hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Ollila (Somero)
Ollila on kylä ja kyläkeskus Somerolla Varsinais-Suomen maakunnassa. Kylän väkiluku vuonna 2011 oli 169, mikä teki siitä Someron 47 varsinaisesta kylästä väkiluvultaan neljänneksitoista suurimman.
Ollilan lähimpiä naapurikyliä Somerolla ovat Sylvänä etelässä ja Paltta pohjoisessa. Lännessä kylän rajoille ulottuvat Someron Lahden ja Pyölin ja idässä Laitiaisten kulmakunnalla Someron Harjun ja Härkälän kylien alueet. Pohjoisessa kylän takamaihin rajoittuvat Tammelan Torron sekä Jokioisten Vaulammin ja Haapaniemen kylien maat Jokioisten Murronkulman kulmakunnalla. Suhteessa liikenneväyliin kylä sijaitsee Somerolta Jokioisille johtavan kantatien 52 varrella ja idässä sen aluetta koskettaa Somerolta Forssaan johtava seututie 282.
1900-luvulla Ollila on ollut kyläkeskus, jonka vaikutusalueeseen ovat kuuluneet viereiset Paltan ja Sylvänän kylät. Kylässä toimi vuodesta 1897 vuoteen 2016 Ollilan koulu. Vielä vuonna 1990 Ollilassa toimi Ylöpirtin postitoimisto Jokioistentien varressa. Postiosoitteena Ollilassa, Sylvänässä ja Paltassa on ollut Ylöpirtti.
Paikallisia yhdistyksiä ovat urheiluseura Ollilan Jyty sekä Ollilan, Sylvänän ja Paltan kylissä toimiva metsästysseura Lammijärven Metsäveikot, jonka omistuksessa on Etappimaja Lammijärven rannalla.
Luonnonmaantieteellisesti Ollilan, Sylvänän ja Paltan kylät sijoittuvat Tammelan ylängön suurten suhteellisten korkeuserojen luonnehtimalle reunavyöhykkeelle, jossa luonnonympäristöä hallitsevat saven täyttämät kallioperän murroslaaksot ja näiden väliin jäävät korkeammat kallio- ja moreeniselänteet. Alueen huomattavimmat vesistöt muodostuvat Paimionjoen sivujoen Jaatilanjoen latvahaaroista, jotka noudattelevat saven peittämiä kallioperän murroksia. Alueen suurin järvi on Lammijärvi Ollilan kylässä. Sen rannalla on Someron kaupungin uimaranta ja järven läheisyydessä on myös metsästysseura Lammijärven Metsäveikokkojen kokoontumispaikka Etappimaja.
Historiallisesti Ollila on ollut samaa jakokuntaa viereisten Sylvänän ja Paltan kylien kanssa 1700-luvun lopulla toimitettuun isoonjakoon asti, ja isonjaon seurauksena kylien alueet muodostavat useita toisiinsa lomittuvia eksklaaveja varsinkin jakokunnan pohjoisosissa lähellä Jokioisten ja Tammelan rajaa.
Ensimmäinen maininta Ollilan kylästä on vuoden 1548 maakirjassa, jota ennen Ollilan talot on luettu viereiseen Sylvänän kylään. Kylän vanha tontti on sijainnut nykyisen Jokioistentien varrella paikalla, jolla vielä nykyäänkin on Ylöpirtin talo. Muut kylän vanhoista kantataloista ovat eri aikoina siirtyneet omille jakolohkoilleen eri puolille kylän vanhojen kotipeltojen ympäristöä.
Sylvänän, Ollilan ja Paltan kylien pohjoisista takamaista muodostuneella Koisthuhdan kulmakunnalla Jokioisten rajalla Ollilan kylässä toimi vuosina 1924–1966 Koisthuhdan koulu. Koulun lopetettua toimintansa vuonna 1966 myös Koisthuhdasta on käyty koulua Ollilassa.
Pat Shurmur
Pat Shurmur (s. 14. huhtikuuta 1965 Ann Arbor, Michigan) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon valmentaja, joka toimii NFL:n New York Giantsin päävalmentajana. NFL:ssä Shurmur on toiminut myös Cleveland Brownsin päävalmentajana vuosina 2011–2012, St. Louis Ramsin hyökkäyksen koordinaatorina vuosina 2009–2010 sekä Philadelphia Eaglesin pelinrakentajien valmentajana vuosina 1999–2008, hyökkäyksen koordinaattorina vuosina 2013–2015 sekä tilapäisenä päävalmentajana vuonna 2015.
Vuosina 2016–2017 Shurmur toimi hyvällä menestyksellä Minnesota Vikingsin hyökkäyksen koordinaattorina. Hänen alaisuudessaan pelinrakentajat Sam Bradford ja Case Keenum nostivat erinomaisesti pelinsä tasoa. Vikings selviytyi kaudella 2017 NFC:n konferenssifinaaliin, jonka jälkeen New York Giants palkkasi Shurmurin päävalmentajakseen.
Falling Away
Falling Away voi viitata:
Quintessence
Quintessence voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Yhdystie 2101
Yhdystie 2101 on yhdystie, joka kulkee seututieltä 210 Loimaan Haaroisista Loimaalla sijaitsevan Alastaron kirkonkylän ja Huittisissa sijaitsevan Vampulan kirkonkylien kautta Köyliön Vuorenmaalle Säkylässä .
Tie alkaa Haaroisista Seututien 210 risteyksestä Loimaalla entisen Loimaan kunnan alueella ja kulkee sieltä pohjoiseen entisen Alastaron kunnan alueella Loimijoen sivujoen Niinijoen länsirantaa seuraillen Ylhäisten, Lauroisten ja Niinijoensuun kylien kautta kohti Alastaron kirkonkylän taajamaa.
Alastaron Ylhäisissä tiestä erkanee itään Mökköisten ja Auvaisten kautta seututielle 210 Hurskalassa johtava päällystämätön paikallistietasoinen yhdystie Auvaistentie, joka ylittää Niinijoen Mökköisten luona. Lauroisissa tiestä erkanee länteen Oripään suuntaan paikallistietasoinen yhdystie Lauroistentie. Alastaron Niinijoensuussa tie risteää Seututien 213 kanssa ja heti tämän jälkeen Loimijoen rannassa siihen yhtyy idästä Niinijoen sen suulla ylittävä paikallistietasoinen yhdystie Loimaantie.
Tämän jälkeen tie seuraa Loimijokea sen etelärannalla Alastaron kirkonkylän taajamassa, missä siihen yhtyy seuttieltä 213 alkava seututien 231 osuus lännestä ja pian tämän jälkeen Punkalaitumen Kanteenmaalta valtatieltä 2 alkunsa saava Seututien 231 osuus idästä.
Seuraavan muutaman kilometrin etenemisen jälkeen tie saapuu Mälläisiin, jossa se tekee melko jyrkän mutkan länteen päin. Sen yhteydessä tie kohtaa Loimijoen toiselta puolelta tulevan Tammiaistentien. Mälläisten ohituksen jälkeen tie jatkaa Loimijoen myötäilyä seuraavan parin kilometrin verran saapuen sen jälkeen Hanhikoskelle ja seuraavaksi Hornaan. Hornan ohitettua tie jatkuu pari kilometriä melko suorana, jonka jälkeen se ohittaa Kantatielle 41 menevän Yhdystie 2134:n risteyksen ja lähes välittömästi sen jälkeen Tanokkaantien. Tanokkaantien risteyksen jälkeen tie saapuu Vampulan kyläkeskukseen, jossa se menee kyläkeskuksen läpi. Vampulan ohituksen jälkeen tie jatkuu kilometrin verran, jonka jälkeen tie kohtaa Rutavantien, sekä lakkaa myötäilemästä Loimijokea.
Sen jälkeen tie jatkuu puoli kilometriä kunnes se saapuu Kantatien 41 risteykseen. Sieltä tie jatkuu tasaisena ja suorana peltomaisemia halkoen noin 3 kilometriä jonka jälkeen se kohtaa Vanhankyläntien. Siitä tie jatkuu vielä seuraavat 3 kilometriä, kunnes se saapuu Vuorenmaalle ja päättyy Seututien 212 risteykseen.
