmin koko kaupungin seuraksi. Seuran lajeina ovat tällä hetkellä yleisurheilu ja hiihto, aiemmin myös suunnistus, naisvoimistelu, jalkapallo ja lentopallo. Yleisurheilussa seura oli seuraluokittelun kymmenes vuonna 2006, jolloin sillä oli lisenssejä yhdeksänneksi eniten yhdessä HKV:n kanssa (299). Vuonna 2017 lisenssejä oli 639. Kuivasjärven Aura on Oulun suurin yleisurheiluseura, joka keskittyy lasten ja nuorten liikuttamiseen. Seura kuuluu nuorissa Suomen 10 parhaan seuran joukkoon ja aikuisissa 30 parhaan joukkoon.
St John’s College (Cambridge)
St John’s College on yksi englantilaisen Cambridgen yliopiston 31 collegesta. Sen perusti vuonna 1511 Lady Margaret Beaufort, kuningas Henrik VII:n äiti, joka oli kuollut jo 1509, mutta aloittanut perustamiseen johtaneen prosessin ennen kuolemaansa. Collegen nimi juontuu evankelista Johanneksen mukaan nimetystä "Hospital of St John the Evangelist" -sairaalasta, joka oli sijainnut collegen paikalla 1200-luvulta alkaen.
St John’s Collegen pääsisäänkäynti valmistui 1516. Sen yläpuolelle on kaiverrettu Lady Margaret Beaufortin vaakuna, jonka molemmin puolin on kuvattuna myyttinen eläinhahmo (), jolla on norsun häntä, antiloopin vartalo ja vuohen pää. Sarviaan tämä eläin pystyy tarinan mukaan kääntämään haluamaansa suuntaan. Portin yläpuolella on evankelista Johannesta esittävä patsas, jonka juurelle kuvattu kotka on evankelista Johanneksen tunnuseläin. Ensimmäinen piha on collegen vanhinta osaa ja se valmistui 1511–1520. Vanhan sairaalan kappelin perustukset ovat näkyvissä nurmikolla. Uuden kappelin suunnitteli Sir George Gilbert Scott ja se rakennettiin 1868. Uuden kappelin on katsottu vääristäneen ensimmäisen pihan mittasuhteet.
Mittasuhteiltaan harmonisena pidetyn, tiilirakennusten ympäröimän Toisen pihan suunnittelivat Ralph Symons Westminsteristä ja Gilbert Wigg Cambridgestä. Piha rakennettiin 1589–1599. Kolmannen pihan pohjoispuolen muodostaa 1624 rakennettu vanha kirjasto. Länsi- ja eteläpuoli valmistuivat vasta 1669–1672 collegen toivuttua Englannin sisällissodasta; college edusti siinä rojalismia muuten parlamentaristisessa kaupungissa. Kolmannen pihan pohjoispuolella virtaa Cam-joki, jonka ylittävät kaksi siltaa, jotka tunnetaan nimillä "Kitchen Bridge" ja "The Bridge of Sighs".
Joen toisella puolella on uusgoottilaista tyylisuuntaa edustava Uusi piha, joka valmistui 1831. Sen suunnittelivat Thomas Rickman ja Henry Hutchinson. Uuden pihan yhdistää collegen vanhoihin osiin "The Bridge of Sighs" (), jolla ei ole venetsialaisen samannimisen sillan kanssa juuri muuta yhteistä kuin se, että molemmat ovat katettuja siltoja. Uuden pihan keskellä oleva torni tunnetaan myös hääkakkuna (). Joen länsipuolella sijaitsee "The School of Pythagoras", joka on Cambridgen vanhin edelleen aktiivisessa käytössä oleva yliopistorakennus.
Hylkysaari
Hylkysaari (ruots. "Vrakholmen", ent. suom. "Vrakholma") on Helsingin Kruunuvuorenselällä Korkeasaaren vieressä sijaitseva saari, jossa aikoinaan oli luotsiasema. Myöhemmin siellä sijaitsi Suomen merimuseo, joka vuonna 2007 siirrettiin Kotkaan. Saari on yhdistetty kahdella maapenkereellä Korkeasaareen.
