Pedofilia
Pedofilia (kr. παιδοφιλία < παῖς 'lapsi' + φιλία 'rakkaus') eli lapsikohteinen seksuaalihäiriö on parafilia, jossa pedofiiliksi kutsutun yksilön seksuaalisuus kohdistuu ensisijaisesti lapsiin eli henkilöihin, jotka eivät ole sukupuolisesti kypsyneitä. Pedofiilien kiinnostus kohdistuu yleensä 8–10-vuotiaisiin tyttöihin tai 10–13-vuotiaisiin poikiin.
Arkikielessä ja joukkotiedotusvälineissä pedofilialla viitataan usein seksuaalisuuden kohdistumisen sijasta lakisääteistä suojaikärajaa nuorempaan kohdistuvaan seksuaaliseen tekoon tai hyväksikäyttörikokseen, vaikka kyseessä ovat eri asiat. Lapsen seksuaalisista hyväksikäyttörikoksista vain murto-osa profiloituu pedofiilien tekemiksi. Sana "pedofiili" on tullut puhekieleen 1990-luvulla; sitä ennen puhuttiin usein namusedistä.
Pedofiliasta irrallisia käsitteitä ovat efebofilia ja hebefilia, jotka tarkoittavat seksuaalista kiinnostusta murrosikäisiin, seksuaalisesti kypsyneisiin nuoriin. Nepiofiliaa eli 0–4-vuotiaisiin lapsiin kohdistuvaa seksuaalista halua voidaan pitää pedofilian alaluokkana.
Termiä pedofilia käytti ensimmäisen kerran wieniläinen psykiatri Richard von Krafft-Ebing kirjoituksessan Psychopathia sexualis vuonna 1886. Pedofiilisen häiriön ("pedophilic disorder") nykyinen lääketieteellinen määritelmä kuuluu:
Pedofilia ei aina johda rikokseksi luokiteltaviin tekoihin, kuten lapsen seksuaaliseen hyväksikäyttöön tai raiskaukseen. Osalla pedofiileista häiriö jää mielikuvien ja seksifantasioiden tasolle, eikä tekoihin ryhdytä lainkaan.
Pedofilian yleisyyttä tai esiintyvyyttä väestössä ei tunneta varmasti. Lapsiin kohdistuvan seksuaalisen kiinnostuksen yleisyyttä on selvitetty kyselytutkimuksissa, mutta tulokset ovat vaihtelevia. Vapaaehtoisilla yliopisto-opiskelijolla on raportoitu, että jopa 21 % miehistä tuntee seksuaalista vetoa joihinkin pikkulapsiin. Tuoreessa suomalaisessa väestöpohjaisessa tutkimuksessa 0,2 % miehistä ilmoitti seksuaalisesta kiinnostuksesta alle 13-vuotiaaseen lapseen edeltävän vuoden aikana. Asiantuntijoiden arvioiden mukaan varsinaisten pedofiilien määrä on yhden prosentin suuruusluokkaa miehistä.
Nykykäsityksen mukaan pedofiileista suurin osa on miehiä, naisten osuus on kymmennen prosentin luokkaa kaikista pedofiileista.
Osalla pedofiileista kiinnostus kohdistuu vain lapsiin (eksklusiivinen pedofilia), mutta osalla on myös kiinnostusta aikuisiin (ei-eksklusiivinen pedofilia). Pedofiilien sukupuolinen suuntautuneisuus on ilmeisesti useimmiten heteroseksuaalinen, mutta homoseksuaalisesti suuntautuneita on enemmän kuin muussa väestössä. Näiden ominaisuuksien suhteellista yleisyyttä ei ole tutkittu kattavasti.
Pedofiilinen suuntautuminen huomataan itsessä usein nuoruusiässä. Haastattelututkimuksissa monet kertovat toivovansa romanttista, hellää ja rakastavaa suhdetta lapseen. Lapsiin kohdistuva sukupuolivietti on myös varsin pysyvä ja muuttumaton. Näistä syistä pedofilian on ehdotettu olevan eräs seksuaalisen ikäsuuntautumisen muoto.
