Mosselprom (rakennus)
Mosselprom-rakennus tai Mosselprom-talo () on monikerroksinen asuintalo Presnenski-piirin Arbatskaja-kaupunginosassa, Moskovan ytimessä Venäjällä. Rakennus valmistui eri työvaiheissa useiden arkkitehtien suunnittelemana vuosina 1912–1925.
Mosselprom-talo sijaitsee Kalašnyi, Nišnyi Kislovsky ja Malyi Kislovsky pereulokien (kujien) kulmauksessa lähellä Arbatskajan metroasemaa.
Tämä alun perin kauppias A.I. Titoville kuulunut seitsemänkerroksinen kulmarakennus suunniteltiin tuloja tuottavia tiloja, lähinnä vuokralle annettavia asuntoja ja ravintolaa varten. Teräsbetonirunkoisen talon julkisivumateriaalina on käytetty yleisimmin tiiltä ja tiiliverhouksen lomassa lasia. Neuvostoaikoina rakennus sai kuusikulmaisen yksitoistakerroksisen tornin, joka näkyy Arbatskaja-aukiolle, ja jonka ansiosta taloa pidetään yhtenä "ensimmäisenä Neuvostoliiton pilvenpiirtäjänä".
Julkisivujensa arkkitehtuurisilta ideoilta ja mainosmaalauksilta talo on venäläisen konstruktivismin ja avantgarden muistomerkki.
Arkkitehtuurin historioitsijan Denis Romodinin mukaan ennen Moskovan paloa vuonna 1812 tällä tontilla sijaitsi Pyhän Johanneksen puukirkko pappiloineen. Tulipalon jälkeen tuhoutunutta rakennusta ja seurakuntaa ei uusittu, ja kaupungin viranomaiset möivät vapautuneen tontin yksityishenkilöille. Vuoteen 1817 tässä oli useita pieniä kivirakennuksia ja yhdessä niistä vuosina 1818–1819 asui kuuluisan näyttelijän Pavel Moltšanovin isä perheineen.
XIX-XX vaihteessa tämän ison tontin osti varakas moskovalainen kauppias Andrei Titov, joka 1900-luvun alussa yhdistytti useita rakennuksia yhdeksi suuremmaksi rakennukseksi, johon avattiin ravintola ja majatalo vossikkakuljettajia varten. 1900-luvulla Titovin aloitteesta rakennus muutettiin vuokra-asuintaloksi kalustettuineen huoneistoineen, mutta paikka oli vilkasta ja piakkoin kannattavampaa vuokraamista tavoittava maanomistaja näki olemassa olevan kiinteistön riittämättömäksi.
1890-luvulla sementin, rautarakenteiden ja isojen lasien valuttamisen kehitystä myötä oli alkanut vuokrakerrostalojen rakentamisaikakausi, jolloin kaupallisilla asuntomarkkinoilla rakennettiin runsaasti vuonna 1914 puhkeneeseen sotaan saakka. Jotta tontit tuottaisivat tuloja, yksistään Moskovassa rakennettiin joidenkin lähteiden mukaan vuosina 1901–1917 noin 455, joidenkin kertomana yksistään kesällä 1912 noin 3 000 5-7- kerroksista taloa, jossa olivat kaikki mukavuudet, mm. keskuslämmitys, viemäristö, sähköt ja hissit. Ne olivat tilarakenteeltaan yhdenmukaisia kiinteistöjä, joissa pohjaratkaisultaan samanlaiset asunnot sijaitsivat kennomaisessa ryhmitelyssä ympäri portaikkoja, käytäviä ja gallerioita. Arkkitehtuurilta monipuolisempi ja koristeellisempi oli pääsääntöisesti vain sisäänkäynnin julkisivu. Asuntojen lisäksi rakennukseen haluttiin kauppoja, toimistoja, varastoja ja muita palvelutiloja. Vaikka kalleinta oli vuokra toisen kerroksen asunnoissa, silti kerrosten määrä nousi kahdeksaan ja jopa kolmeentoista, joka tarjosi laajemman valikoiman erikokoisia ja erihintaisia