hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Páfoksen arkeologinen museo
Páfoksen arkeologinen museo ("Páfoksen alueen arkeologinen museo", ) on arkeologinen museo Páfoksen kaupungissa Kyproksella. Se esittelee antiikin Pafoksen kaupungin sekä lähiympäristön löytöjä pääasiassa esihistorialliselta ja antiikin ajalta.
Museo on perustettu vuonna 1936 ja se aloitti toimintansa vuonna 1952. Se siirtyi nykyiseen museorakennukseen 1962–1964. Ennen museon rakentamista seudun löytöjä säilytettiin ensin eräässä koulussa ja tämän jälkeen vanhassa turkkilaisessa kylpylässä. Museota on laajennettu vuonna 1989 ja se on kunnostettu vuosina 2016–2018. Museo sijaitsee Páfoksen vanhankaupungin eli Páno Páfoksen (Ylä-Páfos) alueella. Museorakennuksessa on viisi näyttelysalia.
Museon kokoelmiin kuuluu esineitä neoliittiselta kivikaudelta aina uudelle ajalle noin vuoteen 1700 saakka. Pääosa löydöistä on peräisin Palaipafoksesta, Nea Pafoksesta ja Marionista. Löytöjä on myös muualta Páfoksen alueelta, kuten Geroskípousta, Kissónergasta, Lémpasta ja Pégeiasta.
Sali I esittelee löytöjä neoliittiselta ja kalkoliittiselta kaudelta sekä pronssikaudelta. Salissa II on löytöjä varhaiselta rautakaudelta sekä arkaaiselta ja klassiselta kaudelta. Salissa III on esineitä hellenistiseltä ja roomalaiselta kaudelta, ja salissa IV myöhäiseltä roomalaiselta sekä varhaiskristilliseltä kaudelta. Sali V esittelee bysanttilaista kautta ja myöhempää keskiaikaa. Museoesineitä on näytteillä myös museon ulkotiloissa. Museoesineisiin kuuluu muun muassa marmoriveistoksia, rakennusten koristeosia, seinämaalauksia, lattiamosaiikkeja, keramiikkaa, lasiesineitä, sarkofageja, koruja ja rahoja.
Limassolin arkeologinen museo
Limassolin arkeologinen museo ("Limassolin alueen arkeologinen museo", ) on arkeologinen museo Limassolin kaupungissa Kyproksella.
Museo perustettiin vuonna 1948. Se toimi alun perin Limassolin linnassa. Nykyinen museorakennus rakennettiin vuosina 1971–1973 ja museo aloitti toimintansa siinä vuonna 1975. Museo toimii Limassolin keskustassa. Näyttely koostuu kolmesta salista.
Museon kokoelmiin kuuluu löytöjä eri puolilta Limassolin aluetta neoliittiselta kaudelta roomalaiselle kaudelle saakka. Neoliittisen kauden löytöjä on muun muassa Aétokremnoksesta ja Parekklisiá-Siillourókampoksesta. Tärkeimmät antiikin aikaiset löydöt ovat peräisin Amathuksen ja Kurionin kaupunkien arkeologisilta alueilta. Salissa I on esillä pääasiassa keramiikkaa eri aikakausilta, salissa II kupariesineitä, rahoja, koruja yms. esineitä, ja salissa III veistoksia, hautakiviä, rakennusten koristeosia, piirtokirjoituksia ja muita kiviesineitä. Monissa esineissä näkyvät Kyproksen saamat vaikutteet Foinikiasta, Egyptistä ja muualta Lähi-idästä.
Maria Anna Espanjalainen
Maria Anna (1606–1646) oli espanjalainen prinsessa, josta tuli Ferdinand III:n puolisona Böömin ja Unkarin kuningatar ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarinna.
Maria Anna oli Espanjan kuninkaan Filip III:n ja Margareeta Itävaltalaisen tytär. Hänen oli suunniteltu naivan Ferdinand vanhemman veljen, mutta tämän saatua surmansa Ferdinand peri sekä kruununperijän aseman että morsiamen. Virallinen kihlaus tapahtui vuonna 1626. Maria Annan matka Wieniin kesti yli vuoden, 1629-1631. Viivästystä aiheuttivat sekä sodanuhka, kulkutaudit että Espanjan taktinen viivyttely. Maria Anna ja Ferdinand vihittiin vuonna 1631, ja heille syntyi kolme lasta:
Lárnakan arkeologinen museo
Lárnakan arkeologinen museo ("Lárnakan alueen arkeologinen museo", ) on arkeologinen museo Lárnakan kaupungissa Kyproksella. Se esittelee antiikin Kitionin kaupungista ja muualta nykyisen Lárnakan seudulta löydettyä esihistoriallista ja antiikin aikaista esineistöä.
Museo perustettiin vuonna 1939 ja se aloitti toimintansa nykyisessä museorakennuksessa vuonna 1969. Museota laajennettiin vuosina 1987–1988. Museorakennus sijaitsee Lárnakan keskustassa nimellä Pampoúla tunnetun antiikin Kitionin toisen arkeologisen pääalueen etelälaidalla. Näyttely koostuu neljästä salista.
Museon kokoelmiin kuuluu löytöjä Lárnakan paikalla sijainneesta antiikin Kitionista sekä eri puolilta Lárnakan aluetta, kuten neoliittisen kauden asutuspaikoilta Choirokoitíasta ja Kalavasós-Téntasta. Löydöt ajoittuvat neoliittiselta kivikaudelta roomalaiselle kaudelle. Kyproslaisten esineiden lisäksi löytöihin kuuluu paljon saarelle tuotua mykeneläistä, foinikialaista, egyptiläistä, assyrialaista ja persialaista esineistöä.
Sali I esittelee neoliittisen ja kalkoliittisen kauden sekä varhaisen ja keskisen pronssikauden löytöjä pääosin Choirokoitíasta ja Kalavasós-Téntasta. Sali II sisältää myöhemmän pronssikauden eli mykeneläisen kauden sekä varhaisen rautakauden eli kyprogeometrisen kauden löytöjä Kitionista. Sali III esittelee Kitionin löytöjä kyprogeometriselta ja -arkaaiselta kaudelta klassiselle kaudelle. Sali IV sisältää löytöjä klassiselta hellenistiselle ja roomalaiselle kaudelle. Museoesineitä on esillä myös museon ulkotiloissa.
Kyproksen museo
Kyproksen museo () on arkeologinen museo Nikosian kaupungissa Kyproksella. Se on maan suurin ja tärkein arkeologinen museo ja esittelee löytöjä eri puolilta saarta esihistorialliselta ajalta varhaiselle bysanttilaiselle kaudelle saakka.
Nikosian ensimmäinen arkeologinen museo perustettiin yksityisenä vuonna 1882. Se muutettiin julkiseksi museoksi 1900-luvun alkupuolella. Nykyinen museorakennus rakennettiin vuosina 1908–1924. Se edustaa uusklassista arkkitehtuuria ja sijaitsee lähellä Nikosian vanhaakaupunkia ja Kyproksen edustajainhuoneen rakennusta. Museorakennuksessa on 14 näyttelysalia ja lisäksi toimisto-, säilytys- ja työpajatiloja sekä kirjasto.
Museo on käynyt liian pieneksi sen varastoissa oleville arkeologisille löydöille, joista vain pieni osa voi olla näytteillä, ja uusi museo on suunnitteilla. Arkkitehtuurikilpailu uudesta museorakennuksesta järjestettiin vuonna 2017.
Museon kokoelmiin kuuluu löytöjä neoliittiselta kaudelta roomalaisen kauden lopulle, toisin sanoen noin ajalta 7000 eaa.–395 jaa. Museoesineet on järjestetty saleihin aikakausien ja teemojen mukaisesti. Sali I esittelee Kyproksen neoliittista ja kalkoliittista kautta. Tunnetuimpia esineitä on kalkoliittinen niin kutsuttu Pomóksen idoli noin vuodelta 3000 eaa. Sali II esittelee pronssikautta ja sali III keramiikan kehitystä keskiseltä pronssikaudelta aina roomalaiselle kaudelle saakka. Salissa IV on arkaaisen kauden savifiguriineja Agía Eirínin pyhäköstä. Sali V esittelee egyptiläisiä ja assyrialaisia vaikutteita Kyproksen klassisen kauden kuvanveistossa ja sali VI hellenistisen ja roomalaisen kauden veistoksia, merkittävimpänä suurikokoinen keisari Septimius Severusta esittävä pronssipatsas.