Hylkysaaren nimenä on kartoissa vuodesta 1655 lähtien vaihdellen Kalfholmen, Kallholmen, Kalholmen ja Kahlholmen. Nimi on tarkoittanut joko "kaljua", puutonta saarta tai läheisen Korkeasaaren viereistä pienempää saarta eli "vasikkaa" (ruots. kalf 'vasikka'). Nimi Vrakholmen esiintyy kartoissa 1700-luvun jälkipuoliskolta lähtien. Suomenkieliseksi nimeksi oli jo vuonna 1908 ehdolla Hylkysaari, mutta virallisesti vahvistettiin vuonna 1909 Vrakholma ja vasta vuonna 1928 nykyinen nimi. Hylkysaari kuuluu Helsingin 19. kaupunginosaan Mustikkamaa–Korkeasaari.
Korkeasaaren eläintarhan avauduttua 1800-luvun lopulla, Hylkysaaresta muodostui erinomainen paikka huvilaelämälle. Toinen saaren huviloista on edelleen kunnostettuna asuinkäytössä, sen sijaan toinen, rapistunut huvila purettiin 1960-luvun lopulla. Saaren käyttötarkoitus muuttui 1900-luvun alussa, kun luotsiasema siirrettiin Vallisaaresta Hylkysaareen. Luotsiasema oli toiminnassa aina 1960-luvulle asti.
Suurin osa Hylkysaaren asukkaista muutti muualle Helsinkiin jo 1950-luvun aikana. Viimeinen asukas muutti pois luotsikasarmista tammikuussa 1966.
St John’s College
St John’s College voi viitata ainakin seuraaviin oppilaitoksiin:
I Love You Phillip Morris
I Love You Phillip Morris on yhdysvaltalainen tosipohjainen draamakomedia vuodelta 2009. Elokuva perustuu huijarin ja moninkertaisen vankikarkurin Steven Jay Russellin (Jim Carrey) elämään. Vankeudessa Russell rakastuu sellitoveriinsa Phillip Morrisiin (Ewan McGregor). Morrisin vapauduttua vankilasta Russell pakenee neljä kertaa voidakseen olla yhdessä ihastuksensa kohteen kanssa.
Avio-onnea Morganeiden tapaan
Avio-onnea Morganeiden tapaan on Marc Lawrencen ohjaama romanttinen komedia vuodelta 2009. Elokuva kertoo menestyvästä manhattanilaisesta pariskunnasta (Hugh Grant ja Sarah Jessica Parker), joiden avio-onni julkisivun takana rakoilee. Yllättäen he joutuvat murhan silminnäkijöiksi ja FBI toimittaa heidät todistajina turvaan Wyomingiin. Maalaismiljöössä myös parin romanttinen liekki alkaa voimistua uudestaan.
Invictus – voittamaton
Invictus – voittamaton on Clint Eastwoodin ohjaama Nelson Mandela -aiheinen draamaelokuva vuodelta 2009. Sen tapahtumat sijoittuvat Etelä-Afrikassa vuonna 1995 pelatun Rugby World Cup -turnauksen ympärille. Presidentti Mandelaa esittää Morgan Freeman ja Matt Damon François Pienaaria, Etelä-Afrikan rugbymaajoukkueen kapteenia. Elokuva sai Oscar-ehdokkuudet parhaasta miespääosasta (Freeman) sekä parhaasta miessivuosasta (Damon).
Pimeyden ytimessä (elokuva)
Pimeyden ytimessä on Martin Campbellin elokuvaohjaus, joka perustuu löyhästi hänen itsensä ohjaamaan, BBC:n tuottamaan samannimiseen televisiosarjaan. Pääosaa esittää Mel Gibson ja elokuva oli hänen paluunsa elokuviin pitkän tauon jälkeen.
Nyt-liitteen kolme kriitikkoa antoivat elokuvalle pistekeskiarvon 1,8.
Mikael Forsell
Mikael Forsell on ruotsalainen jääpalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän edusti urallaan Ruotsin maajoukkuetta sekä seuratasolla Lesjöfors IF:ää, Villa Lidköpingiä ja IF Bolticia. Vuonna 1995 hänet valittiin vuoden miespelaajaksi Ruotsissa.
Up in the Air
Up in the Air on vuonna 2009 valmistunut Jason Reitmanin ohjaama draamakomedia. Se perustuu Walter Kirnin samannimiseen romaaniin vuodelta 2001. Se kertoo yrityssaneeraajasta, jonka liikkuvainen elämä menee sekaisin juuri, kun hän on saavuttamaisillaan lentoyhtiön kymmenen miljoonan kanta-asiakasmailin rajan. Elokuvan pääosissa ovat George Clooney, Vera Farmiga ja Anna Kendrick.
