hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Jan van Everdingen
Jan van Everdingen (n. 1618/1619–1656) oli taiteilija Caesar van Everdingenin nuorempi veli. Hän toimi notaarina Alkmaarissa isänsä Pieter Cornelisz van Everdingenin (1575–1662) tavoin. Jan van Everdingen oli harrastelijamaalari ja keskittyi ennen kaikkea asetelmamaalaukseen. Hänen teoksiaan ei tiedetä säilyneen. Jan hyväksyttiin Pyhän Luukkaan kiltaan vuonna 1644.
Frans Wouters
Frans Wouters (1612–1659) oli flaamilainen barokkiaikakauden taidemaalari , joka muunsi Rubensin monumentaalisen barokkityylin (Peter Paul Rubens) pienikokoisiksi kabinettimaalauksen kontekstiin. Hän oli Walesin prinssin hovimaalari, hän toimi diplomaattisissa tehtävissä ja oli myös taidekauppias.
Frans Wouters syntyi Lierissä (nykyään osa Belgiaa). Hän oli ensin Pieter van Avontin oppilaana Antwerpenissä vuonna 1629, mutta siirtyi työskentelemään Rubensin työhuoneelle vuonna 1634. Hänet hyväksyttiin mestariksi Pyhän Luukkaan -kiltaan seuraavana vuonna. Hän osallistui Rubensin johdolla Antwerpenin kaupungin koristeluun, kun itävaltalaiselle kardinaali Ferdinandille järjestettiin juhlallinen vastaanotto vuonna 1635.
1630-luvulla hän oli Pyhän Rooman keisari Ferdinand II: n hovimaalari, joka lähetti hänet diplomaatiksi Englantiin vuonna 1637. Seuraavana vuonna hänestä tuli Walesin prinssin (josta tuli Kaarle II) hovimaalari.  Englanissa Wouters luultavasti tapasi maanmiehensä Anthony van Dyckin, joka oli silloin Kaarle I:n hovimaalari. Palattuaan Antwerpiin vuonna 1641 hän piti edelleen yhteyttä Kaarle II:n kanssa Englannin sisällissodan ja sen jälkeenkin. Vuonna 1658 häntä kuvailtiin Kaarlen kamariherraksi ('ayuda de cámera').
Antwerpenissä hän työskenteli jälleen hänen entisen opettajansa Pieter van Avontin kanssa, lähinnä maalaamalla maisemat van Avontin maalauksiin. Hän toimi myös taidemarkkinoilla. Tässä roolissa hän avusti Rubensin jäämistön rahallisen arvon arvioinnissa. Hän avioitui vuonna 1644 Maria Donckerin kanssa, joka oli Antwerpenin rahastonhoitajan tytär. Avioliitto toi hänelle huomattavan omaisuuden. Vuonna 1648 hänestä tuli Antwerpenin Pyhän Luukkan killan dekaani. Hän oli myymässä George Villiers, (Buckinhamin 1. Herttuan), taidekokoelmaa vuonna 1648. Samoihin aikoihin Wouters alkoi työskennellä Itävallan arkkiherttua Leopold Wilhelmin palveluksessa, joka oli silloin Etelä-Alankomaiden kuvernööri ja innokas taiteen mesenaatti ja keräilijä.
Woutersin tyyli ja aiheet heijastavat hänen kansainvälisten aristokraattisten asiakkaidensa makua, jotka pitivät pienistä maalauksista, koristeellisista maisemista ja mytologisista aiheista. Hänen asiakkaansa arvostivat myös teoksia, joissa käsiteltiin alkemiaa, neljää antiikinaikaista elementtiä (maa, vesi, tuli ja kivi), viiden aistin allergorioita, ikonograafisia ja monitulkintaisia teemoja.
Hänen varhainen tyylinsä muistutti Joos de Momperin myöhäistä manierismia. Myöhemmin hän otti vaikutteita Rubensilta ja erityisesti Rubensin maisemamaalauksista. Astuttuaan arkkiherttua Leopold Williamin palvelukseen, Woutersin töissä näkyy vahvemmin Anthony van Dyckin vaikutus ja hahmot hänen maalauksissaan olivat venyneitä ja tunteellisesti ilmeikkäitä. Tällä tyylillä hän maalasi raamatullisia kohtauksia ja mytologioisia maisemia.
Jan Gerritsz van Bronckhorst
Jan Gerritsz. van Bronckhorst, (Utrecht 1603–1661 Amsterdam), kirjoitetaan myös Bronchorst, oli hollantilainen kuvataiteilija.
Hänen vanhempansa olivat Gerrit Jacobsz. van Bronchorst ja Feysgen Claesdr. van Doorn. Jan Gerritsz. van Bronckhorst opiskeli lasimaalari Jan Verburghin johdolla. Cornelis de Bien mukaan hän aloitti opintonsa yksitoistavuotiaana. Hän matkusti 1620 Ranskaan, jossa opiskeli Peeter Matthijsin ja Chamun johdolla. Hän palasi Alankomaihin, Utrechtiin vuonna 1622. Hän meni naimisiin Eleonora van Nortin kanssa, joka tunnettiin myös nimellä Catalijntje. Heidän poikansa Johannes ja Gerard ryhtyivät myös taiteilijoiksi.
Uskonpuhdistuksen vuoksi lasimaalareilla ei ollut paljon työtilaisuuksia ja siksi Jan Gerritsz. van Bronckhorst opiskeli kaivertajaksi. 1639 hän ryhtyi maalaamaan ja liittyi maalarien kiltaan. Lasimaalauksesta hän ei kuitenkaan luopunut. Jan Gerritsz. van Bronckhorst teki 1645 neljä ikkunaa Amsterdamin uuteen kirkkoon (Nieuwe Kerk) ja myöhemmin myös vanhaan kirkkoon (Oude Kerk), sekä Amsterdamin kaupungintaloon.
Agathe Tykhen pyhäkkö
Agathe Tykhen pyhäkkö (joskus "Agathe Tykhen temppeli") eli Filadelfeion () oli antiikin aikainen Tykhelle eli hyvän onnen henkilöitymälle omistettu pyhäkkö Kýnthos-vuoren länsirinteessä Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Pyhäkön rakennutti Ptolemaios II Filadelfos 200-luvulla eaa. Se oli alun perin omistettu kuningatar Arsinoelle, joka oli Ptolemaioksen sisar ja puoliso, ja korotettiin jumalattareksi kuolemansa jälkeen noin vuonna 270 eaa. Arsinoe yhdistettiin usein Agathe Tykheen eli hyvään onneen, ja kumpikin kuvattiin yleensä yhdessä runsaudensarven kanssa. Lopulta Agathe Tykhen kultti peitti kuningattaren kultin alleen. Deloksella pyhäkkö tunnettiin alun perin kuninkaan mukaan nimellä Filadelfeion, mutta piirtokirjoituksen mukaan pelkästään Agathe Tykhen pyhäkkönä viimeistään vuonna 166 eaa.
Pyhäköstä on säilynyt vain sen perustukset ja pylväiden alaosia. Vuoren rinteellä sijaitsee myös niin kutsuttu Kynthoksen luola. Vuoren huipulla sijaitsee Kynthoksen Zeuksen ja Athenen pyhäkkö.
