Kiertotalous
Kiertotalous pyrkii maksimoimaan tuotteiden, komponenttien ja materiaalien sekä niihin sitoutuneen arvon kiertoa taloudessa mahdollisimman pitkään. Kiertotaloudessa tuotanto ja kulutus synnyttävät mahdollisimman vähän hukkaa ja jätettä. Usein tuotteille luodaan lisäarvoa palveluilla sekä digitaalisiin ratkaisuihin perustuvalla älykkyydellä.
Kiertotalouden suurin arvopotentiaali ei ole materiaalivirroissa tai jätteessä. Niitä arvokkaampia hyödyntämistapoja ovat muun muassa laitteiden huolto, uudelleenkäyttö ja uudelleenvalmistus. Lähtökohtana tulisikin olla arvon mahdollisimman tehokas kierto ja jätteen synnyn ehkäisy, ei siis jätteen määrällisesti mahdollisimman suuri hyödyntäminen raaka-aineena tai energiana.
Kiertotalouden tausta-ajatuksena on, että ihmiskunta ei pysty käyttämään loputtomasti neitseellisiä luonnonvaroja, vaan tarvitaan viisaampaa resurssien käyttöä (katso myös resurssiviisaus) ja siirtymistä pois lineaarisesta ”take-make-waste”-mallista. Ylikulutus, väestönkasvu ja ilmastonmuutos pakottavat yhteiskunnat muuttumaan tehokkaammiksi ja vähäpäästöisemmiksi. Vaikka kiertotaloudella on vahvat ympäristö- ja ilmastoperusteet, se kytkeytyy vahvasti mm. talouskasvun mahdollisuuksiin, työpaikkojen luomiseen, digitalisaation hyödyntämiseen sekä yksityiseen kulutukseen ja julkisiin hankintoihin.
Ellen MacArthur Foundationin lanseeraama kiertotalouden viitekehys jakautuu sekä biologisiin että teknisiin kiertoihin.
Kiertotalouden juuret ovat vuosikymmeniä menneisyydessä, eikä mallin syntyä voida jäljittää tiettyyn ajankohtaan tai kirjoittajaan.
Jo vuonna 1798 Thomas Malthus toi esiin huolen maailman väestön kyvystä itsensä ruokkimiseen väestönkasvun seurauksena. Vuonna 1972 Rooman Klubi, kansainvälinen tulevaisuudentutkimuksellinen keskustelufoorumi, julkaisi Kasvun rajat -kirjan (engl. "Limits to Growth"). Sen keskeisen viestin mukaan maailmantalous romahtaa 100 vuoden kuluessa, mikäli päättäjät eivät kykene riittävän nopeasti löytämään konsensusta resurssien ehtymiseen ja saastumiseen liittyvien ongelmien ratkaisemiseksi.
Tutkimusraportissa Euroopan komissiolle vuonna 1976 Walter Stahel ja Genevieve Reday visioivat kiertoihin perustuvaa taloutta ja sen vaikutuksia työpaikkojen syntymiseen, taloudelliseen kilpailukykyyn, resurssien säästämiseen ja jätteen synnyn ehkäisyyn.
Sittemmin vuonna 1998, Ernst Ulrich von Weizsäcker argumentoi raportissaan "Factor Four: Doubling Wealth, Halving Resource Use", että ihmisyhteisö kykenee vaurastumaan myös luonnonvaroja tuhoamatta, nykyisiä resursseja tehokkaammin hyödyntäen.
Vuonna 2002 ilmestynyt William McDonoughin ja Michael Braungartin "Cradle to Cradle: Remaking the Way We Make Things (Kehdosta kehtoon)" antoi keskeisen sysäyksen keskusteluun systeemisestä muutoksesta ja kiertotaloudesta. Kirjoittajien mukaan ”enemmän hyvää” -ajattelun tulisi ohjata talouskehitystä ja -ajattelua ”vähemmän pahaa” -näkökulman sijaan. Tarvitaan koko elinkaaren huomioiva systeemitason muutos, sillä paljon hukkaa tuottavan järjestelmän negatiivisten vaikutusten minimointi ei ratkaise todellisia ongelmia.
Vuonna 2006 Walter Stahel puolestaan korosti kirjassaan "The Performance Economy", että liiketoimintainnovaatiot ovat avainasemassa talouskehityksen irtikytkennässä luonnonvarojen kulutuksesta.
Vuonna 2010 ilmestyneessä "The Blue Economy: 10 Years, 100 Innovations, 100 Million Jobs" -kirjassa Gunter Pauli hakee luonnon ekosysteemeistä analogioita talouden resurssi- ja energiavirtoihin.