Elokuva sai ensi-iltansa Telluriden elokuvajuhlilla 5. syyskuuta 2009. Suomessa ensi-ilta oli 29. tammikuuta 2010. Elokuva sai kuusi Oscar-ehdokkuutta kategorioissa paras elokuva, ohjaus, sovitettu käsikirjoitus, miespääosa (Clooney) ja naissivuosa (Farmiga ja Kendrick). Elokuva palkittiin parhaan käsikirjoituksen Baftalla ja Golden Globella.
Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 265 arvostelun perusteella laskettuna kriitikoiden arvosteluista 91 prosenttia oli positiivisia.
Petaloúdes
Petaloúdes (; virallisesti Δημοτική Ενότητα Πεταλούδων, "Dimotikí Enótita Petaloúdon") on yksi Ródoksen kunnan kunnallisyksiköistä ja entinen itsenäinen Kreikan kunta. Se sijaitsee Ródoksen saarella, Ródoksen alueyksikössä Etelä-Egean saarten alueella. Kunnallisyksikön väkiluku on 14 962 (vuonna 2011).
Petaloúdes oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Ródoksen kuntaan yhdessä Afántoun, Archángeloksen, Attávyroksen, Ialysóksen, Kallithéan, Kámeiroksen, Líndoksen ja Nótia Ródoksen kanssa. Kunnallisyksikön suurin taajama on Kremastí.
Petaloúdeen laakso tunnetaan perhosistaan, ja myös koko kunnallisyksikön nimi kuuluu suomeksi "Perhoset".
Petaloúdeen kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Trinity Hall
Trinity Hall on yksi Cambridgen yliopiston 31 collegesta. Sen perusti Norwichin piispa William Bateman vuonna 1350. Myöhemmin keskiaikainen tapa nimetä collegeja "halleiksi" väistyi (esim. Pembroke Hall nimettiin Pembroke Collegeksi). Trinity Hallin viereen oli kuitenkin melkein kaksisataa vuotta Trinity Hallin jälkeen perustettu kuningas Henrik VIII:n rakennuttamana suurempi Trinity College, joten Trinity Hall ei enää voinut tehdä nimenmuutosta, ja vanha nimi jäi voimaan.
Trinity Hallilla on alusta lähtien ollut vahva traditio oikeustieteen opetuksessa. Collegen itsensä mukaan traditio juontaa seudulla vuonna 1349 raivonneeseen mustaan surmaan, jonka seurauksena mm. lainoppineita ja papistoa oli kuollut niin paljon, että college perustettiin paikkaamaan näillä aloilla tuolloin vallinnutta vajausta.
HMS Vanquisher
HMS Vanquisher (viirinumero D54) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä, joka palveli ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Alus tilattiin kesäkuussa 1916 John Brown and Companyltä Clydebankistä osana vuosien 1916-1917 laivasto-ohjelman 9. tilausta. Sen köli laskettiin 27. syyskuuta 1916 ja alus laskettiin vesille 18. elokuuta 1917.
"HMS Vanquisher" palveli 1921 Atlantin laivaston 2. hävittäjälaivueen 4. hävittäjäviirikössä. Alus osallistui loppu kesästä 1921 laivueen mukana ja 2. risteilijälaivueen kanssa kontra-amiraalin johtamaan Itämeren purjehdukseen. Osastoon kuuluivat risteilijät "HMS Curacoa" (lippulaiva), "HMS Caledon", "HMS Castor" ja "HMS Cordelia" sekä hävittäjät "HMS Vanquisherin" lisäksi "HMS Vectis", "HMS Winchelsea", "HMS Viscount", "HMS Viceroy", "HMS Venetia", "HMS Violent" ja "HMS Wolfhound". Alus lähti 31. elokuuta viirikkönsä alusten kanssa Plymouthista. Ne kohtasivat 1. syyskuuta risteilijät ja 3. hävittäjäviirikön alukset Dealin edustalla, josta osasto purjehti 2. syyskuuta Brunsbutteliin.
Alus siirrettiin 1920-luvun puolessa välissä Välimeren laivastoon. Se liitettiin 1938 Portlandiin sijoitettuun 1. Sukellusveneidentorjuntalaivueeseen.