Kirgisian jääpallomaajoukkue
Kirgisian jääpallomaajoukkue edustaa Kirgisiaa jääpallokilpailuissa. Se toimii Kirgisian jääpalloliiton alaisuudessa.
Kirgisia pelasi ensimmäisen virallisen jääpallomaaottelunsa Mongoliaa vastaan Aasian talvikisoissa 2011 Almatyssa, Kazakstanissa. Ottelu päättyi Kirgisian tappioon lukemin 2–17. Samoissa kisoissa Kirgisia kohtasi myös Kazakstanin, jolle se hävisi 21–0. Kirgisia sijoittui kisoissa kolmanneksi eli viimeiseksi.
"Päivitetty 12. elokuuta 2011."
Cynarina lacrymalis
Cynarina lacrymalis on isokokoinen kivikoralli, sukunsa ainoa laji. Se ei muodosta yhdyskuntia vaan elää yksittäisinä polyyppeina. Sen lajinimi "cynarina" on johdettu kreikan sanasta "kinara" eli artisokka, ja laji todella muistuttaa ulkonäöltään artisokkaa.
"Cynarina lacrymalis" kasvaa halkaisijaltaan yli kymmensenttiseksi. Se on väriltään yleensä vihreän tai ruskean sävyinen, mutta myös vaaleanpunaisia yksilöitä esiintyy. Valoisana aikana koralli imee itseensä vettä niin, että sen koko on ainakin kaksinkertainen hämäräkokoon verrattuna. Näin sen elimistössä elävät symbioottiset zooksantellilevät saavat mahdollisimman paljon valoa yhteyttämiseen.
"Cynarina lacrymalis" elää Indopasifisen merialueen länsiosassa: Afrikan rannikolla ja Australiassa sekä Aasiassa. Se elää koralliriutoilla 24–30 metrin syvyydessä, paikoin jopa 50 metrissä. Sitä kerätään akvaariokauppaan, mikä on vaikuttanut lajin uhanalaisuuteen. Tärkein sitä uhkaava tekijä on kuitenkin elinympäristön tuhoutuminen.
Erikoispsykologi
Erikoispsykologi on tiettyyn psykologian alaan erikoistunut psykologi. Hän on suorittanut kuusivuotisen psykologikoulutuksen lisäksi kolme- tai neljävuotisen jatkokoulutukseen tiettyyn alaan erikoistuen. Mahdolliset erikoistumisalat ovat lasten ja nuorten erikoispsykologi (aiemmin kehitys- ja kasvatuspsykologia), neuropsykologia, psykoterapia, kliininen terveyspsykologia sekä työ- ja organisaatiopsykologia.
Erikoispsykologiksi opiskellaan vuodesta 2016 alkaen maksullisessa yliopistollisessa erikoistumiskoulutuksessa. Koulutuksen kesto on kolme vuotta ja laajuus 70 opintopistettä. Erikoistumiskoulutus on ammatillista kehittymistä ja erikoistumista edistävää koulutusta korkeakoulututkinnon suorittaneille tai vastaavan osaamisen saavuttaneille. Erikoistumiskoulutus on uusi koulutusmuoto tutkintokoulutuksen ja täydennyskoulutuksen rinnalla.
Vuoteen 2015 asti aloittaneiden osalta erikoispsykologitutkinto on ammatillisesti painottunut tieteellinen jatkokoulutus, joka vahvistettiin ja vakiinnutettiin psykologian tutkintoasetuksessa vuonna 1996, mutta poistettiin erikoistumiskoulutusuudistuksen yhteydessä vuonna 2015. Aiempi koulutus johti psykologian lisensiaatin tutkintoon jollakin psykologian viidellä erikoisalalla.
Sekä lisensiaatintutkintoon johtava erikoispsykologikoulutus että erikoistumiskoulutukset tuottavat terveydenhuollon ammattihenkilöstöstä annetun lain (559/94) 6 §:n tarkoittaman erikoispätevyyden sillä erikoisalalla, jolla koulutus on suoritettu.
Vuodesta 2016 alkaen erikoispsykologikoulutus toteutetaan vahvasti työelämään niveltyvänä erikoistumiskoulutuksena. Koulutuksen laajuus on 70 opintopistettä. Sen voi suorittaa työn ohella noin kolmessa vuodessa. Opintoihin sisältyy järjestelmällinen teoreettinen ja käytännöllinen syventyminen omaan erikoisalaan, siihen liittyvä tutkimus sekä erikoisalan työkokemusta ja työnohjausta. Opintojen sisällöt ja rakenteet vaihtelevat erikoisaloittain. Jokaiseen erikoispsykologikoulutukseen sisältyy 10 opintopisteen lopputyö, joka yleensä liittyy psykologin omaan työhön.
Uusi erikoistumiskoulutus korvaa lisensiaattitutkinnon. Erona aiempaan lisensiaattitutkintoon on se, että erikoistumiskoulutuksessa on luovuttu akateemisesta lopputyöstä.
Psykologian alan yliopistoverkko Psykonet koordinoi kunkin erikoisalan koulutuksen järjestämistä valtakunnallisesti. Kustakin erikoisalasta vastaa yksi yliopisto seuraavasti:
Vuonna 2015 järjestettiin viimeinen haku lisensiaatin tutkintoon johtavaan erikoispsykologikoulutukseen. Lisensiaattitutkintoa suorittamaan hyväksyneet voivat suorittaa koulutuksensa loppuun yliopistojen sallimissa rajoissa.
Lisensiaattikoulutuksen laajuus on 120 op. Siitä ammatillisia erikoistumisopintoja on 65 op, kaikille aloille yhteisiä menetelmäopintoja 15 op ja lisensiaattitutkimus 40 op. Tutkinto on suunniteltu niin, että se voidaan suorittaa työn ohella noin neljässä vuodessa.
Lisensiaattitutkinnoissa kaikkien erikoisalojen opinnot voitiin suorittaa kaikissa psykologian koulutusta antavissa Suomen yliopistoissa. Kunkin erikoisalan koulutukseen valitaan erillisen hakumenettelyn kautta 16-20 opiskelijaa parin vuoden välein.
Nine
Nine voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Kiovan televisiotorni
Kiovan televisiotorni () on 385 metriä korkea televisiotorni Kiovan kaupungissa Ukrainassa. Televisiotornia alettiin rakentaa vuonna 1968 ja se valmistui vuonna 1973. TV-torni maksoi noin 12 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Tornissa on kaksi hissiä.
Kiovan televisiotorni on 60 metriä korkeampi kuin Eiffel-torni, mutta painaa 3 kertaa vähemmän. Kiovan televisiotorni on korkein rakennus Ukrainassa.
Astrocoeniidae
Astrocoeniidae on kivikorallien heimo, johon kuuluu noin neljä sukua, joista kaksi elää Atlantilla, kaksi Indopasifisella merialueella. Sen taksonominen luokittelu on ollut epävarma ja odottaa molekyylitutkimuksia.
Vammaisalppihiihto talviolympialaisissa 1984
Vammaisalppihiihto järjestettiin näytöslajina vuoden 1984 talviolympialaisissa. Tämä oli ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa kerta kun laji oli mukana olympialaisten ohjelmassa, mutta alppihiihto on ollut mukana kaikissa talviparalympialaisissa. Tapahtumia oli neljä, jotka kaikki järjestettiin ainoastaan miehille. Osanottajia oli 29 kymmenestä eri maasta.
École nationale de l’aviation civile
École nationale de l'aviation civile (ENAC) on ranskalainen ilmailutekniikan huippuyliopisto. Se perustettiin vuonna 1949 Pariisissa, mutta toimii nykyisin Toulousessa.
Koulu on jäsenenä Université Fédérale Toulouse Midi-Pyrénées.