Ellen MacArthur Foundation (EMF) perustettiin vuonna 2010 edistämään kiertotalouden periaatteiden leviämistä eri toimijoiden keskuudessa. Aluksi EMF keskittyi yhdistämään saman aihepiirin eri katsontakantoja kokonaisvaltaiseksi viitekehykseksi, jota alettiin kutsua kiertotaloudeksi. Sittemmin EMF on muun muassa julkaissut kiertotalouden taloudellisia mahdollisuuksia käsitteleviä raportteja, sekä perustanut CE100-ohjelman kiertotalousinnovaatioiden ja -yhteistyön edistämiseksi.
Ellen MacArthur Foundation on kehittänyt geneerisen kiertotalouden viitekehyksen seitsemän eri koulukunnan pohjalta.
Ihmiskunta käyttää nykyisin 50 % enemmän luonnonvaroja kuin mitä maapallo pystyy uusiutuvasti tuottamaan. Vuonna 2015 maailma oli käyttänyt ”vuosittaiset luonnonvaransa” jo elokuussa, kun vuonna 2000 ylikulutuspäivä (engl. "ecological debt day", "earth overshoot day" ) oli vasta lokakuussa. Mikäli kaikki eläisivät kuin suomalaiset, tarvitsisimme yli kolmen maapallon resurssit.
Viimeisen 15 vuoden aikana raaka-aineiden hinnat ovat heilahdelleet voimakkaasti, mikä on kiihdyttänyt keskustelua raaka-aineisiin liittyvistä riskeistä. Esimerkiksi vuosina 2000-2014 monien metallien hinnat kohosivat jopa 150-250 %, puuvillan lähes 90 %, ja ruuan hinta 70 %. Vaikka vuosina 2014-2015 hinnat ovat puolestaan olleet laskussa, hintojen heilahteluihin liittyvät riskit kasvavat pitkällä tähtäimellä. On nimittäin arvioitu, että eri resurssien tarve kasvaa huomattavasti 20 vuoden aikana: energian +32 %, teräksen +57 %, veden +139 % ja viljelysmaan tarve jopa yli +200 %. Kiertotalous voi lopulta edistää talouskasvun irtikytkentää jatkuvasta luonnonvarojen kulutuksen kasvusta.
Luonnonvaroihin liittyvien riskien lisäksi kiertotalous liittyy myös ilmastonmuutoksen hillitsemiseen, sillä kiertotalouden mahdollistama resurssitehokkuuden paraneminen vaikuttaa myös hiilidioksidipäästöjen vähenemiseen.
Ellen MacArthur Foundation jaottelee kiertotalouden viiteen periaatteeseen.
1. Jätteen poistaminen suunnittelun keinoin
Jätettä ei synny, jos tuotteet ja palvelut suunnitellaan alun perin niin, että ne kyetään käyttämään uudelleen, uudelleenvalmistamaan tai kierrättämään uusiomateriaaliksi siten, että niihin sitoutunut arvo pysyy osana talouden kiertoa mahdollisimman tehokkaasti.
2. Elinkaarien pidentäminen muunneltavuuden avulla
Modulaarisuus, muunneltavuus ja mukautuvuus ovat keskeisiä ominaisuuksia nopeasti muuttuvassa toimintaympäristössä, jotta tuotteita voidaan kehittää ja parantaa tekemättä koko tuotetta uudelleen.
3. Uusiutuvaan energiaan tukeutuminen
Kiertotalouden näkökulmasta tuotantosysteemien/arvoketjujen tulisi tavoitella uusiutuvan energian hyödyntämistä 100 prosenttisesti, sillä uusiutuva energia on itsessään kiertävää.
4. Systeemiajattelu (engl. "systems thinking")
Kiertotaloudessa on keskeistä tarkastella systeemin kaikkia osia kokonaisuutena yksittäisten palasien sijaan. Systeemiajattelussa viitataan usein valtaosaan todellisen maailman systeemeistä, jotka ovat epälineaarisia, takaisinkytkeytyviä ja keskinäisriippuvaisia. Ymmärrys monimutkaisen systeemin vaikutusyhteyksistä mahdollistaa systeemitason optimoinnin, jolloin ei pelkästään tyydytä osaoptimoimaan ja tekemään asioita oikein (tehokkuus), vaan keskitytään tekemään oikeita asioita (vaikuttavuus) laajempaa kokonaisuutta palvellen.
5. Jäte on ruokaa
Biologisten kiertojen näkökulmasta tuotteiden ja palveluiden jätteen turvallinen palauttaminen osaksi ravinneketjua on olennainen osa kiertotaloutta. Esimerkiksi maatalouden ja elintarviketeollisuuden biomassoja voidaan hyödyntää orgaanisten lannoitteiden valmistukseen.
