hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Nina Laurio
Nina Laurio (o.s. Koljonen, s. 10. elokuuta 1968 Tampere) on suomalainen elokuvatuottaja. Tällä hetkellä Laurio työskentelee Solar Filmsillä.
Laurio on valmistunut Taideteollisen korkeakoulun taidekasvatuksen laitokselta taiteen maisteriksi 1995. Hän on suorittanut kansainvälisen EAVE-tuottajatutkinnon 2006.
Vuosina 2009–2012 Laurio toimi Suomen elokuvatuottajien keskusliitto ry:n toiminnanjohtajana. Hänellä on ollut useita elokuva-alan luottamustehtäviä. Tällä hetkellä Laurio on Av-tuottajien tekijänoikeusyhdistys Tuotos ry:n hallituksen puheenjohtaja.
Pekka Kokkonen (nyrkkeilijä)
Pekka Kokkonen (18. tammikuuta 1934 Helsinki – 26. helmikuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen ammattinyrkkeilijä.
Helsingin Työväen Nyrkkeilijöitä edustanut Kokkonen kamppaili amatöörinä paikasta Melbournen olympiakisoihin 1956, mutta joutui poliittisen pelin uhriksi, koska kuului TUL:n seuraan eikä siksi tullut valituksi edustajaksemme vaikka voittikin Suomen olympiakarsinnat.
Kokkonen voitti Suomen mestaruuden vuosina 1954, 1955 ja 1957.
Kokkonen kuului Risto Luukkosen, Pentti Rautiaisen, Olavi Ouvisen ja Elis Askin itsensä kanssa Askin tallin ensimmäisiin nyrkkeilijöihin. Nyrkkeilijät harjoittelivat aluksi Ruoholahdessa ja vuodesta 1960 Olympiastadionilla.
Ensimmäisessä ammattilaisottelussaan 23-vuotiaana 4. lokakuuta 1957 Helsingin Messuhallissa Kokkonen tyrmäsi Georges Bracon heti ensimmäisessä erässä.
Hän tyrmäsi kertaalleen myös keskisarjan entisen maailmanmestarin Randy Turpinin.
Hän otteli EM-tittelistä 7. huhtikuuta 1967 Helsingin jäähallissa italialaista Piero Del Papaa vastaan häviten kuitenkin 15-eräisen ottelun pistein.
Kokkonen toimi Suomen Ammattinyrkkeilyliiton puheenjohtajana kuolemaansa saakka.
Kokkonen oli naimisissa kaksi kertaa ja hänellä on kolme poikaa. Hän työskenteli perheen kauppapuutarhassa Helsingin Pakilassa ja pyöritti myöhemmin omaa saman alan yritystään Porkkalassa Kirkkonummella. Kokkonen myi kukkia Hakaniemen torilla vielä 2000-luvullakin. Siviilityöhönsä liittyen hän sai nyrkkeilijä-lempinimensä "Pakilan puutarhuri".
Kokkonen on haudattu Malmin hautausmaalle.
Eve Väyrynen
Eve Väyrynen on suomalainen toimittaja ja radiojuontaja. Syksystä 2015 lähtien Väyrynen on tehnyt YleX-radiokanavalle "Etusivu"-ohjelmaa.
Väyrynen on opiskellut journalismia Oulun ammattikorkeakoulussa. Osana koulutusta vuonna 2012 hän oli harjoittelussa YleX Etusivu -ohjelmassa, ja harjoittelun jälkeen hän jatkoi kanavalla toimittaja-juontajana vuoteen 2014 asti. Keväällä 2014 kaksi Ylen ajankohtaistoimittajaa, Sean Ricks ja Eve Väyrynen, kiersivät europarlamenttivaalien alla Euroopan maissa ja raportoivat kokemuksistaan. Lisäksi Väyrynen on työskennellyt toimittajana Ylen A-Studiossa ja vuonna 2015 Yle Kioskissa. Syksyllä 2015 Väyrynen palasi toimittaja-juontajaksi YleX Etusivuun.
Johanna Schybergson
Johanna Schybergson (o.s. "Tikkanen", 1. marraskuuta 1856 Helsinki – 26. tammikuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen keksijä ja professori Magnus Gottfrid Schybergsonin vaimo.
Schybergson haki patenttia ruuanvalmistuskoneelle vuonna 1907 ja astianpesukoneelle vuonna 1908. Schybergson seurasi kotitalousteknologian kehitystä ja esitteli useita ulkomaisia keksintöjä suomalaisille Martta-yhdistyksen Emäntälehdessä.
Schybergson ylläpiti kotitalousopistoa Kruununhaassa 1800–1900-lukujen vaihteessa.
Johanna Schybergsonin isä oli Suomettaren päätoimittaja, suomenkielisen lehdistön perustaja Paavo Tikkanen ja äiti Helena Tengström.
Brita Sidonia Gadd
Brita Sidonia Gadd (o.s. Fahlenius, 29. toukokuuta 1741 Turku – 30. maaliskuuta 1810 Strömsby, Kirkkonummi) oli suomalainen sanomalehtikirjailija.
Brita Gaddia pidetään yhtenä ensimmäisistä suomalaisista sanomalehtikirjailijoista, vaikka häneltä tunnetaan vain yksi julkaistu runo. Hänen ruotsinkielinen runonsa kuningas Adolf Fredrikin kuolemasta julkaistiin 15. huhtikuuta 1771 Tidningar Utgifne Af et Sällskap i Åbo -lehdessä, joka oli Suomen ensimmäinen sanomalehti.
Runo oli nimeltään "Öfwer hans Kongl. Maj:ts för Riket högstbedröfweliga Dödsfall". Runoa on pidetty arvokkaana aikakautensa kulttuurin ilmentymänä.
Tidningar Utgifne Af et Sällskap i Åbo kiitti julkaisun yhteydessä kirjoittajaa ja naisten aktiivisuutta yleensä: ”Koska emme mitään niin suuresti halua kuin kehottaa ja elähyttää kirjallisuuttamme, niin ei voi olla muuta kuin mieluista meille, että naissukupuoli niin kiitettävästi koettaa edistää tarkoitustamme.”
Eeva Martikainen (jalkapalloilija)
Eeva Martikainen on suomalainen jalkapalloilija. Herttoniemen Tovereita edustanut Martikainen pelasi viisi A-maaottelua vuosina 1987–1988.
Sirpa Vallasvuo
Sirpa Vallasvuo (s. 20. helmikuuta 1960) on suomalainen jalkapalloilija. Helsingin Jalkapalloklubia edustanut Vallasvuo pelasi kymmenen A-maaottelua vuosina 1979–1982.
Soile Kalmari
Soile Kalmari (o.s. Maisonlahti, s. 28. kesäkuuta 1969) on suomalainen jalkapalloilija. Hyvinkään Palloseuraa edustanut Kalmari pelasi kuusi A-maaottelua vuonna 1990. Myös hänen sisarensa Raili Maisonlahti on pelannut jalkapalloa maajoukkuetasolla.
Hannele Paasonen
Hannele Paasonen (o.s. Puuskari, s. 1. marraskuuta 1967) on suomalainen jalkapalloilija. Hän edusti koko pääsarjauransa Kiffeniä ja pelasi vuosina 1983–1984 yhdeksän A-maaottelua.
Leena Väänänen
Leena Väänänen (s. 8. joulukuuta 1967) on suomalainen jalkapalloilija. Hän edusti koko uransa Kemin Intoa ja pelasi vuosina 1983–1984 myös kaksi A-maaottelua Sveitsiä ja Länsi-Saksaa vastaan.
Tuija Pehkonen
Tuija Pehkonen (s. 4. elokuuta 1985 Iisalmi) on suomalainen radiotoimittaja, bloggaaja ja juontaja.
Tuija Pehkonen on koulutukseltaan filosofian maisteri, pääaineenaan puheviestintä. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa.