huoneistoja ja tiloja tulevien vuokralaisten erilaisiin tarpeisiin. Kyseinen liiketoiminta toi merkittävää hyötyä myös kaupungin budjettiin, kun esim. Moskovassa 1913 saaduista 47 miljoonan ruplan kokonaistuloista 7 miljoonaa oli kerrostalo-omistajien maksamia veroja. Tämän valtavan "rakennusbuumin" innoittamana kauppias A.Titov päätti vuonna 1912 rakentaa omistamallensa tontille ison seitsemänkerroksisen talon. Arkkitehtuuriltaan sen vuokratuotantotalon piti sekä muistuttaa wieniläistä koulua että ”edustaa purismin yksinkertaisia muotoja ja paljastettuja rakenteita”. Siitä johtuvasti maanomistaja A. Titov pyysi projektia laatimaan arkkitehtia N.D. Strukovia, joka oli suunnitellut muutaman vuokra-asuintalon ja hänen luomansa rakennusten julkisivuille olivat ominaisia hyvät mittasuhteet. Vaikka jo tuolloin Moskovan maalaus-, kuvanveisto- ja arkkitehtuuriopistosta valmistuneella Strukovilla oli myös varsin kyseenalainen maine. Vuonna 1895 Vadkovski pereulokilla (kujalla) oli romahtanut kaksikerroksinen rakennus, vuonna 1902 Malyi Moltšanovkalla kellarinholvi ei kestänyt rakennusta ja vuonna 1908 jossain Kikinon kylässä romahtivat kirkon holvit ja seinät sekä kaikki kolme rakennussuunnitelmaa olivat Strukovilta. Titovin päätöstä pidettiin todennäköisesti tiedon ja teknisen asiantuntemuksen puutteesta johtuvaksi.
Kauppias Titovin seitsemänkerroksinen vuokra-asuintalo rakennettiin vuosina 1912–1913 N. Strukovin tekemien rakennuspiirustuksien mukaan. Strukov käytti suunnitelmassaan hallittua ja sen ajan tunnusomaista stilistiikkaa antaessaan rakennukselle sileät kaakeloidut julkisivut, joihin ilmettä antavat ruokailu- ja vierastilojen suunnitteluun käytetyt kolmisärmäiset erkkerit ja parittaiset ikkunat. Kulmikkaiden fasadien keskiosa oli korostettu ullakolla. Talonsisäisiin portaikkoihin arkkitehti tarjosi kattoikkunoiden valoa. Puolisuunnikkaan muotoinen rakennus sisäpihoineen täytti koko kolmen risteävän kadun välisen alueen. Lisäksi tämän suurikokoisen kerrostalorakennuksen pohjaosaan suunniteltiin valtavat kellaritilat varastoina ja säilytyspaikkoina vuokraamista varten. Tuolloin insinööri Strukovin seitsemänkerroksinen hanke oli korkein, mitä siihen aikaan oltiin suunniteltu.
Koska sekä tulojatuottava traktiiri- että vossikkakuljettajien majatalo olivat suljettuja, tuolloisten lehtitiedotteiden mukaan talon rakennustöillä oli kuumeinen kiire. Työt aloitettiin vuonna 1912 ja ne keskeytettiin ennen ensimmäisiä pakkasia. Talvella tällaisten rakennusten rakentamista ei pidetty järkevänä ja töitä jatkettiin kevään lämpimällä säällä. Kauppias Titovin kerrostalotyömaalla alkaneet työt kuitenkin pysähtyivät, kun maaliskuun 22. päivän aamulla kello kuuden tai seitsemän maissa v. 1913 talon yksi ulkoseinistä rakennustelineineen luhistui Kalašnyi kujalle, jolloin romahtanutta ja murskautunutta tiiliä, runkopuuta ja romumetallia työntyi 4 metrin tai rakennuksen noin kahden kerroksen korkuiseen kasaan. Särkyi naapuritalojen ikkunalaseja ja kuolonuhreilta säästyttiin vain aikaisten aamuhetkien ansiosta.
