Suomen poliisi
Poliisi () on Suomen sisäasiainministeriön alainen poliisiorganisaatio. Poliisilain 872/2011 mukaan ”poliisin tehtävänä on oikeus- ja yhteiskuntajärjestyksen turvaaminen, yleisen järjestyksen ja turvallisuuden ylläpitäminen sekä rikosten ennalta estäminen, paljastaminen, selvittäminen ja syyteharkintaan saattaminen”. Suomen perustuslain mukaan poliisin toiminnan (kaiken ”julkisen vallan käytön”) tulee aina perustua lakiin.
Vuonna 2012 Suomessa oli 7 800 poliisia. Väkilukuun suhteutettuna yhtä poliisia kohden asukkaita oli 681. Vuonna 2007 Suomen poliiseista oli 88,3 % oli miehiä ja 11,7 % naisia. Vuonna 2013 miehiä oli 85 % ja naisia 15 %. Koko poliisihallinnon henkilöstöstä miehiä oli 71 % ja naisia 29 %.
Suomessa poliisi nauttii poikkeuksellisen laajaa kansalaisten luottamusta.
Poliisin organisaatio koostuu Poliisihallitukseen sijoitetusta keskushallinnosta sekä sen alaisista yksiköistä:
Suojelupoliisi siirtyi Poliisihallituksen alaisuudesta suoraan sisäministeriön alaiseksi valtakunnalliseksi poliisiyksiköksi 1.1.2016 alkaen.
Normaalisti kansalainen on tekemisissä lähinnä paikallispoliisin kanssa. Se huolehtii hälytyspartioinnista, poliisi- ja esitutkinnasta sekä lupa- ja todistusasioista. Yleensä paikallisen poliisilaitoksen päällikön virkanimikkeenä on poliisipäällikkö. Eräillä vanhastaan poliisimestarin nimikkeellä toimineilla virkamiehillä on edelleen oikeus käyttää tätä nimikettä. Helsingin poliisilaitoksella on eräitä pääkaupunkiseudun erityispiirteisiin liittyviä erikoistehtäviä, ja sen poliisipäällikkö käyttää poliisikomentajan arvoa. Helsingin poliisilaitoksen valmiusyksikkö eli niin sanottu Karhu-ryhmä toimii tarvittaessa valtakunnallisesti.
Poliisihallitus suunnittelee, johtaa, kehittää ja valvoo poliisin toimintaa sekä vastaa sen palveluiden saatavuudesta, päättää yksiköiden yhteistyöstä ja vastaa niiden tulosohjauksesta. Poliisin ja Poliisihallituksen toimintaa johtaa, kehittää ja valvoo poliisiylijohtaja. Vuoden 2015 elokuusta lähtien virassa on toiminut Seppo Kolehmainen. Poliisihallituksen alueelliset toimipisteet on sijoitettu aluehallintovirastoihin. Nämä koordinoivat paikallispoliisien toimintaa muiden alueviranomaisten kanssa. Lisäksi ne osallistuvat vakavien rikosten tutkintaan silloin kun paikallispoliisin voimavarat eivät yksinään riitä.
Poliisin valtakunnalliset yksiköt hoitavat erikoistehtäviään. Keskusrikospoliisi (KRP) huolehtii vakavimpien tai useiden aluehallintovirastojen alueella tapahtuneiden rikosten selvittämisestä sekä valtakunnallisesta järjestäytyneen rikollisuuden vastaisesta taistelusta. Myös valtakunnallinen rikostiedustelu kuuluu sen toimialaan. KRP:lla on oikeus ottaa minkä tahansa tutkinnan vastuu itselleen oma-aloitteisesti tai paikallispoliisin pyynnöstä mikäli se koetaan tarpeelliseksi.
Suojelupoliisi (Supo) on Suomen turvallisuuspalvelu, jonka tehtäviä ovat terrorismin ja ääriliikkeiden torjunta, vastatiedustelu sekä turvallisuusselvityksien laatiminen.