Antigonoksen stoa
Antigonoksen stoa oli antiikin aikainen stoa eli pylväshalli Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen Apollonin ja Artemiin pyhäkköaluetta.
Stoa rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 246–239 eaa. Rakennuksesta löydetyn piirtokirjoituksen mukaan sen rakennutti Antigonos Gonatas, joka lahjoitti alueelle myös muun muassa Neorionin. Stoa oli todennäköisesti tarkoitettu Deloksen pyhäkköalueen saamien lukuisien votiivilahjojen säilyttämiseen. Rakennus sijaitsi pyhäkköalueen pohjoislaidalla ja toimi sen pohjoisena rajana.
Stoan julkisivu oli etelään eli pyhäkköalueelle päin. Julkisivussa oli 47 doorilaista pylvästä. Stoan pituus oli noin 119,6 metriä ja leveys keskiosassaan 13,4 metriä. Rakennuksen kummassakin päässä oli etelään suuntautuneet siipirakennukset, jotka ulkonivat muusta pylväshallista kuuden metrin verran. Sisältä rakennus oli kaksilaivainen ja sen kattoa tuki 19 joonialaista pylvästä. Julkisivun pylväiden väliset triglyfit oli koristeltu häränpääkoristeilla. Stoan edessä oli suuri joukko kuvapatsaita ja muita votiivilahjoja.
Stoan edessä pyhäkköalueen puolella sijaitsi hyperborealaisten, Herotodoksen mainitsemien Opiksen ja Argen mykeneläisaikainen hauta. Se oli reunustettu puolikaarenmuotoisella muurilla.
Delfiinien talo
Delfiinien talo on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta yksityistalosta Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen niin kutsuttua Teatterikorttelia.
Delfiinien talo rakennettiin hellenistisellä kaudella noin 200–100-luvulla eaa. Se sijaitsee Deloksen teatterin itäpuolella lähellä niin kutsuttua Naamioiden taloa. Talo on saanut nimensä lattiamosaiikistaan, jossa esiintyy delfiinejä. Mosaiikki on talon keskuksena olevan 4 x 4 doorilaisen pylvään muodostaman peristyyli- eli pylväspihan keskellä olevassa impluviumissa. Mosaiikin jokaisessa neljässä kulmassa on kaksi delfiiniä, joilla ratsastaa amoriini. Yhdellä näistä on Hermeen tunnus kerykeion, toisella Poseidonin tunnus kolmikärki ja kolmannella Dionysoksen tunnus thyrsos-sauva. Neljännen tunnus ei ole selvä. Mosaiikissa on sen tekijän Asklepiades Aradoslaisen nimikirjoitus, mikä on harvinaista.
Diadumenoksen talo
Diadumenoksen talo (myös "Diadoumenoksen talo") on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta yksityistalosta Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen Pyhän järven aluetta.
Diadumenoksen talo rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 200–150 eaa. Se sijaitsee Pyhän järven luoteispuolella yhdessä monien muiden vastaavien yksityistalojen kanssa. Rakennus on pohjakaavaltaan epäsäännöllisen muotoinen ja koostuu useista huoneista, jotka on ryhmitelty pylväikköpihan ympärille.
Talosta tai sen välittömästä läheisyydestä on löydetty kolme hyvin säilynyttä veistosta, jotka tunnetaan nimillä: Diadumenos, kopio Polykleitoksen veistoksesta, josta talo on saanut nimensä; Artemis Diadumena; sekä Deloksen pseudoatleetti. Veistokset ovat nykyisin Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa.
Dionysoksen talo (Delos)
Dionysoksen talo on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta yksityistalosta Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin talo on osa Deloksen niin kutsuttua Teatterikorttelia.
Dionysoksen talo rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 200–100 eaa. Se sijaitsee Deloksen teatterin pohjoispuolella lähellä niin kutsuttua Kleopatran taloa. Talo on saanut nimensä opus vermiculatum -tekniikalla tehdystä lattiamosaiikista, joka esittää tiikerillä ratsastavaa siivekästä Dionysosta todennäköisesti palaamassa Intian matkaltaan. Talon keskiössä on ollut 3 x 4 doorilaisen pylvään muodostama peristyyli- eli pylväspiha, jonka pylväät ovat säilyneet suhteellisen hyvin ja kunnostettu.
Ekklesiasterion (Delos)
Ekklesiasterion () oli antiikin aikainen ekklesiasterion Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Apollonin ja Artemiin pyhäkköaluetta.
Ekklesiasterion toimi jonkinlaisena neuvoston kokoontumispaikkana. Se rakennettiin alun perin klassisella kaudella noin 450 eaa., ja sitä muutettiin useita kertoja aina noin vuoteen 150 eaa. saakka. Rakennus sijaitsi pyhäkköalueen luoteisosassa Thesmoforeionin itäpuolella ja Artemiin temppelin pohjoispuolella. Ekklesiasterionin lisäksi vastaavia rakennuksia Deloksella olivat Buleuterion ja Prytaneion.
Rakennus koostui kahdesta salista, jotka kummatkin aukenivat etelään. Roomalaisella ajalla Ekklesiasterionin paikalle rakennettiin pieni temppeli.
Filippoksen stoa
Filippoksen stoa oli antiikin aikainen stoa eli pylväshalli Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Stoa rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 216–200 eaa. Sen rakennuttaja oli rakennuksesta löydetyn piirtokirjoituksen perusteella Makedonian kuningas Filippos V. Stoa sijaitsi Apollonin ja Artemiin pyhäkköalueen eteläpuolella Etelästoan ja sataman välissä, Kompetaliastien agoralta pyhäkköalueelle johtaneen Pyhän tien länsilaidalla.
Stoa koostui oikeastaan kahdesta vierekkäisestä pylväshallista, joilla oli yhteinen takaseinä. Ne oli rakennettu pohjois-eteläsuunnassa ja toinen avautui itään ja toinen länteen. Idempi stoa oli varhaisempi, kun taas läntinen stoa lisättiin jonkin verran myöhemmin. Itäpuolinen stoa oli normaali suorakulmionmuotoinen pylväshalli, jonka pituus oli noin 71 metriä ja leveys noin 11 metriä. Länsipuolinen stoa oli L-kirjaimen muotoinen ja leveämpi itäosan pohjoispuolella, jossa oli erillinen huone. Se oli erotettu muusta pylväshallista joonialaisilla puolipylväillä. Kummankin puolen julkisivussa oli doorilaiset pylväät.
Hypostyylihalli
Hypostyylihalli eli Poseidonin stoa oli antiikin aikainen julkinen rakennus Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Hypostyylihalli rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 210–200 eaa. Se sijaitsi Deloksen Apollonin ja Artemiin pyhäkköalueen luoteispuolella lähellä Theofrastoksen agoraa.
