Gran Sasso d’Italia
Gran Sasso d’Italia (myös Gran Sasso) on Apenniineihin kuuluva vuoriryhmä Keski-Italiassa. Sen alueella sijaitsee Apenniinien korkein kohta Corno Grande () ja Euroopan eteläisin jäätikkö Calderone. Gran Sasson oloja luonnehtivat avarat maisemat, suuret korkeuserot, äkilliset säänmuutokset ja ankarat talvet, jotka voivat tehdä siitä osittain luoksepääsemättömän. Jylhien huippujensa ansiosta se on vuorikiipeilyn ja talviurheilulajien harrastajien suosiossa.
Gran Sasso on Apenniinien niemimaan korkein massiivi, mutta Italian vuorista Alpit ja Etna ovat sitä korkeampia. Se sijaitsee Apenniinien keskiosissa ja levittäytyy Teramon, L’Aquilan ja Pescaran maakuntiin Abruzzon koillisosassa. Keski-Apenniinit koostuvat kolmesta yhdensuuntaisesta, pohjois-eteläsuuntaisesta vuorijonosta, joista itäisimpään Gran Sasso kuuluu. Massiivi on pituudeltaan noin ja muista lähistön vuoriryhmistä poiketen itä-länsisuuntainen. Sen karstimaisemia hallitsevat terävähuippuiset kalliot, harjanteet ja jopa korkeat vuorenseinämät.
Gran Sasso voidaan jakaa kolmeen pienempään vuoriryhmään: länsiosaan, keskusmassiiviin ja itäharjanteeseen. Länsiosa jakautuu edelleen Monte Corvon massiiviin luoteessa, Pizzo Intermesolin massiiviin koillisessa ja itä-länsisuuntaiseen harjanteeseen etelässä. Sen länsireunalla on Capanellen sola () L’Aquilan ja Teramon rajalla. Keskusmassiiviin kuuluvat Gran Sasson ja koko Apenniinien korkeimmat huiput Corno Grande () ja Corno Piccolo (). Itäharjanne ulottuu Vado di Cornon solasta () L’Aquilan ja Teramon rajalla Vado di Solen solaan () L’Aquilan ja Pescaran rajalla. Sen eteläpuolella sijaitsee laaja Campo Imperatoren ylätasanko noin korkeudessa. Alla on lueteltu Gran Sasson viisitoista korkeinta huippua:
Toisin kuin edellä kuvatussa maantieteellisessä jaossa geologisessa mielessä Gran Sasso muodostuu kahdesta samansuuntaisesta vuorenharjanteesta, joita erottaa toisistaan leveä syvänne. Pohjoisempi harjanne kulkee Vado di Solen solasta idässä Monte Corvolle lännessä, ja sitä leikkaa kaksi jyrkkää u-laaksoa, Val Maone ja Valle del Venacquaro. Matalampi eteläharjanne kulkee suhteellisen yhtenäisenä Monte Capo di Serrelta idässä Monte San Francolle lännessä. Kolme poikittaista vuorenselännettä yhdistävät harjanteet toisiinsa ja jakavat niiden välisen syvänteen neljään erilliseen osaan, joista Campo Imperatore on tunnetuin.
Gran Sasson kivilajit ovat muodostuneet sedimenteistä, joita kertyi merenpohjaan kahdensadan miljoonan vuoden ajan mesotsooisella ja kenotsooisella maailmankaudella. Vuoriryhmän eteläpuolella sijaitsi tuolloin matala mannerjalustavyöhyke, jonne vajonneista merilevistä ja kalkkikuorisista eliöistä on syntynyt karbonaattipitoisia kivilajeja. Vuoriryhmän pohjoispuolella sijaitsi puolestaan syvänmeren alue, jonne kerrostuneesta hienojakoisesta lietteestä on syntynyt hiekkakiveä ja merkeliä. Gran Sasso itsessään oli jyrkkää mannerrinnettä, minkä vuoksi kivilajien kirjo on siellä ympäristöä suurempi sekä määrältään että ajallisesti: kallioperässä on kerroksittain muun muassa dolomiittia, kalkkikiveä ja merkeliä.
Apenniinit ja Gran Sasso kohosivat alppilaisessa poimutuksessa mioseenikauden lopussa, noin 6 miljoonaa vuotta sitten. Poimutuksen alkuvaiheessa syntyivät vuoriryhmän pohjois- ja eteläharjanne sekä pohjoisharjannetta leikkaavat poikittaiset siirrokset. Tätä seurasi tasaantumisvaihe, jonka aikana muodostuivat vuorenharjanteiden jyrkät etelärinteet ja niiden välinen syvänne sekä Gran Sasson eteläpuoliset laaksot. Viimeisimpien 600 000 vuoden aikana jäätiköt, karstiutuminen ja muut luonnonvoimat ovat muokanneet pinnanmuodot nykyiselleen.
Gran Sasson ilmasto-olot vaihtelevat alarinteiden välimerenilmastosta huippujen vuoristoilmastoon, jolle ovat ominaista kylmät ja runsaslumiset talvet ja viileät kesät. Ilmastollisia eroja esiintyy myös pohjois-eteläsuunnassa: pohjoisrinteet saavat runsaasti sadetta Adrianmereltä, kun taas etelärinteillä vallitsee kuivempi ja mantereisempi ilmasto. Vuoriston kaikissa osissa tammikuu on vuoden kylmin kuukausi ja heinä–elokuu vuoden lämpimintä aikaa. Tuuli voi olla hyvin voimakasta ja sitä esiintyy keskimäärin vuodessa. Yleensä tuuli puhaltaa lounaasta mutta voi kääntyä talvella koilliseen.