Poliisin valtakunnalliset huoltoyksiköt vastaavat muun muassa kaikkien poliisiautojen varustelusta ja huollosta sekä poliisin laajojen tietojärjestelmien ylläpidosta.
Suomessa poliiseja koulutetaan Tampereella Poliisiammattikorkeakoulussa.
Ahvenanmaalla poliisitoiminnasta vastaa maakunnan oma poliisilaitos, joka on hallinnollisesti Ahvenanmaan maakuntahallituksen alainen. Ahvenanmaalla sattuvissa, poliisitoiminnallisesti erittäin vaativissa tilanteissa Poliisihallitus voi määrätä toiminnan johtovastuun muille poliisiosastoille. Valtion turvallisuuteen liittyvät tehtävät kuuluvat Ahvenanmaalla valtakunnan poliisille, käytännössä Suojelupoliisille. Keskusrikospoliisi on vastaavasti toimivaltainen myös Ahvenanmaalla.
Liikkuva poliisi (LP) oli erikoistunut liikennevalvontaan kunnes yksikkö lakkautettiin vuonna 2014. Erityisesti sen toimialaan kuuluivat ennen tätä pääteiden ja raskaan liikenteen valvonta. Lisäksi se toimi valtakunnallisena poliisireservinä.
Suomi on Euroopan unionin poliisiviraston Europolin ja kansainvälisen rikospoliisijärjestön Interpolin jäsen.
Poliisin tunnuskuva on miekan terä, jonka kahvana on kruunupäinen leijonan pää. Tunnuskuvan on piirtänyt taiteilija Antti Salmenlinna vuonna 1936. Miekkaleijona esiintyy myös sotilaspoliisin koulutushaaramerkissä, jossa se on sijoitettu siniseen kilpeen. Miekkaleijona - silloiselta kutsumanimeltään "esivallan miekka" - esiintyi ensimmäisen kerran virallisessa muodossaan Suomen poliisilehden kannessa marraskuussa 1936. Tunnuksesta järjestettiin suunnittelukilpailu, mutta suunnittelutyö annettiin lopulta Antti Salmenlinnalle. Tunnus lisättiin poliisin virkapuvun olkaimiin vuonna 1941ja sitä alettiin käyttää poliisiautoissa 1950-luvun alkupuolella.
Vuonna 2013 poliisi sai tietoonsa kaikkiaan 850 000 rikosta. Se selvitti niistä lähes 80 prosenttia. Selvitysprosentti on ollut yli 70:n koko 2000-luvun.
Raiskauksista selvittämättä jää yli puolet. Pahoinpitelyistä lähes kaksi kolmasosaa.
Pimeistä jutuista eli jutuista, joissa tekijää ei valmiiksi tiedetä, oli 2013 hiukan alle 200 000 ja niistä selvisi vain alle viidesosa.
Omaisuusrikoksista suuri osa on pimeitä, ja niistä lähes 90 prosenttia jää selvittämättä. Suurista kaupungeista hurjin tilanne on Helsingissä, jossa kaikista pimeistä rikoksista selviää vain yksi kymmenestä. Omaisuusrikoksissa selvitysprosentti oli 2013 vain kahdeksan.
Suomen kansalainen, josta on talletettu tietoja poliisin järjestelmään, voi tarkastaa itsestään tallennetut tiedot henkilötietolain (523/1999) ja henkilötietojen käsittelystä poliisitoimessa annetun lain (761/2003) nojalla.
Poliisilla on oikeus katsoa henkilön tietoja poliisin tietojärjestelmästä, mutta vain jos virkatehtävä sitä edellyttää. Kansalaisella on oikeus selvittää, onko hänen tietojaan katseltu laittomasti. Jokaisella on myös oikeus vaatia, että asiavirheet oikaistaan ja oikeudettomasti tallennetut tiedot poistetaan. Tarkastusoikeuden käyttöä koskevat lomakkeet löytyvät poliisin kotisivuilta.