Rakennus oli nimensä mukaisesti suuri halli, jonka katto oli tuettu sisältä lukuisilla pylväillä. Sen pituus oli noin 56,4 metriä ja leveys noin 34,3 metriä. Eteläsivultaan rakennus oli lähes kauttaaltaan avonainen, ja sen julkisivussa oli 15 doorilaista pylvästä, joissa oli kuitenkin samanlaiset kanneluurit kuin joonialaisissa pylväissä. Rakennuksen sisällä oli 44 pylvästä. Pylväät olivat 5 x 9 pylvään riveissä niin, että keskimmäisen rivin keskimmäinen pylväs oli jätetty pois. Uloimman kehän 24 pylvästä olivat doorilaisia ja sisemmät 20 pylvästä joonialaisia. Rakennuksen katto oli aumakattomainen, ja vastaavasti uloimman kehän pylväät olivat korkeampia kuin julkisivun pylväät ja keskimmäiset pylväät korkeampia kuin ulkokehän pylväät.
Järvitalo
Järvitalo on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta yksityistalosta Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen Pyhän järven aluetta.
Järvitalo rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 300–100 eaa. Se sijaitsi suoraan pohjoiseen Pyhästä järvestä, josta se on saanut nimensä. Rakennus oli pohjakaavaltaan epäsäännöllisen muotoinen nelikulmio, jonka samoin epäsäännöllisen muotoiset huoneet oli ryhmitelty keskuspihan ympärille. Rakennuksen pylväät edustavat joonialaista tyyliä. Niistä osa on kunnostettu. Rakennuksen lattiat oli koristeltu mosaiikein, joissa on ollut muun muassa geometrisia kuvioita. Rakennus on ollut yksi Deloksen vauraimpia.
Keraton
Keraton (, ”Sarvista tehty”, myös "Kerateion") eli "Sarvialttari" oli antiikin aikainen alttari ja siihen liittynyt pyhäkkö Deloksen saarella Kreikassa. Sen jäänteet ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Apollonin ja Artemiin pyhäkköaluetta.
Varsinainen Keraton oli Apollonille omistettu alttari, jonka kerrotaan olleen tehty pelkästään uhrieläinten vasemmanpuoleisista sarvista ("kerata"), jotka olivat liittyneet kiinteästi yhteen ilman sidosaineita. Tästä tuli myös alttarin sarviin liittyvä nimi. Kreikkalaisessa mytologiassa alttari oli Apollonin itsensä rakentama. Apollon käytti tähän sisarensa Artemiin metsästämien kauriiden sarvia. Alttari oli yksi koko pyhäkköalueen pyhimpiä ellei pyhin paikka ja saattoi olla myös sen varhainen keskus. Deloksen muinainen alttari mainitaan muun muassa Homeroksen "Odysseiassa" sekä Kallimakhoksen "Hymnissä Delokselle". Theseuksen kerrotaan tanssineen alttarin ympärillä labyrinttimaisen tanssin palattuaan Kreetalta.
Keraton sijaitsi todennäköisesti Apollonin ja Artemiin pyhäkköalueen länsiosassa Apollonin temppeleiden (Deloslainen, Ateenalainen ja Poros-temppeli) länsipuolella ja Artemiin temppelin eteläpuolella. Apollonin temppelit oli suunnattu sitä kohti, ja niiden naokset avautuivat alttarille päin. Aiemmin Keratoniksi on usein tulkittu kyseisellä paikalla sijaitseva rakennus, joka oli tehty myöhäisellä klassisella kaudella noin vuonna 350 eaa. Sen rakennuttivat Delokselle ateenalaiset niin kutsutun Toisen Ateenan liiton aikana, jolloin saari oli jälleen Ateenan vallan alla. Rakennus oli temppelin kaltainen rakennus, jossa oli pronaos ja naos eli cella. Rakennuksen friisi esitti Theseuksen urotöitä.
Varsinainen Keraton-alttari saattoi kuitenkin sijaita tämän Keratoniksi usein kutsutun rakennuksen edessä paikalla, josta on löydetty apsiksen muotoisen rakennelman jäänteet. Ne on ajoitettu 400-luvulle eaa. Nämä kummatkin rakennelmat ovat mahdollisesti korvanneet varhaisemmat paikalla olleet rakennelmat, eikä alttarin todellistä ikää tunneta. Alttaria muokattiin myös myöhemmin, ja se säilyi käytössä ainakin 100-luvulle eaa. saakka.
Myöhemmän antiikin aikana jotkut lukivat Deloksen sarvista tehdyn alttarin yhdeksi maailman seitsemästä ihmeestä. Esimerkiksi Martialis korvasi luettelossa Rodoksen kolossin Keratonilla.
Kleopatran talo
Kleopatran talo (myös "Kleopatran ja Dioskurideen talo") on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta yksityistalosta Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin talo on osa Deloksen niin kutsuttua Teatterikorttelia.
Kleopatran talo rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 200–100 eaa. Se on saanut nimensä omistajastaan Kleopatrasta sekä tämän aviomiehestä Dioskurideesta. Kummatkin olivat ateenalaisia Myrrhinuksen demoksesta. Näiden luonnollista kokoa olevat marmoripatsaat, jotka pystytettiin noin vuonna 138/137 eaa., ovat edelleen talossa. Patsaista puuttuvat kuitenkin päät. Itse talo oli mahdollisesti tätä varhaisempi, ja sitä oli laajennettu jossakin vaiheessa.
Talo sijaitsee Deloksen teatterin luoteispuolella lähellä niin kutsuttua Dionysoksen taloa. Se on ollut yksi Teatterikorttelin vauraimmista yksityistaloista. Talossa on ollut 12 huonetta, jotka on ryhmitelty kahden pihan ympärille. Jossakin vaiheessa toinen pihoista on muutettu 3 x 4 doorilaisen pylvään muodostamaksi peristyylipihaksi. Omistajien patsaat oli sijoitettu tämän pihan pohjoissivulle. Rakennuksen sisäänkäynti oli etelästä.
Kolmikärjen talo
Kolmikärjen talo on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta yksityistalosta Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen niin kutsuttua Teatterikorttelia.
Kolmikärjen talo rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 150–100 eaa. Sen on ehdotettu kuuluneen jollekin syyrialaiselle kauppiaalle. Talo sijaitsee Teatterikorttelissa Deloksen teatterille johtavan tien varrella.
Rakennus on pohjakaavaltaan epäsäännöllisen muotoinen, ja sen huoneet on ryhmitelty doorilaista tyyliä edustaneen peristyyli- eli pylväspihan ympärille. Keskuspihan keskellä on impluvium ja sen alapuolella vesisäiliö sadeveden keräämiseksi. Lattiat on koristeltu taidokkailla mosaiikeilla, joista tunnetuimmassa esiintyy delfiini. Muita eläinaiheita talon koristelussa ovat muun muassa härät ja leijonat. Talon sisäänkäynti oli länsisivulla.
Naamioiden talo
Naamioiden talo on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta yksityistalosta Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen niin kutsuttua Teatterikorttelia.
Naamioiden talo rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 120–80 eaa. Se sijaitsee Deloksen teatterin kaakkoispuolella ja se on yksi Deloksen lukuisista hellenistisistä rikkaasti koristelluista yksityistaloista. Rakennus on mahdollisesti toiminut Deloksella vierailevien näyttelijöiden majoitustilana. Naamioiden talon lähellä sijaitsee teatterin lisäksi myös muun muassa niin kutsuttu Delfiinien talo.
