Jääkärietappi
Jääkärietappi, usein lyhyesti vain "etappi", tarkoitti laajassa merkityksessä yhtä jääkäriliikkeen toimintamuotoa, verkostoa, joka auttoi jääkäritarjokkaita ja komennustehtävissä olevia jääkäreitä liikkumaan Suomen eri osien ja Saksan Lockstedter Lagerin koulutuskeskuksen välillä. Suppeammin etapilla viitattiin verkoston yksittäisiin osiin. Nimityksen taustalla oleva saksan "etappe" on tukialuetta tai huoltoelimiä tarkoittava sotilastermi.
Jääkärikirjallisuudessa "Itäiseksi etapiksi" kutsutaan Nurmeksen ja Ylitornion välistä reittiä. "Läntinen etappi" alkoi Pyhäjärven ja Kärsämäen rajalla olevasta torpasta ja ulottui Tervolaan. Läntisen etapin toiminnan katkettua päätettiin perustaa "Pohjoinen etappi", jonka ainut varsinainen etappiasema sijaitsi Posiolla. Reittiin kuului levähdyspaikkoina yhden talon ohella kaksi tukkilaisten kämppää ja niittysauna.
Ruotsin rajan yli etappitiet johtivat useista kohdista, pohjoisesta alkaen Muoniossa, Kangosjärvellä, Pellossa, Tengeliössä, Palovaarassa, Karungissa, Torniossa ja Haaparannalla. Merenkurkun yli kuljettiin Jepualta ja Voltista alkavilla etapeilla, joiden kohtaamispiste oli Holmön saarella. Kulkijoiden määrällä mitattuina tärkeimmät ylityspaikat olivat Kemin-Haaparannan sekä Tornion reitit. Kemin etapin paljastuttua ja Merenkurkun ollessa yhtenäisessä jäässä muodostui Etelä-Pohjanmaalta Uumajaan johtavan reitin merkitys suureksi.
Etapin henkilökuntaan kuului huoltohenkilökuntaa, vapaaehtoisia paikallisoppaita ja pitempiä matkoja liikkuvia palkattuja oppaita. Saksasta komennettiin jääkäreitä etappien perustajiksi ja hoitajiksi. K. A. Wegelius esittelee läntisen etapin henkilöstön ja siihen kuuluneet 'etappiasemat' teoksessa Aseveljet I ja itäisen etapin vastaavasti teoksessa Aseveljet II. Etappiasemien lisäksi tai sijasta matkan aikana yövyttiin niittysaunoissa, ladoissa ja tilanteen salliessa kestikievareissa.
Etapin oli kyettävä varustamaan matkan vaativuuteen ja olosuhteisiin nähden heikosti varustautuneita rekryyttejä esimerkiksi hiihtäen tapahtuvaa jäänylitystä varten. Etapilla kuljetettiin myös postia venäläisen postisensuurin ohi Helsingistä etappiteitä pitkin Ruotsiin johtavalla reitillä.
Tornion etapin oli perustanut Eero Heickell (Kuussaari) jo vuoden 1915 alussa pfadfinder-kurssilaisten rajanylityksen tukemiseksi. Ensimmäisiä etapin henkilöstöön kuuluneita olivat Heickellin itsensä lisäksi veljekset Jonne ja Ossi Sundell sekä Tornion poliisilaitoksen ylikonstaapeli Toivo Jernstedt. Kemin etapin perustamisen jälkeen Tornio oli toissijainen, ja sitä käytettiin enimmäkseen vain Kemin reitin ollessa eri syistä pois käytöstä.
Kemin etappi perustettiin 3. syyskuuta 1915, jolloin Heickell neuvotteli asiasta mm. Konstu Pietilän ja Arvi Hällforsin kanssa. Kemissä etappi sijaitsi "Juho Heiskasen" omistamassa matkustajakoti Osulassa. Kemin poliisilaitoksella oli suuri merkitys etapin toiminnan suojelijana. Kemin poliisipäällikkö komisario Linderoos kuului aktivisteihin ja myös muu henkilökunta "paria poikkeusta lukuunottamatta" oli toiminnalle myötämielistä. Etapin toiminnan keskeinen vastustaja puolestaan oli kaupungin rajavartio-osasto.
Hallan talo Hyrynsalmella oli Itäisen etapin reitin päätepiste. Halla kytkeytyi toisiin reitin etappitaloihin etelässä Ristijärvellä, pohjoisessa Taivalkoskella ja koillisessa Suomussalmella.
Hallan isäntä rakennutti tilansa läheisen "Saarijärven" saareen kämpän, jonka mukaan saartakin nimitettiin ensin vain aktivistipiireissä ja myöhemmin virallisestikin "Jääkärisaareksi". Itse Hallassa saattoivat jääkärit majoittua tilanteen mukaan muun väen joukkoon pirttiin tai yläkerran vinttikamariin, "salaisuuksien kopperoon".
Etapin johtajaksi saapui 1. lokakuuta 1916 johtaviin jääkäreihin ja pfadfindereihin kuulunut Friedel Jacobsson.
Etapit oli käynnistetty ja toimineet aktivistien voimin jääkärien värväyksen laajamittaiseen paljastumiseen saakka. Värväys keskeytettiin jääkäriliikkeen keskuskomitean päätöksellä vuoden 1916 vapun tietämissä venäläisten vangittua 
kymmeniä aktivisteja ja osa heistä oli paennut pidätystä Ruotsiin. Värväyksen keskeyttäminen huolestutti jääkäripataljoona 27:n komentajaa, majuri Bayeria, joka suunnitteli jo toisenkin suomalaispataljoonan perustamista.
Elo-syyskuussa 1916 Suomeen lähetettiin kahta etappireittiä hoitamaan yhteensä 27 jääkäriä. Tarkoitus oli ollut tehdä värväyksestä ja etapeista jääkärivetoisia sekä siirtää jääkärien puheissa aroiksi moititut siviiliaktivistit syrjään. Aktivisti Kai Donner kuitenkin esitti mallia, jossa aktivistit rahoittaisivat toiminnan ja värväisivät Saksaan menijät, kun taas jääkärit huolehtisivat etappilinjoista.
Marraskuun 1916 puoliväliin tultaessa osa etappijääkäreitä oli joutunut väistymään Ruotsiin, missä pidettiin
etapin uudelleenorganisointia käsittelevä kokous, jonka tuloksena syntyi lakanneiden itäisen ja läntisen etapin tilalle 
näitä pienimuotoisempi ns. pohjoinen etappi. Kuuluisa Simon kahakka jääkäreiden ja heidän pidättäjiensä 
välillä käytiin joulukuussa. Helmikuun vallankumous Venäjällä 1917 muutti jälleen olosuhteita: aktiivinen värväys ei enää jatkunut, vaikka yksittäisiä tarjokkaita hakeutui pataljoonaan vielä n. 50.