Poliisien taipumuksesta urkkia kansalaisten tietoja järjestelmistä on kritisoitu julkisesti. Esimerkiksi Anneli Auerin tutkinnan salaamisesta huolimatta hänen tietojaan oli urkkinut 74 poliisivirkamiestä. Niin ikään Mika Myllylää koskeva tutkinta oli saanut urkkijoita liikkeelle.
Suomessa käytössä olevat valtakunnalliset järjestelmät, joissa rekisterinpitäjänä Poliisihallitus: 
Muita järjestelmiä ovat muut kuin valtakunnalliset, yhden tai useamman poliisiyksikön käyttöön, luodut tietojärjestelmät. Suojelupoliisilla on lisäksi toiminnallinen tietojärjestelmänsä.
Poliisi ylläpitää myös tiettyjä salaisia rekistereitä, joissa olevia tietoja ei rekisteröitykään saa itse tarkastaa. Näissä tapauksissa kirjauksien lainmukaisuuden voi selvittää rekisteröidyn toimeksiannosta Suomen tietosuojavaltuutetun toimisto.
Tämänkaltaisia rekisteritietoja ovat:
Vuonna 2016 Lännen Median poliisikyselyssä kokoomusta kertoi äänestäneensä 25,1 prosenttia kyselyyn vastannaisesta poliiseista. Perussuomalaisia oli äänestänyt 24,4 prosenttia, keskustaa 15,8 prosenttia, sosiaalidemokraatteja 5 prosenttia, vihreitä 3,3 prosenttia ja vasemmistoliittoa 0,8 prosentia. Vastaajista 21,7 prosenttia ei paljastanut, mitä äänesti.
Poliisin tekemiä "rikoksia" tutkii Suomessa vain Valtakunnansyyttäjänvirasto.
Lievempiä asioita, joissa kansalainen tai laillisuusvalvoja epäilee ”vain” "virheellistä menettelyä" asiassa, voidaan asia käsitellä niin sanotulla "hallinnollisella menettelyllä".
Hallinnollinen menettely tarkoittaa, että kansalaisen kantelun tuloksena tai laillisuusvalvonnan omasta huomiosta selvitetään, onko tapahtunut virheellinen menettely. Hallinnollinen menettely voi tapahtua poliisin organisaation sisällä tai ylemmän laillisuusvalvojan toimesta riippuen siitä, onko kantelu tehty poliisille vai ylemmälle laillisuusvalvojalle.
Epäillyistä poliisin rikoksista tutkintapyyntö on tehtävä rikosilmoituksella poliisille, josta se siirretään Valtakunnansyyttäjänvirastoon tai suoraan Valtakunnansyyttäjänvirastolle.
Valtakunnansyyttäjän mukaan Suomessa olisi tarve päätoimiselle poliisirikosasioiden käsittely-yksikölle, joka toimisi valtakunnallisesti ja itsenäisesti. Hänen mukaansa muissa Pohjoismaissa on erillisyksiköt poliirikosten tutkinnalle. Vain Suomessa on käytössä "karvalakki-malli", jossa poliisirikosasioita muut poliisit tutkivat Valtakunnansyyttäjän alaisuudessa pääsääntöisesti oman toimen ohessa.
Valtakunnansyyttäjän mukaan poliisirikosten käsittelyajat ovat hyvin pitkiä ja syövät kansalaisten luottamusta järjestelmään.
2010-luvulla poliisin tekemiksi epäiltyjä rikoksia on ollut noin 700–900 kappaletta vuodessa. Vuonna 2013 poliisimiehen tai -naisen tekemiksi epäiltyjä rikoksia kirjattiin Valtakunnansyyttäjänvirastossa 898 rikosilmoitusta. Määrä on kasvanut koko vuosikymmenen alun. Ei ole tarkkaa tilastotietoa esimerkiksi siitä, miten paljon ja mistä rikoksista poliiseja on syytteessä tai lopulta tuomitaan.