Talossa on pylväikköpihoja ja lukuisia huoneita. Julkisivussa on todennäköisesti ollut pylväikkö. Huoneiden lattiat on koristeltu lattiamosaiikein, jotka esittävät Dionysokseen ja kreikkalaiseen teatteriin liittyviä aiheita. Tunnetuimmissa mosaiikeissa on kuvattu leopardilla ratsastava Dionysos sekä kymmenen teatterinaamiota, joista rakennus on saanut nimensä. Talon seinät oli maalattu niin, että ne muistuttaisivat marmoria.
Naksoslaisten stoa
Naksoslaisten stoa oli antiikin aikainen stoa eli pylväshalli Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Apollonin ja Artemiin pyhäkköaluetta.
Naksoslaisten stoa oli rakennettu arkaaisella kaudella noin vuonna 550 eaa. Sen rakennuttivat naksoslaiset, jotka tekivät myös läheisen niin kutsutun Naksoslaisten talon. Stoa sijaitsi pyhäkköalueen lounaiskulmassa Propylonin ja Naksoslaisten talon länsipuolella, ja toimi pyhäkköalueen rajana tässä suunnassa. Sen pohjoispuolella sijaitsi niin kutsuttu Androslaisten talo.
Stoa edusti joonialaista tyyliä. Se oli L-kirjaimen muotoinen ja avautui pohjoiseen ja itään pyhäkköalueelle päin. Rakennuksen eteläsiiven koko oli noin 26,5 x 4,7 metriä ja länsisiiven koko noin 43,0 x 5,1 metriä. Stoa oli yksilaivainen.
Poseidoniastien talo
Poseidoniastien talo (myös "Poseidoniastien koinon") on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta rakennuksesta Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen Pyhän järven aluetta.
Poseidoniastien talo rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 125–100 eaa. Sen rakennuttivat Deloksella toimineet Berytoksesta (nykyinen Beirut) tulleet syyrialaiset kauppiaat ja laivanvarustajat, ja se toimi näiden kokoontumispaikkana ja eräänlaisena kiltatalona. Kilta tunnettiin Poseidoniasteina siksi, että syyrialaisten palvoma Baal yhdistettiin Poseidoniin. Rakennus sijaitsee Pyhän järven luoteispuolella.
Rakennus koostuu useista sisäpihoista ja huoneista. Sen arkkitehtuuri yhdistelee syyrialaista ja kreikkalaisia tyyliä. Rakennuksen sisäänkäynti oli etelästä. Se johti käytävälle, josta pääsi neljään pieneen huoneeseen sekä rakennuksen koilliskulmassa olleelle suurelle peristyyli- eli pylväspihalle. Pienet huoneet olivat seemiläisille jumalille, mahdollisesti ainakin Baalille (Poseidonille), Astartelle ja Eshmunille omistettuja pyhäkköjä. Peristyylipihan pylväät edustivat doorilaista tyyliä ja niiden korkeus oli noin 5,3 metriä. Pihan keskellä oli vesiallas. Pihalta pääsi toiseen rakennuksen luoteiskulmassa olleeseen saliin, joka oli mahdollisesti ruoka- ja kokoontumissali.
Talon raunioista on löydetty muun muassa Afrodite, Pan ja Eros -veistos, joka on nykyisin Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa.
Thesmoforeion
Thesmoforeion eli Demeterin ja Persefonen pyhäkkö oli antiikin aikainen pyhäkkö Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Thesmoforeion oli Demeterin ja Persefonen eli Koren kultin käytössä ja se on liittynyt muun muassa Deloksen Thesmoforia-juhlaan. Thesmoforeioniksi usein kutsuttu rakennus oli tehty klassisen kauden alussa noin vuonna 480 eaa. Se sijaitsi Apollonin ja Artemiin pyhäkköalueen luoteiskulmassa myöhemmin rakennetun Ekklesiasterionin länsipuolella. Toisaalta rakennuksen tulkinta on kyseenalainen ja todellinen Thesmoforeion on saattanut sijaita muualla, jopa kaukana pyhäkköalueen ulkopuolella.
Thesmoforeioniksi kutsuttu pyhäkköalueen rakennus oli suorakulmainen ja sen pituus oli noin 37,7 metriä ja leveys noin 14,8 metriä. Rakennus jakaantui kolmeen osaan. Sen keskellä oli avoin peristyyli- eli pylväspiha, jossa oli 4 x 4 doorilaista pylvästä. Sekä sen pohjois- että eteläpuolella oli cella-huoneet, joiden kummankin keskellä kattoa tuki neljä neliön muotoon asetettua joonialaista pylvästä. Rakennuksen ovi oli länsisivulla.
24K
24K on Evelinan debyyttialbumi, joka julkaistiin 28. lokakuuta 2016. Levy oli Suomen historian ensimmäinen ennakkoon platinaa striimannut albumi yli 20 miljoonalla singlekappaleiden striimauksella. Levyn julkaisi Universal Musicin alla toimiva tuottaja MGIn pyörittämä M-Eazy Music.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan kolmannella sijalla. Vuoden 2017 huhtikuuhun mennessä albumia on striimattu yli 40 miljoonaa kertaa ja on näin myynyt tuplaplatinaa.
Albumi sai ristiriitaisen vastaanoton. Savon Sanomien Mikko Siltanen antoi albumille kolme tähteä viidestä, ja sanoi sen omaavan hittipontentiaalia. Radiossa jo ennen julkaisua soineet kappaleet saivat kehuja, kun taas uusia kappaleita hän piti lähinnä levyntäytteenä, ja albumia enemmänkin hajanaismaisena singlekokoelmana kuin kokonaisuutena. Niin ikään Aamulehden Jussi Saarinen piti albumia hajanaisena ja laulusoundia hajanaisena, ja vertasi sitä Instagram-poseeraukseen. Sen sijaan kappalemateriaalia hän piti onnistuneena sekä itse laulajaa kehityskelpoisena.
Payment Highway
Payment Highway on OP-Ryhmän tarjoama Software as a Service, maksukorttipalvelu mobiili- ja verkkopalveluille, natiiveille mobiilisovelluksille sekä verkkokauppiaille. Palvelun tapahtumat toimivat joko mobiilimaksusovelluksen tai verkkolomakkeen kautta ilman välttämätöntä tarvetta pankkitunnusten käyttämiselle. Palvelu antaa mahdollisuuden käyttäjälle säilöä maksukorttitiedot myöhempää käyttöä varten. Payment Highway tukee myös mobiililompakkoja.
Payment Highwayn ominaisuudet mahdollistavat maksutapahtuman osittaisen tai täydellisen automatisoinnin: Tarve käyttäjän fyysiselle interaktiolle käyttöliittymässä, maksutapahtuman yhteydessä, voidaan haluttaessa poistaa kokonaan.
OP-Ryhmä osti Payment Highway -palvelun ohjelmistoyritys Solinorilta vuonna 2017.
Payment Highway on PCI DSS-sertifioitu järjestelmäkokonaisuus. Payment Highway toimii kokonaisuudessaan Amazon Web Services-pilvipalvelussa, joka mahdollistaa palvelun skaalautuvuuden käyttäjän tarpeen mukaan.