"HMS Vanquisher" muodosti 1939 yhdessä "HMS Mackayn", "HMS Versatilen", "HMS Walkerin", "HMS Warwickin", "HMS Whirlwindin" ja "HMS Winchelsean" kanssa läntisen reitin suojaksi sijoitetun 11. Hävittäjälaivueen.
"HMS Vanquisher" oli lokakuusta 1939 alkaen telakalla Devonportissa, mistä se palasi palvelukseen alkuvuodesta 1940. Alus siirrettiin toukokuussa Doverin alaisuuteen avustamaan liittoutuneiden evakuoinnissa Ranskan ja Belgian rannikolta.
Alus evakuoi 28. toukokuuta joukkoja Dunkerquesta. Seuraavana päivänä alus kuljetti 241 miestä ja 30. toukokuuta tekemillään kahdella matkalla vielä 1214 miestä. Alus palasi 1. kesäkuuta rannikolle kuljettaen kahdella matkalla 808 miestä. 3. kesäkuuta alus kuljetti ensin 37 miestä ja päivän toisella matkallaan 414 miestä.
Alus suojasi 12. kesäkuuta Ranskan laivaston taistelulaiva "Jean Bartin" Casablancaan, mistä se palasi 19. kesäkuuta evakuoimaan joukkoja Biskajanlahden satamista. Alus kävi St. Nazairessa ja La Pallicessa ennen paluutaan Plymouthiin 22. kesäkuuta, minkä jälkeen se palasi saattuetehtäviin.
"HMS Vanquisher" siirrettiin syyskuussa Liverpooliin 8. Saattajaryhmään suojaamaan Atlantin saattueita. Alus suojasi saattuetta OB216.
"HMS Vanquisher" palveli vuoden 1941 alun ryhmänsä mukana saattuetehtävissä, kunnes se määrättiin Freetowniin paikallissaattajaksi. Alus liittyi 13. tammikuuta saattueeseen WS9A "HMS Veloxin" ja "HMS Wild Swanin" kanssa. Hävittäjät erkanivat 18. tammikuuta saattueesta saavuttaessa Freetowniin.
Alus suojasi 20. tammikuuta saattuetta WS9A "HMS Boreasin", "HMS Veloxin" ja "HMS Wild Swanin" kanssa paikallissuojauksena alkumatkan Kapkaupunkiin. Paikallissuojaus erkani 22. tammikuuta saattueesta palaten Freetowniin, jonne saavuttuaan liittyivät 16. helmikuuta saattueeseen WS9B.
Breaking the Habit
Breaking the Habit on kappale Linkin Parkilta. Se on kuudes ja viimeinen single yhtyeen toiselta, vuonna 2003 julkaistulta studioalbumilta, Meteoralta. Single julkaistiin 14. kesäkuuta 2004. Breaking the Habit -kappaleesta on tehty myös musiikkivideo, jonka on ohjannut Linkin Park -yhtyeen Joe Hahn.
Kappaleen on kirjoittanut yhtyeen laulaja Chester Bennington, mutta alkuperäinen kirjoittaja oli yhtyeen jäsen Mike Shinoda. Kappale kertoo sulkeutuneiden kavereiden huumeriippuvuudesta. Mike Shinoda kertoi Kerrang!:lle, että kappaleesta piti alun perin tulla instrumentaalinen, yli kymmenminuuttinen kappale, mutta yhtye päätti muuttaa kappaletta yhteisestä päätöksestä. Osa tästä pidemmästä versiosta julkaistiin Underground 9.0 Fan Club -demolla nimellä Drawing.
Vuoden 2004 MTV Video Music Awardseissa kappaleen musiikkivideo voitti "Katsojien suosikki" -kategorian.
Yhdysvaltain Hot Modern Rock Tracks -listalla kappale otti kärkipaikan ja Billboard Hot 100 -listalla kappale oli parhaimmillaan sijalla 20. Alankomaiden singlelistalla kappale oli parhaimmillaan 19:s, Australiassa 23:s, Saksassa 25:s, Ranskassa 27:s, Uudessa-Seelannissa 27:s, ja Britanniassa 39:s.
HMS Vectis
HMS Vectis oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä, joka palveli ensimmäisen maailmansodan lopulla.
"HMS Vectis" liitettiin keväällä 1919 muodostettuun uuteen 2. Hävittäjälaivueen 3. Hävittäjäviirikköön, jonka mukana se osallistui bolševikkien vastaisiin toimiin Itämerellä 1919-1920. Alus osallistui 1921 Itämeren purjehdukseen.