Samana vuonna 2013 eduskunnan oikeusasiamies ratkaisi 895 kantelua poliisiviranomaisista, joista 131 johti toimenpiteisiin.
Suomessa poliisin rikoksista ja virheistä nousee esiin erityisesti kaksi aihetta: väkivalta ja rehellisyys. Rehellisyydellä tarkoitetaan suomalaisen poliisirikollisuuden informaatioulottuvuutta, joka liittyy erityisesti suoritetun poliisi- tai esitutkinnan epärehellisyyksiin. Poliisiin kohdistuva arvostelu tässä ulottuvuudessa on erityisen laaja-alaista.
Tarkastelun ulkopuolelle jää myös piilorikollisuutta, josta ei kannella tai saada yleensä käynnistettyä rikostutkintaa. Lahjustapaukset ovat vaikeasti tutkittavaa piilorikollisuutta, johon tutkijat ovatkin päässeet käsiksi vain jo olemassa olevien skandaalien kautta. Myös salaisten pakkokeinojen osalta käytön kyseenalaistaminen on usein mahdotonta, sillä laki sallii senkin mahdollisuuden, ettei pakkokeinojen kohde saa siitä koskaan tietää.
Rasismi ja seksismi ovat olleet esillä kun Euroopan rasismin ja suvaitsemattomuuden vastaisen komission (ECRI) on nähnyt viitteitä siitä, että Suomen poliisi ei reagoi aina asianmukaisesti vähemmistöryhmien rasismista ja syrjinnästä tekemiin ilmoituksiin ja että tällaisia ilmoituksia ei oteta tutkittavaksi tai että niitä ei tutkita riittävän uutterasti. Ongelmana on, että joidenkin arvioiden mukaan vain 5-10% rasistisista rikoksista tulee ilmoitetuiksi, koska luottamus viranomaisten puolueettomaan ja tehokkaaseen toimintaan voi olla saatujen kokemuksien takia vähäistä. Naiset joutuvat syrjinnän kohteeksi monilla eri tavoilla. Toisaalta naisia tuomitaan varsin harvoin rikoksista ja onkin esitetty, että poliisi tahtoo suhtautua naisiin perinteisin ja vanhoillisin mielikuvin. Naiset saattavat monesti päästä rikosepäilyjen ulkopuolelle, koska nainen ei rikoksentekijänä mukaudu rikoksentutkijan käsitykseen rikoksentekijästä. Toisaalta on viitteitä naisten joutumisesta syrjinnän kohteiksi myös rikoksen uhreina ja poliisina työskentelevät naispoliisit joutuvat syrjinnän kohteiksi myös poliisiorganisaatiossa. On merkkejä naispoliisien hitaammasta urakehityksestä miehiin verrattuna ja todisteita seksuaalisesta ahdistelusta. Tutkimuksen aineistossa oli tapauksia joissa nainen oli poliisirikoksen oletettu uhri. Nämä olivat tapauksia jossa kyse oli miespoliisin epäillystä naispoliisien raiskauksista tai sen yrityksestä. Kiinniotettuina naisiin oli kohdistunut asiatonta riisuttamista, asiattomia kuulustelukeinoja, pahoinpitelyjä ja asiattomia säilöönottamisia.
Kesällä 2017 Long Play julkaisi Suomen Poliisin salaisesta Facebook-ryhmästä vuotaneita keskusteluja, joissa poliisit muun muassa haukkuivat avoimesti vähemmistöjä ja etnisiä ryhmiä, naureskelivat turvapaikanhakijan itsemurhayritykselle ja Helsingin Asema-aukion pahoinpitelyn uhrille. Ryhmän rasistiset kirjoitukset eivät kuitenkaan johtaneet rikostutkintaan.
Kesäkuussa 2017 tuomittiin vaasalainen vanhempi konstaapeli pahoinpitelystä ja virkavelvollisuuden rikkomisesta virka-aikana. Konstaapeli oli lyönyt uhria yli 20 kertaa pään alueelle kolmen muun poliisin pitäessä uhria kiinni. Uhri sai korvauksia 600€.