Payment Highwaylle on tuotettu integraation mahdollistavat julkiset rajapinnat ja kirjastot JVM (mm. Java), NodeJS ja PHP ympäristöihin.
Payment Highwayta käyttävät palveluissaan muun muassa Pizza-Online, Pins, Maksuturva, OP Checkout Finland. . Payment Highway on ensimmäinen suomalainen maksupalvelu, johon on integroitu Danske Bankin MobilePay maksustapa.
St Dunstan-in-the-West
St Dunstan-in-the-West on kirkko Fleet Streetin varrella Lontoon Cityssä. Paikalla on ollut kirkko jo keskiajalla, mutta nykyinen rakennus on valmistunut 1830-luvulla. Alkuperäisen kirkon rakennuttaja saattoi olla Pyhä Dunstan itse. William Tyndale työskenteli St Dunstan-in-the-Westissä ja John Donne piti siellä saarnoja. Lontoon palo vuonna 1666 saatiin pysäytettyä muutaman metrin päähän St Dunstanista. Nykyinen kirkko sijaitsee vanhan kirkon hautausmaan päällä, koska Fleet Streetiä on levennetty. Kirkon laiva on kahdeksankulmainen.
St Dunstan-in-the-Westin seinässä kadun puolella on kello, joka kuului jo vanhan kirkon varustukseen. Se on Lontoon vanhin julkisella paikalla oleva kello, jossa on minuuttiviisari. Kello mainitaan Charles Dickensin romaanissa "David Copperfield". Välillä kello oli sata vuotta erään markiisin huvilalla, mutta se palautettiin Fleet Streetille vuonna 1935. Kadunpuoleisella seinällä on myös kuningatar Elisabet I:n patsas, joka on Lontoon vanhimpia patsaita ellei vanhin lukuun ottamatta Egyptistä tuotuja veistoksia. Se on peräisin vuodelta 1586 eli kuningattaren elinajalta.
St Dunstan-in-the-West on anglikaanisen seurakunnan lisäksi Lontoon romanialaisten ortodoksien käytössä.
Hypnoosi (näytelmä)
Hypnoosi on Jouko Turkan kirjoittama näytelmä. Se sai kantaesityksensä Helsingin kaupunginteatterin päänäyttämöllä 28. joulukuuta 1985. Näytelmä esitettiin kolmetoista kertaa ja sen näki hieman alle 5 500 katsojaa.
Turkan ohjausassistenttina toimi Hannele Rubinstein. Näytelmässä esiintyivät Anja Haahdenmaa, Eeva-Liisa Haimelin, Rauni Ikäheimo, Kirsti Ortola, Saara Pakkasvirta, Eila Pehkonen, Eero Pikkarainen, Marjatta Raita, Markku Riikonen, Satu Silvo, Raili Tiensuu, Matti Tuominen ja Antti Virmavirta.
Bienno
Bienno on kunta Brescian maakunnassa Lombardian alueella Pohjois-Italiassa.
23. huhtikuuta 2016 naapurikunta Prestine fuusioitui Biennon kuntaan.
Kunnan nähtävyyksiä on vuonna 1931 käyttöön vihitty kuvanveistäjä Timo Bortolottin tekemä Kristuspatsas Cristo Re.
Lasse Oka
Lasse Veli Oka (s. 1923) on suomalainen diplomaatti, koulutukseltaan ekonomi. Hän on ollut pääkonsuli Los Angelesissa 1983–1985 ja suurlähettiläs Bogotássa 1985–1988.
Gunvor Olin-Grönqvist
Gunvor Agnes Margareta Olin-Grönqvist (21. tammikuuta 1928 Espoo – 28. elokuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen keramiikkataiteilija. Hän teki sekä käyttökeramiikkaa että taide-esineitä, joille oli ominaista naturalistisuus. Esineistä tunnettuja ovat muun muassa sipulit.
Kunnian kentät
Kunnian kentät voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Fjodor Dan
Fjodor Iljitš Dan (oikea nimi Fjodor Gurvitš; 19. lokakuuta 1871 Pietari, Venäjän keisarikunta – 22. tammikuuta 1947 New York, Yhdysvallat) oli venäläinen vasemmistopoliitikko ja yksi menševikkien johtajista.
Dan oli taustaltaan juutalainen ja koulutukseltaan lääkäri. Hän valmistui Tarton yliopistosta. Hän liittyi nuoruudessaan Taisteluliitto työväenluokan vapauttamiseksi -nimiseen vasemmistolaiseen järjestöön. Hänet pidätettiin poliittisen toimintansa vuoksi elokuussa 1896 ja karkotettiin kolmeksi vuodeksi Orjoliin. Palattuaan karkotuksesta hän liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen. Hän osallistui vuoden 1902 Bialystokin puoluekokoukseen. Seuraavana vuonna hänet pidätettiin ja tuomittiin uudelleen karkotettavaksi Siperiaan, mutta hän onnistui pakenemaan ulkomaille. Dan osallistui myös sosiaalidemokrraattien vuoden 1903 Lontoon puoluekokoukseen, jossa puolue jakaantui bolševikkeihin ja menševikkeihin. Dan valitsi maltillisemmat menševikit. Hänet valittiin puolueen pää-äänenkannattajan "Iskran" toimitusneuvostoon. Dan eli vuosia maanpaossa. Vuosina 1905–1908 hän asui Venäjällä, mutta joutui lähtemään uudelleen maasta. Hän toimitti yhdessä Julius Martovin kanssa "Golos sotsial-demokrata" -lehteä. Saatuaan armahduksen Dan palasi tammikuussa 1913 Venäjälle ja toimitti useita menševikkien lehtiä. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua Dan vangittiin ja hänet karkotettiin Minusinskiin. Karkotus peruttiin vuonna 1915 hänen suostuttuaan toimimaan Venäjän armeijan sotilaslääkärinä.
Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen Danista tuli yksi menševikkien keskustasuuntauksen johtajista. Hän kannatti puolueensa osallistumista väliaikaiseen hallitukseen ja hyväksyi puolustussodan jatkamisen. Hän kuului Pietarin neuvoston puhemiehistöön ja neuvostojen edustajakokouksen asettamaan yleisvenäläiseen toimeenpanevaan keskuskomiteaan. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Dan esiintyi bolševikkihallinnon vastustajana ja hänet valittiin edustajaksi lyhytikäiseen perustuslakia säätävään kansalliskokoukseen. Neuvostohallinto pidätti Danin lopulta vuonna 1921 ja hänet karkotettiin maasta. Hän osallistui vuonna 1923 Sosialistisen työväeninternationaalin perustavaan kokoukseen Hampurissa ja kuului venäläisten emigranttisosiaalidemokraattien julkaiseman "Sotsialistitšeski vestnik" -lehden toimituskuntaan. Vuodesta 1940 hän asui New Yorkissa Yhdysvalloissa ja julkaisi vuodesta 1941 "Novyi Put" -lehteä. Toisen maailmansodan aikana Dan julkaisi kirjoituksia, joissa hän kehotti tukemaan Neuvostoliittoa Saksan hyökkäystä vastaan.
