Antiikin Kreikan taide
Antiikin Kreikan taide jakautuu kolmeen ajanjaksoon:
Varsinkin Kreikan rakennustaide oli korkealla tasolla jo esihistoriallisella ajalla, kuten Troijan, Kreetan, Tirynsin ja Mykenen valtavat linnan- ja palatsinrauniot toiselta tuhatluvulta eaa. osoittavat. Samoin taidekäsityö oli tasokasta.
Kreikkalaisen rakennustaiteen luonteenomaisin tuote on temppeli. Ne rakennettiin kivipengermälle suorakaiteen muotoisiksi.
Temppeleiden keskiosassa on suurehko pyhäkkö ("cella"), jossa on jumalankuva ja jommassakummassa tai molemmissa päissä avoin eteishalli. Pylväitä saattoi olla temppelin etu- tai myös takaseinällä tai ympäri koko rakennuksen. Niiden tehtävänä oli tukea kattoa. Päätykolmiot ja friisit oli kaunistettu veistoksilla.
Temppeleissä oli kolme tyyliä, doorilainen, joonialainen ja korinttilainen.
Kuuluisia rakennuksia ovat Paestumin temppeli, Olympian Zeuksen temppeli, Parthenon (doorilaisia), Erekhtheion ja Niken temppeli Ateenassa, Pergamonin temppeli ja Zeuksen alttari, Halikarnassoksen mausoleumi (joonialaisia), Lysikrateen muistomerkki (korinttilainen), sekä eräät teatterit, kuten Ateenan Dionysoksen teatteri.
Kuvanveisto tuli kreikkalaisessa taiteessa käänteentekeväksi, koska se otti alastoman ihmisruumiin kuvaamisen päätehtäväkseen. Taiteilijat eivät pyrkineet yksilölliseen näköisyyteen, vaan esittivät ihannetyyppejä, kuvasivat he sitten
ihmisiä tai jumalia.
Arkaaisen kauden veistokset, useat Apollonin nimellä tunnetut miesten kuvat, olivat aluksi jäykkiä ja tiukasti frontaliteettiasennossa, mutta myöhemmät veistokset olivat jo melkoisesti vapaampia.
Kädet kuvattiin suorina kylkiä vasten. Usein veistosten henkilöillä on arkaainen hymy. Myöhemmin patsaiden asennot ja niiden kasvojen ilmeet ja piirteet saivat lisää ilmeikkyyttä. Tunnettuja arkaaisen kauden veistoksia ovat neitopatsaat koreet ja miehet kourokset.
Persialaissotien jälkeen sekä rakennustaiteen että kuvanveiston alalla vallitsi vilkas toiminta. Myronin, Feidiaan ja Polykleitoksen teoksia aateloi suurpiirteinen ylevyys. Seuraavan vuosisadan kuvanveistäjät Skopas, Praksiteles ja Lysippos esittivät teoksissaan yksilöllisempää kauneutta.
Varsinkin hellenistisenä aikana taide joutui palvelemaan ruhtinaiden kauneudenhalua ja koristamaan uusia kaupunkeja, kuten Aleksandriaa, Kodosta ja Pergamonia. Ylevyyden ja hillityn kauneuden sijalle astuvat intohimoisuus ja raju voima.
Esimerkkeinä tuon ajan veistoksista voidaan mainita "Borghesen taistelija" (katso Agasias), "Laokoon-ryhmä", "Rodoksen kolossi", "Farnesen härkä", sekä niin sanotut galliveistokset "Kuoleva galli" ja "Vaimonsa ja itsensä surmaava galli", joihin aiheet on saatu galatialaisten noin vuonna 200 eaa. Vähään-Aasiaan tekemästä sotaretkestä.
Attikalainen koulu säilyi muodoltaan loistavana, mutta tuli yleensä aistilliseksi ja imeläksi.
Antiikin veistoksista säilyi pitkään käsitys, että ne olivat puhtaan valkoisia, ja tätä valkoisuutta ihannoitiin. Ajatus sai alkunsa Laokoon-ryhmän löytymisestä 1509 Neron palatsin raunioista. Ajanlaskun alun aikaan veistetystä veistoksesta oli kaikki väri kulunut pois. Valkoisuuden ihannoinnin lujitti taidehistorian isä Joachim Winckelmann. Seurauksena oli että museoissakin patsaiden värejä pestiin hapoilla pois. Tutkimusten perusteella on selvinnyt muun muassa että eläimet oli maalattu varsin moderniin tyyliin, leijonan harja saattoi olla sininen ja vartalo kirkkaan keltainen. Lordi Elgin poistatti kaikki värijäljet Parthenonin friiseistä, jotta väri ei alentaisi niiden myyntihintaa. Patsailla on toisinaan saattanut olla lasisilmät ja peruukki. Glyptoteket-museossa Kööpenhaminassa on meneillään antiikin taiteen tutkimushanke, jossa värejä on selvitetty.
Maalaustaiteen asema oli Kreikassa huomattava, mutta vaasimaalauksia lukuun ottamatta tiedot siitä ovat niukat. Ensimmäinen huomattavampi mestari on Polygnotos, muita ovat Zeuksis ja varsinkin Apelles.
Antiikin Kreikan keramiikka käsitti poltetusta savesta tehdyt astiat, lamput ja muut esineet. Kaikkein keskeisimpään rooliin niissä nousi kuitenkin maalauskuviointi, josta on tullut tärkeä osa antiikin ajan tutkimusta. Niiden kuva-aiheista saamme tietoa tuon ajan uskonnollisesta elämästä ja arjen tapakulttuurista, sekä urheilusta, merenkulusta, myyteistä ja sodankäynnistä. Nämä erilaiset astiat toimivat arkikäytössä ruoan ja erilaisten nesteiden säilytyksessä, mutta niillä oli myös aivan erityinen seremoniallinen merkitys.