Kiertotalouden liiketoimintamalleista on esitetty erilaisia jaotteluja muun muassa Accenturen ja Deloitten toimesta.
Tuote palveluna -liiketoimintamallissa käyttöoikeus korostuu omistamisen sijaan. Tällöin palveluntarjoaja vastaa tuotteen omistajuuden kokonaiskustannuksista ja asiakas maksaa vain palvelun tai tuotteen käytöstä, esimerkiksi liisaussopimukseen perustuen. Malli luo palveluntarjoajalle kannusteen mahdollisimman kestävien ja pitkäikäisten tuotteiden suunnitteluun ja valmistukseen.
Suomessa esimerkiksi Lindström Oy tarjoaa vaihto- ja vuokramattopalveluita ja RePack liisaa uudelleenkäytettäviä pakkauksia verkkokaupoille.
Tuotteiden ja niiden komponenttien elinkaaren pidentämistä voidaan tehdä muun muassa korjaamisen, päivittämisen, uudelleenvalmistamisen ja jälleenmyynnin keinoin.
Suomalaisista yrityksistä esimerkiksi Ponsse tehdaskunnostaa käytettyjä osia, Iskun RealGreen-ketju tarjoaa kierrätys- ja jälleenmyyntipalvelua käytetyille huonekaluille ja Cimos puolestaan jälkimarkkinoi sekä kierrättää yrityksistä poistuvaa tietotekniikkaa.
Jakamisalustoilla viitataan palveluihin ja ratkaisuihin, jotka mahdollistavat tavaroiden ja resurssien hyötykäytön lisäämiseen muun muassa vuokrauksen, myymisen, jakamisen ja vaihtamisen keinoin, niin b2b kuin c2c markkinoillakin. Yksi tunnetuimmista esimerkeistä on Airbnb, jonka kautta kuka tahansa voi vuokrata omia tyhjiä tilojaan esimerkiksi matkailukäyttöön.
Liiketoimintamallia hyödyntäviä suomalaisia yrityksiä ovat muun muassa Kuinoma, Huuto.net, Tori.fi ja Sharetribe.
Kiertoketju-liiketoimintamallissa toiminta perustuu fossiilisten energialähteiden ja uusiutumattomien luonnonvarojen korvaamiseen uusiutuvalla energialla ja biopohjaisilla tai täysin kierrätettävillä materiaaleilla.
Suomessa esimerkiksi UPM, Neste ja St1 ovat kehittäneet uusiutuviin raaka-aineisiin pohjautuvia polttoaineita.
Palautumiseen ja kierrätykseen perustuvassa liiketoiminnassa jätettä ja sivuvirtoja hyödynnetään toiseen käyttötarkoitukseen esimerkiksi teollisissa symbiooseissa.
Suomessa esimerkiksi Globe Hope valmistaa tekstiilituotteita kierrätysmateriaaleista, Destamatic tuottaa puukiveä rakennus- ja pakkausjätteestä, ja Napapiirin Energia ja Vesi hyödyntää bioenergialaitoksen tuhkia metsänhoitoon tarkoitetun tuhkaraelannoitteen valmistukseen.
Kiertotaloudessa neitseellisten luonnonvarojen, myös puhtaan veden, tarve on vähäisempi ja sen sijaan hyödynnetään jo kierrossa olevia luonnonvaroja. Vesiin ja vesiekosysteemeihin kohdistuvat paineet ja kuormitus ovat merkittävästi vähäisempiä kuin vallitsevassa lineaarisessa taloudessa.
Kiertotalous ei kuitenkaan ole vesivarojen ja -ekosysteemien näkökulmasta yksiselitteisesti riskitön asia. Esimerkiksi materiaalien ja jätteiden (mm. tuhkat, lietteet, teollisuuden sivutuotteet ja niiden sisältämät haitalliset aineet) hyödyntämiseen liittyy vesiekosysteemeihin kohdistuvia riskejä. Biotalous ja sen tarvitsemien raaka-aineiden tuotanto tai kierrossa olevien materiaalien prosessointi voivat kasvattaa veden käytön tarvetta ja lisätä vesiin ja vesivaroihin kohdistuvia paineita.
Kiertotalous voi parantaa valtion resurssiomavaraisuutta ja näin suojata resurssiniukkuuteen ja hintoihin liittyviltä riskeiltä, sekä luoda ympäristön ja hyvinvoinnin huomioivaa uutta työtä.