Tuija Pehkonen tuli tunnetuksi NRJ:n pitkäaikaisena radiojuontajana. Hän lopetti työt NRJ:llä syksyllä 2015 kuuden vuoden jälkeen ja aloitti radio-ohjelman Yle Puheella keväällä 2016. Myöhemmin hänet nähtiin kilpailijana MTV3:n ohjelmassa "Huippujengi" ja juonsi myös "Suomen ihanimmat häät"-ohjelman keväällä 2016. Hän esiintyi syksyllä 2017 esitetyssä ohjelmassa "Rankat duunit" yhdessä Viivi Pumpasen kanssa.
Pehkonen on voittanut Vuoden radiotulokas -palkinnon vuonna 2011, Vuoden radiojuontaja- ja Positiivisin helsinkiläinen -palkinnot vuonna 2012.
Kathleen Hanna
Kathleen Hanna (s. 12. marraskuuta 1968 Portland, Oregon) on yhdysvaltalainen muusikko ja feministi-aktivisti. Hän oli laulajana 1990-luvulla toimineessa punk rock -yhtye Bikini Killissa, joka oli yksi riot grrrl -genren keulahahmoista. Hanna on naimisissa Adam Horovitzin kanssa. Hanna ei ole uskonnollinen, mutta samaistuu uskonnoista eniten juutalaisuuteen.
Hanna Saarikoski
Hanna Saarikoski (s. 1978 Kannus) on suomalainen kuvataiteilija, joka asuu ja työskentelee Helsingissä ja Somerniemellä.
Saarikoski valmistui Kuvataideakatemian Maalaustaiteen koulutusohjelmasta 2008. Aikaisemmin Saarikoski oli opiskellut Pohjoismaisessa taidekoulussa Kokkolassa ja Savonlinnan taidelukiossa. Suomen Kulttuurirahaston järjestämille muotokuvakursseille hän on osallistunut kahdesti. Akvarellitekniikan lisäksi Saarikoski käyttää tuotannossaan piirtämistä, installaatiota, videotaidetta ja performanssia.
Saarikosken töitä on ollut esillä monissa yksityis- ja ryhmänäyttelyissä Suomessa, kuten Nuoret 2011 ja Mäntän Kuvataideviikot 2012. Parhaillaan Saarikoski on mukana Espoon modernin taiteen museo Emman Kosketus-kokoelmanäyttelyssä 2014–2017. Nykytaiteen museo Kiasma on hankkinut kokoelmiinsa Saarikosken videoteoksen "See Paris and Die" (2012), jossa taiteilija kulkee silmät suljettuina läpi Pariisin nähtävyyksien. Suljettuihin silmäluomiin on maalattu kasvoväreillä avonaiset silmät. Saarikosken teoksia on myös Saastamoisen säätiön taidekokoelman ja Suomen Taideyhdistyksen kokoelmissa.
Saarikoski tutkii ja käyttää töissään usein hyväksi muotokuvamaalauksen traditioita ja konventioita, jättäen maalausjäljen tarkoituksellisen näkyväksi ja henkilöhahmot tunnistamattomiksi. Saarikoskea kiinnostaa maalausprosessin ennalta-arvaamattomuus ja hän käyttääkin taitavasti hyväkseen akvarellimaalauksen ominaisuuksia tutkiessaan tuttuutta ja vierautta. Saarikoski puhuu myös romanttisen ajattelun merkityksestä työskentelyssään: Hänen mukaansa taiteilijan vapaus työskennellä on tärkeämpää kuin asettuminen jonkun ideologian taakse.
Eeva Martikainen
Eeva Martikainen (27. maaliskuuta 1949 Polvijärvi – 22. helmikuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen teologi, joka toimi professorina Helsingin ja Joensuun yliopistoissa. Hän oli myös Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen.
Hän kirjoitti ylioppilaaksi Joensuun tyttölyseosta vuonna 1969 ja opiskeli sen jälkeen teologiaa Helsingin yliopistossa. Martikainen toimi myöhemmin muun muassa teologian ylioppilaiden lehden "Kyyhkysen" päätoimittajana sekä Helsingin yliopiston systemaattisen teologian laitoksen assistenttina, kunnes hänet nimitettiin professoriksi 1996. Vuodesta 2002 lähtien Martikainen toimi Joensuun yliopiston systemaattisen teologian professorina.
Martikaisen 60-vuotissyntymäpäivänsä johdosta julkaistiin vuonna 2009 teos "Oppi ja maailmankuva", jonka kirjoittajina oli suomalaisia teologeja, filosofeja ja luonnontieteiden edustajia.
Sukupuolentutkimuksen verkosto Hilma
Sukupuolentutkimuksen verkosto Hilma on kahdeksan suomalaisen yliopiston yhteistyöfoorumi sukupuolentutkimuksen alueella. Hilma-verkosto kunnioittaa nimellään varhaista antropologia Hilma Granqvistia. Verkosto perustettiin vuonna 2001 Helsingin yliopiston naistutkimuksen professorin Aili Nenolan aloitteesta. Sen puheenjohtajina ovat toimineet Nenolan lisäksi Kirsi Saarikangas ja Päivi Naskali. Verkosto tarjoaa verkko-opetusta, tasa-arvoon ja työelämään liittyviä kursseja sekä feministisen yliopistopedagogiikan opintoja.
Ray Tomlinson
Raymond Samuel ”Ray” Tomlinson (23. huhtikuuta 1941 Amsterdam, New York – 5. maaliskuuta 2016 Lincoln, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen ohjelmoija.
Tomlinsonia pidetään yleisesti sähköpostin keksijänä: hän kehitti internetin edeltäjä ARPANETille sähköpostiohjelman vuonna 1971. Hän lähetti maailmanhistorian ensimmäisen sähköpostiviestin – itselleen. Tomlinson keksi myös sittemmin vakiintunen tavan erottaa sähköpostiosoitteessa vastaanottajan nimi ja palveluntarjoajan nimi @-merkillä. Tomlinson kuoli 74-vuotiaana 5. maaliskuuta 2016.
Bromihappo
Bromihappo (HBrO) on epäorgaaninen yhdiste ja eräs bromin happihapoista. Yhdistettä voidaan käyttää hapettimena. Bromihapon suolat ovat bromaatteja.
Bromihappo on suhteellisen pysymätön yhdiste ja tunnetaan ainoastaan vesiliuoksena, jossa on korkeintaan 56 massaprosenttia bromihappoa. Väkevimmissä liuoksissa ja kuumennettaessa se hajoaa bromiksi, hapeksi ja vedeksi. Bromihappo on kuitenkin hieman kloorihappoa stabiilimpi yhdiste. Bromihappo ja sen suolat ovat vahvoja hapettimia ja yhdiste pelkistyy tässä reaktiossa bromidi-ioneiksi. Bromihappo kykenee hapettamaan muun muassa vetykloridin klooriksi, vetybromidin bromiksi ja vetyjodidin jodihapoksi. Bromihappo on vahva happo.
Bromihappoa voidaan valmistaa käsittelemällä bariumbromaatin vesiliuosta rikkihapolla, jolloin veteen niukkaliukoinen bariumsulfaatti saostuu ja bromihappo jää liuokseen. Toinen tapa valmistaa yhdistettä on hapettaa bromia bromihappoliuoksessa elektrolyyttisesti käyttäen elektrodeina platina- tai lyijydioksidielektrodeja. Kolmas vaihtoehto bromihapon valmistukseen on johtaa bromaattisuolan liuosta happaman ioninvaihtohartsin läpi.
Bromihappoa voidaan käyttää hapettimena valmistettaessa muun muassa väriaineita. Bromihappoa käytetään yhtenä reagenssina Belousov–Zhabotinsky-reaktiossa.
Helena Edgren
Helena Edgren (o.s. "Hakamies", 22. marraskuuta 1954 Helsinki – 1. joulukuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen keskiajan taiteen tutkija, joka teki pitkän uran Museovirastossa. Neljänkymmenen vuoden aikana hän työskenteli lähes kaikilla Museoviraston osastoilla edeten Suomen kansallismuseon kokoelma- ja tutkimusyksikön intendentiksi. Suomen kansallismuseon ylijohtajana hän toimi viisivuotiskauden 2009–2014.
