Huittisten meijerikahakka
Huittisten meijerikahakaksi kutsutaan Huittisten Osuusmeijerillä heinäkuussa 1917 tapahtunutta välikohtausta, jossa vastakkain olivat lakkoilevat maataloustyöläiset ja paikallisten maanviljelijöiden perustaman vartijayhdistyksen jäsenet. Se oli Suomen ensimmäinen väkivaltainen poliittinen yhteenotto sitten vuoden 1906 Hakaniemen mellakan.
Selkkaus oli osa samana kevänä alkaneita maatalouslakkoja ja sitä pidetään jopa vuoden 1918 sisällissotaan johtaneiden tapahtumien lähtölaukauksena. Meijerikahakkaa on sanottu myös pienoiskuvaksi sisällissotaan johtaneesta prosessista, jossa porvaristo pyrki palauttamaan vanhaa järjestystä ja työläiset puolestaan puolustivat saavuttamiaan etuja. Välikohtauksen seurauksena alettiin eri puolille maata perustamaan suojeluskuntia. Myös työväen järjestyskaartien perustaminen alkoi, mutta varsinaisesti se käynnistyi vasta myöhemmin syksyllä.
Vuoden 1917 maatalouslakot olivat käynnistyneet toukokuussa 1917 Satakunnasta, jossa ensimmäinen työnseisaus nähtiin Huittisten naapuripitäjässä Keikyässä 4. toukokuuta. Lakkojen syynä olivat maataloustyöläisten vaatimukset työolojensa parantamisesta, niihin sisältyi muun muassa kahdeksan tunnin työaika. Lisäksi lakon taustalla vaikuttivat viranomaisten käynnissä olevan sodan vuoksi tekemät kotieläinten ja elintarvikkeiden pakko-otot, jotka aiheuttivat ruokapulaa. Huittisissa lakon alkua onnistuttiin neuvotteluissa siirtämään kylvökauden ylitse, niin että se alkoi vasta kesäkuun jälkipuoliskolla. Jo aikaisemmin kesäkuun aikana oli paikkakunnalle kuitenkin perustettu maataloussekatyöväen ammattiosasto sekä tämän vastapainoksi noin 200 jäseninen maanviljelijöiden yhdistys, joka tunnettiin nimellä Huittisten kunnan maataloustuottajien paikallisjärjestö.
Kesä-heinäkuun vaihteessa alkanut Huittisten maatalouslakko laajeni parin viikon kuluttua koskemaan myös osuusmeijeriä, joka oli määrä sulkea 12. heinäkuuta. Turvatakseen meijerin toiminnan, maataloustuottajien yhdistys perusti niin sanotun vartijayhdistyksen, johon palkattiin kuusi entistä poliisia. Tätä pidetään myös Huittisten suojeluskuntatoiminnan alkuna. Sen johtohahmoina olivat Saksassa koulutuksensa saaneet eläinlääkärit Gotthelm Klenberg ja John Engdahl, joilla ilmeisesti oli myös kontakteja jääkäriliikkeeseen.
Meijerilakon ensimmäisenä päivänä lakkoilijat yrittivät Huittisten keskustaajamassa Lauttakylässä pysäyttää laitokseen matkalla olleen maitokuljetuksen, mutta se pääsi perille vartijoiden saattamana. Myös Sammun suunnasta tullutta kuljetusta yritettiin estää ja lisäksi osa lakkolaisista pyrki sisälle meijeriin. Myöhemmin illalla lakkokomitea kokoontui palokunnantalolle, jossa tehtiin päätös seuraavana päivänä meijerille suuntautuvasta marssista. Komitean puheenjohtajana toimi Loiman työväenyhdistyksen aktiiveihin lukeutunut Kalle Virta, mutta käytännössä sitä johtivat lakkokomitean radikaaleimmat jäsenet. Lakkoilijoiden ohella myös Huittisten Osuusmeijerin johtokunnan puheenjohtaja kannatti sulkemista, jotta ikävyyksiltä vältyttäisiin, mutta ajatus ei saanut vastakaikua isänniltä. Sen sijaan he päättivät nimismies Leopold Öllerin ja piirieläinlääkäri John Engdahlin johdolla koota 50 hengen vahvuisen joukon, joka kokoontui meijerillä aamun valjettua.
Heinäkuun 13. päivän aamuna noin 400–500 lakossa olevaa maatyöläistä kokoontui Lauttakylän torille ja aloitti sieltä marssinsa kohti puolen kilometrin päässä sijaitsevaa osuusmeijeriä. Väkivaltaisuudet alkoivat ilmeisesti välittömästi kulkueen saavuttua meijerille, mutta kertomukset tapahtumien kulusta vaihtelevat osapuolen mukaan. Paikalla olleen vartiokaartin väitteiden mukaan lakkoilijat yrittivät tunkeutua sisälle meijeriin, kun taas nämä sanoivat joutuneensa heti meijerille saavuttuaan kivityksen kohteeksi, jonka jälkeen heitä ammuttiin halkopinojen takaa. Joka tapauksessa marssijoita kohti ammuttiin tiettävästi kymmeniä laukauksia, mikä johti kuuden haavoittumiseen. Lisäksi kaksi lakkoilijaa sai muunlaisia vammoja, kun taas vartiokaarteista loukkaantui vain yksi sairaalaan joutunut. Lakkolaisilla ei ollut ampuma-aseita, vaan he olivat aseistautuneet erilaisin astaloin sekä muun muassa polkupyöränketjuin ja kivin.