Oikeudenkäynnissä onnettomuuden syyksi selvisi kiire, rakennusmääräysten rikkominen ja rakennusmateriaalien huono laatu. Rakentamiseen tarkoitetut tiilet olivat heikkolaatuisia, palkkien ja seinien paksuus riittämätön näin isokokoista rakennusta varten. Muuraus oli tehty lokakuussa 1912 liian kylmissä sääolosuhteissa eikä kestänyt lämpötilaeroja talvikuukausina. Rakentamislautakunta havaitsi myös rakentamisaikaiset vääristymät. Erkkereiden kustannustehokkaampaan rakentamiseen oli seinien täytteeseen käytetty suunnitellun tiilen sijasta puumateriaalia, kantavien tiilipilareiden suunniteltua kuormitusta oli ylitetty ja pitkittäisten sisäseinien kantavuutta oviaukkoja lisäämällä heikennetty jne. Tuomioistuin määräsi kauppias Titoville 100 ruplan sakot, mutta arkkitehti Strukov, jolla se oli jo aika mones sortunut rakennus, tuomittiin kuuden viikon vankeusrangaistukseen.
Romahdus ei kuitenkaan estänyt toisen rakennusvaiheen aloittamista vuonna 1915 ja ensimmäisen, Kalašnyi ja Malyi Kislovsky kujien puolisen H-muotoisen rungon valmistumista vuoden lopuksi. Käynnissä olevan ensimmäisen maailmasodan aikaiset sotilaalliset, taloudelliset ja poliittiset mullistukset aiheuttivat kuitenkin sen, että vielä vuonna 1917 taloa rakennettiin hiljaista ja osittaista vauhtia. Talo oli viisikerroksinen, kun tsaarivaltion romahtaessa rakennuttaja joutui jättämään sekä hankeen että kotimaan. Vain viiden kerroksen ja nurkkauksen valmistumisvaiheen jälkeen rakennus pysyi hylättynä vuoteen 1922 saakka, jolloin se siirrettiin moskovalaisen jättiyritykselle Mosselpromille, joka oli kipeästi uuden rakennuksen tarpeessa.
Mosselprom oli Moskovan maakunnan maataloustuotteiden jalostusteollisuuden yrityksien trusti eli lähes monopoliasemassa oleva suuryritys. Konserni perustettiin joko vuonna 1921 tai 1922 ja se yhdisti jauho-, makeis- ja tupakkatehtaita, leipomoja, panimoja. Valinta tälle kaupunginalueelle, jossa niin entisaikojen kaupallinen kanssakäyminen kuin lähikujien nimet olivat jossain määrin kuin tuotteiden mainontaa, ei pidetty sattumana. Yhtiöllä oli myös omaa julkaisutoimintaa ja painoja, myyntiosasto, noin 20 myymälää ja kartonkisia pakkauslaatikkoja tuottavia tehtaita. Mosselpromin tuotteita myytiin kotimaassa ja ulkomailla. Tuolloin rakentamislautakunnassa päätettiin, että A. Titovin keskeneräinen rakennus on rakentamiskelpoinen, mutta vaatii edelleen päätyseinän vahvistamista, mikä alun perin oli toisen rakentamisvaiheen tehtävänä. Suunnittelu ja jatkorakentaminen pantiin toimeen arkkitehti D. Koganin ohjauksessa, tekninen työ uskottiin insinööreille V. Tsvetaeville ja A. Loleitille. Jälkimmäistä pyydettiin kehittämään ja vahvistamaan nurkkarakennusta. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen, jolloin herraskainen romantisointi ja koristelu tuntui taiteilijoille sietämättömänä ja kasvoi halu luoda enemmän ihmismassoille kuin pröystäilevälle eliitille, pysty- ja vaakasuuntaisten pintojen muotoilussa hyväksyttiin geometrisia muotoja ilman ornamentikkaa ja kolme tarkoin määriteltyä perusväriä. Saksassa ja Venäjällä erityisen suosiossa oli kubistisen arkkitehtuurin hengessä kulmikkaiden ja vinojen tasojen yhdisteleminen suora- ja myöhemmin 45 asteen kulmassa särmiömäisiksi. Silloin betonitöiden laajaa kokemusta omaava Loleit tekikin ehdotuksen, että nurkkarakennuksen täydentäminen ja rakentaminen toteutettaisiin poikkeuksellisena tornina kruunuineen, johon asetetaan Mosselpromin valomainos ja kello, jota saattoi seurata Arbatskaja-aukiolta.