Edgren kirjoitti ylioppilaaksi Meilahden yhteiskoulusta vuonna 1973 ja opiskeli Suomen ja Skandinavian arkeologiaa Helsingin yliopistossa. Hänen lisensiaatintyönsä valmistui 1984 ja käsitteli Ahvenanmaan vanhemman rautakauden asutushistoriaa. 1980-luvun puolivälistä alkaen Edgren syventyi keskiajan tutkimukseen. Hänen väitöskirjansa "Mercy and justice – miracles of the Virgin Mary in Finnish medieval wall-paintings" tarkastettiin Helsingin yliopistossa 1993 ja julkaistiin Suomen muinaismuistoyhdistyksen sarjassa. Kolme vuotta myöhemmin hänet nimitettiin Helsingin yliopiston keskiajan taidehistorian dosentiksi. Suomen muinaismuistoyhdistyksen puheenjohtajana hän toimi 2004 - 2010.
Edgren oli verkostoitunut laajalti pohjoismaiden keskiajantutkijoiden keskuudessa, ja hän välitti usein kansainvälisesti ajankohtaisia teemoja suomalaiseen keskiajan taidehistorian keskusteluun. Edgrenillä oli kulttuurihistoriallinen lähestymistapa keskiajan taiteen tutkimuksessa mukana, joten usein hän kiinnittikin kuvien tekijän sijaan enemmän huomiota niiden tilaajiin, katsojiin ja kulttuuriseen käyttöön. Edgrenin laajaan julkaisutoimintaan sisältyy yli 30 julkaisua ja 70 artikkelia, joista merkittävä osa on laajalle yleisölle suunnattuja yleistajuisia teoksia.
Tasavallan presidentti myönsi Edgrenille 2006 Suomen Leijonan I luokan ritarimerkin ja Ruotsin kuningas Pohjantähden ritarikunnan komentajan kunniamerkin 2010.
Edgren kuoli pitkälliseen sairauteen 60-vuotiaana 1. joulukuuta 2014.
Helena Edgrenin keskeiset julkaisut:
Hilja Heiskanen
Hilja Heiskanen (1866 – 1939) oli vapaakirkkolainen lähetyssaarnaaja. Joroisissa syntynyt Heiskanen keräsi vuosien 1898 ja 1914 välisenä aikana kokoelman tiibetiläisiä, bhutanilaisia ja intialaisia esineitä, jotka hän myi Valtion historialliselle museolle (nykyisin Kansallismuseo). Heiskasen keräämä aineisto on Kulttuurien museon kokoelman tärkeä osa.
Heiskanen matkusti Skandinaavisen Allianssilähetyksen Himalajan-työkentälle vuonna 1898 ja työskenteli sen yhteydessä vuoteen 1914. Lähetyksen määränpääksi aiottuun Tiibetiin ei ollut pääsyä, joten lähetysasemia oli perustettu brittiläiseen Intiaan Himalajan etelärinteille, mm. Ghumin kylään lähelle Darjeelingia, Baksa Duariin Bhutanin rajalle sekä Sikkimiin. Seutu on vanhojen Tiibetin, Nepalin, Bhutanin ja Intian välisten kauppareittien risteysalue.
Heiskanen tuli Suomeen lomalle vuosiksi 1906−1908 yhdessä nepalilaissyntyisen kasvattityttärensä Ruthin, eli Skeeta Sharma, kanssa. Samalla hän hankki varoja lähetyksen toimintaan mm. esittelemällä seurakunnissa kentältä tuomaansa esineistöä. Ennen paluuta Intiaan hän myi kokoelmansa. Muinaistieteellisen toimikunnan (nykyisin Museovirasto) intendentti A. O. Heikel pyysi häntä keräämään täydentävän kokoelman, joka saatiin museolle postitse Heiskasen dokumentoimana 1911. Se sisältää lähinnä tiibetiläisiä esineitä.
Ensimmäisen maailmansodan kynnyksellä Heiskanen matkusti Lontooseen, jossa hän suoritti kätilökurssin. Käytyään myös Suomessa hän lähti vuonna 1916 Yhdysvaltoihin, ja matkusti sieltä myöhemmin Japanin ja Kiinan kautta takaisin Intiaan useiksi vuosiksi. Lopullisesti Heiskanen palasi kotimaahan vuonna 1930. Hän kuoli 1939 Rauhan piirisairaalassa.
Erna Aaltonen
Erna Kaarina Aaltonen (s. 29. huhtikuuta 1951 Loimaa) on suomalainen keramiikkataiteilija, joka työskentelee Fiskarsissa. Hän on naimisissa kuvataiteilija Howard Smithin kanssa.
Aaltonen valmistui keraamikoksi Kuopion Muotoiluakatemiasta vuonna 1987. Vuonna 1986 hän oli harjoittelijana Arabian tehtaiden värilaboratoriossa.
Koulun jälkeen Arabian laboratorioita hoitanut insinööri Hilkka Hiltunen kutsui hänet työskentelemään uuteen tuotekehityslaboratorioon. Siellä Aaltonen teki lasituksia mm. japanilaiselle taiteilijalle Jun Kanekolle. Hän toimi jäsenenä siinä kolmen keraamikon ryhmässä, joka käynnisti Arabian uuden Pro Arte -tuotannon työsekennellen läheisessä yhteistyössä Arabian taiteilijoiden Inkeri Leivon, Heljä Liukko-Sundströmin, Heikki Orvolan ja Kati Tuominen-Niittylän kanssa. Vuosina 1988-1995 Erna Aaltonen ja Howard Smith valmistivat studio-keramiikkaa Tervakoskella Arteos-nimen alla. Ura uniikin keramiikkataiteen parissa alkoi vuonna 1995, kun hän muutti Fiskarsiin ja sai oman työpajan.
Aaltonen tunnetaan nauhatekniikalla käsirakennetuista pyöreistä ja plastisista ruukuista. Pelkistetyn muodon vastakohtana on rikas pinnan käsittely, joka syntyi aluksi käsin raaputtamalla. Vuonna 2001 Aaltonen kehitti oman engobe-tekniikan, jossa kerroksellinen saviliete yhdessä lasitteen kanssa muodostaa pintastruktuurin. Yksinkertaisen muodon ja epätasaisen pinnan ohella värillä on suuri rooli Aaltosen keramiikkataiteessa. Kuparioksideilla aikaansaadut erilaiset sinisen ja vihreän värit yhdessä muiden metallioksidien kanssa saavat niin valkoiset kuin mustatkin ruukut sädehtimään.
Aaltosella on ollut vuodesta 1997 tasaisesti sekä yksityis- että ryhmänäyttelyitä Suomessa ja ulkomailla. Nykyisin hän on Helsinki Fat Clay –ryhmän jäsen, jonka kansainvälinen näyttelytoiminta käynnistyi  vuonna 2010. Tuolloin se oli kutsuttuna mm. MIC - Museo Internazionale delle Ceramicha, Faenzaan.
Aaltonen kuuluu myös jäsenenä arvostettuun IAC:hen (International Academy of Ceramics, Geneva)
Sirpa Kyyrönen
Sirpa Kyyrönen (s. 1978) on suomalainen runoilija ja monipuolinen runousaktiivi. Hän on myös Poesian tapahtumatuottaja ja Runoalue-yhteyshenkilö. Hämeenkyröstä kotoisin oleva Kyyrönen asuu Helsingissä. Hän on toiminut pitkään runoyhdistys Nihil Interitissä, muun muassa puheenjohtajana vuosina 2009–2014.
Kyyrönen sai vuonna 2011 Katri Vala -palkinnon esikoisteoksestaan "Naispatsaita". Hänen kolmas kokoelmansa "Ilmajuuret" palkittiin Yleisradion Tanssivalla karhulla 2017. Hän oli myös Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon ehdokkaana 2010 ja Einari Vuorelan runopalkinnon ehdokkaana 2017.