Salin VII teemana on Kyprokselle mainetta antanut kupari erilaisten pronssiesineiden kautta, mukaan lukien pronssiastiat, aseet, työkalut ja rituaaliesineet. Kokoelmiin kuuluu myös muun muassa rahoja, sinettejä, koruja ja lasiesineitä. Salit VIII ja IX esittelevät hautoja, hautakiviä, sarkofageja ja muita hautalöytöjä. Salin X teemana ovat Kyproksen muinaiset kirjoitusjärjestelmät kyproslais-minolainen kirjoitus ja kyproslainen kirjoitus sekä siirtyminen kreikkalaisen kirjaimiston käyttöön.
Sali XI esittelee Salamiin kuningashautojen löytöjä, kuten hautahuonekaluja ja pronssikattiloita. Sali XII on vaihtuvien näyttelyiden käytössä. Salissa XIII ovat Salamiin gymnasionista löydetyt veistokset, ja salissa XIV on savifiguriineja varhaiselta pronssikaudelta roomalaiselle kaudelle saakka.
Sonia Picado Sotela
Sonia Picado Sotela (s. 29. joulukuuta 1936 San José, Costa Rica) on costaricalainen juristi, professori, diplomaatti ja poliitikko, joka on keskittynyt urallaan ihmisoikeuskysymyksiin. Hän on toiminut Amerikkojen ihmisoikeustuomioistuimen tuomarina ja YK:n ihmisoikeusasioihin liittyvissä elimissä. Lisäksi Sotela on ollut Costa Rican Yhdysvaltain-suurlähettiläs ja maan parlamentin jäsen.
Picado sai oikeustieteen tutkinnon Costa Rican yliopiston. Hän kuului yliopiston henkilökuntaan 1972–2003. Vuosina 1980–1984 hän oli oikeustieteellisen tiedekunnan dekaani.
Picado oli 1984–1994 Inter-American Institute of Human Rightsin johtaja, jota hän oli ollut myös perustamassa. Instituutin tarkoituksena on kouluttaa tuomareita, asianajajia, kansalaisjärjestöjä ja yksityishenkilöitä ihmisoikeuksiin ja kansalaisvapauksiin liittyvissä kysymyksissä. Vuodesta 1985 hän on toiminut myös instituutin professorina.
Picado oli vuosina 1988–1994 ensimmäisenä naisena Amerikkojen ihmisoikeustuomioistuimen tuomari. Hän toimi vuosina 1992–1994 myös Costa Rican edustajana Euroopan komission asiantuntijakomiteassa, jonka tarkoituksena oli edistää Keski-Amerikan ihmisoikeustilannetta.
Picado oli vuosina 1994–1998 ensimmäisenä naisena Costa Rican Yhdysvaltain-suurlähettiläs. Hänet valittiin vuonna 1998 kansallisen vapauspuolueen listoilta Costa Rican parlamenttiin. Neljävuotisen kautensa aikana Picado ajoi monia lakiehdotuksia naisten aseman edistämiseksi.
Picado johti vuonna 1999 kansainvälistä tutkimuskomissiota, joka tutki Itä-Timorin ihmisoikeustilanetta, ja esitti komission raportin YK:n ihmisoikeusvaltuutetulle. Vuosina 2010–2016 Picado jatkoi YK:n palveluksessa, kun hän johti inhimillisen turvallisuuden neuvoa-antavaa lautakuntaa.
Picado on kirjoittanut useita akateemisia artikkeleita ihmisoikeuksista, ja hänet palkittiin vuonna 1993 YK:n ihmisoikeuspalkinnolla.
Zeal and Ardor
Zeal and Ardor on yhdysvaltalainen avantgardemetallin musiikkiprojekti, jonka perusti ja jota johtaa sveitsiläis-yhdysvaltalainen Manuel Gagneux. Yhtyeelle tyypillistä on black metalin, negrospirituaalien, bluesin ja gospelin yhdisteleminen. Yhtye sai alkunsa Gagneuxin kysyttyä 4chan-verkkosivuston foorumilla musiikin tyylilajeista joita voisi yhdistää toisiinsa, tavoitteenaan säveltää kappale puolessa tunnissa kahden anonyymin käyttäjän valintojen perusteella. Ensimmäinen käyttäjä kommentoi viestiketjuun ”nigger music” ja toinen ”black metal”, mikä vaikutti ratkaisevasti projektin tyylisuunnan syntyyn.
Yhtyeen esikoisalbumi "Devil Is Fine" julkaistiin 15. huhtikuuta 2016, minkä jälkeen yhtye laajeni esiintyväksi kokoonpanoksi. Toinen studioalbumi, "Stranger Fruit" julkaistaan 8. kesäkuuta 2018.
Yhtye esiintyy ensimmäistä kertaa Suomessa heinäkuussa 2018 Ilosaarirockissa.
Pentti Vuorio (päätoimittaja)
Pentti Kalevi Vuorio (s. 23. lokakuuta 1930 Viipuri) on suomalainen journalisti ja tietokirjailija, joka toimi "Etelä-Suomen Sanomien" päätoimittajana.
Pentti Vuorio syntyi diplomi-insinööri Tauno Gideon Vuorion ja Esteri Elisa Ojasen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1972 on sihteeri Raija Terhikki Virtanen. Vuorio tuli ylioppilaaksi 1948 ja opiskeli Teknillisessä korkeakoulussa ja Helsingin yliopistossa. Hän oli "Suomen Urheilulehden" toimittaja ja toimitussihteeri 1954–1955, "Uuden Suomen" urheilutoimittaja 1955–1960, urheiluosaston päällikkö 1957–1960, "Pesa"-niminen pakinoitsija 1971–1975 ja ajankohtaistoimituksen päällikkö 1975–1976. "Urheilun Kuva-Aitan" päätoimittaja Vuorio oli 1960–1968. Suomen Urheiluliiton tiedototuspäällikkönä hän toimi 1969–1971 ja oli sen jälkeenkin liiton eri tehtävissä vuoteen 1989. "Etelä-Suomen Sanomien" uutispäällikkö Vuorio oli 1978–1985 ja toimituspäällikkö 1985–1986. Lehden päätoimittajaksi hänet nimitettiin vuonna 1986.
Stranger Fruit
Stranger Fruit on Zeal and Ardorin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 8. kesäkuuta 2018.
Kaisa Hernberg
Kaisa Mirjam Thi-Li Hernberg (s. 1976 Tampere) on suomalainen poliitikko ja yrittäjä. Vuodesta 2017 Hernberg on toiminut Vihreiden kaupunginvaltuutettuna ja vuoden 2019 alusta Vihreiden kaupunginvaltuustoryhmän puheenjohtajana Helsingissä sekä Vihreiden puoluevaltuuskunnan puheenjohtajana. Hernberg työskentelee kehitysjohtajana Climate Leadership Coalitionissa.
Hernbergin äiti on entinen ministeri, europarlamentaarikko ja Vihreiden puheenjohtaja, kansanedustaja Satu Hassi ja isä professori Rolf Hernberg.
Kaisa Hernberg on toiminut vuodesta 2017 lähtien Vihreiden kaupunginvaltuutettuna ja kaupunkiympäristölautakunnan jäsenenä Helsingissä sekä Vihreiden puoluevaltuuskunnan puheenjohtajana. Kuntavaaleissa 2017 Hernberg sai 1268 ääntä.
Hernberg toimi Vihreiden puoluesihteerin Lasse Miettisen sijaisena syyskuusta 2017 helmikuuhun 2018.