Vuosina 1923-1925 viisikerroksinen rakennus sai korkeutta kahden lisäkerroksen verran säilyttäessä kuitenkin julkisivujen alkuperäiset, v 1913 luodut mittasuhteet ja toisiinsa niveltämisen. Jokaisen julkisivun keskeinen osa oli korostettu ullakolla, jolla talolle pyrittiin antamaan lapidaarinen ja konstruktivistinen ulkonäkö. Kalašnyi kujan puolinen ulkoseinä säilytti v 1915 arkkitehtuurinsa, arkkitehti Kogan vain rikastutti niukkaa julkisivua hajottamalla kolmikulmaisten erkkereiden täytön ja rakennuttamalla niistä parvekkeet. Seinien panelointiin käytettiin tavallista kipsiä, mutta talon runkoa paljastava päätyseinä jätettiin vaille rappausta edustamaan kubismin pelkistynyttä muotoa. Rakennuksen keskiosasta kohosi hallitseva kuusikulmainen ja yksitoistakerroksinen torni, jonka kulmapylväät tekivät siitä huipultaan hammasreunaisen ja johon asennettiin jättimäinen kello. Torni teki talosta 1920-luvun Moskovan kaikkein korkeimman rakennuksen.
Arkkitehti Kogan kiinnitti erityistä huomiota koko rakennuksen sisätilojen suunnitteluun. Alun perin vuokrattaviksi varastoiksi rakennettu kellarikerros muutettiin jauhovarastoksi. Alimpaan kerrokseen järjestettiin Moskovan myymälöiden hallinto-osasto, seuraaviin kerroksiin kirjanpito, johtokunta ja Mosselpromin palvelusektori. Naapuritalossa toimi ruokasali konsernin työntekijöille. Tuolloin ”Moskovan Ilta” -lehdessä oli rakennusta sisältäpäin kuvailtu hyvin amerikkalaistyyliseksi taloksi, jossa pitkät ja kapeat käytävät ja molemmin puolin pienet toimistohuoneet olivat juuri soviteltuja toimielinten käyttöön. Ainoastaan vierailijoita varten tarkoitetuissa saleissa saattoi välttyä tilojen ahtaudelta. Ylemmissä kerroksissa oli Mosselprom-talon asuntoja, joita vuosia pidettiin eräinä parhaimpina. Talo alkoi vähitellen rappeutua ja elinolosuhteet ylimpien kerroksien huoneistoissa jättivät paljon toivomisen varaa. Joidenkin lähteiden mukaan ”Pravda” kirjoitti jo huhtikuussa v 1926, että huoneet eivät lämpene, kattoon ja seiniin kerääntyy kosteutta ja asukkaita paleli koko talven.
1920-luvulla Mosselprom-rakennuksen tasaiset seinät olivat vaille arkkitehtonista ilmettä ja varsinkin päätyseinä oli pelkkää tiilellä täytettyä paljasta betonirunkoa, jossa näkyi toimistojen ja asuntojen ikkunoita. Koska elettiin NEP-aikakautta, jolloin nuoressa Neuvostoliitossa jälleen hetkeksi laillistettiin yksityinen kaupankäynti, ja jolloin taiteen ja monumenttien oli määrä olla osa uuden elinympäristön rakentamista, Mosselpromin toimesta paksujen seinien asketismia kutsuttiin modernisoimaan taiteilijapariskunta A. Rodtšenko ja V. Stepanova. Nuoret taiteilijat käyttivät hyväksi rungon ulkonevia kuviota asettamalla seinille vallitsevassa elektisessä tyylissä mainoslauseita piristämään elintarvikkeiden tuotantoa. Tällainen mainonta oli suuressa suosiossa 1920-luvun Moskovassa ja asetelmissa piti ilmetä onnellinen yltäkylläisyyden ja hyvinvoinnin aika. Lainausmerkkeihin kehystettyjä punaisen- ja sinisenvärisiä kirjoituksia tehtiin suoraan tiilille ja betonille. Tärkeimmille seinille tekijät valitsivat vaaleanharmaan värin lisänä vaalean- ja kirkkaan sinisen. Vertikaalisesti levitettiin sans-serif-kirjaimillä kirjoitettuja lyhennettä MCHX (Московский совет народного хозяйства eli MSNH) ja nimeä МОССЕЛЬПРОМ (Mosselprom). Yhdessä runoilijan Vladimir Majakovskin kanssa Rodtšenko loi 1920 luvun jälkipuoliskolla kymmeniä Mosselpromin mainoksia ja tunnuslauseita. Kaikki karkki-, tupakka-, olut jne. posterit tehtiin vanerilevyille. Rodtšenkon ja Stepanovan kehittämät mielenkiintoiset muotoilukokoelmat ja mainokset täydennettyinä V. Majakovskin iskulauseilla mm. tunnetuimmalla ”Ei missään muualla kuin Mosselpromissa” (ru:"Нигде кроме, как в Моссельпроме!") Malyi Kislovsky kujan puolisella seinällä erottivat rakennuksen rakenteellisia elementtejä ja antoivat sen melko yksinkertaisille julkisivuille upeaa väriä. Tästedes korkeuden lisäksi rakennuksen epätavallinen väritys herätti huomiota ja mielenkiintoa. Rodtšenkon ja Stepanovan suunnittelemat työt toteutettiin vuonna 1920 perustetun Venäjän valtion taiteen ja teknisen koulun, Vkhutemasin opiskelijoiden toimesta. Torniin asennettiin kello ja sähköinen valokirjoitus omistajaorganisaation nimestä, joista kumpikin näkyi kauas. Kumpikin purettiin 1930-luvulla eikä niitä palautettu koskaan takaisin.