Eva Taimi
Eva Taimi (1913–1991) oli suomalainen tekstiilisuunnittelija ja suomalaisen painokangassuunnittelun uranuurtajia. Hän valmistui Taideteollisuuskeskuskoulusta tekstiilisuunnittelun osastolta vuonna 1937 ja palkattiin samana vuonna mallisuunnittelijaksi Helsingin Taidevärjäämöön, jossa hän toimi muotoilija Kaj Franckin ohella yrityksen johtavana suunnittelijana. Vuonna 1945 Franck siirtyi työskentelemään Arabian taideosastolle ja Taimi vaihtoi vuonna 1947 Vaasan Puuvilla Osakeyhtiöön.
Eva Taimi oli ensimmäinen teollisuuden palvelukseen palkattu taideteollisen koulutuksen saanut tekstiilisuunnittelija aloittaessaan Helsingin Taidevärjäämössä vuonna 1937. Ominaista hänen suunnittelulleen oli, että hän teki kuosit painovalmiiksi alusta loppuun painoseulojen lakkaamista myöten. Erityisesti sota-aikana työskentelyä rajoitti materiaalipula: painettiin kankaan sijaan paperille tai kuitukankaalle, ja kuvioista oli luotava runsaan näköisiä mahdollisimman vähin painovärein (Niittykukkia, Lapinraita, 1943). Vuodesta 1958 Taimi toimi vapaana suunnittelijana toimeksiantajinaan muun muassa Finlayson ja Tampella. Erityisen suosittuja olivat hänen painetut pellavapyyheliinansa. Aiheiltaan ne olivat usein kansatieteellisiä, kuten kansallispukuaiheiset Lappfjärd, Häme ja Keski-Pohjanmaa.
Eva Taimin elämäntyötä on kartoitettu Taideteollisen korkeakoulun tekstiilitaiteen tutkimusprojekteissa ja siitä järjestettiin näyttely "Tekstiilitaiteen kukkivat unelmat. Eva Taimi 1913−1991" vuonna 2004 Designmuseossa.
Nelli Palomäki
Nelli Palomäki (o.s. Moisander) on suomalainen, kansainvälisesti tunnettu nuoren polven valokuvaaja. Palomäki tunnetaan erityisesti muotokuvistaan.
Nelli Palomäki (Moisander) on helsinkiläinen valokuvaaja. Palomäki on syntynyt vuonna 1981 Forssassa. 
Palomäki on naimisissa kuvataiteilija Juhana Moisanderin kanssa.
Palomäki on opiskellut valokuvausta Turun Taideakatemiassa, josta hän valmistui vuonna 2008. Palomäki on suorittanut maisterintutkinnon Aalto yliopiston Taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa sekä opiskellut Victor Fellowship-apurahan turvin London College of Communicationissa.
Palomäki tunnetaan erityisesti suurikokoisista, usein mustavalkoisista muotokuvistaan. Palomäen kuvissa esiintyy usein lapsia ja nuoria. Kuvat käsittelevät ”kasvua, muistia ja sitä kuinka vaikeaa itsensä itsensä näkeminen on.” Yksi Palomäen keskeisiä teemoja on ”kuolevaisuus, josta valokuvat ovat kiistämätön todiste”.
Palomäen töitä on ollut esillä useissa näyttelyissä, muun muassa Helsingin kaupungin taidemuseossa, Hasselblad Foundation-museossa Göteborgissa, Bruce Silverstein Galleryssa New Yorkissa, Daegun valokuva-biennalessa Etelä-Koreassa, Tanskan kansallisessa valokuvamuseossa Kööpenhaminassa, Galleria Vasli Souzassa Malmössä, Wapping Project Banksidessa ja Purdy Hicks Galleryssa Lontossa ja Aperture Galleryssa New Yorkissa. Palomäen kuvia julkaisseet myös lehdet: TIME, Bristish Journal of Photography, Independent Magazine, New Yorki Magazine, Zoom ja Exit. Palomäen kuvista on julkaistu myös useita kirjoja.
Palomäen töitä kuuluu muun muassa Moderna Museetin kokoelmiin Tukholmassa, Haagin valokuvataiteen museon kokoelmiin Alankomaissa, Hasselblad Foundationin kokoelmaan Göteborgissa sekä Suomen valokuvataiteen museon ja Helsingin kaupungin taidemuseon kokoelmaan.
Keväällä 2010 Palomäki saavutti toisen sijan Sony World Photography Awardsin muotokuvien sarjassa. 2010 hän sai myös Hasselblad Foundationin myöntämän apurahan maisteriopintojen suorittamiseen London College of Communicationissa. Kesällä 2010 Palomäki oli ehdolla Discovery Awardsia varten Recontres d’Arlesissa Ranskassa.
Raija-Sinikka Rantala
Raija-Sinikka Rantala (s. 1947) on suomalainen kirjailija ja teatteriohjaaja. Hän on ollut teatterinjohtaja Lahden ja Helsingin kaupunginteattereissa ja koulutuskeskuksen johtaja Teatterikorkeakoulussa, Kansainvälisen teatteri-Instituutin taiteellinen johtaja sekä hallituksen jäsen monissa teatterialan kansainvälisissä järjestöissä.
Rantala on toiminut ohjaajana useissa kaupunginteattereissa, Lilla teaternissa, Svenska Teaternissa, Koko-teatterissa, ja lahtelaisessa Teatteri Vanhassa Jukossa
sekä ulkomailla mm Tabakov teatterissa ja Moskovan Taiteellisessa Teatterissa, Luxemburgin Théâtre des Capucins ja Théâtre du Centaure teattereissa, Puolassa, Perussa ja teatterialan kouluttajana Burkina Fasossa ja Norsunluurannikolla.
Kirjailijana Rantala on on tehnyt kymmenittäin dramatisointeja ja julkaissut useita näytelmiä, Stanislavskin metodia esittelevän kirjan "Näyttelijä – auteur" (1988), työttömäksi jäävästä näyttelijästä perustuvan tosipohjaisen romaanin "Optimisti" (2005) sekä epäonnisesta teatteriprojektista kertovan teoksen "Klovni" (2009). Vuonna 2012 Rantalalta ilmestyi trillerimäinen rakkaustarina "Miekkatanssi" ja vuonna 2015 romaani "Poliisin pojat", joka sijoittuu Rantalan lapsuusmaisemiin 1950-luvun Kotkaan.
Elisabeth Koch
Elisabeth Koch (9. heinäkuuta 1891 – 4. heinäkuuta 1982 Helsinki) oli suomenruotsalainen puutarha- ja pihasuunnittelija.
Elisabeth Koch syntyi esikoisena ruotsinkieliseen perheeseen Helsingissä. Hänen vanhempansa olivat Konstantin Koch, joka oli koulutukseltaan insinööri ja Aurora Lindgren.
Koch opiskeli puutarhuriksi naisille suunnatussa Högvallan hushålls- och trädgårdskolanissa Karjaalla ja puutarhasuunnittelua Jenny Elfvingin perustamassa Järvenlinnan puutarhakoulussa.
Koch työskenteli Helsingin kaupungin puutarhaneuvojana 1920-luvulta aina 1950-luvulle asti. Hän suunnitteli siirtolapuutarhoja Helsingin kaupungille ja sodan jälkeen istutuksia ja pihoja, joista kansainvälistä huomiota ovat saaneet Puu-Käpylä, Kallion Torkkelinmäki, Kone ja Siltaosakeyhtiön korttelipiha Vallilassa ja Olympiakylän ympäristö. Lähtökohtana hänen suunnittelutyölleen oli puutarhan tarkoituksenmukaisuus, luonnonmukainen ja kaunis puutarha ilahduttaisi kaikkina vuodenaikoina.
Koch oli perustamassa vuonna 1946 puutarha- ja puistosuunnittelijoiden ammatillistä yhdistystä, Suomen puutarha-arkkitehdit ry:tä.
Työnsä ohessa Koch kirjoitti käytönnönläheisiä puutarhakirjoja, joiden välityksellä hänen suunnittelemansa mallipihat levisivät puutarhaharrastajien parissa ympäri Suomen.