Institut Polytechnique des Sciences Avancées
Institut Polytechnique des Sciences Avancées (IPSA) on ranskalainen ilmailutekniikan huippuyliopisto. Se perustettiin vuonna 1961 Pariisissa.
Sylvänä
Sylvänä on kylä Somerolla Varsinais-Suomen maakunnassa. Kylän väkiluku vuonna 2011 oli 141, mikä teki siitä Someron 47 varsinaisesta kylästä väkiluvultaan kuudenneksitoista suurimman.
Sylvänän lähimpiä naapurikyliä Somerolla ovat Ollila ja Paltta pohjoisessa, Lahti ja Pyöli lännessä, Pusula, Rautela ja Pappila lounaassa, Jaatila etelässä sekä Joensuu ja Laitiaisten kulmakunnalle ulottuvat Harjun, Härkälän ja Saarentaan kylien takamaat kaakossa. Pohjoisessa rajanaapureina ovat Jokioisten Vaulammi ja Tammelan Torro. Suhteessa liikenneväyliin kylä sijaitsee Somerolta Jokioisille johtavan kantatien 52 varrella ja idässä sen aluetta koskettaa Somerolta Forssaan johtava seututie 282. 1900-luvulla Sylvänä on kuulunut yhdessä läheisen Paltan kylän kanssa viereisen Ollilan kyläkeskuksen vaikutusalueeseen. Koulua käytiin vuoteen 2016 Ollilan koulussa.
Luonnonmaantieteellisesti Sylvänän, Ollilan ja Paltan kylät sijoittuvat Tammelan ylängön suurten suhteellisten korkeuserojen luonnehtimalle reunavyöhykkeelle, jossa luonnonympäristöä hallitsevat saven täyttämät kallioperän murroslaaksot ja näiden väliin jäävät korkeammat kallio- ja moreeniselänteet. Alueen huomattavimmat vesistöt muodostuvat Paimionjoen sivujoen Jaatilanjoen latvahaaroista, jotka noudattelevat saven peittämiä kallioperän murroksia. Sylvänän kylän alueelle näistä osuvat Jaatilanjoen sivujoet Alijoki lännessä ja Hirsjoki ja Katjoki idässä.
Historiallisesti Sylvänä on ollut samaa jakokuntaa viereisten Ollilan ja Paltan kylien kanssa 1700-luvun lopulla toimitettuun isoonjakoon asti, ja isonjaon seurauksena kylien alueet muodostavat useita toisiinsa lomittuvia eksklaaveja varsinkin jakokunnan pohjoisosissa Koisthuhdan kulmakunnassa lähellä Jokioisten ja Tammelan rajaa.
Kylän vanha tontti on sijainnut nykyisen Jokioistentien varrella tien kahden puolen paikalla, jossa vielä ovat Näykin, Kurjen ja Roton talot tien itäpuolella. Muut taloista ovat siirtyneet hieman etäämmäs, lähinnä vanhaa tonttia on Juote ja hieman kauempana ovat Jalli, Kylä-Timperi ja Pelto-Timperi. Kauemmas kylän takamaille on aikoinaan siirretty Ali-Koljo eli Koljo ja Yli-Koljo eli Edel.
Sylvänän kylän alueella idässä nykyisen Torrontien varressa sijaitsi myös pääosin Harjun, Härkälän ja Saarentaan kylien takamaista koostuneen Laitiaisten kulmakunnan vuosina 1928-68 toiminut koulu, joka vuonna 1990 oli yksityiskäytössä.
Sylvänän Jalli yhdessä Someron Vilukselan Vitkan ja Syvänojan Sonnin sekä Somerniemen Viuvalan Pispan kanssa kuuluu niihin Someron ja Somerniemen taloihin, jotka mainitaan Aleksis Kiven "Seitsemässä veljeksessä" osana Eeron Jouluyönä laulamaa laulua. Romaanissa viitataan näiden ohella myös eräisiin somerolaisiin henkilöihin. Näistä Kivi lienee kuullut Somerolta kotoisin olleelta ystävältään Axel Wiensiltä.
Vammaishiihto talviolympialaisissa 1988
Vammaishiihto järjestettiin näytöslajina vuoden 1988 talviolympialaisissa 17. ja 21. helmikuuta Calgaryssä, Kanadassa. Tämä oli ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa kerta kun laji oli mukana olympialaisten ohjelmassa, mutta alppihiihto ja maastohiihto ovat olleet mukana kaikissa paralympialaisissa. Tapahtumia oli neljä, joista kaksi oli miehille ja kaksi naisille. Maastohiihdossa jokaisella kilpailijalla oli oma oppaansa.
Siderastreidae
Siderastreidae on kivikorallien heimo. Sen nimessä esiintyvät sekä latinan (sideris) että kreikan (aster) tähteä tarkoittavat sanat.
Heimoon kuuluu ainakin neljä sukua: "Coscinaraea", "Pironastrea", "Psammocora" ja "Siderastrea".
Michelle Larcher de Brito
Michelle Larcher de Brito (s. 29. tammikuuta 1993 Lissabon) on portugalilainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 76 heinäkuussa 2009. Hän on voittanut urallaan kolme ITF-turnausta kaksinpelissä. Hänet valittiin vuonna 2009 Portugalin vuoden naisurheilijaksi.
Ammattilaiseksi vuonna 2007 siirtynyt Larcher de Brito pelasi ensimmäisen kerran WTA-turnauksen pääsarjassa maaliskuussa 2007 Miami Mastersissa, jossa hän voitti ensimmäisellä kierroksella maailmanlistan sijalla 43 olleen Meghann Shaughnessyn. Turnaukseen villillä kortilla päässyt Larcher de Brito hävisi toisella kierroksella Daniela Hantuchoválle. Syyskuussa hän pääsi välieriin Albuquerquen sekä San Luis Potosín ITF-turnauksissa. Vuonna 2008 hän pääsi toiselle kierrokselle Memphisin WTA-turnauksessa voitettuaan Stéphanie Cohen-Aloron. Toisella kierroksella hän hävisi Caroline Wozniackille. Maaliskuussa Larcher de Brito selviytyi kolmannelle kierrokselle Miami Mastersissa voitettuaan Jekaterina Makarovan ja maailmanlistan sijalla 16 olleen Agnieszka Radwańskan. Kolmannella kierroksella hän hävisi Shahar Pe'erille. Heinäkuussa hän pääsi Stanfordin WTA-turnauksessa toiselle kierrokselle voitettuaan Gisela Dulkon. Toisella kierroksella hän hävisi maailmanlistan viitoselle, Serena Williamsille luvuin 6–4, 3–6, 2–6. Heinäkuun lopulla pelatussa Canada Mastersissa Larcher de Brito voitti toisella kierroksella Flavia Pennettan, mutta hävisi kolmannella kierroksella Svetlana Kuznetsovalle kolmieräisen ottelun. Taškentin WTA-turnauksessa hän pääsi ensimmäisen kerran WTA-turnauksen puolivälieriin, jossa hän hävisi Sorana Cîrstealle.
Vuonna 2009 Larcher de Brito pelasi ensimmäisen kerran Grand Slam -turnauksen pääsarjassa Ranskan avoimissa. Karsintojen kautta turnaukseen päässyt Larcher de Brito voitti ensimmäisellä kierroksella Melanie Southin ja toisella kierroksella Zheng Jien. Kolmannella kierroksella hän hävisi Aravane Rezaïlle. Wimbledonissa hän voitti ensimmäisellä kierroksella Klára Zakopalován, kunnes hävisi toisella kierroksella Francesca Schiavonelle. Yhdysvaltain avoimissa Larcher de Brito voitti Mathilde Johanssonin, mutta hävisi toisella kierroksella Li Nalle.
Vuonna 2010 Larcher de Brito pääsi kolmannelle kierrokselle Birminghamin WTA-turnauksessa. Wimbledonissa hän hävisi avauskierroksella maailmanlistan ykköselle, Serena Williamsille, ja Yhdysvaltain avointen ensimmäisellä kierroksella Sania Mirzalle. Vuonna 2011 hän saavutti ensimmäisen ITF-turnausvoittonsa Rancho Santa Fessä, jossa hän voitti loppuottelussa Madison Brenglen. Huhtikuussa hän pääsi loppuotteluun Charlottesvillen ITF-turnauksessa.