Seksuaalisen kiinnostuksen lisäksi pedofiileilla on tarve läheisyyteen lasten kanssa. Monet pedofiilit rakastuvat lapsiin ja toivoisivat aitoa molemminpuolista rakkaussuhdetta lapsiin. Jotkin pedofiilit kokevat elämänsä epätäydelliseksi ja elämää epävakauttavana sen, jos läheisyydenkaipuu ei täyty. Pedofiilit ovat yliedustettuina opettajan tai nuoriso-ohjaajan kaltaisissa ammateissa voidakseen olla tekemisissä lasten kanssa.
Pedofiilisen suuntautumisen vaikutus pedofiilille itselleen riippuu monista tekijöistä, ja ne ovat huonosti tunnettuja kokonaisuudessaan. Pedofiilille seksuaalisesti kieltäytyvä elämä, juridisten seurausten pelossa tai yleisen pedoseksuaalisten suhteiden tuomittavuuden takia, tarkoittaa ensisijaisesti seksuaalisten ja emotionaalisten tarpeiden täyttämisestä luopumista. Koska pedofiilit kuuluvat yhteiskunnan lainsuojattomimpiin vähemmistöihin, he joutuvat usein piilottamaan suuntautumisensa jopa ystäviltään ja perheeltään. Paljastumisesta voi seurata täydellinen yhteiskunnallinen eristyminen, avioero sekä työpaikan ja asunnon menetys. Monet pedofiilit kokevat seksuaaliset impulssinsa ahdistaviksi ja tuomitsevat itsensä taipumusten takia, tai kärsivät pelosta, että impulssit toteutuvat seksuaaliseksi väkivallaksi. Näiden ongelmien takia monilla pedofiileilla on seurannaisongelmia kuten masennusta ja päihteiden väärinkäyttöä.
Pedofilian syytä ei tiedetä, eikä aihetta ole juuri edes tutkittu tieteellisesti. Lähes kaikki tutkimustieto liittyy hyväksikäyttäjiin, joten selitykset keskittyvät usein hyväksikäytön selittämiseen.
Ehdollistumishypoteesin mukaan pedofiili olisi ehdollistunut seksuaaliseen reaktioon nuorena ikätoverien kanssa koettujen seksuaalisten kokemusten myötä. Tämän selityksen heikkous on, että useimmilla on tällaisia kokemuksia, ja toisaalta monilla pedofiileilla ei tällaisia kokemuksia ole.
Pedofiliaa on selitetty myös lapsena koetulla hyväksikäytöllä. Hyväksikäyttäjien taustalla on usein lapsena koettua hyväksikäyttöä, mutta pedofiileilla yleisesti ottaen tämän yhteys on heikompi. Myös harva lapsena hyväksikäytetty osoittautuu pedofiiliksi aikuisena ja pedofiilit ovat useimmiten miehiä, vaikka hyväksikäytön uhrit ovat useimmiten tyttöjä.
Perinnölliset tekijät voivat osittain selittää pedofilian ilmenemistä. Joissain tutkimuksissa on pedofilian havaittu kulkevan suvussa, ja mm. eräs suomalainen tutkimus on osoittanut nuorista kiinnostumisen olevan 15 prosentin osuudelta periytyvää.
Viime vuosina on tutkittu neurologisten kehityshäiriöiden tai aivojen rakenteen eroavaisuuksien suhdetta pedofiliaan. Pedofilialla on havaittu olevan yhteys esimerkiksi vasenkätisyyteen, lyhyeen pituuteen, lapsuuden päävammoihin ja muihin ennen sikiöajalla syntyviin muutoksiin.
Lapsiin kohdistuvan seksuaalisuuden muuttamista on yritetty pitkään, mutta ainakaan pysyvää muutosta ei ole pystytty saamaan aikaan. Pedofiileille annettava hoito keskittyykin lähinnä halujen kurissa pitämiseen liittyvien taitojen vahvistamiseen.
