Benigno Zaccagnini
Benigno Zaccagnini (17. huhtikuuta 1912 Faenza – 5. marraskuuta 1989 Ravenna) oli italialainen poliitikko ja lääkäri. Hän toimi Italian kristillisdemokraattisen puolueen pääsihteerinä vuosina 1975–80 sekä työmarkkinaministerinä 1959–60 Segnin ja Tambronin johtamissa hallituksissa ja julkisten töiden ministerinä 1960–62 Fanfanin hallituksessa. Hän oli Italian parlamentin jäsen vuosina 1946–83 ja senaattori vuodesta 1983 kuolemaansa asti. Hän oli myös europarlamentaarikko vuosina 1979–81.
Romagnalaisen pikkukaupungin Faenzan kasvatti Zaccagnini aloitti ammattiuransa lääkärinä 1930-luvun loppuvuosina, erikoistuen pediatriaan. Sodan aikana hän palveli 1941–43 Balkanin rintamalla lääkintäupseerina. Fasismin kaaduttua kesällä 1943 hän palasi kotiseudulleen ja liittyi Ravennan partisaaneihin. Pian hänestä tuli myös yksi provinssinsa edustajista kansallisessa vapautuskomiteassa ("Comitato di Liberazione Nazionale"). Vuoden 1946 vaaleissa hänet valittiin Italian tasavallan perustuslakia säätävään kansanedustustoon ("Assemblea Costituente della Repubblica Italiana"), ja 1948 tasavallan ensimmäiseen parlamenttiin, jossa hän tuli edustaneeksi puoluettaan yhtäjaksoisesti vuoteen 1983. Vuoden 1983 vaaleissa hänet valitiin senaattoriksi ja hän edusti puoluettaan senaatissa kuolemaansa asti.
Zaccagnini siirtyi vasta 1960-luvun lopussa puolueensa Aldo Moron johtaman keskusta-vasemmistolinjan kannattajaksi, eikä koskaan saanut ministerin salkkua Moron johtamissa hallituksissa.
Kun Fanfani erosi puolueen pääsihteerin paikalta vuonna 1975, Moro kuitenkin ehdotti hänen suraajakseen Zaccagninia joka myös tuli valituksi, pääasiassa juuri Moron tuen ansiosta. Zaccagnini piti virkaa hallussaan vuoteen 1980, yrittäen Moron kuoleman jälkeen heikolla menestyksellä jatkaa tämän poliittista linjaa, kunnes helmikuussa 1980 pidetyssä puoluekokouksessa joutui jättämään paikkansa pääsihteerinä. Sitä ennen, vuonna 1979 hän oli tullut valituksi puolueensa edustajana Euroopan parlamenttiin.
Zaccagnini joutui kristillisdemokraattien pääsihteerinä huomion keskipisteeksi ja kovan paineen alle puolueen puheenjohtajan Aldo Moron 55 päivää kestäneen kidnappausdraaman aikana keväällä 1978. Hänen oli vastahakoisesti pakko sopeutua parlamentissa päätettyyn viralliseen linjaan joka oli se että Moron kaapanneiden Punaisten prikaatien kanssa ei tehtäisi mitään sopimusta, eikä edes neuvoteltaisi. Hän teki tämän valinnan tietoisena siitä, että Moron mahdollisuudet selvitä hengissä täten kutistuivat lähes olemattomiksi.
Moro painosti kuitenkin ankarasti Zaccagninia neuvottelemaan, tälle vankilastaan lähettämissään epätoivoisissa kirjeissä, joissa dramaattisin sanakääntein nimesi oman puolueensa ja erityisesti sen pääsihteerin vastuullisiksi nopeasti lähestyvään kuolemaansa. Punaiset prikaatit päättelivät Moron kirjeistä ja kommenteista, että Zaccagnini oli poliittisen rintaman heikoin kohta. Moron kidnappausoperaatiota johtanut Mario Moretti lisäsi painetta soittamalla 30. huhtikuuta 1978 Moron vaimolle, kehoittaen häntäkin painostamaan Zaccagninia, jotta tämä suostuisi prikaatien vaatimuksiin. Kukaan ei kuitenkaan vastannut Moron perheen 1. toukokuuta "Il Giorno"-sanomalehdessä julkaisemaan, kristillisdemokraattien johdolle suunnattuun vetoomukseen, ja 9. toukokuuta Punaiset prikaatit jättivät auton, jossa oli Moron ruumis, pysäköitynä Rooman keskustaan vain parin sadan metrin päähän kristillisdemokraattisen puolueen päämajasta.
Zaccagnini ei jälkeenpäin halunnut kommentoida omaa osaansa kriisin aikana, ennen kuin vain muutamaa päivää ennen kuolemaansa antamassaan haastattelussa kertoi, että oli Moron vankeuden aikana vakavasti harkinnut virastaan eroamista, koska pelkäsi murtuvansa henkisesti kovan paineen alla. Kevään 1978 tapahtumat jättivät synkkään varjoonsa kaikki Zaccagninin poliittisen uran saavutukset, ja Moron muistiinpanoissaan tekemä lyhyt yhteenveto Zaccagninin toiminnasta jäi tälle henkilökohtaisesti ja poliittisesti raskaaksi taakaksi: "huonoin pääsihteeri mikä kristillisdemokraattisella puolueella on koskaan ollut".