Lähessuon laituri
Lähessuon laituri (lyh. Lhs) oli Iin rautatieaseman alainen laituri rataosuudella . Etäisyyttä Helsinkiin Seinäjoen ja Haapamäen kautta oli noin 800 km. Se avattiin vuonna 1931 ja muutettiin miehittämättömäksi seisakkeeksi 1951, joskin miehitys palautettiin seuraavana vuonna muutamaksi kuukaudeksi. Laiturin liikennepaikkarakennus on purettu, vanhasta rakennuskannasta on havaittavissa umpimetsän keskellä talon kivijalka sekä kellarin rauniot. Lähessuo sijaitsee noin puolivälissä Iitä ja Olhavaa Muhojoen kylän lähistöllä
Louen seisake
Louen seisake oli rautatiepysäkki Louen kylässä Tervolan kunnassa Laurila-Kelloselkä rataosuudella. Pysäkki sijaitsi lähellä Louejoen suuta 912,9 km:n etäisyydellä Helsingistä Haapamäen ja Seinäjoen kautta. Alkuperäinen asemarakennus tuhoutui Lapin sodassa, rakennus oli Thure Hellströmin käsialaa. Uusi, jo purettu rakennus valmistui 1945
Karen Drambjan
Karen Drambjan (26. heinäkuuta 1954 Jerevan — 11. elokuuta 2011 Tallinna) oli virolainen juristi, kunnallispoliitikko ja terroristi, joka hyökkäsi aseistautuneena Viron puolustusministeriöön 11. elokuuta 2011 ja kuoli tulitaistelussa. Drambjan oli armenialainen, ja hänen äidinkielensä oli venäjä. Hän sai Viron kansalaisuuden vuonna 1993.
Drambjan opiskeli oikeustiedettä Tarton yliopistossa ja Kaliningradin yliopistossa. Hän oli toiminut kunnallispoliitikkona Maardussa ja kuulunut Viron Kansanliittoon (2001–2007) ja vuodesta 2009 alkaen Viron yhdistyneeseen vasemmistopuolueeseen (Eestimaa Ühendatud Vasakpartei).
11. päivänä elokuuta 2011 noin kello 15 Drambjan tunkeutui Viron puolustusministeriön rakennukseen Tallinnassa. Poliisi sai tapahtumasta ilmoituksen kello 15.08. Drambjanilla oli varustuksenaan luvallinen pistooli, noin sata patruunaa sekä räjähteitä. Hän laukaisi räjähdyspanoksia ja savupommeja, mutta kukaan ei loukkaantunut. Puolustusministeri Mart Laar ei ollut rakennuksessa hyökkäyksen aikana.
Drambjan ei päässyt ministeriön ala-aulasta edemmäksi rakennukseen, koska suojaovet lukittiin. Aulassa oli kaksi turvamiestä, jotka olivat noin puoli tuntia Dramjanin vankeina. Tämän jälkeen Drambjan oleskeli noin kaksi tuntia henkilökunnan huoneessa, ja myös tulitaistelu käytiin siellä. Poliisin erikoisyksikkö K-kommando tunkeutui rakennukseen noin kello 17.20, ja seuranneessa laukaustenvaihdossa Drambjan sai surmansa.
Hyökkäyksensä aikana Drambjan ei esittänyt minkäänlaisia vaatimuksia, eikä hänen vaikuttimiaan tiedetä. Hänen ystävänsä mukaan hän oli menettänyt työnsä ja asuntonsa. Viron yhdistyneen vasemmistopuolueen puheenjohtajan Sergei Jürgensin mukaan hyökkäyksen taustalla olivat henkilökohtaiset eivätkä poliittiset syyt, ja hän paheksui puolustusministeri Mart Laaria, joka pyrki haastattelussa selittämään Drambjanin tekoa tämän puoluejäsenyydellä. "Eesti Päevaleht" haastatteli psykologia, jonka mukaan Norjan terrori-iskut saattoivat vaikuttaa Drambjanin tekoon.
Drambjan oli toiminut yövartioliikkeen Larissa Neštšadimovan puolustusasianajajana pronssiyön mellakoita koskevassa oikeudenkäynnissä, mutta kun juttu eteni korkeimpaan oikeuteen, hänen tilalleen otettiin pätevämpi asianajaja. Viron valtiollinen poliisi kiinnitti huomiota Drambjaniin vuosikertomuksessaan 2007. Drambjan oli Viron perustuslakipuolueen ehdokkaana Euroopan parlamentin vaaleissa 2009, ja hän kirjoitti poliittisen manifestin "Jos kotisi on sinulle kallis..." Kirjoituksessaan hän kutsui Viroa moraaliseen vararikkoon joutuneeksi uusfasistiseksi valtioksi ja syytti venäläistä vähemmistöä lammasmaisuudesta syrjinnän edessä.
Sienikorallit
Sienikorallit (Fungiidae) on kivikorallien heimo, joka on saanut nimensä latinan sanasta "fungus", sieni. Siihen kuuluu 16 sukua, joita tavataan ainoastaan Indopasifisella merialueella. Useimmat lajit elävät erillisinä, yksittäisinä polyyppeina, ja niiden koralliitit ovat suurikokoisia. "Heliofungia"-suvun polyypit vovivat olla halkaisijaltaan jopa 50 senttiä. Silti heimosta tunnetaan vain vähän fossiileita. Useimmat lajit elävät aikuisina irrallaan (pohjaan kiinnittymättä), mutta nuoruudessaan niilläkin on vaihe, jolloin ne tarttuvat kasvualustaansa. Eräät lajit pystyvät ryömimään esiin, jos ne hautautuvat hiekkakerroksen alle, ja kääntymään oikein päin jos aallot kääntävät ne suuaukko alaspäin.
1068 Nofretete
1068 Nofretete on Marsin ja Jupiterin väliseen pääasteroidivyöhykkeeseen kuuluva pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi. Sen löysi E. Delporte vuonna 1926. Pikkuplaneetta sai nimensä muinaisen Egyptin kuningatar Nefertitin mukaan. Nofretete on vain nimen toinen kirjoitusasu. Ennen kuin tämä asteroidi sai nimensä se tunnettiin väliaikaisella tunnuksella 1926 RK. Koska Nofreteten absoluuttinen magnitudi (H) on 11,2, sen läpimitta on todennäköisesti välillä 15 - 40 kilometriä. Nofreteten pyörähdysaika eli vuorokauden pituus sen pinnalla on noin 6,15 tuntia.
Skagenin lossi
m/l Vikare eli Skagenin lossi liikennöi Iniölandetin saarella sijaitsevan Skagenin ja Jumon saaren eteläosan välillä ja se on osa Saariston rengastietä. Lauttavälin pituus on 600 metriä. Lossi liikennöi ainoastaan päivisin tarvittaessa. Vuonna 2013 lossin liikennöinnin vastuu siirtyi FinFerriesiltä Nordic Coast Linelle. Samalla käyttöön otettiin uusi aiempaa suurempi lossi m/l Vikare. Vikaren omistaa Liikennevirasto. Siinä missä vanha lossi pystyi kuljettamaan kerralla 10 autoa, uuden Vikare-lossin kannelle mahtuu 28 autoa.
Skagenin lossilla ei ole aikataulua, vaan se liikennöi aina tarvittaessa. Lisäksi lossi lähtee Skagenista aina 15 ja 30 minuuttia ennen m/s Auran lähtöä Jumon saaren pohjoisosasta Kannvikista Kustavin Heponiemeen.
Una
Una voi tarkoittaa:
Keistiön lossi
Keistiön lossi liikennöi Iniön Dalenin ja Keistiön saaren välillä. 1,6 kilometrin pituudellaan se on Suomen pisin yleisten teiden vaijerilossiyhteys. Lossiyhteys on osa yhdystietä 12230. Dalenin lauttarannasta on kesäisin myös lauttayhteys M/S Antonialla Houtskarin Mossalaan.