Osa pedofiileista hakeutuu hoitoon oma-aloitteisesti. Suurimpina esteinä hoitoon hakeutumiselle on pelko leimaantumisesta, pelko epäasiallisesti kohdatuksi tulemisesta, ilmoitusvelvollisuus lasten hyväksikäyttöepäilyistä vaikkei rikoksia olisikaan taustalla ja hoidon huono saatavuus. Suomessa julkisen sektorin terveydenhuollossa ei ole olemassolevia käytäntöjä pedofilian hoitoon. Sexpo on ainoa taho Suomessa, joka tarjoaa pedofiileille rikoksia ennaltaehkäisevää apua, ja jolla on tehtävään erityisesti koulutettua väkeä.
Ennaltaehkäisevästä hoidosta on tuloksia mm. saksalaisessa Dunkelfeld-projektissa. Hoito on tavoittanut toista tuhatta pedofiilia oikeusjärjestelmän ulkopuolelta, ja hoito-ohjelmaan osallistujista ainutkaan, joka ei aiemmin ollut syyllistynyt lapseen kohdistuneeseen seksuaalirikokseen, ei ole tehnyt vastaavaa rikosta. Hoidon on havaittu ehkäisevän lapsiin kohdistuvia rikoksia muuallakin. Hoitomuotona on hyväksi havaittu kognitiivinen käyttäytymisterapia, seksologiset työkalut ja tarvittaessa lääkkeitä. Suomessa käytetään alle kerran vuodessa testosteronin estolääkitystä.
1980-luvulla Saksan vihreissä (AGIL) toimi erityinen pedofiilikomissio pedofiilien oikeuksien ajamiseksi. Puolue sai rahoitusta pedofiilijärjestöiltä. Vasta seitsemän vuotta puolueen perustamisen jälkeen pedofiilit siivottiin pois vihreistä, muuan muassa puolueen feministisiiven naisten vaatimuksesta. Myöskään puolueessa vaikuttaneet homomiehet eivät hyväksyneet homouden ja pedofilian vertaamista toisiinsa.
Pedofiilien etujen ajaminen oli osa 1960-luvulta 1980-luvulle vaikuttanutta seksuaalista vallankumousta. Esim. Saksan liberaalipuolueessa oli samankaltaista liikehdintää.
1990-luvun loppupuolella ja 2000-luvulla on etenkin Yhdysvaltoihin ja Kanadaan ilmaantunut pieniä järjestöjä, jotka ovat ryhtyneet ajamaan suojaikärajan poistamista tai alentamista sekä lapsen ja aikuisen välisen seksin tai pederastian hyväksymistä. Näistä tunnetuin on North American Man-Boy Love Association (NAMBLA).
Pedofiilien ansiot omien tarkoitusperiensä saavuttamiseksi ovat nykyaikana jääneet kuitenkin verrattain vähäisiksi. Tähän on syynä lisääntynyt tietoisuus lasten seksuaalisesta hyväksikäyttöstä ja virkavallan ankara puuttuminen seksuaalirikoksiin. Lasten seksuaalisen hyväksikäytön vastainen aktivismi saa kannatusta maailmanlaajuisesti ja erityisesti hyväksikäytön uhrit profiloituvat myönteisen ajattelun vastustajina, vaikka eivät vältämättä sitä julki toisikaan. Suomessa toimii seksuaalisesti hyväksikäytettyjen etu- ja tukijärjestö Suomen Delfins, joka on perustettu vuonna 1997.
Useimmissa maissa seksuaalinen kanssakäyminen tai sukupuoliyhteys lapsen kanssa on kriminalisoitu, vaikkakin suojaikäraja vaihtelee eri maiden välillä useita vuosia suuntaan tai toiseen, ja eroja saattaa myös esiintyä sen mukaan, kohdistuuko teko samaan vai eri sukupuoleen.