Syksyn 2015 ja kevään 2016 aikana Hernberg johti Vihreiden strategiatyöryhmää yhdessä kansanedustaja Emma Karin kanssa. Puolueen uusi strategia hyväksyttiin puoluekokouksessa Lahdessa toukokuussa 2016.
Hernberg on toiminut Vihreiden puoluevaltuuskunnan jäsenenä 2015–17, Vihreiden Yrittäjien varapuheenjohtajana 2015 sekä Vihreiden Yrittäjien puheenjohtajana 2015–2017.
Hernberg oli ehdokkaana eduskuntavaaleissa 2015 ja sai 2053 ääntä.
Poliittisella urallaan Kaisa Hernbergille ovat olleet erityisen tärkeitä ilmasto- ja energiakysymykset, yrittäjyys, elinkeinopolitiikka, tasa-arvo ja yhdenvertaisuus sekä perheiden asemaan liittyvät kysymykset.
Hernberg työskentelee kehitysjohtajana Climate Leadership Coalitionissa, joka edistää liiketoiminnallisia ratkaisuja ilmastonmuutoksen torjuntaan. Hän myös toteuttaa ilmasto- ja cleantech-aiheisiin liittyviä koulutus- ja konsultointitoimeksiantoja sekä sijoittaa startupyrityksiin yrityksensä Afabla Oy:n kautta. Hernberg on sijoittajaosakkaana viidessä cleantech-yrityksessä sekä hallituksen jäsenenä Helen Oy:ssa ja muissa yrityksissä.
Ennen nykyisiä tehtäviään Kaisa Hernberg työskenteli vuosina 2013–14 johtajana Finpron (nyk. Business Finland) alaisessa Cleantech Finland -ohjelmassa, joka edistää suomalaisen ympäristöteknologian vientiä.
Vuosina 1998–2012 Hernberg työskenteli lukuisissa tehtävissä markkinointiviestinnän alalla. Vuonna 2004 hän perusti asiantuntijayritysten strategiseen markkinointiviestintään erikoistuneen Frank Communicationsin, jonka toimitusjohtajana työskenteli 2005–2012. Tammikuussa 2013 Hernberg myi yrityksen työntekijälleen.
Hernberg on kunniajäsen helsinkiläisessä Havis Amandan Nuorkauppakamarissa.
Hernberg on koulutukseltaan Bachelor of Arts with Honours. Hän on valmistunut Stirlingin Yliopistosta Isosta-Britanniasta vuonna 2001, pääaineenaan Film & Media Studies. Hernberg on opiskellut myös Tampereen yliopistossa vuosina 1995–1997 pääaineenaan yleinen kirjallisuustiede. Hernberg valmistui ylioppilaaksi Tampereen Yhteiskoulun lukiosta 1995.
Asiantuntija epämukavuusalueella – kirja sinulle, joka inhoat myymistä. Talentum, 2013. ISBN 978-952-14-1962-1
Irena Krzywicka
Irena Krzywicka, o.s.Goldberg, (28. toukokuuta 1899 Jeniseisk, Venäjä – 12. heinäkuuta 1994 Bures-sur-Yvette Ranska) oli puolalainen kirjailija, kääntäjä ja feministi. Hän kampanjoi naisten oikeuksien, perhesuunnittelun ja sukupuolivalistuksen edistämiseksi Puolassa.
Irena Goldberg syntyi Puolan juutalaiseen perheeseen joka oli karkotettu Siperiaan syytettynä sosialismista. Hänen isänsä sairastui karkotuksessa tuberkuloosiin ja äiti kasvatti tyttärensä rakastamaan kirjallisuutta, olemaan suvaitsevainen ja rationaalinen.
Vuonna 1922 Goldberg valmistui Varsovan yliopistosta. Väitöskirja jäi tekemättä koska hän oli riitaantunut sen tarkastajan kanssa. Samana vuonna hän julkaisi ensimmäisen esseensä. Avioliiton hän solmi seuraavana vuonna sosiologi Jerzy Krzywickin kanssa. He tekivät sopimuksen avoimesta avioliitosta. Häiden jälkeen Krzyywicka matkusti Korsikalle rakastajansa Walter Hasencleverin kanssa, joka oli tuolloin kuuluisa saksalainen kirjailija. Virallisesta avioliitosta syntyi kaksi poikaa, Piotr ja Andrzej.
Krzywicka käänsi puolaksi Herbert George Wellsin, Max Frischin ja Friedrich Dürrenmattin teoksia. Hän kirjoitti myös romaaneja. Herätyksensä feminismiin hän sai tavattuaan Tadeusz Boy-Żeleńskin jonka kanssa hän ystävystyi ja ryhtyi rakkaussuhteeseen. Krzywicka ryhtyi kampanjoimaan sukupuolivalistuksen puolesta, puhui avoimesti abortista ja naisen seksuaalissudesta. Hän oli ennen vuotta 1939 Puolan tunnetuin feministi. Hänen kirjoituksensa ja puheensa herättivät inhoa ja vihaa vanhoillisissa ja häntä syytettiin jopa kansakunnan vahingoittamisesta. Tähän yhtyivät myös itseään liberaaleina pitävät.
Toisen maailmansodan alussa vuonna 1939 Saksa valtasi Puolan Krzywickan oli pakko piileskellä väärän nimen turvin, koska hän oli miehittäjien tekemällä tappolistalla. Hän menetti miehityksessä itselleen kolme tärkeää miestä: poikansa Piotrin, rakastaja murhattiin Lvivissä ja aviomies luultavimmin Katynissa. Krzywicka osallistui vastarintaan auttamalla Puolan kotiarmeijaa.
Sodan jälkeen Krzywicka työskenteli Puolan suurlähetystössä Pariisissa. Hän palasi Puolaan vuonna 1946. Vuonna 1962 hän muutti kotimaastaan auttamaan poikansa uraa ensiksi Sveitsiin ja sittemmin Ranskaan. Hän julkaisi muistelmansa vuonna 1992.
Ramona Straub
Ramona Straub (s. 19. syyskuuta 1993) on saksalainen mäkihyppääjä. Hänen seuransa on SC Langenordnach.
Straub sijoittui Lahden MM-kilpailuissa 2017 normaalimäessä 33:nneksi. Vuoden 2018 talviolympialaisissa hän hyppäsi normaalimäessä kahdeksanneksi.
Maailmancupissa Straub esiintyi ensimmäisen kerran tammikuussa 2012 Hinterzartenissa sijoittuen 26:nneksi. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan yhdeksäs Tšaikovskissa tammikuussa 2014. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan toinen Lillehammerissa joulukuussa 2018.
Continental Cupissa Straub oli kokonaiskilpailun kolmas kaudella 2012–2013.
Nuorten MM-kilpailuihin Straub on osallistunut neljä kertaa. Vuonna 2009 hän sijoittui normaalimäessä kuudenneksi ja vuonna 2011 22:nneksi. Vuoden 2012 kisoissa hän sai joukkuemäessä hopeaa ja oli normaalimäessä 18:s. Vuonna 2013 joukkuemäestä tuli pronssia ja normaalimäestä 17. sija.
Suzanne Romaine
Suzanne Romaine (s. 1951) on yhdysvaltalainen kielitieteilijä, jonka tutkimusalaa ovat kielihistoria ja sosiolingvistiikka. Hän oli vuosina 1984–2014 Oxfordin yliopiston englannin kielen Merton-professuurin haltija.
Romaine on suorittanut A.B.-tutkinnon arvosanoin "magna cum laude" saksan kielessä ja lingvistiikassa 1973 Bryn Mawr Collegessa. Sen jälkeen hän suoritti 1975 M.A.-tutkinnon s fonetiikassa ja lingvistiikassa Skotlannissa Edinburghin yliopistossa ja Ph.D lingvistiikassa Birminghamin yliopistossa 1981.
Romaine on ollut vuodesta 1984 Oxfordin yliopiston Merton-professuurin haltija. Hän sai vuonna 1998 kunniatohtorin arvon Norjasta Tromsøn yliopistosta in ja 1999 Ruotsista Uppsalan yliopistosta. Hänet kutsuttiin vuonna 2010 Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi..