Der Hölle Rache kocht in meinem Herzen
"Der Hölle Rache kocht in meinem Herzen" ("Helvetin kosto kiehuu sydämessäni") on Yön kuningattaren toinen aaria Mozartin oopperassa Taikahuilu.
"Der Hölle Rache kocht in meinem Herzen" tunnetaan myös nimellä "Yön kuningattaren aaria", vaikka "Taikahuilu"un kuuluu sen ohella myös Yön kuningattaren ensimmäinen aaria "O zittre nicht, mein lieber Sohn". Sitä pidetään yhtenä tunnetuimmista ooppera-aarioista ja se on tarttuva, nopeatempoinen ja pahaenteisen suurellinen.
Aaria kuuluu oopperan toiseen näytökseen. Se kuvaa Yön kuningattaren kostonhimoista raivokohtausta, jossa hän työntää tikarin tyttärensä Paminan käteen ja vaatii tätä tappamaan kilpailijansa Sarastron uhaten hylätä ja kirota tyttärensä jos tämä kieltäytyy. "Taikahuilun" kantaesityksessä Yön kuningattaren roolin lauloi Mozartin käly Josepha Hofer.
Aaria on sävelletty d-mollissa, ja sen orkesterikokoonpanoon kuuluu kaksi huilua, oboeta, fagottia, käyrätorvea ja trumpettia sekä jouset (1. ja 2. viulut, alttoviulut, sellot ja kontrabasso). Orkesteri on laajempi kuin ensimmäisessä aariassa "O zittre nicht", ja siihen kuuluu klarinetteja ja pasuunoja lukuun ottamatta oopperan koko soittajisto.
Aaria on esittäjälleen erittäin haastava. Se ulottuu yksiviivaisestä f:stä aina kolmiviivaiseen f:ään asti ja edellyttää laulajalta korkeaa äänialaa.
Taikahuilun libretto on Mozartin ystävän Emanuel Schikanederin nimissä. Schikaneder myös esitti Papagenon roolin oopperan ensiesityksessä.
Tekstin runomitta koostuu neljästä säkeestä jambista pentametriä, jota seuraa neljä säettä jambisessa trimetrissä, ja lopuksi on vielä kaksi säettä jambisessä pentametrissä. Riimikaava on ABAB CCCD ED.
Aaria sisältyy Voyager 1 & 2 -luotainten mukana avaruuteen lähetettyihin kultaisiin äänilevyihin.
ORP Jaskółka
ORP Jaskółka on ollut kolmen Puolan merivoimissa palvelleen aluksen nimenä:
Rhizangiidae
Rhizangiidae on kivikorallien heimo, johon kuuluu ainakin neljä sukua. Niitä tavataan Atlantilla Bermudan pohjoispuolella ja joskus Afrikan länsirannikolla. Niiden koralliitit ovat putkimaisia ja sileäreunaisia.
Lassi Toivola
Lassi Toivola (s. 13. helmikuuta 1931) on suomalainen painituomari. Viisissä kesäolympialaisissa ja kymmenissä MM- ja EM-kilpailuissa tuomaroinut Toivola nimettiin FILA:n kansainväliseen painin Hall of Fameen sen historian toisena tuomarina ja ensimmäisenä suomalaisena yhdessä Kustaa Pihlajamäen kanssa vuonna 2005.
Toivola tuomaroi viisissä kesäolympialaisissa: Münchenissä 1972, Moskovassa 1980, Los Angelesissa 1984, Soulissa 1988 ja Barcelonassa 1992. Hän oli ollut vuoden 1952 Helsingin olympiakisoissa – silloin painikilpailujen toimitsijana. Hän toimi tuomarina myös kymmenissä muissa kansainvälisissä arvoturnauksissa vuosina 1969–1992. Toivola nimettiin FILA:n kansainväliseen painin hall of fameen sen historian toisena tuomarina ja ensimmäisenä suomalaisena yhdessä Kustaa Pihlajamäen kanssa vuonna 2005. Vuonna 2007 hänelle myönnettiin Unkarin painiliiton ansioristi. Vuonna 2011 Toivolalle myönnettiin Liikuntakulttuurin ja urheilun kultainen ansioristi.
Toivolan Erkki-veli ja Karri-poika ovat myös toimineet painituomareina. Hänen isänsä Aleksanteri Toivola saavutti kreikkalais-roomalaisen painin olympiahopeaa Pariisin kesäolympialaisissa 1924 ja oli Viipurin Voimailijat -urheiluseuran perustajajäseniä. Aleksanteri Toivolan neljä veljeä ja Lassin ja Erkin kaksi veljeä harrastivat painia. Lassin sisko Sirpa Konttila voitti jousiammunnan maailmanmestaruuden. Maratonjuoksija Jukka Toivola oli Aleksanteri Toivolan veljen pojanpoika.
Tiimalasidelfiini
Tiimalasidelfiini ("Lagenorhynchus cruciger") on pieni valkokuvedelfiineihin kuuluva delfiini, joka elää Etelämantereen vesillä ja Etelä-Amerikan rannikolla.
Laji on harvoin nähty. Eläintieteilijät Jean René Constant Quoy ja Joseph Paul Gaimard totesivat sen uudeksi lajiksi vuonna 1820, kun he näkivät siitä tehdyn piirroksen eteläisellä Tyynellämerellä. Se on maailman ainoa valaslaji, joka on hyväksytty omaksi lajikseen yksinomaan silminnäkijälausuntojen perusteella. Vuoteen 2010 mennessä vain kuusi kokonaista delfiiniä ja 14 raatoa oli saatu tutkittavaksi.
Vaikka tiimalasidelfiini kuuluukin "Lagenorhynchus"-sukuun, taannoiset molekyylianalyysit ovat osoittaneet, että laji on itse asiassa lähempänä "Cephalorhynchus"-lajeja, eli kirjodelfiinejä.
Tiimalasidelfiini on väriltään mustavalkoinen, ja tästä syystä se tunnetaan valaanpyytäjien keskuudessa "meren lehmänä". Etu- ja takareunoissa on pitkät valkoiset laikut, jotka ulottuvat aina silmien eteen ja kurkkuun sekä pyrstön yläosaan. Nämä kaksi laikkua yhdistyvät todella ohuella kaistaleella kyljissä, saaden kuvion näyttämään tiimalasilta, mistä lajin nimi tuleekin. Kuono on musta.
Elinympäristössään tiimalasidelfiini on kuitenkin helposti tunnistettavissa. Ainoastaan etelänhoikkadelfiini on vastaavankokoinen ja elää yhtä kaukana etelässä, mutta sillä ei ole selkäevää, joten nämä kaksi lajia ovat selvästi erotettavissa. Selkäevä vaihtelee eri yksilöillä. Se on yleensä korkea ja kaareva, ja voi kärjistyä varsinkin vanhemmilla delfiineillä.
Täysikasvuinen aikuinen on noin 1,8 metriä pitkä ja painaa 90–120 kiloa. Urosten uskotaan olevan hieman naaraita pienempiä ja kevyempiä, vaikka pieni määrä tutkimusnäytteitä ei salli pitäviä päätelmiä.
Tiimalasidelfiinien elinympäristö kattaa koko Etelämanteretta ympäröivän meren. Useimmat havainnot on tehty Uuden-Seelannin rannikon eteläpuolelta, Eteläisiltä Shetlandsaarilta ja Tulimaan rannikkovesiltä. Laji elelee todennäköisesti tiheimmin juuri näillä alueilla.
Eräässä tutkimuksessa arvioitu populaation koko on yli 140000 yksilöä.
Tiimalasidelfiinit liikkuvat 5–10 yksilön ryhmissä. Yksi kansainvälisen valaanpyyntikomission tutkimuksessa kirjattu ryhmä käsitti 60 yksilöä. Ne ovat innokkaita aaltoratsastajia.