Amiraliteetti päätti hankkia romutettavaksi myydyn "RMS Majesticin" koululaivaksi. Aluksen maksuna annettiin sekä rahaa että uppoumaltaan vastaava määrä romutettavia aluksia. Romutettavaksi joutui siten kuusi V- ja W-luokan alusta joukossa "HMS Vectis".
HMS Vega (D52)
HMS Vega (viirinumero D52, I52 ja L41) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä, joka palveli ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Alus tilattiin kesäkuussa 1916 Doxfordilta Sunderlandista osana vuosien 1916-1917 yhdeksättä tilausta. Aluksen köli laskettiin 11. joulukuuta ja se laskettiin vesille 1. syyskuuta 1917. Alus valmistui 12. joulukuuta. Se vaurioitui 1918 palvellessaan Suuressa laivastossa.
"HMS Vega" kuului 1921 Atlantin laivaston 6. Hävittäjälaivueeseen ennen siirtoaan reserviin. Alus valittiin 1939 muutettavaksi ilmatorjuntakykyiseksi saattajaksi (WAIR) osana uudelleen varustautumisohjelmaa ja se siirrettiin toukokuussa Chathamin telakalle.
"HMS Vega" aloitti koeajot lokakuussa ja se määrättiin suojaamaan Pohjanmeren saattueita. Alus liittyi marraskuussa Rosythiin sijoitettuihin saattajiin aloittaen joulukuussa itärannikon saattueiden suojaamisen.
HMS Velox (D34)
HMS Velox (viirinumero D34) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä, joka palveli ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Alus tilattiin kesäkuussa 1916 William Doxdord and Sonsilta Sunderlandista osana vuosien 1916-1917 laivasto-ohjelman 9. tilausta. Sen köli laskettiin tammikuussa 1917 ja alus laskettiin vesille saman vuoden lopulla 17. marraskuuta. Alus valmistui 1. huhtikuuta 1918, jolloin se oli varustettu nopeaksi miinalaivaksi.
Alus osallistui ensimmäisen maailmansodan lopulla Ostendin ja Zeebrüggen operaatioihin. Sodan päätyttyä alus jatkoi palvelustaan Atlantin laivaston 1. hävittäjälaivueessa, kunnes se siirrettiin 1930-luvulla reserviin. Alus palautettiin 1939 palvelukseen, jolloin se määrättiin Gibraltarille.
Japanin antauduttua alus poistettiin palveluksesta ja se siirrettiin reserviin. Alus sijoitettiin 1946 poistolistalle ja se myytiin 18. helmikuuta 1947 BISCOlle. Alus saapui marraskuussa hinattuna Metal Industriesille romutettavaksi.
HMS Venetia
HMS Venetia (viirinumero D53 ja I53) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä, joka palveli ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Alus tilattiin Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä Govanista Skotlannista osana 1916-1917 laivasto-ohjelman yhdeksättä tilausta. Sen köli laskettiin 2. helmikuuta 1917 ja se laskettiin vesille 29. lokakuuta. Alus valmistui 19. joulukuuta, jolloin sille oli tehty valmius toimia tarvittaessa nopeana miinalaivana.
"HMS Venetia" palveli ensimmäisen maailmansodan lopun Suuressa laivastossa, minkä jälkeen se liitettiin Kotilaivaston 2. hävittäjälaivueeseen. Alus palveli vielä Välimeren laivastossa ennen siirtoaan reserviin.
"HMS Venetia" palasi palvelukseen syyskuussa 1939 ja se määrättiin lokakuussa Atlantin saattueiden suojaksi. Alus liittyi 6. tammikuuta 1940 yhdessä "HMS Winchelsean" kanssa Gibraltarille matkaavaan saattueeseen OG31. Alukset erkanivat 8. tammikuuta saattueesta ja liittyivät kotimaahan matkaavaan saattueeseen HG13. Se erkani saattueesta 10. tammikuuta sen saavuttua Liverpooliin.
"HMS Venetia" liittyi 1. maaliskuuta yhdessä sluuppi "HMS Leithin" kanssa Gibraltarille matkaavaan saattueeseen OG20. Alukset erkanivat 2. maaliskuuta saattueesta ja liittyivät kotimaahan matkaavaan saattueeseen HG20, josta "HSM Venetia" erkani seuraavana päivänä vapauttaakseen sluuppi "HMS Aberdeenin" saattueen HG23 suojaamisesta. Alus erkani 6. maaliskuuta saattueesta yhdessä "HMS Leithin" kanssa.