Anna Estarriola
Anna Estarriola (s. 14. marraskuuta 1980 Banyoles) on katalonialaissyntyinen taiteilija, joka asuu ja työskentelee Helsingissä. Hän on opiskellut Kuvataideakatemiassa vuosina 2004–2009. Tätä ennen hän opiskeli tanssia ja kuvanveistoa Barcelonassa. Estarriolan teokset yhdistävät videotaidetta, kuvanveistoa, tanssia ja performanssia. Ne käsittelevät usein yleismaailmallisia kysymyksiä, kuten elämän tarkoitusta. Taiteilija sai vuonna 2015 Audiovisuaalisen kulttuurin edistämiskeskuksen Avek-palkinnon.
Vuosien 2015–2016 aikana Anna Estarriolan töitä on ollut esillä useaan otteeseen Helsingissä. Estarriolan performanssiesitys, SHOW esitettiin Galleria Sinnessä lokakuussa 2015. Mad Housessa aiemmin ensiesityksensä saanut Ventriloquized-performanssi esitettiin puolestaan vuoden 2015 AAVE-festivaaleilla. Estarriolan Related to Glory -teossarjan päätösnäyttely oli Huuto galleriassa 2015. Taiteilijan teoksia oli esillä myös Kuvataideakatemian Praxis-maisteriohjelman kuratoimassa Cinematic Senses -yhteisnäyttelyssä Exhibition Laboratoryssä syksyllä 2015.
Talvella 2016 Estarriolan teokset olivat osana Phenomenal-näyttelyä Forum Boxissa. Tämän lisäksi Estarriolan töitä on ollut nähtävissä esimerkiksi Purnun kesänäyttelyssä sekä Galleria Pleikussa Berliinissä.
Magnus Mali
Magnus Mali (s. 5. maaliskuuta 1982 Forssa) on suomalainen tietokilpailukirjailija ja tietokilpailija. Hän on kirjoittanut kirjat "Tietovisa 1" (2014), "Tietovisa 2" (2015), "Uusi tietovisa" (2016) ja "Haluatko miljonääriksi?" (2017). 2000-vuosikymmenellä hän osallistui useisiin television visailuohjelmiin, mukaan lukien "Haluatko miljonääriksi?" -ohjelmaan, josta hän voitti 45 000 euroa ollessaan 21-vuotias. Hän on yksi jahtaajista "Jahti"-visailuohjelmassa, jossa hänen lempinimensä on Terävä.
Mali valmistui restonomiksi Haaga Instituutista 2006, ja asuu Vantaan Rajakylässä. Hänen isänsä Turkka Mali ja setänsä Mika Mali ovat muusikoita.
21-vuotiaana Mali osallistui "Haluatko miljonääriksi?" -ohjelmaan vuonna 2003. Hän tiesi vastauksen 12 ensimmäiseen piinapenkkikysymykseen ja saavutti 45 000 euron potin. Hän jätti vastaamatta kysymykseen 13, jossa kysyttiin Pisan tornin kerrosten lukumäärää.
Hän osallistui myös muun muassa visailuohjelmiin "Heikoin lenkki", "Hermopeli", "SF-Studio", "Jeopardy", "Bonus", "Oikea kysymys", "Giljotiini" ja "G5". Hän on yksi jahtaajista syksyllä 2018 alkavassa "Jahti"-visailuohjelmassa.
Omar Cisneros
Omar Cisneros Bonora (s. 19. marraskuuta 1989 Nuevitas) on kuubalainen juoksija, joka kilpailee pääosin 400 metrin aitajuoksussa. Cisneros on 180 senttimetriä pitkä ja painaa 67 kilogrammaa.
Cisneros on osallistunut kaksiin kesäolympialaisiin, vuosina 2008 ja 2012. Vuonna 2012 Lontoossa hän selviytyi semifinaaliin 400 metrin aidoissa. MM-kilpailuihin Cisneros on osallistunut kolmesti, vuosina 2009, 2011 ja 2013. Vuonna 2013 Moskovassa Cisneros sijoittui 400 metrin aitojen finaalin neljänneksi.
Pan-Amerikan kisoista Cisnerosilla on kaksi kultaa. Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskilpailuista hänellä on kaksi kultaa ja yksi pronssia ja Keski-Amerikan ja Karibian kisoista yksi kulta.
Maissi Erkko
Maissi (Maria Aurora) Erkko (o.s. Holländer; 4. kesäkuuta 1872 Nauvo – 1. syyskuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen yhteiskunnallinen vaikuttaja, joka tunnetaan "Päivälehden" (sittemmin "Helsingin Sanomat") päätoimittajan Eero Erkon puolisona. Hänen vanhempansa olivat apulaislääninrahastonhoitaja Johan Fredrik Holländer ja Aurora o.s. Holländer.
Käytyään Turun suomalaisen tyttökoulun Maissi Holländer opiskeli Helsingin Aleksanderin-yliopiston (nyk. Helsingin yliopisto) yksityisessä sairasvoimistelulaitoksessa. Hän toimi sairasvoimistelijana ja hierojana ennen avioitumistaan Eero Erkon kanssa.
Maissi Holländer avioitui Eero Erkon kanssa 5. kesäkuuta 1894. Eero Erkko oli Päivälehden perustajia, lehden päätoimittaja ja keskeinen omistaja. Avioliitosta syntyi kolme lasta: Eljas (1895−1965), Paavo (1896−1936) ja Eero O. (1899−1969).
Kun Eero Erkko karkotettiin kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin määräyksestä maasta 1903, Maissi ja lapset seurasivat häntä maanpakoon New Yorkiin, Yhdysvaltoihin. New Yorkin vuosina Maissi Erkko hoiti miehensä liiketoimien kirjanpitoa. Erkot pääsivät palaamaan takaisin Suomeen 1905.
Maissi Erkko osallistui aktiivisesti yhteiskunnalliseen toimintaan. Hän oli muun muassa perustamassa vuonna 1902 perustuslaillisten suomenmielisten naisten keskustelupiiriä, Nuorsuomalaista naisklubia sekä venäläistämistoimenpiteitä vastustaneen kagaalin rinnakkaisjärjestöä, naiskagaalia. Naiskagaalin tehtäviin kuului muun muassa kiellettyjen painotuotteiden (esim. Vapaita lehtisiä/Fria Ord -lehden) salakuljetus ja jakelu, salaisten viestien välittäminen sekä varojenkeruu. Suomalaisessa Naisliitossa Maissi Erkko toimi sen Helsingin yhdistyksen ensimmäisenä puheenjohtajana 1907−1908.
Kun Suomea koetteli ankara katovuosi 1902, Maissi Erkko osallistui hätäapua varten perustetun toimikunnan toimintaan. Vuonna 1918 hän oli perustamassa Suomen Rannikkosotilaiden Huoltoyhdistystä. Hän kuului myös Suomen Laivaston naisliiton johtokuntaan.
Viron vapaussodan (1918−1920) avustustoimikunnassa Maissi Erkolle kuului useita tehtäviä: hän toimi puheenjohtajana sairaaloiden vaate- ja sisustamisosastossa ja hoiti lisäksi komitean sairaalan taloudenhoitajan tehtäviä. Näistä ansioistaan Maissi Erkko sai tunnustukseksi Viron vapausristin ja Suomen Valkoisen Ruusun ansiomerkin.
Vuonna 1919 Maissi Erkko valittiin varajäseneksi kirkollis- ja opetusministeriön nimeämään elokuvatarkastuslautakuntaan.
Eero Erkon kuoltua 1927 Maissi Erkko toimi aktiivisesti Sanoma Osakeyhtiössä. Johtokunnan jäsenenä ja lehden päätoimittajan Eljas Erkon äidin ominaisuudessa hän seurasi yhtiön tapahtumia tiiviisti aina kuolemaansa (1.9.1936) saakka.
Berit Paatsi
Berit Linnea Paatsi (os. Björkell, 1909 Ruokolahti - 4. helmikuuta 1999, Kuopio) oli suomalainen maanmittausinsinööri. Hän syntyi Ruokolahdella 1909 ja oli kuollessaan 90 vuoden ikäinen.