Muutaman delfiinin mahalaukun sisältöä tutkittaessa niiden pääravinnoksi on päätelty erilaiset kalmarit ja pienet kalat.
John Ireland
John Ireland (13. elokuuta 1879 Bowdon, Trafford, Suur-Manchester – 12. kesäkuuta 1962 Washington, West Sussex) oli brittiläinen säveltäjä. Hän toimi myös opettajana Lontoon Royal College of Musicissa.
Irelandin musiikille tunnusomaista on brittiläisen kansanmusiikin aineksia sisältävä, klassistis-romanttiset ja impressionistiset tyylipiirteet omaava, karheasti soiva sävelkieli.
Lisäksi yksi pianosonaatti ja -sonatiini
Pianotrioja ja viulusonaatteja, joista arvostetuin on nro 2 a-molli (1917).
Hänen lukuisat laulunsa eläytyvät brittiläisten runoilijoiden, kuten A. E. Housmanin, Thomas Hardyn ja Arthur Symonsin, runoihin.
Ireland on kirjoittanut urkukappaleita sekä säveltänyt pianolle ja orkesterille konserton (1930) ja teoksen "Legend".
Anthony Sowell
Anthony Edward Sowell (s. 19. elokuuta 1959) on yhdysvaltalainen sarjamurhaaja. Hänet tuomittiin vuonna 1989 raiskauksen yrityksestä 15 vuoden vankeuteen. Hän vapautui vuonna 2005. Hänet pidätettiin lokakuussa 2009 epäiltynä yhdentoista naisen murhasta, joiden ruumiit löydettiin Clevelandista, Ohiosta. Sowellilla oli perässään yhteensä 85 syytettä murhasta, raiskauksesta ja ihmisryöstöstä; hän vetosi ensin mielenterveysongelmiinsa, mutta muutti myöhemmin kantaansa vain "syyttömäksi". 22. heinäkuuta 2011 Sowell tuomittiin kaikista muista paitsi kahdesta syytteestä, mukaan lukien yhdentoista naisen murhasta, joiden ruumiit löydettiin hänen talostaan vuonna 2009. 10. elokuuta 2011 Clevelandin valamiehistö suositteli Sowellille kuolemantuomiota. 12. elokuuta 2011 tuomari Dick Ambrose vahvisti valamiehistön suosituksen kuolemantuomiosta.
Carl E. Junnelius
Carl Erik Junnelius (5. elokuuta 1812 Oulu – 7. helmikuuta 1861 Oulu) oli oululainen laivanvarustaja, kauppias ja merikapteeni.
Carl Erik Junneliuksen vanhemmat olivat oululainen raatimies, laivanvarustaja ja kauppias Carl Fredrik Junnelius ja Maria o.s. Junnel. 14-lapsisen perheen kotitila sijaitsi Ala-Laanilassa, jossa he harjoittivat nautakarjan-, lampaan- ja hevosenkasvatusta. Carl oppi isänsä laivanvarustaja-ammatin jo nuorena ollessaan isän mukana satamassa ja merimatkoilla.
Carl E. Junneliuksen puoliso oli Birgitta Christiana Damlin Helsingistä, heillä oli kuusi lasta. Lapsista nuorin John Wiliam Junnelius oli isänsä tavoin merenkulkija. Hän valmistui merikapteeniksi 1876, asui Englannin Liverpoolissa ja purjehti Amerikkaan ja Välimerelle. Hän hukkui Pencobayssa Australiassa Cambrian Monarch -nimisen laivan haaksirikossa 1904.
Carl E. Junnelius suoritti kirjurin opinnot 1827–1833 Uudessakaarlepyyssä ja sai kauppaporvarin oikeudet Oulussa 1833 ja kauppalaivurin oikeudet vuonna 1837 (skeppareborgare och coopvaerdieskeppare). Hän toimi kapteenina laivoilla Annette (1837), Toimi (1837), Jalo (1838), Agusta (1839), Paris (1839, 1842–1843), Mesack (1840–1841), Avance (1843–1844, 1846–1848), Toivo (1848) ja Veljet (1852).
Laivurioikeudet saatuaan Junnelius aloitti vientitoiminnan. Hänen laivojensa varustamon varastot sijaitsivat Oulun Kajaanintullissa ja Pikkukustaassa..Vientitavara oli etupäässä pikeä ja tervaaa.. Junnelius Omisti Holapan tilan Muhoksen Päivärinteeltä, 1/8 maatilasta Oulujoen pitäjän Oulunsuusta, talon Oulun kaupungista (I-kortteli) ja huvilan Oulun Toppilansaaresta.. Lisäksi hän omisti Iin Haminassa viisinurkkaisen kaupan.. Hän oli Oulun kauppaseuran pitkäaikaisin jäsen.Junneliuksen laivoista Avance, Toivo, Maria ja Veljet haaksirikkoutuivat. Mesack ja Superbe joutuivat englantilaisten polttamiksi Oolannin sodan aikana 1854 Toppilan satamassa. Carl. E. Junnelius toimi päävarustajana Jalo-purjealuksella 1857-60. Junneliuksen laivat purjehtivat etupäässä Itämeren satamiin, Englantiin ja Välimeren maihin.
Jason Garrett
Jason Calvin Garrett (s. 28. maaliskuuta 1966 Abington, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon valmentaja. Pelaajana Garrett edusti NFL:ssä mm. New Orleans Saintsia, Dallas Cowboysia ja New York Giantsia. Pelinrakentajana pelannut Garrett oli mm. Troy Aikmanin varamies, mutta ei koskaan noussut aloittavaksi pelinrakentajaksi. Pelaajauransa jälkeen vuonna 2005 hän jatkoi valmentajana Miami Dolphinsissa. Vuonna 2007 Dallas Cowboys palkkasi hänet hyökkäyksen koordinaattoriksi, josta hänet ylennettiin päävalmentajaksi kesken kauden 2010 Wade Phillipsin saatua potkut.
Ignalinan rautatieasema
Ignalinan rautatieasema () on Liettuan rautateiden rautatieasema Liettuan itäosissa 20 000 asukkaan Ignalinan kaupungissa. Asema sijaitsee kaupungin keskustassa ja kaupungin linja-autoasema löytyy heti saman asemakadun toiselta puolelta (pohjoispuolelta).
Rautatie Ignalinaan rakennettiin osana Venäjän tsaarin Pietari- Daugavpils -Vilna- Hrodna- Varsova -ratahanketta vuosina 1859-1861. Ignalinaan rakennettiin "neljännen luokan" asema, ja valmistuessaan se oli yksi ensimmäisistä rautatieasemista Liettuassa.
Gary Kubiak
Gary Wayne Kubiak (s. 15. elokuuta 1961 Houston, Teksas) on yhdysvaltalainen entinen amerikkalaisen jalkapallon valmentaja ja pelaaja. Pelaajana Kubiak edusti NFL:ssä Denver Broncosia vuosina 1983-91 toimien tähtipelinrakentaja John Elwayn varamiehenä. Pelaajauransa jälkeen Kubiak siirtyi valmentajaksi. Hän aloitti yliopistotasolta, kunnes siirtyi San Francisco 49ersin pelinrakentajien valmentajaksi vuonna 1994. Vuotta myöhemmin Mike Shanahan palkkasi Kubiakin Denver Broncosin hyökkäyksen koordinaattoriksi, jona hän toimi vuoteen 2005 asti. Kubiak voitti apuvalmentajan 2 Super Bowl-mestaruutta. Houston Texans palkkasi Kubiakin päävalmentajakseen vuonna 2006. Kahdeksan kauden aikana hän johdatti Texansin pudotuspeleihin kaksi kertaa, joukkue voitti 61 ottelua ja hävisi 63. Texans antoi Kubiakille potkut kesken kauden 2013.
Tammikuussa 2015 Kubiakin vanha pelikaveri John Elway palkkasi hänet Denver Broncosin päävalmentajaksi. Kubiak johti joukkueen Super Bowl-mestaruuteen heti ensimmäisellä kaudellaan. Kausi 2016 ei sujunut yhtä hyvin tähtipelinrakentaja Peyton Manningin lopetettua uransa. Kubiak kärsi kauden aikana terveysongelmista ja päätti lopettaa valmentajanuransa kauden jälkeen.