Romainen tutkimus on kohdistunut pääasiassa kielihistoriaan ja sosiolingvistiikkaan ja erityisesti monikielisyyden, kielellisen moninaisuuden, kielenmuuttamisen, kielen omaksumisen ja kielikontaktin ongelmiin. Muita hänen kiinnostuksensa kohteita ovat korpuslingvistiikka, kieli ja sukupuoli, lukuja kirjoitustaito, kaksikielinen ja kielikylpyopetus. Hän on tehnyt kenttätyötä Skotlannissa työväenluokasta peräisin olevien koululaisten kielestä, Englannissa asuvien punjabin puhujien kaksikielisyyden ja kielen kadottamisen malleista, Papua-Uusi-Guineassa maaseudun ja kaupungin koululaisten kielestä ja myös Hawaijilla.
Romainen monografia "Socio-historical Linguistics; Its Status and Methodology" (1982), korreloi ulkoisten tekijöiden aiheuttamien lingvististen muunnelmien kanssa joita on löydetty historiallisesta datasta, ja sitä pidetään sosiolingvistiikan alatieteenalan alkuna tai perustana.
Linda Hutcheon
Linda Hutcheon (s. 24. elokuuta 1947) on kanadalainen tieteilijä, jonka alaa ovat kirjallisuusteoria ja kirjallisuuskritiikki, ooppera ja Kanadan tutkimus. Hän on professori emerita Toronton yliopistossa, jossa hän on opettanut vuodesta 1988 englannin kielen osastolla ja vertailevan kirjallisuustieteen keskuksessa. Hänet valittiin vuonna 1999 Modern Language Associationin 117. puheenjohtajaksi, ja hän on tehtävässä kolmas kanadalainen ja ensimmäinen kanadalainen nainen. Hänet tunnetaan kehittämistään postmodernismin teorioista.
Hän on sukujuuriltaan italialais-kanadalainen. Hän opiskeli ensin Toronton yliopistossa ja suoritti B.A.-tutkinnon. Sen jälkeen hän jatkoi Cornellin yliopistossa ja suoritti siellä M.A.-tutkinnon. Hän sai Ph.D.-arvon Toronton yliopistossa 1975 vertailevan kirjallisuustieteen alalla tekemästään tutkimuksesta. Hän opetti sen jälkeen eri yliopistoissa ja julkaisi kirjallisuusteoriaa koskevia kirjoja. Hän palasi 1988 Toronton yliopistoon. Hän on ollut vierailevana professorina Italiassa, Puerto Ricossa ja Yhdysvalloissa ja luennoinut niin Pohjois-Amerikassa kuin Euroopassakin.
Hutcheonin puoliso on tohtori Michael Hutcheon, jonka kanssa hän on tehnyt tutkimusyhteistyötä.
Hutcheon kutsuttiin vuonna 2010 Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi.
Brønshøj-Husum
Brønshøj-Husum on yksi Kööpenhaminan tilastoalueista. Se sijaitsee Luoteis-Kööpenhaminan. Vuonna 2016 alueella asui noin 44 tuhatta asukasta. Brønshøj-Husum rajautuu pohjoisessa Gladsaxen kuntaan, luoteessa Herlevin kuntaan, lännessä Rødovren kuntaan, etelässä Vanløseen ja idässä Bispebjergiin.
Indre By
Indre By on yksi Kööpenhaminan tilastoalueista ja kaupunginosista. Se sijaitsee Kööpenhaminan länsiosassa. Alue on myös Kööpenhaminan keskusta. Vuonna 2016 alueella asui noin 54 tuhatta asukasta. Indre By rajautuu pohjoisessa Østerbrohon ja Nørrebrohon. Lännessä se rajautuu Frederiksbergin kuntaan, lounaassa Vesterbro/Kongens Enghaven tilastoalueeseen. Etelässä se rajautuu Amagerin saareen ja idässä Juutinraumaan.
Kiki Kogelnik
Kiki Kogelnik (22. tammikuuta 1935 Bleiburg – 1. helmikuuta 1997 Wien) oli itävaltalainen taidemaalari. Tyyliltään hän oli lähellä pop-taidetta. Kogelnik opiskeli Wienin kuvataideakatemiassa ja muutti opintojen jälkeen Yhdysvaltoihin, New Yorkiin. Vuonna 1966, kun Kogelnik oleskeli Lontoossa, hänen ateljeensa tuhoutui tulipalossa.
Vuonna 1969 kuumatkan aikaan, Kogelnik järjesti "Moonhappeningin" Wienissä jonssa hän tuotti kuuta kuvaavia sillkipainotöitä yhtä aikaa matkasta kertovan televisiolähetyksen kanssa. Tämän jälkeen hän alkoi tehdä feminismiä kuvaavia teoksia, jossa näkökulma on usein humoristinen tai pop-kulttuurin sävyttämä. Vuonna 1974 hän ryhtyi työskentelemään myös keramiikan parissa.
Myöhemmissä töissään Kogelnik kuvasi ihmisvartaloa. Hän kuvasi sen usein fragmentoina ja manipuloituna. Hän ryhtyi tekemään myös kasvotutkielmia ekspressiivisellä tyylillä. Hän teki näiden lisäksi lasiveistoksia.
Kogelnik oli naimisissa ja hänellä oli yksi lapsi. Ensimmäisen näyttelynsä hän piti vuonna 1961 Wienissä.
Mount Wuteve
Mount Wuteve on vuori Liberiassa. Se on 1 447 metriä korkea ja maan korkein kohta.
Nørrebro
Nørrebro on yksi Kööpenhaminan tilastoalueista. Se sijaitsee Kööpenhaminan keskiosassa. Vuonna 2016 alueella asui noin 80 tuhatta asukasta. Nørrebro rajautuu pohjoisessa Bispebjergiin, lännessä Frederiksbergin kuntaan, etelessä Indre Byhyn ja idässä Østerbrohon.
Østerbro
Østerbro on yksi Kööpenhaminan tilastoalueista. Se sijaitsee Koillis-Kööpenhaminassa. Vuonna 2016 alueella asui noin 76 tuhatta asukasta. Østerbro rajautuu pohjoisessa Gentoften kuntaan, lännessä Nørrebrohon ja Bispebjergiin, etelässä Indre Byhyn ja idässä Juutinraumaan.
Valby
Valby on yksi Kööpenhaminan tilastoalueista. Se sijaitsee Lounais-Kööpenhaminassa. Vuonna 2016 alueella asui noin 53 tuhatta asukasta. Valby rajautuu koilisessa Frederiksbergin kuntaan, pohjoisessa Vanløseen, idässä Rødovren ja Hvidovren kuntaanan ja idässä Vesterbro/Kongens Enghaveen.
Vesterbro/Kongens Enghave
Vesterbro/Kongens Enghave on yksi Kööpenhaminan tilastoalueista. Se sijaitsee Kööpenhaminan eteläosassa. Vuonna 2016 alueella asui noin 63 tuhatta asukasta. Vesterbro/Kongens Enghave rajautuu etelässä Amagerin saareen, idässä Indre Byhyn, pohjoisessa Frederiksbergin kuntaan ja lännessä Valbyhyn.
Symbolinen järjestys
Symbolinen järjestys tarkoittaa erojen ja hierarkioiden järjestystä.
Koulun symbolinen järjestys
Koulun symbolinen järjestys tarkoittaa luokituksista ja hierarkioista muodostuvaa kuvitteellisia rajoja tai järjestystä. Hierarkioita sisältyy muun muassa virallisen ja epävirallisen koulun kulttuuriin, kouluasteisiin, opetussuunnitelmiin ja arvosanoihin. Koulun symbolinen järjestys vaikuttaa oppilaiden identiteettiin käsityksiin itsestään oppijoina, koska symbolisella järjestyksellä opettajat voivat määritellä ja arvostella kouluun liittyvät ihmiset, ilmiöt ja tapahtumat. Koulu on perinteisesti ollut monopolisessa asemassa tiedon jakamisen ja moraalisesti oikean ja väärän valistamisessa.