Carl Edvard Aspelund
Carl Edvard Aspelund (30. lokakuuta 1816 Kuopio – 24. maaliskuuta 1902 Mäntsälä) oli suomalainen kirkkoherra ja päätoimittaja.
Aspelundin vanhemmat olivat Kuopion läänin lääninrahastonhoitaja, asessori Gustaf Adolf Aspelund (1783–1872) ja Katarina Charlotta Forstén. Hän kävi Kuopion triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi 1832. Aspelund valmistui Keisarillisesta Aleksanterin-yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1846 ja maisteriksi 1847. Hänet vihittiin papiksi Porvoon hiippakunnassa 1847. Riemumaisteri Aspelundista tuli vuonna 1897.
Aspelund toimi yliopiston voimistelulaitoksen yliopettajan apulaisena, Porvoon tuomiokapitulin vt. amanuenssina 1844 ja Helsingin yliopiston kirjaston ylimääräisenä amanuenssina 1844–1847. Papiksi vihkimisen jälkeen Aspelund oli pappina Kuopiossa, Tohmajärvellä, Kiteellä, Viipurissa, Viaporissa, Porvoossa, Kiteellä ja Pietarissa. Hänestä tuli Tallinnan ruotsalais-suomalaisen S:t Mikaelin seurakunnan kirkkoherra 1853 ja hän toimi samalla divisioonansaarnaajana laivastossa, Aspelund jäi virkavapaalle 1858 ja sai eron kirkkoherran virasta 1859. Hän oli sitten "Suomen Julkisia Sanomia" -lehden päätoimittajana 1858–1865 ja toimi Helsingin lääninvankilan saarnaajana vuodesta 1861. Viimeksi Aspelund oli Mäntsälän kirkkoherrana vuodesta 1864 alkaen kunnes hän jäi virkavapaalle vanhuuden takia vuonna 1895. Aspelund sai rovastin arvon 1889.
Aspelund oli naimisissa 1858–1866 Johanna Maria Caloniuksen (k. 1866) kanssa ja vuodesta 1875 Berta Sofia Sjögrenin (k. 1906) kanssa. Hänen poikansa Gustaf Werner Aspelund (1864–1936) toimi Tampereen kaupunginviskaalina.
Nimellä "C. E. Aspelund":
Freivorbau
Freivorbau eli vapaaulokemenetelmä on teräsbetonisten jännitettyjen palkkisiltojen rakennusmenetelmä.
Menetelmän kehitti saksalainen sillanrakennusinsinööri Ulrich Finsterwalder
1950-luvulla. Menetelmässä sillan päällysrakenne rakennetaan ulokkeena ilman ala- 
tai yläpuolisia telineitä.
Suomessa Freivorbau-menetelmällä on rakennettu kolme siltaa. Ensimmäisenä rakennettiin vuonna 1967 valmistunut 240 metriä pitkä Ounasjoen silta Rovaniemellä. Vuonna 1994 valmistunut Ounasjoen sillan alavirranpuoleinen silta rakennettiin normaalisti kansi tuettuna. Kaksi muuta siltaa ovat vuonna 1974 valmistunut Porin Linnansilta sekä vuonna 1986 valmistunut Norrströmmenin silta Nauvossa.
Laulurovio
Laulurovio on metalliyhtye Mokoman 11. albumi sekä toinen akustinen albumi, joka julkaistiin 18. marraskuuta 2016 levymerkillä Sakara Records. Albumi koostuu yhtyeen aiemmin levyttämien kappaleiden uudelleensovitetuista akustisista versioista. Albumilla vierailevat mm. Ensiferumin hanuristi Netta Skog sekä Ninni Poijärvi, ja sen on tuottanut Janne Saksa.
Albumin julkaisun myötä yhtye lähti akustiselle "Tuhkatkin pesästä 2016" -kiertueelle.
Yhtyeen meni studioon syyskuussa 2016 ilman selkeää päämäärää ja valmistautumista. Alkuperäiset kappaleiden sähköiset versiot olivat vaikuttavasti sävelletty, joka edesauttoi sovitusideoiden nopeaa toteutusta ja albumi äänitettiin lyhyessä ajassa. Edelliseen akustiseen albumiin ("Varjopuoli", 2011) verrattuna "Laulurovion" toteuttaminen oli helpompaa ja määrätietoisempaa, eikä yhtyeen ulosanti ole yhtä varovaista.
Albumi sai hyvän vastaanoton. Soundin Antti Luukkanen piti albumia parhaimmillaan hyvinkin elinvoimaisena, ja intohimon välittyvän parhaiten rohkeimpien sovitusten kautta, vaikka epäilikin albumin iskevyyttä yhtyeen tuoreiden kuuntelijoiden kohdalla. Savon Sanomien Aki Lehti piti "Lauluroviota" kaikin osa-aluein edeltävää akustista albumia parempana, ja piti laulaja Marko Annalan puhdasta ulosantia kehittyneenä.
Erkki Olkinuora
Erkki Tapio Olkinuora (s. 1943) on suomalainen kasvatustieteilijä. Hän on ollut Turun yliopiston kasvatustieteen professori vuodesta 1985. Hänen tutkimuskohteitaan ovat olleet kasvatussosiologia sekä opetuksen ja oppimisen mielekkyys.
Elena Kagan
Elena Kagan (s. 28. huhtikuuta 1960 New York, New York) on Yhdysvaltain korkeimman oikeuden tuomari. Presidentti Barack Obama nimitti hänet vuonna 2010 eläkkeelle jääneen John Paul Stevensin tilalle. Kagan on tuomioistuimen historian neljäs naistuomari.
Kagan syntyi New Yorkissa ja kasvoi Manhattanilla. Hänen isänsä Robert Kagan oli lakimies ja äiti Gloria Kagan (o.s. Gittelman) opettaja. Molemmat vanhemmat olivat venäjänjuutalaisten siirtolaisten jälkeläisiä. Perheeseen kuului myös kaksi poikaa. Kagan valmistui kandidaatiksi Princetonin yliopistosta vuonna 1981, filosofian maisteriksi Oxfordin yliopistosta vuonna 1983, ja vuonna 1986 hän valmistui lakiopinnoistaan Harvardin yliopistosta.
Vuonna 1988 Kaganista tuli korkeimman oikeuden tuomarin Thurgood Marshallin avustaja, ja 1990-luvun alussa hän alkoi opettaa lakia Chicagon yliopistossa. Vuosina 1995–2000 hän työskenteli Valkoisessa talossa presidentti Bill Clintonin hallinnossa. Clinton ehdotti Kagania tuomariksi valitustuomioistuimeen Washingtoniin, mutta senaatin republikaanit estivät nimityksestä äänestämisen. Sen sijaan hän aloitti työt professorina Harvardissa vuonna 1999, ja vuonna 2003 hänet nimitettiin yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan ensimmäiseksi naispuoliseksi dekaaniksi.
Kun Barack Obama valittiin presidentiksi, hän valitsi Kaganin hallintonsa pääjuristiksi ("Solicitor General") tammikuussa 2009. Kagan oli ensimmäinen nainen kyseisessä virassa.