Vuosina 1930 Mosselprom-konserni lakkautettiin ja haalistuneet mainokset poistettiin. Julkisivut muutettiin apeiksi vaaleanbeigevärisiksi ja ilmeettömiksi, jonkinlaisina ne pysyivät vuoteen 1997. Vuonna 1936 rakennus annettiin maanpuolustuksen Kansankomissariaatin käyttöön ja seuravana vuonna rakennus muutettiin asuintaloksi, jossa entiset toimistotilat ja -käytävät järjestettiin yhteisöllisiksi vaatimattomiksi huoneistoiksi. Taloa kutsuttiin "kenraalien taloksi", jossa asuivat sotakomentajat ja virkamiehet. Pian tornista hävisi kello.
Alkaen 1940-luvun alusta 1990-luvun loppuun mennessä rakennus pysyi melko nuhruisennäköisenä eikä herättänyt huomiota. Sodan aikana torni toimi "jalustana" valonheittimille ja ilmatorjunta-aseille puolustukseksi Saksan pommikoneilta vastaan. Sodan jälkeen rakennus siirtyi puolustusministeriölle, jonka jälkeen portaikon lattialle oli ilmestynyt punainen matto, nurkkan vanha kellokaappi ja ovensuuhun virkapuvussa ja -lakissa eteisvartija.
Vuonna 1960 talo siirtyi Moskovan kaupunkikomitean (Mosgorispolkomin) omaisuuteen, jolloin eteisistä katosivat matot, kello ja ovimies. Huoneistojen suunnittelua muutettiin, talotekniikkaa uusittiin, taloon asennettiin uusia hissejä ja sen asukkaiden koostumus muuttui. Joukkoon kuului vuodesta 1964 alkaen kuuluisa kielitieteilijä Viktor Vinogradov, joka asunnossa nro 11 vietti elämänsä 6 viimeistä vuotta. Joissakin lähteissä kerrotaan, että akateemikon työhuone oli vaatinut laajamittaista peruskorjausta. Kaksi huonetta yhdistettiin ja liitettiin 170 cm pituisen kaaren avulla. Asunnon seinät olivat vuorattu kirjahyllyillä ja huoneet sisustettu antiikki- ja mahonkikalustein. V. Vinogradovin kirjastossa oli 20 000 kirjaa, joihin oli kuulunut sanakirjoja, almanakkoja, valikoima kieli- ja kaunokirjallisuutta XVIII vuosisadalta alkaen. Nykyisin tämä työhuone kirjastoineen ja huonekaluineen kuuluu Venäjän tiedeakatemialle. Talon julkisivussa on muistolaatta V. Vinogradovin muistoksi vuodesta 1976 alkaen. Kaksikerroksista ”loleitintornia” käytettiin pitkään kotitalouksien tarpeisiin ja pyykkien kuivaustiloina, kun lopuksi vuonna 1963 taiteilija Ilja Glazunov perusti kuusikulmaan oman työpajan. Glazunovin ansiosta tornin sisätilat saivat puisen verhoilun ja lastulevyistä välikaton. Alkuperäisen harjakaton Glazunov nostatti, jotta studiosta tulisi tilava. Kymmenen vuoden kuluttua taiteilija sai luvan entisestään laajentaa työpajansa tiloja.