Koulun symbolista järjestystä uhkaa vieraan kulttuurin, mediakulttuurin, soluttautuminen koulun kulttuuriin oppilaiden älylaitteiden mukana, joka kyseenalaistaa vakiintuneet käsitykset sivistävästä kulttuurista.
Koulun moraalinen järjestys
Karen Pritzker
Karen Pritzker (s. 1958) on yhdysvaltalainen sijoittaja, elokuvatuottaja, hyväntekijä ja miljardööriperijätär. Hän on Pritzkerin miljardöörisukua, johon kuului alkuvuonna 2018 yhteensä 11 dollarimiljardööriä. Hänen isoisänsä oli kiinteistö- ja sijoitustoiminnalla rikastunut lakimies A. N. Pritzker, joka loi pohjan kolmen poikansa sittemmin perustamalle Marmot-teollisuuskonsernille (nyttemmin myyty osaksi miljardööri Warren Buffettin Berkshire Hathawaytä) ja Hyatt-hotellikonsernille. Maaliskuussa 2018 yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes arvioi Karen Pritzkerin omistusten arvoksi 5,0 miljardia dollaria.
Pritzker toimii yritysten alkuvaiheen rahoitukseen osallistuvassa LaunchCapital LLC -sijoitusyhtiössä ja mikroluototukseen keskittyvässä Grameen America LLC -yhtiössä. Hän on perustanut ja johtaa Grameen America LLC:n Seedlings -säätiötä, joka pyrkii tukemaan fyysisistä tai psyykkisistä sairauksista kärsiviä perheitä. Elokuvatuottaja Pritzker toimii KPJR Films -elokuvayhtiönsä kautta; yhtiö on tuottanut muutamia muutosta edistämään pyrkiviä dokumenttielokuvia aiheenaan lukutaidottomuus, tokenemiskyky ja lapsuuden traumaattisista kokemuksista toipuminen. Hän on myös ollut perustamassa ja tukenut "My Hero Project" -verkkosivustoa.
Pritzker on suorittanut alemman korkeakoulututkinnon (B.A.) Northwestern-yliopistossa. Hän on naimisissa sijoittaja Michael Vlockin kanssa, heillä on neljä lasta. Pariskunta on tehnyt rahalahjoituksia muun muassa Yalen yliopistolle, Teach for America -hankkeelle ja Michael J. Foxin säätiön Parkinsonin tautia koskevaan tutkimukseen.
Hänen sisaruksiaan ovat Jennifer Pritzker (syntyjään James, 1950) ja Linda Pritzker (s. 1953), jotka ovat myös miljardööriperijöitä.
Chan Hao-ching
Chan Hao-ching (s. 19. syyskuuta 1993 Taichung) on taiwanilainen tennispelaaja. Hän on ollut parhaimmillaan WTA-listalla nelinpelissä viidentenä kesäkuussa 2016. Hän on voittanut urallaan 14 WTA-turnausta nelinpelissä. Myös hänen siskonsa Latisha Chan (entiseltä nimeltään Chan Yung-jan) on tennispelaaja.
April McMahon
April Mary Scott McMahon (s. 30. huhtikuuta 1964) on brittiläinen kielitieteilijä. Hän on ollut vuodesta 2016 vt. apulaisrehtori (opetus) Kentin yliopistossa. Hän oli aiemmin englannin kielen Forbes-professori Edinburghin yliopistossa 2005–2011 ja Aberystwythin yliopiston varakansleri 2011–2016.
Hänet kutsuttiin vuonna 2008 Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi.
McMahon valittiin 2003 Edinburghin Royal Societyn jäseneksi (FRSE). Vuonna 2005 hänet valittiin British Academyn jäseneksi (FBA), joka on Britannian humanististen aineiden ja yhteiskuntatieteiden kansallinen akatemia. Vuonna 2012 hänet valittiin Learned Society of Walesin jäseneksi (FLSW).
Gabi Zange
Gabriele "Gabi" Zange (s. 1. kesäkuuta 1961) on 1980-luvulla menestynyt, Itä-Saksaa edustanut pikaluistelija, joka saavutti kolme olympiapronssia ja kaksi MM-mitalia sekä voitti yhden Euroopan-mestaruuden. Hän oli parhaimmillaan pidemmillä matkoilla eli 3 000:lla ja 5 000 metrillä.
Zange saavutti ensimmäisissä yleisluistelun EM-kilpailuissaan pronssia ja sijoittui ensimmäisissä yleisluistelun MM-kilpailuissaan 11:nneksi vuonna 1981. Kauden päätteeksi hän luisteli Alma-Atassa 3 000 metrillä maailmanennätyksen 4.21,70. Kaksi seuraavaa vuotta toivat neljännen sijan sekä MM- että EM-kilpailuissa. Alma Atassa 1984 hän voitti Euroopan-mestaruuden luistellen 5 000 metrillä maailmanennätyksen 7.39,44 ja tehden yhteispisteiden maailmanennätyksen 174,710. Kaksi viikkoa myöhemmin Deventerissä hän saavutti MM-pronssia. Sarajevon olympialaisissa 1984 hän saavutti 3 000 metrillä olympiapronssia edellään kaksi muuta itäsaksalaista ja 1 500 metrillä hän sijoittui neljänneksi edellään kaksi maannaistaan ja yksi neuvostoliittolainen.
Zange saavutti vuonna 1985 yleisluistelun MM-hopeaa Sarajevossa ja sijoittui EM-kilpailuissa kuudenneksi. Vuonna 1986 hän oli MM-kisoissa viides ja EM-kisoissa neljäs. Vuonna 1987 hän sijoittui EM-kilpailuissa seitsemänneksi. Joulukuussa 1987 hän luisteli Calgaryssä maailmancupin kilpailussa 3 000 metrillä maailmanennätyksen 4.16,76. Calgaryn olympialaisissa 1988 hän saavutti pronssia sekä 3 000 metrillä että 5 000 metrillä; molemmilla matkoilla hänen edellään olivat maailmanennätykset luistellut Alankomaiden Yvonne van Gennip ja Itä-Saksan Andrea Ehrig. Zange päätti arvokisauransa yleisluistelun MM-kilpailujen neljänteen sijaan Skienissä maaliskuussa 1988.
Marija Isakova
Marija Isakova (s. 1917) oli neuvostoliittolainen pikaluistelija. Hän oli Neuvostoliiton ensimmäinen pikaluistelun maailmanmestari aikana, jolloin naiset eivät vielä kilpailleet olympialaisten pikaluistelussa.
Neuvostoliittolaiset kilpailivat yleisluistelun naisten MM-kilpailuissa ensimmäisen kerran Turussa vuonna 1948. Isakova oli nopein 1 000 ja 3 000 metrillä sekä sijoittui toiseksi 500 metrillä ja kolmanneksi 5 000 metrillä. Hän voitti yhteispisteissä maailmanmestaruuden ennen kahta maannaistaan. Kongsbergin MM-kilpailuissa 1949 hän voitti kolme matkaa ja Neuvostoliitto otti jälleen kolmoisvoiton. Kolmannen maailmanmestaruutensa Isakova voitti Moskovassa vuonna 1950, mihin riitti tällä kertaa vain yksi matkavoitto (500 metrillä). Kahdeksan ensimmäistä sijaa menivät emäntämaahan. Vuonna 1951 Neuvostoliitto ei osallistunut Eskilstunan MM-kilpailuihin poliittisista syistä ja Isakova ei enää kilpaillut tämän jälkeen kansainvälisellä tasolla.
Jennifer Pritzker
Jennifer Natalya Pritzker (aiemmin James, s. 1950) on yhdysvaltalainen transsukupuolinen, pitkän sotilasuran tehnyt ja everstiluutnanttina sotilaspalveluksesta eläkkeelle jäänyt sijoittaja, hyväntekijä ja miljardööriperijätär. Hän on Pritzkerin miljardöörisukua, johon kuului alkuvuonna 2018 yhteensä 11 dollarimiljardööriä.