Paatsi valmistui ylioppilaaksi 1929 yksityisluokilta Helsingissä 1929 ja suoritti diplomi-insinöörin tutkinnon Teknillisen korkeakoulun maanmittausosastolla vuosina 1931–1936. Valmistuessaan Paatsi oli Suomen toinen naispuolinen maanmittari heti Sirkka Liakan jälkeen.
Berit Paatsi työskenteli maanmittausharjoittelijana kesäisin ennen opintojensa alkua. Harjoittelun Paatsi suoritti Nurmeksen korpimaastossa ja auskultanttiaikanaan Paatsi toimi Kaavilla ja Juankoskella. Auskultantin tehtäviin kuuluivat luonnollisesti hankalimmat työtehtävät sekä vaikeasti saavutettavat kohteet.
Sotien jälkeen Paatsin täystyöllisti siirtoväen asuttaminen. Hän työskenteli Kuopion ja Uudenmaan läänien maanlunastuslautakunnissa 1946–50. Elämäntyönsä Paatsi teki toimitusmaanmittarina Leppävirran ja Vehmersalmen kunnissa, Kuopion läänissä vuosina 1950–72. Siirtyessään eläkkeelle vuonna 1972 Paatsi oli ainoa naismaanmittari, joka oli työskennellyt toimitusinsinöörinä kentällä koko virka-aikansa. Berit Paatsi muistetaan tarmokkaana ja voimakastahtoisena virkanaisena, joka pyrki työssään tarkkuuteen, oikeudenmukaisuuteen ja päätösten huolelliseen harkintaan.
Paatsi oli mukana perustamassa Suomen Akateemisen Urheiluliiton naisjaostoa. Lotta-Svärd -järjestöön Paatsi liittyi Kuopiossa vuonna 1936. Talvisodassa hän palveli ilmavalvonnassa Laatokan Karjalassa ja jatkosodassa kirjurin työtehtävissä Itä-Karjalan sotilassairaaloissa.
Charly Musonda
Charles "Charly" Musonda Junior (s. 15. lokakuuta 1996 Bryssel) on sambialaisia sukujuuria omaava belgialainen jalkapalloilija, joka edustaa Skotlannin Valioliigassa pelaavaa Celticiä lainalla Englannin Valioliigan Chelseasta. Pelipaikaltaan oikeajalkainen Musonda on hyökkäävä keskikenttäpelaaja.
Musonda siirtyi vuonna 2012 kasvattajaseurastaan Anderlechtistä englantilaisen Chelsean juniorijoukkueeseen. Hän voitti seuran nuorten joukkueen paidassa kaudella 2014–2015 UEFA Youth Leaguen. Tammikuussa 2016 Musonda siirtyi loppukauden kattavalla lainasopimuksella Espanjan Primera Divisiónin Real Betisiin. Hän teki pääsarjadebyyttinsä seuraavassa kuussa Valenciaa vastaan ja avausmaalinsa seuraavalla kierroksella Deportivo La Coruñan verkkoon. Tammikuussa 2018 Musonda siirtyi lainalle Skotlannin Valioliigaan Celticin riveihin toukokuuhun 2019 ulottuvalla sopimuksella.
Musonda on pelannut Belgian nuorten maajoukkueissa. Hän voisi edustaa aikuisten maajoukkuetasolla Belgian sijasta myös Sambiaa, jossa hänellä on sukujuuria.
Musondan isä Charly Musonda pelasi suurimman osan urastaan Anderlechtissä kuuluen myös Sambian jalkapallomaajoukkueeseen. Myös Musondan veljet Tika ja Lamisha ovat pelanneet Chelsean juniorijoukkueessa.
Hilkka Rahikainen
Hilkka Rahikainen (oik. Hilkka Rahikainen-Haapman) on designyhtiö Marimekossa työskennellyt yhtiön visuaalisesta ilmeestä vastannut taiteellinen johtaja. Rahikainen kuuluu designtalon historiassa vähemmälle huomiolle jääneisiin, vaikka hänen vaikutuksensa yhtiöön oli merkittävä.
Marimekon perustaja Armi Ratia palkkasi Hilkka Rahikaisen vuonna 1961.
Ratian pojan Ristomatti Ratian mukaan Rahikainen loi Marimekon visuaalisen ilmeen ja vastasi siitä. Lisäksi hän suunnitteli yritykselle kankaita ja pikkutavaroita. Eri yhteyksissä Rahikaista on tituleerattu niin taiteelliseksi johtajaksi kuin suunnittelujohtajaksi.
Rahikaisesta sanottiin, että hän oli "yksi niistä harvoista, jonka tyylitajuun Ratia täysin luotti. Se on erityisansio, jonka muut muistavat edelleen mainita". Rahikaista kuvaillaan myös Ratian "luottonaiseksi".
Armi Ratian jälkeen Marimekon johdossa ehti olla useampi lyhytaikainen toimitusjohtaja, kunnes vuonna 1991 rahoitusvaikeuksiin ajautuneen yhtiön osti Kirsti Paakkanen. Hänkin arvosti Rahikaista paljon "Marimekko – suuria kuvioita" -kirjan mukaan Paakkanen antoi Rahikaiselle kunnian Marimekon klassikkokankaiden uudelleenkeksimisestä 1990-luvun lopulla.
Julkisuudessa Hilkka Rahikainen on ollut omasta halustaan esillä vain vähän. Esimerkiksi vuonna 2015 ilmestyneeseen Into-kustannuksen "Marimekko – suuria kuvioita" -teokseen Rahikainen ei antanut haastattelua.
"Suomen Kuvalehteen" Rahikainen antoi haastattelun vuonna 1991. Siinä hän luonnehti työtään Marimekossa kertomalla, että "se oli intuitiivista päivän ja tilanteen mukaan liikkuvaa tietoa. Se oli kuin nahkojen sisällä olevaa tietoa samalla tavalla kun ihminen on minä itse, mutta kasvaessaan, vanhetessaan, ympäristön muuttuessa täytyy sen minä itsen kulkea mukana kaikessa hukkaamatta sitä itseään". Vuonna 1986 Rahikainen oli mukana toimittamassa Marimekon siihenastista taivalta käsitellyttä teosta "Marimekkoilmiö".
Pirkko-Liisa Kalliomäki
Pirkko-Liisa Kalliomäki (os. Salonen; 18. maaliskuuta 1942 – 17. maaliskuuta 2002) oli suomalainen lääketieteen ja kirurgian tohtori (1977) ja tekniikan lisenssiaatti (1968). Hän työskenteli yli kymmenen vuotta Työterveyslaitoksella. Vuonna 1977 hän väitteli tohtoriksi lääketieteenalalta otsikkonaan "Measurement of magnetic lung contamination in vivo: Evaluation of the method and its application to arc welders". Pirkko-Liisa Kalliomäki kirjoitti yhdessä aviopuolisonsa (vuodesta 1964) mittaustekniikan professori Kalevi Kalliomäen kanssa useita julkaisuja, jotka käsittelivät teollisuuden metallipölyn vaikutusta ja mittaamista keuhkoissa. Pirkko-Liisa Kalliomäellä on ollut kolme nyttemmin jo rauennutta patenttia, jotka liittyivät verianalysaattoriin.
Kirsi Kaulanen
Kirsi Elina Kaulanen (s. 1969 Helsinki) on suomalainen kuvanveistäjä, joka asuu ja työskentelee Porvoossa. Kaulasen materiaalina on usein laserleikattu, kiillotettu ruostumaton teräs. Kaulasen teosten aihe ja muoto löytyvät luonnosta. Taiteilija on kuvannut teoksissaan muun muassa Suomen luonnon uhanalaisia kasveja.
Kirsi Kaulanen on syntynyt Helsingissä, mutta asunut lapsuutensa ja nuoruutensa Äkäslompolossa, Ylläksellä. Lapsuuteen ja nuoruuteen liittyvät vahvat luontokokemukset Äkäslompolon ympäristössä ovat vaikuttaneet taiteilijan tuotantoon ja aihevalintaan.
Kirsi Kaulanen on opiskellut Lapin taidekoulussa (1988–1989), Kankaanpään taidekoulussa (1989–1993) sekä Tallinnan taidekorkeakoulussa (1993–1994). Kaulanen on valmistunut taiteen maisteriksi Taideteollisen korkeakoulun Pallas-ohjelmasta vuonna 2004. Kaulanen on ollut myös kuvanveistäjä Tapio Junnon (1940–2006) assistenttina.