9. toukokuuta 2010 presidentti Obama nimitti Kaganin ehdokkaakseen korkeimpaan oikeuteen eläkkeelle jäävän John Paul Stevensin tilalle. Senaatti vahvisti Kaganin nimityksen äänin 63–37, ja hän vannoi tuomarinvalansa 7. elokuuta 2010. Virallisesti hänen kautensa alkoi 1. lokakuuta. Kagan on korkeimman oikeuden historian neljäs nainen, kahdeksas juutalainen ja vuoden 1972 jälkeen ensimmäinen tuomari, jolla ei ole aikaisempaa kokemusta tuomarin työstä.
Kagan ei ole ollut naimisissa eikä hänellä ole lapsia.
Janne Hämäläinen
Janne Olavi Hämäläinen (s. 12. helmikuuta 1998 Nurmijärvi) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Mestis-joukkue Jokipojissa lainalla SM-liigajoukkue Helsingin IFK:sta. Hän toimii Jokipoikien varakapteenina. Hämäläinen on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Hämäläinen on Nurmijärven Kurran kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin Helsingin IFK:hon. Hämäläinen voitti kauden 2012–2013 päätteeksi C-nuorten SM-pronssia. Kaudella 2013–2014 hän oli C-nuorten SM-karsinnoissa joukkueensa paras maalintekijä ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton Juha Jääskän kanssa tehoilla 11+13=24. C-nuorten SM-sarjan runkosarjassa Hämäläinen oli HIFK:n paras maalintekijä 23 osumallaan. Hän pelasi kauden aikana myös kuusi ottelua lainalla B-nuorten Mestistä Helsingin Jääkiekkoklubin junioreissa. Kaudella 2014–2015 Hämäläinen oli HIFK:n B-nuorten paras pistemies tehoilla 22+36=58, joilla hän jakoi B-nuorten SM-sarjan pistepörssin neljännen sijan Bluesin Joni Ikosen kanssa.
Kaudella 2015–2016 Hämäläinen oli HIFK:n A-nuorten kolmanneksi paras pistemies tehoilla 15+19=34. Hän voitti myös joukkueen sisäisen tehotilaston lukemalla +27. Hämäläinen valittiin A-nuorten SM-liigan tammikuun 2016 kuukauden tulokaspelaajaksi. Kaudella 2016–2017 hän oli HIFK:n A-nuorten toiseksi paras maalintekijä Dan Nybondasin kanssa 14 osumallaan. Pudotuspeleissä Hämäläinen oli joukkueen paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 3+9=12. Hämäläinen jakoi myös HIFK:n sisäisen tehotilaston voiton Juha Jääskän kanssa lukemalla +7. Hän debytoi kauden aikana myös seuran SM-liigajoukkueessa, jossa Hämäläinen pelasi kaikkiaan kymmenen runkosarja- ja kaksi Mestarien liigan ottelua tehden yhden syöttöpisteen. Hän teki liigadebyyttinsä 22. lokakuuta 2016 vieraissa Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Hämäläinen sai ottelussa jääaikaa 8.14 minuuttia. Hänelle aukesi paikka HIFK:n kokoonpanosta Juhamatti Aaltosen loukkaannuttua. Hämäläinen merkittiin joukkueen kolmosketjuun Robert Leinon ja Mika Partasen viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 10.33 minuuttia ja keräsi tehomerkinnän +1.
Hämäläinen nousi kaudella 2017–2018 HIFK:n A-nuorten varakapteeniksi. Hän oli joukkueen paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 12+31=43. Hämäläinen voitti kauden päätteeksi A-nuorten SM-pronssia. Hän nousi kauden aikana taas myös HIFK:n SM-liigajoukkueeseen, jossa Hämäläinen pelasi 14 runkosarja- ja kaksi CHL-ottelua. Hän avasi maalitilinsä SM-liigassa heti kahdella osumalla 8. helmikuuta 2018 Mikkelin Jukureita vastaan. HIFK voitti ottelun murskalukemin 8–0. Maalit jäivät Hämäläisen kauden ainoiksi tehopisteiksi SM-liigassa. Harri Rindell valitsi hänet ottelun Alumnien tähtien kolmostähdeksi.
Toukokuussa 2018 Hämäläinen teki HIFK:n kanssa kolmivuotisen SM-liigasopimuksen. Samassa kuussa HIFK lainasi hänet alustavasti kauden 2018–2019 kattavalla sopimuksella uuteen yhteistyöseuraansa, Mestis-joukkue Jokipoikiin. Hämäläinen nimettiin joukkueen varakapteeniksi.
Hämäläinen on pelannut 14 nuorten ja kolme poikien maaottelua.
Hämäläinen opiskelee Mäkelänrinteen lukiossa.
Kari Niemistö
Kari Pertti Henrik Niemistö (s. 6. joulukuuta 1962 Helsinki) on suomalainen suursijoittaja.
Niemistö on koulutukseltaan ekonomi. Hän valmistui Helsingin kauppakorkeakoulusta vuonna 1989. Vuonna 1993 Niemistö aloitti toimitusjohtajana perheensä sijoitusyhtiössä Selective Investorissa. Yhtiön sijoitusvarallisuus oli peräisin hänen äidinisänsä Hannes Seppälän vuonna 1933 perustamasta Suomen ensimmäisestä perunajauhotehtaasta, Hämeen Perunasta, joka oli vuonna 1984 myyty Raisiolle, sekä Niemistöjen 1970-luvulla ostaman Suunnon myynnistä.
Talouselämä on kuvaillut Niemistön olevan "harvoja suomalaisia, joiden omaisuus riittää tekemään hänestä merkittävän ankkuriomistajan pörssiyhtiöissä". Niemistön sijoitusvarallisuuden arvo lokakuussa 2016 oli noin sata miljoonaa euroa, josta Stockmannin osakkeiden osuus oli 29 miljoonaa euroa ja Raision osakkeiden 11,2 miljoonaa euroa. Lisäksi miljoonan euron arvoiset osakeomistukset hänellä oli myös Uponorissa, UPM:ssä, Metsossa, Nokiassa, Nordeassa, Fortumissa ja Applessa. Osakkeiden lisäksi Niemistön varallisuus käsitti tuolloin muun muassa noin 15 miljoonan euron arvosta kiinteistöjä ja noin tuhat hehtaaria metsää.
Suurimmissa omistuksissaan Stockmannissa ja Raisiossa Niemistö on ollut mukana myös muutoin kuin omistajana. Hän on Raision hallintoneuvoston ja nimitysvaliokunnan jäsen ja entinen Stockmannin hallituksen jäsen.
Niemistö oli vuosina 2004–2006 Suomen 50 eniten ansainneen henkilön joukossa. Hänen pääomatulonsa ylsivät noin 6,5 miljoonaan euroon sekä vuonna 2004 että vuonna 2006.Niemistö asuu Helsingin Munkkiniemessä. Hän harjoittaa maanviljelyä kahdella maatilalla, jotka sijaitsevat Viialassa ja Lopella. Hän on vanhempiensa perustaman Henna ja Pertti Niemistön Kuvataidesäätiö – ARS FENNICA sr:n hallituksen puheenjohtaja ja Aivosäätiön hallituksen jäsen. Niemistö kuuluu Munkkiniemen Rotaryklubiin.