Hänen isoisänsä oli kiinteistö- ja sijoitustoiminnalla rikastunut lakimies A. N. Pritzker, joka loi pohjan kolmen poikansa sittemmin perustamalle Marmot-teollisuuskonsernille (nyttemmin myyty osaksi miljardööri Warren Buffettin Berkshire Hathawaytä) ja Hyatt-hotellikonsernille. Maaliskuussa 2018 yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes arvioi Jennifer Pritzkerin omistusten arvoksi 1,9 miljardia dollaria.
Pritzker on maailman ensimmäinen transsukupuolinen dollarimiljardööri. Hän ilmoitti vuonna 2013 aikovansa elää elämäänsä naisena. Hän on perustamansa kiinteistösijoitusyhtiö Tawani Enterprisesin toimitusjohtaja. Hän on perustanut Tawani-säätiön ja kotikaupunkiinsa Chicagoon sotamuseon (Pritzker Military Museum & Library). Hän on lahjoittanut rahaa kotiyliopistolleen, sotahistoriaan liittyviin tarkoituksiin, monille transsukupuolisuutta tutkivalle tai aiheesta opetusta antavalle yliopistolliselle laitokselle ja hankkeelle (esim. ). Tämä on herättänyt pohdintaa esimerkiksi alkujaan miehinä eläneiden transsukupuolisten naisten tulemisesta naisten suojatuille alueille, naisten korkeakouluihin ja urheiluun sekä varakkaiden valkoihoisten transsukupuolisten tai homoseksauaalisten miesten suuresta vaikutusvallasta transsukupuolisuuden tutkimisessa ja määrittämisessä.
Pritzker on suorittanut alemman korkeakoulututkinnon (B.A./B.Sc.) Loyola-yliopistossa (Chicago, Illinois) historia pääaineenaan. Hän on eronnut ja hänellä on kolme lasta. Hänen sisaruksiaan ovat Linda Pritzker (s. 1953) ja Karen Pritzker (s. 1958), jotka ovat myös miljardööriperijöitä.
Linda Pritzker
Linda Pritzker (s. 1953, Oberlin, Ohio, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen psykoterapeutti, lama (tiibetinbuddhalainen opettaja), kirjailija, hyväntekijä ja miljardööriperijätär. Hän on Pritzkerin miljardöörisukua, johon kuului alkuvuonna 2018 yhteensä 11 dollarimiljardööriä.
Hänen isoisänsä oli kiinteistö- ja sijoitustoiminnalla rikastunut lakimies A. N. Pritzker, joka loi pohjan kolmen poikansa sittemmin perustamalle Marmot-teollisuuskonsernille (nyttemmin myyty osaksi miljardööri Warren Buffettin Berkshire Hathawaytä) ja Hyatt-hotellikonsernille. Maaliskuussa 2018 yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes arvioi Linda Pritzkerin omistusten arvoksi 1,8 miljardia dollaria.
Pritzker syntyi amerikanjuutalaiseen perheeseen vuonna 1953. Hän on suorittanut ylemmän korkeakoulututkinnon psykologiasta jungilaiseen psykoterapiaan suuntautuen (M.A., Antioch University). Työskenneltyään useita vuosia psykoterapeuttina, hän perehtyi vähitelen tiibetinbuddhismiin. Hän kehittyi tämän uskonnollisen näkemyksen opettajaksi (lama) Yhdysvalloissa ja Nepalissa opiskellen, puhuu sujuvasti tiibetin kieltä ja sai opettajana vuonna 2005 nimen Lama Tsomo. Hän on osaperustaja Namachak-säätiössä ja on tiibetinbuddismiin syventymistä varten luodussa Namchak Retreat Ranc -maatilassa. Vielä alkuvuodesta 2018 rakenteilla ollut maatila sijaitsee Montanan osavaltion ylänköseudulla, lähelle Hot Springsin kaupunkia, Flathead-intiaaniresevaatin alueella.
Hän on eronnut ja hänellä on kolme lasta. Hän asuu Montanan Missoulassa. Hänen sisaruksiaan ovat Jennifer Pritzker (syntyjään James, 1950) ja Karen Pritzker (s. 1958), jotka ovat myös miljardööriperijöitä.
Hän on kirjoittanut kirjat:
Penny Pritzker
Penny Pritzker (s. ) on yhdysvaltalainen yritysjohtaja, poliitikko, hyväntekijä ja miljardööriperijätär. Hän oli keskeinen varainkerääjä Barack Obaman vuoden 2008 presidenttikampanjassa. Vuosina 2013–2017 hän toimi Yhdysvaltain kauppaministerinä presidentti Obaman toisella virkakaudella. Penny Pritzker on Pritzkerin miljardöörisukua, johon kuului alkuvuonna 2018 yhteensä 11 dollarimiljardööriä.
Hänen isoisänsä oli kiinteistö- ja sijoitustoiminnalla rikastunut lakimies A. N. Pritzker, joka loi pohjan kolmen poikansa sittemmin perustamalle Marmot-teollisuuskonsernille (nyttemmin myyty osaksi miljardööri Warren Buffettin Berkshire Hathawaytä) ja Hyatt-hotellikonsernille. Maaliskuussa 2018 yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes arvioi Penny Pritzkerin omistusten arvoksi 2,8 miljardia dollaria.
Pritzker valmistui ensin Harvardin yliopistosta, ja opiskeli Stanfordin yliopistossa oikeustieteen tohtorin (J.D.) ja MBA-pätevyyden. Hän on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
"(Artikkeli on keskeneräinen, alussa)"
Sergei Sergejev-Tsenski
Sergei Nikolajevitš Sergejev-Tsenski (, oikea sukunimi "Sergejev"; 30. syyskuuta 1875 Tambovin kuvernementin Preobraženskojen kylä – 3. joulukuuta 1958 Alušta) oli venäläinen kirjailija.
Sergejev-Tsenski syntyi opettajan perheeseen. Hän valmistui Gluhovin opettajainstituutista vuonna 1895, työskenteli vuoteen 1904 saakka opettajana ja palveli armeijassa vuosina 1904–1905 ja 1914–1915. Vuodesta 1905 lähtien hän asui Krimillä.
Kirjailija julkaisi ensimmäisen teoksensa vuonna 1898. Hänet tunnetaan erityisesti historiallisesta proosastaan. Sergejev-Tsenskin pääteos on romaanisarja "Preobraženije Rossii" (1914–1958), joka keskittyy ensimmäisen maailmansodan vuosiin. Krimin sotaa kuvaava suurromaani "Sevastopolskaja strada" (1937–1939) sai Stalin-palkinnon vuonna 1941. Kirjailija valittiin Neuvostoliiton tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1943.
Ivan Kozlov
Ivan Andrejevitš Kozlov (, 6. heinäkuuta 1888 Kolomnan kihlakunnan Sandyrin kylä – 27. maaliskuuta 1957 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Ivan Kozlov syntyi köyhään talonpoikaisperheeseen. Hän liittyi vuonna 1905 Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen, osallistui vallankumousliikkeeseen, tuomittiin vankeuteen ja pakeni ulkomaille. Kozlov osallistui Venäjän sisällissotaan Ukrainassa ja Krimillä. Vuosina 1923–1925 hän opiskeli Valeri Brjusovin kirjallisuusinstituutissa Moskovassa. Toisen maailmansodan aikana Kozlov työskenteli Krimin maanalaisen puoluekeskuksen sihteerinä ja johti saksalaisten vastaista toimintaa Kertšissä ja Simferopolissa.
Kozlov aloitti näytelmäkirjailijana vuonna 1920. Vuonna 1926 ilmestyi hänen vuoden 1905 vallankumouksesta kertova pienoisromaaninsa "Vstrjaska". Kirjailijan dokumenttiromaania "Maanalainen Krim" ("V Krymskom podpolje", 1947) on pidetty yhtenä parhaista neuvostopartisaaneista kertovista teoksista. Se sai Stalin-palkinnon vuonna 1948.