Kirsi Kaulanen tunnetaan erityisesti laserleikatuista ruostumattomasta teräksestä valmistetuista teoksistaan. Teräsveistosten kiillotettu ja heijastava pinta luo teoksiin aineettomuuden tuntua, joka luo kontrastin kovan ja painavan materiaalin olemukselle. Kaulanen on osallistunut näyttelyihin sekä Suomessa että ulkomailla vuodesta 1988.
Kirsi Kaulasen teosten aiheina ovat usein kasvit. Teosten teräksestä irtileikatut muodot kuvaavat kasveja, jotka tuovat mieleen kasvioihin kuivatut kasvit. Helsingin Musiikkitalon veistokseen "Gaia", 2011 Kaulanen on luonut ornamentiikkaa 28:sta Suomen uhanalaisen kasvin silhueteista. Kaulasen julkisia teoksia ovat myös vuonna 2013 Kotkassa julkistettu "Pylväspyhimykset" sekä Porvoossa sijaitseva "Valtiopäivätriptyykki" vuodelta 2009.
Helsingin Urheilijat -41
Helsingin Urheilijat -41 oli helsinkiläinen koripalloseura. Se pelasi miesten SM-sarjassa vuosina 1954–1959 yltäen parhaimmillaan neljänneksi kaudella 1955.
Joukkueen valmentajina SM-sarjassa toimivat kausilla 1955–1956 sekä 1959 Jaakko Pesonen ja kausilla 1957–1958 Tapio Pöyhönen. Vuonna 1954 ei merkittyä valmentajaa ollut. HU -41:stä edustivat SM-sarjapelaajina muun muassa Suomen maajoukkuepelaajat Kalevi Heinänen, Pauli Hill, Matti Köli ja Taisto Ravantti.
Kati Juurus
Kati Juurus on suomalainen toimittaja ja dokumenttielokuvaohjaaja. Hän on toiminut vuosina 1995–1996 Unicefin Etelä-Aasian jaoston tietovirkailijana, vuosina 1996–2003 "Helsingin Sanomien" toimittajana ja vuodesta 2003 alkaen Yleisradiolla dokumenttituotantojen parissa.
Juurus käsittelee ajankohtaisia ja vaikeita aiheita laajalla skaalalla pienipalkkaisten asemasta ("Siivouspäivä" 2012) kehitysavun vaikutuksiin ("Kibera!" 2015). Tutkivaan journalismiin keskittynyt Juurus on dokumentaristiuransa aikana ohjannut ja käsikirjoittanut etenkin televisiotuotantoja. "Kibera!" on nähty myös kotimaisilla ja kansainvälisillä elokuvafestivaaleilla, kuten International Documentary Festival Amsterdamissa ja Helsingissä järjestettävällä Rakkautta ja anarkiaa -festivaalilla.
Vuonna 2006 Juurus sai viikottaisen asiaohjelman KOURA-palkinnon tv-dokumenteista "Ensimmäisen valtakunnan vieraana" ja "Tie Guantanamosta". Seuraavana vuonna Juurus voitti kustannusyhtiö Bonnierin Suuren journalistipalkinnon "laadukkaasta, oivaltavasta ja jopa ainutlaatuisesta" tutkivasta journalismistaan.Lähteet:
Sylvi Sääski
Sylvi Ellen Sääski (8. helmikuuta 1912 Joroinen – 10. toukokuuta 1990 Helsinki) oli alavutelainen opettaja ja suomalainen kansanperinteen suurkerääjä. Hänen keräämäänsä perinnettä on tallennettuna Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistoon yhteensä 8 283 yksikköä. SKS:n lisäksi Sääsken keräämää aineistoa löytyy Kansallismuseosta, Kuopion museosta ja Turun yliopiston kansatieteen laitokselta. Sääski teki useita keruumatkoja vuosien 1937 ja 1956 välillä muun muassa Etelä-Savoon ja Itä-Karjalaan.
Lapsuus- ja kouluvuotensa Sylvi Sääski vietti Savonlinnan Laitaatsillassa Enso Gutzeitin laivastoasemalla. Hänen isänsä Olli Sääski työskenteli Enso Gutzeitilla ja äiti Hilda Maria (o.s. Huupponen) oli kotiäiti. Sylvillä oli neljä sisarusta: Alma, Elsa, Kerttu ja Otto. Sylvi Sääski kirjoitti ylioppilaaksi Savonlinnan lyseosta 1931 ja samana syksynä hän pääsi opiskelemaan Helsingin yliopistoon suomen kieltä. Vuonna 1937 Sääski suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon. Myöhemmin filosofian maisterin arvon saatuaan hän korotti kansanrunoudentutkimuksen arvosanansa laudaturiksi. Vuosina 1938-48 Sääski teki opettajan sijaisuuksia eri puolella Suomea. Tämän jälkeen 24 vuoden ajan Sääski toimi suomen kielen lehtorina Alavuden Yhteiskoulussa, mistä hän jäi eläkkeelle vuonna 1973. Eläkepäiviään Sääski vietti ensiksi Alavudella, mutta viimeisiksi vuosikseen hän muutti Helsinkiin.
Ennen toista maailmansotaa Sylvi Sääski keräsi perinnettä kolmena kesänä Heinävedellä, Leppävirralla, Kangaslammilla, Rantasalmella ja Sulkavalla. Näiltä matkoiltaan Sääski sai runsaasti aineistoa. Savolaislähtöisenä kerääminen Savossa olikin hänelle erityisen helppoa. Ollessaan lottakomennuksella Itä-Karjalassa Sääski tutustui Karjalan vepsäläisalueeseen ja vuonna 1943 hän palasi äänisvepsäläisten keskuuteen Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran keruustipendin turvin. Tältä matkaltaan hän sai saaliikseen lähinnä loitsuja ja uskomustarinoita. Sylvi Sääski läksi kaikille keruumatkoilleen yksin kulkuneuvonaan polkupyörä ja yleensä hän yöpyi jossakin kylän taloista. Vuonna 1944 Sääski matkusti Porin lähelle Pihlavaan ja Reposaareen haastattelemaan Inkerin pakolaisia. Epävarma aika ei ollut paras mahdollinen keruulle, mutta Sääski sai kerättyä kuitenkin jonkin verran Inkerin ortodoksien häätapoja. Viimeisellä keruumatkallaan vuonna 1956 Sääski keräsi karjalaisen siirtoväen perinnettä Alavudella, Konnevedellä ja Rautalammilla. Sodan loputtua loppuivat Sääsken varsinaiset keruumatkat, mutta perinnettä Sääski merkitsi muistiin vielä eläkepäivilläänkin ja osallistui ahkerasti eri organisaatioiden mitä moninaisemmista aiheista järjestämiin kyselyihin.
Juppi (sukunimi)
Juppi on karjalankielinen sukunimi. Sukunimikirjan mukaan Juppi (ja Juppo) olisivat Johanneksen puhuttelunimiä ja harvinaisia Suomen asutusnimistössä. Perimätiedon mukaan vegaruslainen mies olisi saanut nimen tanssittuaan praasniekoissa huomiota herättävällä tavalla, ”jupittamalla”. Samaan viittaa ”jupittoa” verbin merkitys nopeasta tai kuuluvasta tekemisestä tai liikkumisesta. Juppeja asui aikanaan Suojärven Vaaksauksessa, Lietteellä ja Vuontaleessa. Lietteen ja Vaaksauksen Jupit ovat varmasti sukulaisia, mutta luultavasti myös Vuontaleessa asuneet kuuluivat samaan sukuun. Lukumäärä eri vuosina: v. 1970 henkilöitä 135, v. 1985 henkilöitä 145, v. 2014 henkilöitä 178 (sisältää myös ulkomailla asuvia).