Lämpötilainversio on yleinen sääilmiö korkealla sijaitsevissa painanteissa ja ylätasangoilla, missä lämpötila voi laskea talvella jopa −25 celsiusasteeseen. Yli korkeudessa on pysyvä lumipeite marraskuusta toukokuun alkuun saakka. Alkukeväästä lumen syvyys voi olla lähes kymmenen metriä Calderonejäätiköllä ja Conca dell’Oron syvänteessä. Lumivyöryjen ja jyrkkien rinteiden vuoksi Gran Sassolla on Apenniinien matalimmalla sijaitsevat pysyvän lumen alueet: esimerkiksi Monte Camician pohjoisrinteellä sijaitseva Fonto della Salsan lumikenttä on vain korkeudessa.
Gran Sasson kasvistoon kuuluu monien kotoperäisten lajien lisäksi Alpeilla ja Balkanin niemimaalla tavattavia lajeja. Suurta osaa pohjoisrinteistä peittävät 1 000–1 800 metrin korkeudessa laajat pyökkimetsät, joille Adrianmereltä puhaltavat tuulet luovat ihanteelliset kasvuolot. Etelärinteillä pyökkimetsiä on selvästi vähemmän, sillä maaperä on runsaskalkkisempaa ja ilmasto kuivempi ja mantereisempi kuin pohjoisempana. Pyökkien lisäksi siellä kasvaa monia Balkanille tyypillisiä puulajeja, esimerkiksi euroopanhumalapyökkiä, nukkatammea ja turkintammea. Etelärinteiden yläosissa yli korkeudessa on laajoja alpiinisia niittyjä, jotka ovat syntyneet, kun metsiä on aikojen saatossa raivattu laidunmaiksi. Ympäristötietoisuuden lisäännyttyä niityille on ryhdytty istuttamaan euroopanlehtikuusta, mustamäntyä, euroopankuusta ja muita alkuperäisiä havupuita. Korkeissa vuoristolaaksoissa, kuten Campo Pericolissa ja Valle del Venacquarossa, kasvaa alppiolojen vuoksi vain ruohovartisia kasveja, joista monet ovat kotoperäisiä.
Vaikka eläinlajien kokonaismäärä Gran Sassolla on suuri, kunkin lajin yksilömäärät ovat melko alhaiset. Monet lajeista ehdittiin metsästää lähes sukupuuttoon ennen kuin tilanteeseen puututtiin erityisillä suojelutoimilla. Vuonna 1991 vuorelle perustettiin Parco Nazionale del Gran Sasso e Monti della Lagan kansallispuisto, jonne on onnistuneesti siirtoistutettu apenniiniengemssiä ja saksanhirveä. Suojelualueelta ovat löytäneet turvapaikan myös italiansusi ja apenniinienruskeakarhu, jotka kehittyivät omiksi alalajeikseen viime jääkauden jälkeen jäätyään eristyksiin Apenniineille. Seudulle tyypillisiä matelijoita ovat kotoperäinen salamanteri "Salamandra terdigitata" ja vuoristoniityillä viihtyvä kenttäkyy. Yleisiä lintulajeja ovat esimerkiksi maakotka, muuttohaukka ja alppivaris.
Antiikin roomalaisille Gran Sasso oli maailman napavuori, "Fiscellus mons". Keskiaikaan mennessään sen nimeksi oli vakiintunut "Monte Corno". Renessanssikirjailija Francesco Zucchi De Montereale käytti kirjoittamassaan runossa vuoresta ensimmäisenä nimitystä "Gran Sasso". Karttoihin nimi kuitenkin ilmestyi vasta 1700-luvun lopulla, minkä jälkeen sen käyttö vähitellen yleistyi.
Corno Granden valloitti todistetusti ensimmäisenä 19. elokuuta 1573 kapteeni Francesco De Marchi yhdessä paikallisten gemssinmetsästäjien kanssa. De Marchi oli jo kiivetessään vuorelle ja kirjoitti kokemuksistaan matkakuvauksen, jossa kuvasi seikkaperäisesti paitsi itse kiipeämistä myös vuorten yli käytyä kauppaa. Vuorikiipeily sai suosiota Gran Sassolla kuitenkin vasta paljon myöhemmin, kun ensimmäiset ammattimaiset vuorikiipeilijät alkoivat valloittaa sen huippuja 1870-luvulta lähtien.
Nykyään Gran Sasso on eräs suosituimpia vuorikiipeilykohteita maailmassa. Huipuille vie vaikeustasoltaan ja maisemiltaan hyvin erilaisia kiipeilyreittejä. Merkittävimpiä vuorikiipeilyn keskuksia on Pietracamelan kylä Corno Granden pohjoispuolella, noin kilometrin korkeudessa. Sen yläpuolella sijaitsee Prati di Tivon laaja ylätasanko, jonne on rakennettu vuoristohotelleja, parantoloita sekä tuoli- ja hiihtohissejä. Gran Sasson eteläpuolella matkailu keskittyy Campo Imperatoren ylätasangolle, jossa sijaitsee myös Abruzzon alueen korkein hiihtokeskus, vuoristokasvillisuuteen erikoistunut kasvitieteellinen puutarha sekä observatorio. Syvälle Gran Sasson alle on louhittu Instituto Nazionale di Fisica Nuclearen laboratorio, eräs maailman suurimmista maanalaisista tutkimuskeskuksista.