Jousiammunta kesäolympialaisissa 2012
Jousiammunnassa kilpailtiin Lontoon vuoden 2012 kesäolympialaisissa 27. heinäkuuta – 3. elokuuta. Tapahtumia oli yhteensä neljä, joista miehille ja naisille kummallekin oli yksilö- ja joukkuekilpailu. Kilpailijoita oli yhteensä 128. Tapahtumat käytiin Lord's Cricket Groundissa, St John's Woodsissa. Paikalle mahtui yleisöön 6 500 henkilöä.
Ajat ovat paikallista aikaa.
Serbia olympialaisissa
Serbia osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Tukholmassa 1912, jolloin maata edusti kaksi yleisurheilijaa. Tämän jälkeen serbialaisurheilijat kilpailivat olympialaisissa Jugoslavian joukkueessa talviolympialaisiin 1992 saakka. Jugoslavian hajoamisen jälkeen serbialaiset osallistuivat itsenäisinä olympiaedustajina vuoden 1992 kesäolympialaisiin. Vuosina 1996–2006 maa osallistui olympialaisiin sekä Jugoslavian liittotasavallan että Serbia ja Montenegron nimillä. Serbia ja Montenegron valtioliiton purkauduttua Serbia osallistui itsenäisenä valtiona olympialaisiin jälleen Pekingissä 2008.
Serbia ja Montenegro olympialaisissa
Serbia ja Montenegro osallistui valtioliiton olemassaolon aikana kolme kertaa kesäolympialaisiin ja kolme kertaa talviolympialaisiin, vuosina 1996-2006. Vuoteen 2003 saakka maa tunnettiin nimellä Jugoslavian liittotasavalta, tuttavallisemmin "Tynkä-Jugoslavia".
Serbia ja Montenegro saavutti olympialaisissa kaksi olympiakultaa. Aleksandra Ivošev naisten pienoiskiväärin kolmiasentokilpailussa Atlantassa 1996 ja miesten lentopallojoukkue Sydneyssä 2000. Hopeaa saivat Jasna Šekarić naisten ilmapistooliammunnassa Sydneyssä 2000 ja Ateenassa 2004, miesten koripallojoukkue Atlantassa 1996 ja miesten vesipallojoukkue Ateenassa 2004. Pronssia saavuttivat Atlantassa 1996 Aleksandra Ivošev naisten ilmakivääriammunnassa ja miesten lentopallojoukkue sekä Sydneyssä 2000 miesten vesipallojoukkue.
Itsenäiset olympiaedustajat kesäolympialaisissa 1992
Itsenäiset olympiaedustajat ovat olympialaisissa kilpaileva joukko urheilijoita, jotka eivät saa edustaa kotimaatansa. Vuoden 1992 kesäolympialaisissa Serbian, Montenegron ja Makedonian urheilijat kilpailivat olympialipun alaisuudessa nimellä "itsenäiset olympiaedustajat", koska Jugoslavian osanotto valtiona oli evätty Yhdistyneiden kansakuntien asettamien pakotteiden vuoksi. Itsenäiset olympiaedustajat eivät saaneet kilpailla joukkuelajeissa.
Itsenäisten olympiaedustajien joukkueeseen kuului 58 urheilijaa 13 urheilumuodossa. He saivat kolme mitalia, kaikki ammunnassa: hopeaa Jasna Šekarić naisten ilmapistoolissa sekä pronssia Aranka Binder naisten ilmakiväärissä ja Stevan Pletikosić miesten pienoiskiväärin makuuasentokilpailussa.
James Wolfe
James Wolfe (2. tammikuuta 1727 Westerham, Kent, Ison-Britannian kuningaskunta – 13. syyskuuta 1759 Quebec, Uusi-Ranska) oli englantilainen kenraalimajuri, joka tunnetaan erityisesti ponnisteluistaan Siirtomaasodassa.
Wolfen vanhenpansa olivat kenraaliluutnantti Edward Wolfe ja Henrietta Thompson. He asuivat yhdessä Jamesin synnyin kaupungissa, Westerhamissa ja Greenwichissä, jonne perhe muutti 1738.
Vuonna 1740 Wolfe oli pyrkinyt vapaaehtoisena tutkimusmatkalle Kolumbiaan, mutta ei ollut päässyt mukaan sairauden takia. Wolfe liittyi armeijaan vain 14-vuotiaana.
Vuonna 1740 Wolfe oli toisen luokan luutnantti ensimmäisessä merijalkaväen rykmentissä, jossa hänen isänsä oli eversti. Hän ei kuitenkaan koskaan taistellut merijalkaväessa vaan vaihtoi 12.jalkaväki rykmenttiin ja matkasi Belgiaan. Yhden vuoden kuluttua, 16-vuotiaana Wolfe sai tulikasteensa Dettingen taistelussa Baijeria vastaan. Taistelun jälkeen Wolfesta tehtiin luutnantti. 1744 Wolfe palasi Englantiin 4.jalkaväki rykmentin kapteenina tukahduttamaan Prinssi Charles Edwarsin invaasion.
Hän toimi myös vähän aikaa kenraaliluutnantti Henry Hawleyn adjutanttina. Tässä roolissa hän otti osaa muun muassa Cullodenin taistelussa ja Laffeldtin taistelussa, jossa hän myös haavoittui.
Kun Itävallan perimyssota loppui, Wolfe nimitettiin majuriksi 20.jalkaväki rykmentissä, jonka jälkeen hänet ja hänen rykmenttinsä sijoitettiin Glasgowiin,Skotlantiin. Siellä hän opetteli latinaa ja matematiikkaa. Vuonna 1750 hänestä tuli everstiluutnantti.
Wolfen ensimmäinen tehtävä seitsenvuotisessa sodassa oli hyökätä Biskajanlahden kautta Ranskan Rochefortiin, jota pidetään yleisesti suurena epäonnistumisena, koska britit eivät edes yrittäneet mitään. 
Tammikuussa 1758 Wolfe lähetettiin taistelemaan Nova Scotian Louisburgiin prikaatinkomentajana.
Quebecin taistelu käytiin 13. syyskuuta 1759 brittien ja ranskalaisten välillä.
Molempien osapuolten joukot olivat kokoontuneet yhteislaukaukseen. Wolfe sai osuman kolmesta luodista taistelun aikana ja hän kuoli minuuteissa. Hän kuoli vain 32-vuotiaana. 18. syyskuuta 1759 Quebec antautui ja pian perässä antautui myös Montreal ja koko Kanada oli Britannian armoilla.
Halikon vanha silta
Halikon vanha silta on Halikossa Salossa oleva puurakenteinen museosilta. Sen rakentaminen alkoi keväällä 1865, ja se valmistui seuraavan vuoden syksyllä. Halikon siltapaikka on ollut osa Turusta Viipuriin johtanutta historiallista Suurta Rantatietä. Ensimmäinen maininta Halikonjoen ylittävästä sillasta on vuodelta 1626, kun pitäjä sai sakot huonokuntoisen sillan takia. Suuressa Pohjan sodassa silta tuhottiin, ja venäläisten rakentaman tilapäisen sillan jälkeen uuden sillan rakentamisesta määrättiin 1804. Siltasuunnitelmia päästiin toteuttamaan kuitenkin vasta keväällä 1865.
Silta on rakenteeltaan yksiaukkoinen tuki- eli ponsiansassilta, jonka kokonaispituus on 75 metriä ja jännemitta 27 metriä. Kiviset maatuet on perustettu puupaaluille.
Vanha silta on osa Halikon kirkonseutua, joka kuuluu Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Halikon kirkonseutu on Uskelan- ja Halikonjoen valtakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella.
Ensimmäinen asiakirjamaininta Halikonjoen ylittävästä sillasta on vuodelta 1626, jolloin kihlakunnanoikeus määräsi koko pitäjälle sakot huonokuntoisen sillan takia. Jokainen määrättiin ottamaan osaa sillan korjaamiseen ja uuden rakentamiseen.