Ildikó Lehtinen
Filosofian tohtori Ildikó Lehtinen on kansatieteilijä ja Helsingin sekä Turun yliopiston suomalais-ugrilaisen kansatieteen dosentti. Hän on toiminut Suomen kansallismuseon (Kulttuurien museo) intendenttinä ja tutkijana. Hänen erikoisalaansa ovat suomalais-ugrilaiset historialliset korut ja kansanpuvut. Lehtinen on syntynyt Unkarissa, mutta hänellä on Suomen kansalaisuus.
Lehtinen aloitti työt Suomen kansallismuseossa vuonna 1971. Siellä hän siirtyi kuva-arkiston kautta kansatieteelliselle osastolle. Lehtinen pääsi mukaan rakentamaan museon pysyvää suomalais-ugrilaista näyttelyä ja se sai Lehtisen kiinnostumaan kansanpuvuista sekä suomalais-ugrilaisesta kulttuurista. Aluksi hän tutki aihetta museokokoelmien kautta, mutta vuodesta 1981 lähtien hän on tehnyt myös kenttätöitä erityisesti marien, mutta myös muiden suomalais-ugrilaisten sukukansojen, kuten hantien, mordvalaisten ja udmurttien parissa. Myös naisten elämä on ollut Lehtistä kiinnostava aihe. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1994 ja hänen väitöskirjansa "Tscheremissicher Schmuck. Ethnographische Untersuchung" käsitteli marien koruja naisten näkökulmista sekä naisen aseman kautta.
Lehtinen on julkaissut ja toimittanut runsaasti artikkeleita sekä teoksia esimerkiksi suomalais-ugrilaisia kieliä puhuvien kansojen kulttuurihistoriasta, marilaisista rakennuksista ja puvuista. Pohjoisten kansojen kulttuuriperinnöstä laajasti käsitteleviä museonäyttelyitä hän on ollut järjestämässä Kulttuurien museossa vuosina 2001–2012. Lisäksi hän on vetänyt erilaisia verkkonäyttelyhankkeita Venäjän suomalais-ugrilaisten museoiden kanssa.
Lehtinen toimi pitkään M. A. Castrénin seuran puheenjohtajana. Seuran lukuisat projektit ovat edistäneet Venäjän suomalais-ugrilaisten kansojen kulttuuriperintöä sekä niiden nykyistä asemaa. Näiden toimien ansiosta Lehtinen on valittu muun muassa Marin tasavallan ja Hanti-Mansian kunniakansalaiseksi. Hän on myös ollut Suomalais-Ugrilaisen Seuran johtokunnan jäsen sekä mukana kansatieteilijöiden Ethnos ry:ssä. Vuonna 2015 Lehtinen nimitettiin Kalevalaisten Naisten Liiton puheenjohtajaksi.
Greta Brotherus
Greta Brotherus (27. maaliskuuta 1915 – 11. joulukuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen journalisti ja teatterikriitikko sekä filosofian kandidaatti (1939). Hän aloitti laulajana ja lausujana vuonna 1938, kävi Svenska Teaternin oppilaskoulun vuosina 1938–1940 ja toimi sitten näyttelijänä Svenska Teaternissa ja Åbo Svenska Teaterissa. Toimittajana Brotherus aloitti elokuvakriitikkona "Nya Pressenissä" ja kirjoitti lehteen 1950–1968. Vuosina 1968–1980 hän toimi teatteri-, elokuva- ja radiokriitikkona "Hufvudstadsbladetissa".
Pirkko Muikku-Werner
Pirkko Muikku-Werner (s. 28. elokuuta 1947) on suomalainen kielentutkija ja emeritaprofessori. Hän toimi Itä-Suomen yliopiston suomen kielen professorina vuosina 2005 - 2015. Pirkko Muikku-Werner on tutkinut jokapäiväisten vuorovaikutustilanteiden kielenkäyttöä , ironiaa ja pragmatiikkaa. Hän on tutkinut mm. kohteliaisuutta, ilkeilyä ja suomen kielen fraaseja. Tutkimusaineistona on ollut syntymäilmoituksia ja kuolinuutisia - eli ”kielen käyttöä kattavasti elämän varrelta syntymästä kuolemaan".
Hilja Raviniemi
Lahja Hilja Raviniemi (o.s. "Sievänen", vuoteen 1946 "Nieminen", 19. tammikuuta 1915 Lahti – 14. toukokuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen valokuvauksen harrastaja ja kemisti. Hän oli keskeinen vaikuttaja suomalaisen harrastajavalokuvauksen kentällä 1940–1950-luvulla.
Raviniemi oli aloittanut valokuvausharrastuksen 1930-luvulla. Vuonna 1943 hän liittyi Helsingin Kameraseuraan jossa toimi aktiivisesti kuolemaansa saakka. Raviniemi oli yksi harvoja naispuolisia valokuvayhdistysaktiiveja omana aikanaan. Hän kannusti aktiivisesti myös muita naisvalokuvaajia ja perusti vuonna 1963 Kameraseuran ”tyttöjen kerhon” tukemaan naisten valokuvausharrastusta. Helsingin Kameraseuran lisäksi Raviniemi toimi myös valokuvauksen harrastajayhdistysten valtakunnallisessa kattojärjestössä Suomen Kameraseurojen Liitossa. Hän toimi, ensimmäisenä naisena, liiton puheenjohtajana vuosina 1959-1960 ja varapuheenjohtajana 1961 alkaen. Hän vastasi muun muassa liiton ulkomaanasioista sekä käynnisti liiton kurssitoiminnan. Lisäksi Raviniemi toimi Kamera-lehden toimitussihteerinä 1951-1955, Suomen Kameraseurojen Liiton näyttelysihteerinä 1953 ja Suomen Valokuvaajan toimitussihteerinä 1956-1960 sekä Kameraseuran Uutisten päätoimittajana 1963-1965. 
Raviniemi opiskeli Helsingin yliopistossa kemiaa ja valmistui filosofian maisteriksi pääaineenaan fysikaalinen kemia.
Raakel Kuukka
Raakel Kuukka (s. 1955) on suomalainen kuvataiteilija. Hän on tehnyt valokuva- ja videoteoksia 1980-luvun alusta lähtien. Hän on syntynyt Anjalassa, Muhniemen kylässä. Raakel Kuukka valmistui Taideteollisesta korkeakoulusta kuvataideopettajaksi 1979 ja valokuvaajaksi vuonna 1988, ja hänellä on ollut useita näyttelyitä Suomessa ja ulkomailla. Kuukan taiteen keskeisiä aiheita ovat koti ja perheenjäsenet. Hän on kuvannut sisaruksiaan, vanhempiaan ja lapsuudenkodin pihapiiriä Anjalankoskella. Kuvissa esiintyvät myös kodin tutut esineet, kankaat ja peitteet. Myöhemmin Kuukan tärkeäksi kuvauskohteeksi on tullut hänen suomalais-ghanalainen tyttärensä Rebekka Kuukka (s. 1996).
Läheisten ja kotiympäristön kuvaaminen kasvaa Raakel Kuukan aiheena yksityisestä yleiseen. Teemoja ovat naisten elämänkaari ja identiteetti, siirtolaisuus, monikulttuurisuus ja läheisen kuolema. Eikä kysymys ole vain menneisyyden muistoista, kuten Raakel Kuukka itse huomauttaa, vaan nykyhetkestä: ”Olen ensimmäisen polven kaupunkilainen. Sielunmaisemani on maaseutu. Keskeinen kuvasto syntyy kotipihalla Muhniemellä, Anjalankoskella. Kysymys ei mielestäni ole pelkästään muistoista. Muisti ja se mikä olen ja mistä tulen ovat tässä hetkessä. Ihminen on muistinsa muodostama kokonaisuus.”
Aino Takala
Aina Aino Emilia Takala (28. toukokuuta 1882 Jyväskylän mlk – 9. toukokuuta 1972 Jyväskylä) oli kirjaltaja ja sosialidemokraattien kansanedustaja ja puhuja. Hän oli kansanedustajana 4. huhtikuuta 1917 – 31. lokakuuta 1917. Hän oli myös Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsen. Vuosina 1918–1922 hän oli Ruotsissa poliittisena pakolaisena.