Äärioikeisto Suomessa (kirja)
Äärioikeisto Suomessa on vuonna 2012 julkaistu kirja suomalaisesta äärioikeistosta. Kirjan kirjoittajat ovat vasemmistonuorten puheenjohtaja Li Andersson, toimittaja Mikael Brunila sekä vasemmistoliiton kunnallisvaltuutettu Dan Koivulaakso.
Teoksessä käsitellään suomalaisia äärioikeistolaisia sekä oikeistopopulistisia liikkeitä sekä puolueita ja niiden eurooppalaisesta äärioikeistosta saamia vaikutteita. Kirja sisältää myös katsauksen Euroopan sodanjälkeisen äärioikeiston historiaan. Teos on ensimmäinen laaja kokonaisesitys nykyajan suomalaisesta äärioikeistolaisesta toiminnasta.
Li Anderssonin mukaan kirja sai alkunsa Utøyan vuoden 2011 tapahtumien jälkeen. Tekijöiden tavoite on ollut tukeutua eurooppalaiseen populismin ja äärioikeistolaisuuden tutkimukseen. Kirjaa varten haastateltiin muun muassa kansallismielisen Suomen Sisun perustajiin kuuluvaa Teemu Lahtista. Tekijöiden mukaan perussuomalaiset valittiin kirjaan käsiteltäväksi siksi, että tässä puolueessa Suomen Sisun jäsenten mukaan oli heille eniten toimintavapautta.
Liberaalin Ajatuspaja e2:n tutkija Hannu Savolainen kirjoitti teoksen jatkavan tärkeää keskustelua. Savolaisen mukaan perussuomalaisten luokitteleminen oikeistopopulistiseksi ja äärioikeistoon kytkeytyväksi puolueeksi on pääosin perusteltua. ”Samalla on syytä muistaa, että populismia ja ääriliikkeitä esiintyy myös poliittisen janan vasemmassa päässä.”
Tutkija Jussi Jalonen kirjoitti Agricola-sivustolla, että teos kartoittaa huolellisesti äärikansallista toimintaa vuosituhannen vaihteen aikana. Aihe olisi kuriositeetti, ellei kyseessä olisi osin valtavirtapolitiikkaan rantautunut ilmiö. Jalosen mukaan kirjan kuvatessa Suomen Sisun toimintaa ”ristiriita äärioikeistolaisen alakulttuurin teennäisen suomalaiskansallisena esiintymisen ja vierasmaalaisista propagandatehtaista omaksuttujen opinkappaleiden välillä tulee hyvin julki”. Toisaalta järjestelmällisen toiminnan sijasta sisulaisten menestyksen takana voi olla myös silkka onni. Heikoimmillaan teos on perussuomalaisten toiminnan kuvauksessa. Loppuarvio, että puolueen suurin saavutus on suomalaisen poliittisen ilmapiirin oikeistolaistaminen, kaipaisi enemmän perusteluja. Jalosen mukaan ”yleisesti ottaen teos on lukemisen arvoinen, ja keskeisten lukujensa osalta kyseessä on kelpo tietokirja”.
"Aamulehden" arvostelijan Sanna Seväsen mukaan tarkat lähdeviitteet ja väitteille esitetyt perusteet kertovat, että työ on tehty huolellisesti, eikä kirjoittajien poliittinen kanta juuri näy. Teos on suositeltavaa luettavaa jokaiselle politiikasta tai yhteiskunnasta kiinnostuneelle.
Helsingin yhteiskunnallinen opisto nimesi kirjan tekijät vuoden 2012 yhteiskunnallisen tietoisuuden herättäjiksi. Palkintoperustelujen mukaan teos on huolellinen tutkielma Suomessa vaikuttaneiden ja edelleen vaikuttavien äärioikeistolaisten pienryhmien historiasta, aatemaailmasta ja kansainvälisistä yhteyksistä.
"Sarastus"-verkkolehden Timo Hännikäisen mukaan kirja onnistuu tekijöiden vasemmistolaisuudesta huolimatta monessa kohtaa käsittelemään radikaalioikeiston virtauksia viileän erittelevästi. Tekijät kuitenkin unohtavat muun muassa sen, että Saksan konservatiivisen vallankumouksen ajattelijoista vähemmistö tuki kansallissosialismia. Fasismi-termin käyttö on Hännikäisen mukaan leimaavaa.
Turun yliopiston poliittisen historian professori Timo Soikkanen kirjoitti "Turun Sanomissa", että kirjaa voi pitää aineiston määrän kannalta tieteellisenä tutkimuksena ja tietokirjana, mutta monikulttuurisuuden tarkastelun yksipuolisuuden suhteen poliittisena pamflettina. Soikkasen mukaan kirjoittajien näkökulma monikulttuurisuuteen on ultraliberaali, minkä lisäksi tekijöiden vasemmistolaisuus ”vilahtelee rivien välistä”.
Vapaa Ajattelija -lehden julkaiseman Kalevi Höltän arvostelun mukaan kirja ei vastaa otsikkoaan, vaan se on vain eräiden alakulttuurien, kuten rasistiporukoiden, toiminnan kritiikitön kuvaus. Kirjassa on keskeistä taikauskon eli uskonnon puolustaminen hyökkäyksiä vastaan ja erityisesti painotetaan, että islamin vastustaminen on rasismia.
Tammikuussa 2013 Jyväskylän kaupunginkirjastossa kolme henkilöä yritti väkivalloin tunkeutua kirjan esittelytilaisuuteen. Yksi hyökkääjistä löi tapahtuman järjestäjää puukolla lapaluuhun. Hyökkääjiä taas lyötiin teleskooppipampulla. Teoksen kirjoittajista paikalla olivat Andersson ja Brunila. Silminnäkijät yhdistivät hyökkääjät äärioikeistolaiseen Suomen vastarintaliike -järjestöön. Muun muassa sisäministeri Päivi Räsänen tuomitsi kokoontumis- ja sananvapautta loukkaavan väkivallan ja pääministeri Jyrki Katainen vaati blogikirjoituksessaan nollatoleranssia sananvapautta ja kokoontumisvapautta vastaan tehtyjä rikoksia kohtaan. Myös useat sanomalehdet ja järjestöt kuten Suomen Pen tuomitsivat iskun.
Mikael Brunila sanoi haastattelussa teoksen julkaistilaisuudessa marraskuussa 2012: ”Vielä muutama vuosi sitten ei ollut realistinen uhka, että vaikkapa Pride-kulkueeseen tai rasismin vastaiseen mielenosoitukseen hyökätään. Tänä päivänä vastaavien tapahtumien järjestäjät joutuvat aina ottamaan sen mahdollisuuden huomioon”. Li Andersson kertoi muun muassa ihmettelevänsä äärioikeistolaisten liikkeiden vähättelyä. Esimerkiksi Suojelupoliisi on Anderssonin mukaan vähätellyt etenkin katuryhmien uhkaa. Anderssonin mukaan on traagista, että poliittisen keskustelutilaisuuden järjestäjät joutuvat miettimään turvallisuutta.