Vuosina 1970-1980 rakennuksen ensimmäisiin kerroksiin asettui Venäjän Teatteritaiteen yliopiston (GITIS) tiedekunta. 1990-luvulla tiloja vuokrattiin yrityksille, arkkitehtistudioille ja kauneussalongeille. Joidenkin lähteiden mukaan 90-luvulla vuokralle tulleen pankin tilaamat koko alakerran muutostyöt aiheuttivat erittäin vakavia halkeamia talonrakenteissa ja talon lievän vinoutumisen. Osa entisistä asuintiloista otettiin taas kerran käyttöön toimistoina, muissa asuinkerroksissa huoneistot pysyivät entisillään, mutta suunnitelmiltaan nykyään kuitenkin merkittävästi muuttuneina. Talon 25:ssä asunnossa asuu edelleen niiden jälkeläisiä, jotka kansoittavat huoneistot 20-30-luvuilla. Entiseen tapaan voi ostaa tai vuokrata asuntoja, suurimmalta osin kaksioita ja neljän huoneen huoneistoja.
Moskovan 850-vuosipäivän lähestyessä Moskovan arkkitehtuurin Instituutin (ru:МАРХИ) ja sen lehtorin, arkkitehti Elena Ovsjannikovan aloitteesta rakennus peruskorjattiin. Taiteilijan Andrei Tukanovin suunnittelemana rakennuksen historiallinen ulkonäkö ja värimaailma palautettiin Rodtšenkon luonnoksien mukaan maalatusta pohjoisesta pihanpuolisesta seinästä otetun valokuvan avulla. Kuva oli V. Stepanovan jo miehensä kuoleman jälkeen tekemä vedos negatiivista, joka oli säilynyt Majakovskin museossa, ja siinä saattoi nähdä rakennuksen kirkkaan värisävytyksen. Vanha väriasteikko toki alkoi myös näkyä murenevan rappaus- ja maalikerrosten alta. Ennen töiden aloittamista suoritettiin seinien rappaus ja seinämaalaukset tehtiin suoraan rappauslaastille, kuten Rodtšenko oli haaveillut. Maalauksien elinkaaren pidentämiseen käytettiin maaleja, jotka kestävät lämpötilan muutoksia, alimmillaan jopa -50 °C asteen pakkasta.
Katupuolisten julkisuvujen kirjoitusten kirjaimet tehtiin yli metrin korkuisiksi. Rakennuksen koillisseinään palautettiin V. Majakovskin kuuluisa iskulause ”Нигде кроме как в Моссельпроме!” (”Ei missään muualla kuin Mosselpromissa!”) kirjoitettuna pienin, lihavoimattomin valkoisin kirjaimin kapeammalle tummalle taustalle ja päättyen valtavaan punaiseen huutomerkkiin. Uusimisten raameissa parvekkeet saivat kirkkaanpunaisen pinnan. Tämän uusimisen jälkeen rakennus alkoi näyttää aivan samalta kuin 20-luvulla, paitsi tornissa puuttui kello.
Rakennuksen julkisivujen ja alueen tutkimis- ja mittaamistöiden jälkeen seinämaalauksien kunnostamisen parissa jouduttiin pitämään kiirettä. Maalattiin sateesta, lumesta ja pakkasesta huolimatta vielä vuoden 1997 lopulla ja tulos ei kestänyt kauan. Jo 2000-luvun toisella puoliskolla Mosselprom-talon julkisivut olivat jälleenuusimisen tarpeessa. Vuonna 2012 rakennuksen ulkoseinien rappaus ja kirjoitukset entisöitiin taiteilija Vladimir Sizovin tekemän suunnitelman mukaan, jossa E. Osvjannikovan ehdotuksien vastaisesti vaalenasininen oli vähemmän kirkasta ja keltaisen värin sijasta käytettiin okraa.
Nykyään talon ensimmäiset kerrokset kuuluvat edelleen Venäjän Teatteritaiteen yliopiston (GITIS) tiedekunnalle ja torni taiteilija Ilja Glazunovin työpajalle.