Suomen itsenäisyyden juhlarahasto Sitran, McKinseyn ja Gaia Consultingin selvitysten mukaan kiertotalouden kansantaloudellinen potentiaali Suomessa on yhteensä 2-3 miljardia euroa vuosittain, 2030 mennessä.
"Kiertotalouden mahdollisuudet Suomessa" -raportissa arvioidaan kiertotalouden yhteispotentiaali 1,5-2,5 miljardin euron luokkaan viidellä eri sektorilla: konepajateollisuudessa, metsä- ja paperiteollisuudessa, ruokahävikin vähentämisessä, jakamistaloudessa sekä rakennus- ja kiinteistöalalla.
"Ravinteiden kierron taloudellinen arvo ja mahdollisuudet Suomelle" -raportissa ravinteiden kierron vuosittainen potentiaali tutkituilla alueilla on 0,5 miljardia euroa 2030 mennessä.
Rooman Klubin "The Circular Economy and Benefits for Society" -raportin arvioiden mukaan kiertotalous voisi vähentää Suomen hiilidioksidipäästöjä 68 %, luoda yli 75 000 uutta työpaikkaa ja vaikuttaa positiivisesti vaihtotaseeseen (+1.5 % BKT:sta) vuoteen 2030 mennessä.
Kiertotalouden taloudellista potentiaalia ja muita vaikutuksia on arvioitu monien tahojen toimesta, useimmiten Euroopan kontekstissa. 
Tulevaisuuden vihreä talous sekä siihen liittyvät innovaatiot ja työllisyys ovat olleet vahvasti Euroopan unionin agendalla. Taustalla vaikuttavat muun muassa tarve energia- ja resurssitehokkuuden parantamiseen, resurssiomavaraisuuden vahvistamiseen ja geopoliittisen aseman turvaamiseen, sekä ilmastonmuutoksen hidastamiseen.
Kiertotalouden osalta EU on asettamassa kunnianhimoisia tavoitteita. Joulukuussa 2014 Euroopan komissio hylkäsi edellisen komission valmisteleman kiertotalouspaketin, mutta joulukuussa 2015 komissio julkaisi uuden ehdotuksensa. Tarkoituksena on asettaa tiukemmat tavoitteet luonnonvarojen käytölle ja edistää tuotteiden materiaalitehokkuutta, kestävyyttä ja korjattavuutta. Ehdotuksen keskiössä on EU:n kiertotaloustoimintasuunnitelma. Ehdotuksessa asetetaan myös EU:n yhteiset kierrätystavoitteet: 65 prosenttia yhdyskuntajätteelle ja 75 prosenttia pakkausjätteelle vuoteen 2030 mennessä. Ehdotuksessa sitoudutaan myös kaatopaikkajätteen alentamiseen siten, että vuonna 2030 enintään 10 prosenttia kaikesta jätteestä päätyy kaatopaikalle.
Suomessa Juha Sipilän hallitus julkisti toukokuussa 2015 hallitusohjelman, jossa erään 10 vuoden strategisen tavoitteen mukaan ”"Suomi on bio- ja kiertotalouden sekä cleantechin edelläkävijä"”. Hallitusohjelman kärkihankkeen "”Kiertotalouden läpimurto, vesistöt kuntoon"” tavoitteena on hyödyntää kiertotalouden kasvavia mahdollisuuksia ja synnyttää uusia työpaikkoja, sekä parantaa Itämeren ekologista tilaa vesistöihin huuhtoutuvien ravinteiden vähentämisen ja ravinnekierron parantamisen myötä. Kärkihankkeen päätoimiin lukeutuu muun muassa kiertotalouden kokeilu-, tuotekehitys- ja demonstraatiohankkeiden edistäminen. Kärkihankkeelle on osoitettu 40 miljoonaa euroa.
Euroopan tiedeakatemioiden tieteellinen neuvottelukunta EASAC:n kiertotaloustyöryhmä on selostuksessaan nostanut esiin seuraavia esteitä kiertotalouteen siirtymiselle yritysten näkökulmasta:
EASAC:n kiertotaloustyöryhmä nostaa esiin myös seuraavia muita esteitä:
Kiertotaloutta ja erityisesti siihen liittyvää yhteiskunnallisten hyötyjen arviointia on kritisoitu puutteellisesta tieteellisestä pohjasta. EASAC:n kiertotaloustyöryhmän julkaisemassa kiertotalousselostuksessa painotetaan muun muassa, että kiertotalouden potentiaalisten hyötyjen arvioimiseen käytetyt mallit eivät ole riittävän tarkkoja.
Suomessa hallituksen panostuksia kiertotalouden kärkihankkeeseen on pidetty fokukseltaan kapea-alaisena ja panostukseltaan pienenä.