Suuressa Pohjan sodassa perääntyvä Ruotsin armeija hävitti sillan vuonna 1713. Venäläiset rakensivat paikalle tilapäisen sillan vanhoista hirsistä. Sen kuntoa seurattiin tiukasti. Maaherra antoi määräyksen uuden kivisen sillan rakentamisesta vuonna 1804 ja vuonna 1806 päätettiin palkata sillan suunnittelijaksi arkkitehti Charles Bassi. Bassi ei uutta siltaa suunnitellut, vaan hänen sijastaan suunnitelman teki lääninrakennusmestari Juhana Blomström. Töitä ehdittiin jo aloitella, mutta Suomen sota viivästytti sillanrakennusta vuoteen 1853 asti. Tällöin suunnittelu aloitettiin uudestaan, uusi suunnittelija oli lääninarkkitehti Georg Theodor von Chiewitz. Rakentamiseen asti ei edetty, vaan vanhaa siltaa korjattiin edelleen. Vasta vuonna 1861 tehdyn katselmuksen ja kolmannen siltasuunnittelun jälkeen uuden sillan rakennustöihin päästiin keväällä 1865, eli yli 60 vuotta maaherran määräyksen jälkeen. Halikkoon ei kuitenkaan saatu kivisiltaa. Puusillan hinnaksi tuli 56 000 markkaa, joka on Suomen Pankin rahanarvolaskurin mukaan noin 225 000 euroa vuoden 2011 hintatasossa.
Silta rakennettiin August Ahlbergin suunnitelmien mukaan, ja sitä on korjattu muun muassa vuonna 1905. Sen kaksinkertainen kansilankutus jouduttiin uusimaan 1940-luvun loppupuolella, samassa yhteydessä uusittiin kaiteet. Sillan tukiansaita peittänyt lautaverhous purettiin vuosina 1983–84 museosiltakunnostuksen yhteydessä. Sillasta tuli museokohde vuonna 1982, ja se on nykyään kevyen liikenteen siltana.
Yhdystie 2141
Yhdystie 2141 on tie joka kulkee Euran Fankkeelta Köyliön Ilmiinjärvelle, tien pituus on 8 kilometriä ja se on laadultansa todella mutkainen ja pääosin päällystämätön soratie.
Tie alkaa Euran Fankkeelta Valtatien 12 risteyksestä, ensin tie kulkee runsaasti mutkittelevana soratienä puolitoista kilometriä kunnes se Vähäjärven sivuutettua tekee jyrkän mutkan itään päin, sen jälkeen tie jatkuu mutkaisena, mutta pikkuhiljaa takaisin pohjoisen suuntaan suuntautuvana tienä kahden kilometrin verran kunnes Korpitielle saapuessaan se muuttuu asvaltoiduksi tieksi, sen jälkeen tie ylittää pienen joen ja saapuu Tuiskulaan, siellä se menee Tuiskulan kuntakeskuksen ja ohittaa sinne tulevien Voitoistentien ja Linjatien teiden risteykset, kuntakeskuksen ohitettua tie jatkuu asvaltoituna noin puoli kilometriä kunnes se Mikolanlenkin risteyksen jälkeen muuttuu taas soratieksi, siitä eteenpäin tie jatkuu mutkittelevana tienä havumetsien läpi kilometrin verran kunnes se saapuu Ilmiinjärvelle, siellä se jatkuu Ilmiinjärven idänpuoleiselle rannalle jossa se tekee jyrkän mutkan päätepisteeseen, eli Yhdystien 2140 risteykseen.
Luikertajat
Luikertajat eli vanhemmalta nimeltään kolmieväluikerot ("Tripterygiidae") on ahvenkaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan valtamerien trooppisista ja lauhkeista vesistä. Eräitä luikertajia voidaan pitää myös akvaariokaloina.
Luikertajien heimoon kuuluu lähteestä riippuen 20–23 sukua ja yhteensä 115–150 lajia. Myös joitakin tieteelle kuvailemattomia lajeja arvellaan vielä olevan. Toisinaan luikertajien katsotaan kuuluvan klinien kanssa samaan heimoon "Clinidae".
Luikertajat ovat yleensä hyvin pienikokoisia kaloja ja kasvavat 3–4 cm pitkiksi, suurin laji voi saavuttaa 20–25 cm:n pituuden. Ruumiinrakenteeltaan kalat ovat pitkulaisia ja hoikkia. Selkein tuntomerkki on kolme selkäevää, joista kaksi ensimmäistä ovat piikikkäitä. Luikertajien lisäksi ainoastaan turskilla ja kummeliturskilla on kolme selkäevää. Luikertajien hampaat ovat pienet ja kartiomaiset. Muista "Blennioidei"-alalahkon heimoista poiketen luikertajilla on hammaslaitaiset suomut. Lajien koiraat ja naaraat eroavat toisistaan usein värityksen perusteella. Koirailla on kutuaikana pää ja ruumis väriltään usein punainen tai musta. Naaraat ja koiraat ovat kutuajan ulkopuolella värittömämpiä harmahtavia tai ruskeita ja ruumiissa voi olla juovia, osa lajeista on läpikuultavia.
Luikertajalajeja tavataan eniten Tyynenmeren indopasifiselta merialueelta. Lisäksi niitä elää myös Intian valtameressä ja muutama laji Atlantissa. Ne elävät pääosin matalissa trooppisissa vesissä alle 30 metrin syvyydessä merenpinnasta, usein koralliriutoilla ja kivikoilla. Ne ovat pääosin mereisiä, mutta erään lajin tiedetään elävän myös murtovedessä. Luikertajat syövät pääasiallisesti pieniä selkärangattomia eläimiä.
Luikertajien koiraat perustavat lisääntymisreviirinsä leväpeitteisten kivien luokse ja houkuttelevat naaraita kutemaan reviirilleen. Kutu kiinnitetään leviin ja kalat vartioivat kutuaan. Sama koiras voi kutea usean naaraan kanssa.
Viherin silta
Viherin silta on puurakenteinen museosilta Joutsassa. Silta ylittää Viherin ja Suonteen järvien välisen Viherinkosken. Viherin silta sisältyy Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin teemakohteessa "museosillat".
Viherin silta on tyypiltään kaksiaukkoinen puinen tukiansassilta. Sen suurin aukko on 6,3 m, suurin jänneväli 8,8 m ja kokonaispituus 29,5 m. Silta on valmistunut vuonna 1900.
Viherin sillan rakentamispäätös on tehty vuonna 1887 kunnallislautakunnassa. Siltaa on korjattu 1930-, 1940- ja 1960-luvuilla. Siitä tuli museokohde vuonna 1982. Uusi silta valmistui Joutsan ja Pertunmaan väliselle nykyiselle seututielle numero 428 vuonna 1971, ja Viherin silta jäi syrjään ja pois autoliikenteeltä, uuden tielinjauksen lähelle.
Jylhä
Jylhä voi tarkoittaa seuraavia:
Paholaisen vasara
Paholaisen vasara on Juha-Pekka Koskisen vuonna 2011 ilmestynyt jännitysromaani.
Punainen talvi
Punainen talvi on Juha-Pekka Koskisen vuonna 2010 ilmestynyt romaani.
Cohortes urbanae
Cohortes urbanae eli kaupunkikohortit olivat antiikin Rooman kaupungin poliisivoimat. Keisari Augustus (hallitsi 27 eaa. – 14 jaa.) perusti yksikön valtakautensa lopulla. Se koostui aluksi kolmesta 500 miehen kohortista, mutta vuodesta 68 alkaen niitä oli yhdeksän. Koko yksikköä komensi kaupunginprefekti ("praefectus urbi"). Kohortteja oli myös sijoitettu Ostiaan, Puteoliin, Lugdunumiin ja Karthagoon. Kaupunkikohortit koostuivat valiosotilaista, joiden palvelusaika oli 20 vuotta.