"HMS Venetia" liittyi 7. huhtikuuta yhdessä "HMS Wakefulin" ja sluuppien "HMS Enchantressin" ja "HMS Sandwichin" kanssa kotimaahan matkaavan saattueen HG24 suojaksi. Alus siirrettiin toukokuussa Noren alaisuuteen, jolloin sen tehtävänä oli liittoutuneiden joukkojen evakuointi ja tukeminen Manner-Euroopassa. Se suojasi 12. toukokuuta yhdessä "HMS Vivaciousin" kanssa Alankomaiden kuningasperhettä Hoek van Hollandista kuljettanutta "HMS Codringtonia" (operaatio J).
"HMS Venetia" määrättiin 23. toukokuuta yhdessä "HMS Wild Swanin" ja "HMS Venomousin" kanssa evakuoimaan brittiläisiä joukkoja Boulognesta. Sataman suulla alus joutui saksalaisten miehittämien rannikkopattereiden tuleen, jolloin siihen osui seitsemän kranaattia. Osumat sytyttivät laivan perässä tulipalon. Se jouduttiin ajamaan maihin tulen sammuttamiseksi ja vaurioiden hallintaan saamiseksi. Alus kuitenkin saatiin uudelleen kellumaan. "HMS Wild Swan" ja "HMS Venomous" hiljensivät rannikkopatterit, minkä jälkeen ne avustivat vaurioituneen aluksen takaisin Doveriin.
"HMS Venetia" oli telakalla korjattavana kesäkuusta elokuun alkuun, jolloin se aloitti uudelleen saattueiden suojaamisen. Alus osui miinaan 19. lokakuuta Thamesin suistossa Knobin poijun lähistöllä, jolloin se upposi.
HMS Venturous
HMS Venturous (viirinumero D87) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä, joka palveli ensimmäisen maailmansodan lopulla.
Alus tilattiin 12. tammikuuta 1917 William Denny and Brothersilta Dumbartonista. Sen köli laskettiin 9. lokakuuta 1916 ja alus laskettiin vesille 21. syyskuuta 1917. Alus valmistui 29. marraskuuta 1917 varustettuna nopeaksi miinalaivaksi.
Alus myytiin 24. elokuuta 1936 romutettavaksi.
HMS Verdun
HMS Verdun (viirinumero D93/L93) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä, joka palveli ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Alus tilattiin Hawthorn Leslie and Companyltä Birkenheadistä osana vuosien 1916-1917 laivasto-ohjelman 9. tilausta. Sen köli laskettiin 13. tammikuuta 1917 ja alus laskettiin vesille 21. elokuuta. Alus valmistui vielä saman vuoden lopulla 3. marraskuuta.
Euroopan sotatoimien päätyttyä alus siirrettiin reserviin. Alus sijoitettiin Japanin antaudutta poistolistalle ja se myytiin huhtikuussa 1946 Grantoniin romutettavaksi.
HMS Versatile
HMS Versatile (viirinumerot F29 (lokakuu 1917), G10 (maaliskuu 1918-syyskuu 1919), D32 (1920-1940) ja I32 (1940-)) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1917 vesille laskettu Amiraliteetin V-luokan hävittäjä, joka palveli ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Alus tilattiin osana vuosien 1916-1917 laivasto-ohjelman 9. tilausta Hawthorn Leslie and Companyltä Hebburnistä, missä köli laskettiin 31. tammikuuta 1917. Alus laskettiin vesille 31. lokakuuta ja se valmistui 11. helmikuuta 1918.
Vuoden 1919 keväällä Atlantin laivastoon muodostettiin 1. hävittäjälaivue, johon myös "Versatile" liitettiin. Laivueen johtoaluksena oli "HMS Wallace" ja toisen viirikön johtoaluksena "HMS Valorous". Vuonna 1921 laivueista muodostettiin uusia pienempiä laivueita, jolloin "Versatile" pysyi edelleen "Wallacen" johtamassa 1. laivueessa.
Euroopan sotatoimien päätyttyä alus siirrettiin reserviin. Se sijoitettiin 1947 poistolistalle ja alus myytiin 1949 romutettavaksi BISCOlle. Alus saapui hinattuna Grantoniin romutettavaksi.