Nikolai Mihailov
Nikolai Nikolajevitš Mihailov (, 23. joulukuuta 1905 Moskova – 5. maaliskuuta 1982 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Mihailov valmistui Moskovan teollisuus- ja talousinstituutista vuonna 1930. Hän matkusteli paljon eri puolilla Neuvostoliittoa sekä ulkomailla. Kirjailijan ensimmäinen kertomus ilmestyi vuonna 1927. Hänen pääteemansa oli Neuvostoliiton talousmaantieteen muutosten tieteellis-taiteellinen, tyyliltään yksinkertainen ja romanttinen kuvaus. "Kotimaamme kartan ääressä" ("Nad kartoi rodiny", 1947) sai Stalin-palkinnon vuonna 1948 ja "Moja Rossija" (”Minun Venäjäni” 1964–1966) Venäjän SFNT:n valtionpalkinnon vuonna 1968.
As Oy Atrium
As Oy Atrium tai Atriumin talo on arkkitehti Erik Bryggmanin suunnittelema rakennus Turussa Yliopistonkadulla. Aloiteen takana olivat arkkitehti itse sekä varatuomari Brynolf Kyrklund ja lääkärit Lennart Sjöström ja Erkki Warén vuonna 1925. Itse rakennus valmistui 1927. Atrium-nimen keksi rakennuksen ensimmäisiä asukkaita ollut runoilija, antiikin ihailija sekä yleisen ja kotimaisen kirjallisuuden professori, V. A. Koskenniemi.
Atriumissa on tyypillisiä klassistisia piirteitä, jotka näkyvät julkisivun koristelussa, käytävien värimaailmassa ja ornamentiikassa. Antiikin ihailua korostaa myös rakennuksen länsipuolella oleva italialaistyyppinen aukio, joka rajoittuu toisella puolella olevaan Bryggmanin suunnittelemaan Hospits Beteliin eli nykyiseen Scandic Plaza -hotelliin. Eikä pidä unohtaa myöskään talon B-portaan pohjakerroksessa sijainnutta roomalaista kylpylää, jossa oli roomalaisten saunojen ja höyrykaappien lisäksi myös perinteinen suomalainen sauna.
Huoneistojen pohjakaavat noudattelivat perinteistä kaupunkiasumisen traditiota, eli vähemmän arvokkaat huoneet kuten keittiö ja makuuhuone olivat pihan puolella ja salongit sekä salit kadun puolella. B- ja C-portaissa oli pienempiä asuntoja ja A-portaassa suurempia edustusasuntoja. Palvelijoille oli talon sisäpihalta oma sisäänkäyntinsä.
Rakennuksen julkisivussa on mielenkiintoisia yksityiskohtia. Kuvanveistäjä Aarre Aaltonen ja Erik Bryggman toteuttivat yhteistyössä muun muassa kahdeksan pyöreää medaljonkireliefiä, joiden aiheina olivat Atrium, lääketiede, kauppa, musiikki, maanviljely, oikeus, merenkulku ja valta. Porrashuoneiden kuvioinnit ja muun muassa takorautaiset kaiteet ovat Bryggmanin kynästä. Bryggman suunnitteli kaikkien asuntojen kiinteät sisustukset, mutta A-portaan edustusasuntojen keittiöt suunnitteli arkkitehti Elna Kiljander. Katri Warén suunnitteli hänen ja Erkki Warénin asunnon sisustuksen.
Kelly Jonker
Kelly Jonker (s. 23. toukokuuta 1990 Amstelveen) on alankomaalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän oli mukana Alankomaiden olympiakultaa voittaneessa joukkueessa Lontoossa 2012. Hän saavutti olympiahopeaa Rio de Janeirossa 2016.
Jonker pelasi Alankomaiden maajoukkueessa ensimmäisen maaottelunsa huhtikuussa 2008. Hän on huhtikuuhun 2018 mennessä pelannut 141 maaottelua ja tehnyt niissä 53 maalia. Hän on MM-kilpailuissa voittanut kultaa kotikisoissa Den Haagissa 2014 ja saavuttanut hopeaa Rosariossa 2010. Champions Trophyssa saavutuksina on hopeaa vuosina 2010 ja 2016 sekä pronssia vuonna 2012. EM-kilpailuissa hän on voittanut kultaa vuonna 2017 sekä saanut hopeaa vuonna 2015 ja pronssia vuonna 2013.
Jonker edustaa vuonna 2018 seuratasolla Amsterdamia. Hän aloitti uransa Myrassa. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Ellen Hoog
Ellen Hoog (s. 26. maaliskuuta 1986 Bloemendaal) on alankomaalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän oli mukana Alankomaiden olympiakultaa voittaneissa joukkueissa Pekingissä 2008 ja Lontoossa 2012. Hän saavutti olympiahopeaa Rio de Janeirossa 2016.
Hoog pelasi Alankomaiden maajoukkueessa ensimmäisen maaottelunsa helmikuussa 2004. Hän on huhtikuuhun 2018 mennessä pelannut 233 maaottelua ja tehnyt niissä 60 maalia. Hän on alankomaalaisnaisista pelannut viidenneksi eniten maaotteluita. Hän on MM-kilpailuissa voittanut kultaa Madridissa 2006 ja kotikisoissa Den Haagissa 2014 sekä saavuttanut hopeaa Rosariossa 2010. Champions Trophyssa saavutuksina on kultaa vuosina 2004, 2005 ja 2007, hopeaa vuosina 2010 ja 2016 sekä pronssia vuosina 2006, 2009 ja 2014. EM-kilpailuissa hän on voittanut kultaa vuosina 2005, 2009 ja 2011 sekä saanut hopeaa vuosina 2007 ja 2015 sekä pronssia vuonna 2013.
Kansainvälinen maahockeyliitto (FIH) valitsi Hoogin vuoden 2014 parhaaksi naispelaajaksi.
Hoog edustaa vuonna 2018 seuratasolla Amsterdamia. Aiemmin hän on pelannut SCHC:ssä. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
David Grellier
David Grellier (s. 2. heinäkuuta 1979 Nantes, Ranska) on ranskalainen electronica-artisti ja musikaalisten projektien College (2005) ja Valerie (2007) perustaja. Hän on myös vuonna 2004 perustetun electroclash-yhtyeen Sexy Sushi jäsen taiteilijanimellä Mitch Silver.
Naomi van As
Naomi van as (s. 26. heinäkuuta 1983 Den Haag) on alankomaalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän oli mukana Alankomaiden olympiakultaa voittaneissa joukkueissa Pekingissä 2008 ja Lontoossa 2012. Hän saavutti olympiahopeaa Rio de Janeirossa 2016.
Van As pelasi Alankomaiden maajoukkueessa ensimmäisen maaottelunsa kesäkuussa 2003. Hän on huhtikuuhun 2018 mennessä pelannut 229 maaottelua ja tehnyt niissä 45 maalia. Hän on alankomaalaisnaisista pelannut kuudenneksi eniten maaotteluita. Hän on MM-kilpailuissa voittanut kultaa Madridissa 2006 ja kotikisoissa Den Haagissa 2014 sekä saavuttanut hopeaa Rosariossa 2010. Champions Trophyssa saavutuksina on kultaa vuosina 2004, 2005 ja 2007, hopeaa vuosina 2010 ja 2016 sekä pronssia vuosina 2006, 2008, 2009, 2012 ja 2014. EM-kilpailuissa hän on voittanut kultaa vuosina 2005, 2009 ja 2011 sekä saanut hopeaa vuosina 2007 ja 2015.
Kansainvälinen maahockeyliitto (FIH) valitsi van Asin vuosien 2009 ja 2016 parhaaksi naispelaajaksi, ensimmäisellä kerralla yhdessä Argentiinan Luciana Aymarin kanssa.
Van As edustaa vuonna 2018 seuratasolla MHC Larenia. Aiemmin hän on pelannut HDM:ssä ja HC Klein Zwitserlandissa. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Naomi van As elää yhdessä pikaluistelun olympiavoittaja Sven Kramerin kanssa.
Weckman Steel
Weckman Steel Oy valmistaa ja kehittää traktorin perävaunuja, teräshalleja sekä katto- ja seinätuotteita Vierumäellä Heinolassa. Yrityksellä on tehdas myös Iisalmessa, jossa on ohutlevyprofiili tuotantoa.