Niemistö on ollut vuodesta 1989 lähtien naimisissa Dextran entisenä toimitusjohtajana ja sijoittajana tunnetun Leena Niemistön (o.s. Lammenranta, s. 1963) kanssa. Heillä on kolme poikaa, joista Henri Niemistö (s. 1996) tunnetaan koripalloilijana.
Vuonna 2017 Helsingin kaupungin pelastuslaitos myönsi Kari Niemistölle Elämän Liekki -palkinnon onnistuneesta hengenpelastussuorituksesta.
Tahereh Mafi
Tahereh Mafi (s. 9. marraskuuta 1988 ) on iranilais-yhdysvaltalainen kirjailija, joka on tullut tunnetuksi etenkin menestyneestä esikoisromaanistaan Shatter Me. Mafi asuu Santa Monicassa Kaliforniassa ja on naimisissa tunnetun lasten- ja nuortenkirjailijan, Ransom Riggsin, kanssa. Mafilla ja Riggsillä on yksi yhteinen lapsi, joka syntyi 30. toukokuuta 2017. Mafin teoksia ei ole käännetty suomen kielelle.
The Juliette Chronicles -sarjaE-kirjat:Muut teokset
Mr. Brightside
Mr. Brightside on yhdysvaltalaisen rock-yhtye The Killersin läpimurtokappale, joka julkaistiin singlenä syyskuussa 2003, ja myöhemmin yhtyeen debyyttialbumilla "Hot Fuss". ”Mr. Brightside” on säilynyt yhtyeen tunnetuimpana kappaleena.
Xfm Networkin kyselyssä vuonna 2009 ”Mr. Brightside” äänestettiin vuosikymmennen parhaaksi kappaleeksi.
Lihaa ja rakkautta
Lihaa ja rakkautta on Jouko Turkan kirjoittama näytelmä. Näytelmä kertoo, kuinka suomalaisia juoppoja viedään Ruotsiin makkaraksi.
Näytelmä sai kantaesityksensä "Kött och kärlek" nimellä Göteborgin kaupunginteatterissa 18. huhtikuuta 1986. Ensi-illan jälkeen Turkan väitetään lyöneen kukkapuskalla näytelmän naisnäyttelijätärtä, mikä aiheutti kohun sekä Ruotsissa että Suomessa.
Tampereen Ylioppilasteatteri esitti näytelmän suomeksi vuonna 1995. Näytelmä esitettiin Tampere-talon pienessä salissa ja sen ohjasi Untamo Lepola.
Houkutuslintu (täsmennyssivu)
Houkutuslintu voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Paul Beatty
Paul Beatty (s. 1962 Los Angeles) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hänelle myönnettiin vuoden 2016 Booker-palkinto teoksesta "The Sellout" (2015). Palkinto myönnettiin ensimmäisen kerran yhdysvaltalaiselle kirjailijalle.
Beatty on suorittanut MFA-tutkinnon luovasta kirjoittamisesta Brooklyn Collegessa ja MA:n psykologiasta Bostonin yliopistosta.
Beatty kruunattiin 1990 Nuyorican Poets Cafén ensimmäiseksi lavarunouden mestariksi. Titteliin liittyi muun ohessa kustannussopimus hänen ensimmäisen runokirjansa "Big Bank Take Little Bank" (1991) julkaisusta. Toinen runokirja, "Joker, Joker, Deuce", ilmestyi 1994, ja hän esitti runojaan MTV:llä ja PBS:llä (sarjassa "The United States of Poetry"). Vuonna 1993 hän sai apurahan Foundation for Contemporary Arts -säätiöltä.
Beattyn ensimmäinen romaani "The White Boy Shuffle" (1996) sai myönteisen arvion "The New York Timesin" kriitikolta Richard Bernsteinilta, joka luonnehti kirjaa ”mustan Amerikan lahjakkaan ytimen satiirisen vihan purkaukseksi”. Toinen kirja "Tuff" (2000) sai myönteisen arvion "Time"-lehdessä. Beatty on toimittanut antologian "Hokum" afrikkalais-amerikkalaista huumoria (2006) ja kirjoittanut "The New York Timesiin" artikkelin samasta aiheesta. Vuonna 2008 ilmestynyt romaani "Slumberland" kertoo Berliinissä asuvasta yhdysvaltalaisesta dj:stä.
Romaanissaan "The Sellout" (2015) Beatty kuvaa urbaania farmaria, joka pyrkii palauttamaan orjuuden ja rotuerottelun kuvitteelliselle losangelesilaiselle asuinalueelle. Brittiläisessä "The Guardianissa" Elisabeth Donnelly kuvasi sitä sanoilla ”mestariteos, joka lujittaa Beattyn aseman Yhdysvaltojen hauskimpana kirjailijana”, kun kriitikko Reni Eddo-Lodge puolestaan sanoi sitä ”satiirin pyöritykseksi” ja jatkoi: ”Teoksen "The Sellout" juoni on pelkkää ristiriitaa. Juonenkulku on realistisena uskottava mutta silti niin surrealistinen, että se herättää ihmetystä.” Beatty kirjoitti kirjaa viisi vuotta.
"The Sellout" sai vuonna 2015 National Book Critics Circle Award -kaunokirjallisuuspalkinnon ja vuonna 2016 Booker-palkinnon. Beatty on ensimmäinen yhdysvaltalainen Man Booker -palkittu. Palkitun kansallisuudella ei vuodesta 2014 lähtien ole ollut merkitystä.
Sulfaguanidiini
Sulfaguanidiini (CHSNO) on sulfonamideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää antibioottina sekä muiden antibioottisten sulfonamidien valmistamiseen.
Huoneenlämpötilassa sulfaguanidiini on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja hyvin happamiin vesiliuoksiin. Aine liukenee hieman etanoliin ja asetoniin. Yhdisteen imeytyminen on vähäistä ruuansulatuskanavasta.
Sulfaguanidiinia voidaan valmistaa kuumentamalla N-asetyylisulfanilamidia disyandiamidin kanssa ja hydrolysoimalla asetyyliryhmä happamissa tai emäksisissä olosuhteissa. Muita valmistustapoja ovat asetyylisulfanilyylikloridin reaktio guanidiininitraatin kanssa emäksisessä vesi-asetoniliuoksessa tai guanidiinihydrokloridin ja asetyylisulfanilyylikloridin välinen reaktio.
Sulfaguanidiinia voidaan käyttää suoliston mikrobiflooraan vaikuttavana antibioottina ennen suolistoon tehtävää leikkausta. Yhdistettä voidaan käyttää myös muiden sulfonamidiantibioottien, esimerkiksi sulfadimidiinin synteesin lähtöaineena.
Ortodoksinen trotskilaisuus
Ortodoksisessa trotskilaisuudella tarkoitetaan trotskilaisuuden haaraa, joka filosofiansa ja metodiensa puolesta on lähempänä Lev Trotskin ja varhaisen Neljännen Internationaalin sekä Marxin ja Leninin näkemyksiä kuin muut trotskilaiset.