Tapahtumien kulusta meijerillä ei ole tarkkaa tietoa, mutta osapuolten välinen nujakointi loppui imeisesti vartiokaartin pistooleilla ampumien laukausten jälkeen. Lakkoilijat onnistuivat kuitenkin ottamaan vangiksi nimismies Öllerin sekä myöhemmin päivän aikana vielä kahdeksan ampujiksi epäilemäänsä henkilöä, jotka kuljetettiin Lauttakylän poliisiaseman selleihin. Pidätettyjen joukossa olivat muun muassa tulevan presidentin Risto Rytin veljet Uuno ja Väinö Ryti. Heistä nimismies Öller vapautettiin kuvernöörin vaatimuksesta jo seuraavana päivänä, mutta muut joutuivat olemaan vangittuna kaksi ja puoli vuorokautta.
Turun ja Porin läänin kuvernööri Mikko Collan lähetti välittömästi tapausta selvittämään kruununvouti B. Stenbergin sekä Tyrvään nimismiehen J. A. Kalskeen. He järjestivät kuulustelut seurantalo Karhulassa, jonka ulkopuolelle kerääntyi tuhatpäinen vihainen väkijoukko. Tilanne laukesi lopulta kuvernööri Collanin sekä huittislaisen sosiaalidemokraatteja edustaneen kansanedustaja Oskari Leivon sovitteluun ja uusi työehtosopimus allekirjoitettiin 14. heinäkuuta. Siinä työntekijät saivat läpi ympärivuotisen kahdeksan tunnin työpäivän. Maanviljelijät puolestaan kokivat joutuneensa allekirjoittamaan sopimuksen pakkotilanteessa.
Kuvernööri Collan määräsi lakon vietäväksi oikeuteen, mutta sinne saakka asia ei milloinkaan edennyt. Syynä oli uuden kruununvoudin Hanne Keravuoren viivyttely, hän hautasi tapauksen asiakirjat pinon alimmaiseksi ja loppuvuodesta viranomaisilla oli jo merkittävimpiä asioita käsiteltävänään.
Välikohtauksen molemmat osapuolet käyttivät kahakkaa innokkaasti omassa propagandassaan. Työnantajapuolella oli kuitenkin ongelmana kirjatyöläisten lakko, joka oli lopettanut porvarilehtien ilmestymisen jo heinäkuun alussa viiden viikon ajaksi. Esimerkiksi Turun Sanomat pääsi uutisoimaan meijerikahakasta vasta kuukausi tapahtumien jälkeen. Työväenlehdet sen sijaan ilmestyivät ja ne kirjoittivatkin tapauksesta värikkäin ilmaisuin. Helsingissä ilmestynyt sosiaalidemokraattien pää-äänenkannattaja Työmies kuvasi tapahtumia "verilöylyksi" ja tamperelainen Kansan Lehti kertoi "omistavan luokan aloittaneen työväen teurastuksen". Lehdet paheksuivat erityisesti sitä, että paikallinen nimismies oli virkavallan edustajana asettunut tuottajien puolelle työläisiä vastaan. Tapaus herätti runsaasti tunteita työväenliikkeessä eri puolilla maata, Helsingin Työväenyhdistyksessä vaadittiin jopa aseistetun kaartin lähettämistä Huittisiin, mutta ehdotus äänestettiin lopulta kumoon. Tampereella työläiset järjestivät tapuksen johdosta vastalausekokouksen ja julkaisivat Kansan Lehdessä kirjoituksen, jossa vaadittiin, että työväestön on joka paikkakunnalla otettava järjestysvalta itselleen. Porvarilehdet puolestaan käyttivät kahakkaa varoittavana esimerkkinä sosialististen agitaattorien aiheuttamasta väkivallasta ja epäjärjestyksestä.
Meijerikahakan jälkeen suojeluskuntia alettiin perustamaan eri puolilla maata ja ne alkoivat samalla myös aseistautumaan. Huittisissa meijerin vartiokaarti järjestäytyi nopeasti suojeluskunnaksi ja Satakunnan maakunnallinen suojeluskuntaorganisaatio muodostettiin Porissa 6. elokuuta. Myös työväen järjestyskaartien perustaminen alkoi, mutta varsinaisesti se käynnistyi vasta Työmies-lehdessä 20. lokakuuta julkaistun kehoituksen jälkeen. Huittisissa työväen järjestyskaarti koottiin 11. marraskuuta.
Vuonna 1999 meijerin seinään kiinnitettiin kahakasta kertova muistolaatta.