Weckmanin historia ja toiminta on alkanut jo 1700- luvulla ja tällä hetkellä perheyrityksessä on kahdeksas omistajasukupolvi.
Weckman Steel Oy on osa laajempaa Weckman Group -konsernia.
Mohammed Abdulla Hassan Mohamed
Mohammed Abdulla Hassan Mohamed (2. joulukuuta 1978) on arabiemiirikuntalainen jalkapallotuomari. Mohamed on toiminut FIFAn virallisena tuomarina vuodesta 2010 lähtien. Hän toimi tuomarina Aasian-mestaruuskilpailuissa 2015. Mohamed valittiin myös MM-kilpailuihin 2018 erotuomariksi.
Ryūji Satō
Ryūji Satō (, s. 16. huhtikuuta 1977) on japanilainen jalkapallotuomari. Satō on toiminut kansainvälisenä tuomarina vuodesta 2009 lähtien. Hän työskentelee myös Japanin pääsarjassa J1 Leaguessa. Satō valittiin MM-kilpailuihin 2018 erotuomariksi.
Maartje Paumen
Maartje Paumen (s. 19. syyskuuta 1985 Geleen) on alankomaalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän oli mukana Alankomaiden olympiakultaa voittaneissa joukkueissa Pekingissä 2008 ja Lontoossa 2012. Hän saavutti olympiahopeaa Rio de Janeirossa 2016.
Paumen pelasi Alankomaiden maajoukkueessa ensimmäisen maaottelunsa marraskuussa 2004. Kaikkiaan hän pelasi 235 maaottelua ja teki niissä 195 maalia kunnes lopetti maajoukkueuransa vuoden 2016 olympialaisiin. Hän on alankomaalaisnaisista pelannut kolmanneksi eniten maaotteluita. Hän on MM-kilpailuissa voittanut kultaa Madridissa 2006 ja kotikisoissa Den Haagissa 2014 sekä saavuttanut hopeaa Rosariossa 2010. Champions Trophyssa saavutuksina on kultaa vuosina 2004, 2005, 2007 ja 2011, hopeaa vuosina 2010 ja 2016 sekä pronssia vuosina 2006, 2009, 2012 ja 2014. EM-kilpailuissa hän on voittanut kultaa vuosina 2005, 2009 ja 2011 sekä saanut hopeaa vuosina 2007 ja 2015 sekä pronssia vuonna 2013.
Kansainvälinen maahockeyliitto (FIH) valitsi Paumenin vuosien 2011 ja 2012 parhaaksi naispelaajaksi.
Paumen edustaa vuonna 2018 seuratasolla Den Boschia. Aiemmin hän on pelannut HC Geleenissä ja Oranje Zwartissa. Hän on pelipaikaltaan puolustaja.
Danny Joe Brown
Danny Joe Brown (24. elokuuta 1951 – 10. maaliskuuta 2005) oli yhdysvaltalainen Molly Hatchet -yhtyeen alkuperäinen laulaja. Hän liittyi yhtyeeseen vuonna 1976 ja kuului siihen vuoteen 1998, jolloin lopetti uransa saatuaan sairauskohtauksen. Brownilla oli myös oma yhtye The Danny Joe Brown Band.
Brown muistetaan raspikurkkuisena ja karheaäänisenä tulkitsijana. Hänen esikuvansa olivat Elvis Presley, Phil Everly ja Paul Rodgers.
Danny Joe Brown syntyi Jacksonvillessä, Floridassa vuonna 1951. Brownilla diagnosoitiin kaksivuotiaana krooninen diabetes, josta hän kärsi koko elämänsä. Brown valmistui Terry Parker High Schoolista vuonna 1969, jonka jälkeen hän liittyi Yhdysvaltain rannikkovartiostoon. Brown palveli vartiostossa kaksi vuotta New Yorkissa. Lähdettyään sieltä hän ryhtyi muusikoksi ja lauloi yhtyeissä Rum Creek ja What ennen liittymistään Molly Hatchetiin vuonna 1976.
Brown laulaa Molly Hatchetin tunnetuimmilla albumeilla ja kappaleilla. Hän sävelsi ja sanoitti useita lauluja yhtyeelle Dave Hlubekin ja Steve Hollandin kanssa sekä itse, kuten kappaleet "Flirtin' with Disaster", "Whiskey Man", ja "Fall of The Peacemakers". Molly Hatchet nousi suosioon vuonna 1978, mutta Brown jätti yhtyeen vuonna 1980 diabeteksen ja haimavaivan aiheutettua ongelmia pitkillä kiertueilla. Brownin korvasi yhtyeessä Jimmy Farrar. Brown perusti oman yhtyeen The Danny Joe Brown Band, joka levytti yhden albumin vuonna 1981. Molly Hatchetin muiden jäsenten pyynnöstä hän palasi yhtyeeseen vuonna 1982.
Brown sai aivohalvauksen vuonna 1995 ollessaan äänittämässä Molly Hatchetin kanssa albumia "Devil's Canyon". Brown lähti yhtyeestä kuntoutuakseen ja hänet korvasi laulajana Phil McCormack. Brown ei päässyt enää jatkamaan uraansa diabeteksensa alettua oireilla vakavasti. Heinäkuussa 1999 hänelle järjestettiin Orlandossa hyväntekeväisyyskonsertti "Jammin’ for DJB", jolla kerättiin varoja Brownin sairaalakulujen maksamiseen. Konsertissa esiintyi Dixie Jam Band, jossa soitti Molly Hatchetin entisiä jäseniä. Brown itse nousi lavalle laulamaan viimeisenä esitetyn kappaleen ja kertomaan faneilleen olevansa kiitollinen saamastaan tuesta.
Brown kuoli 10. maaliskuuta 2005 äitinsä kotona munuaisten vajaatoimintaan Floridassa. Ennen kuolemaansa Brown oli ollut neljä viikkoa sairaalassa ja oli juuri palannut äitinsä kotiin hoidettavaksi.
Danny Joe Brown oli viiden lapsen isä ja naimisissa. Ennen kuolemaansa hänet oli haastettu avioeroon.
Electric Youth
Electric Youth voi viitata:
Electric Youth (yhtye)
Electric Youth on kanadalainen synthpop-duo Torontosta, Ontariosta. Duo koostuu Bronwyn Griffinista ja Austin Garrickista.
Garrick ja Griffin ovat seurustelleet 8. luokalta asti. Pari teki läpimurron vuonna 2011, kun heidän Collegen kanssa tehty kappaleensa ”A Real Hero” esiintyi elokuvassa "Drive". Kappaleen sanoitti Garrick.
Maahockeyn naisten maailmanmestaruuskilpailut
Maahockeyn naisten maailmanmestaruuskilpailut on Kansainvälisen maahockeyliiton (FIH) järjestämä naisten maahockeyn MM-turnaus. Ensimmäisen kerran se pelattiin vuonna 1972. Aluksi turnausta järjestettiin kahden vuoden välein mutta 1980-luvulta lähtien on pelattu neljän vuoden välein.
MM-turnaus pelattiin 15. kerran vuonna 2018. Alankomaat on voittanut maailmanmestaruuden yhdeksän kertaa, Argentiina, Australia ja Saksa kahdesti.
Lightning Bolt
Lightning Bolt on yhdysvaltalainen noise rock -yhtye, jonka jäseninä ovat rumpali ja laulaja Brian Chippendale sekä basisti Brian Gibson. Yhtye perustettiin vuonna 1994, ja se on julkaissut kuusi studioalbumia.
Yhtye tunnetaan parhaiten omalaatuisista live-esityksistään, joissa he eivät esiinny lavalla vaan permannolla. He alkoivat esiintyä vuonna 2014 kuitenkin lavalla, koska suurin osa yleisöstä ei nähnyt ollenkaan esiintyjiä. Brian Chippendale pitää päällään myös maskia, joka peittää suurimman osan hänen naamastaan.
Yhtyeen musiikki on tyyliltään aggressiivista, ja he ottavat vaikutteita muun muassa Boredomsilta, Ruinsilta, Philip Glassilta ja Sun Ralta.