Viitanen (2007) löysi tutkimuksissaan 497 poliisirikostapauksen joukosta seuraavanlaisia poliisirikoksia.
Lievemmät asiat, joissa ei epäillä rikosta, käsitellään hallinnollisella menettelyllä. Mikäli laillisuusvalvonnan havainto tai kansalaisen kantelu antaa aihetta toiminnan tarkempaan selvittämiseen, asiaa ryhdytään tutkimaan hallinnollisella menettelyllä.
Virkatoimien vastaiset menettelyt eivät välttämättä ole rikosoikeudellisesti rangaistavia, jolloin kyse on yleensä virheellisestä menettelystä, joka on kokonaisuutena tarkastellen vähäinen, eikä poliisin virheelliseen menettelyyn sisälly tahallista toimintaa.
Poliisin velvoitteet kertoa asioista rehellisesti vaihtelevat sen mukaan onko kyseessä vain virheellinen menettely vai rikosepäily tai vaara joutua epäillyksi virkarikoksesta.
Poliisi ei saisi valehdella tai jättää asioita kertomatta, kun hänen toimintaansa selvitetään virheellisestä menettelystä. Vaara joutua moitearvostelun kohteeksi ei riitä vaikenemisen, valehtelun tai asioiden valikoivan kertomisen perusteeksi. Poliisin on virkavastuulla pysyttävä totuudessa ja kerrottava kaikki olennainen asiaan liittyvä. Hallintomenettelyssä poliisilla on virkamieslain mukainen lojaliteettivelvoite työnantajalleen.
Mikäli poliisimiehen osalta arvioitavaksi tulee ”on syytä epäillä rikosta” -kynnys, asian käsittely siirtyy esitutkintalain mukaisesti tutkintamenettelyn piiriin ja esitutkintaa johtaa toisen poliisin sijaan Valtakunnansyyttäjänviraston syyttäjä.
Kun poliisia epäillään rikoksesta on kiistanalaisempaa onko poliisilla itsekriminointisuoja kuten muillakin rikoksesta epäillyillä. Poliisilla on virkaan liittyviä eettisiä velvoitteita, jotka eivät poistu edes silloin, kun poliisi on vaarassa joutua virkasyytteeseen. Itsekriminointisuoja koskeekin vain rikosoikeudellista vastuuta, ei muita velvoitteita. Jos poliisilla on todellinen virkasyytteen vaara, hän voi vaieta rikosprosessissa itselleen epäedullisista seikoista kuten muutkin rikoksesta syytetyt.
Käräjäoikeuden mukaan poikkeuksellisen vakavia ja vahingollisia Suomen Poliisin tekemiä rikoksia olivat entisen huumeyksikön päällikön Jari Aarnion huumerikokset.
Poliisin itsekriminointisuojan toteutuminen voi olla ongelmallista siinä tilanteessa, että hallinnollinen selvittely johtaakin rikostutkinnan käynnistymiseen. Sisäministeriön vuonna 2011 julkaistun ohjeen mukaan oikeusasiamies tai oikeuskansleri (ylempi laillisuusvalvonta) ei saisikaan käyttää heille suotuja laillisuusvalvonnan keinoja siten että poliisiin kohdistuvat rikosepäilyt vahvistuisivat. Tällä suojellaan rikoksesta epäillyn poliisin oikeuksia. Myös oikeusasiamiehen mukaan on laillisuusvalvonnan kannalta perusteltua, että räikeämmissä tapauksissa tehdään rikosilmoitus ja asia siirtyy syyttäjän harkittavaksi.
Asiasta on Poliisin sisällä tapahtuvassa hallinnollisessa menettelyssä annettu Poliisihallituksen ohje. Jos joudutaan hallinnollisessa menettelyssä tekemään arviointia siitä, voisiko kyseessä olla poliisin tekemä rikos, on tapaus siirrettävä Valtakunnansyyttäjänvirastoon arvioitavaksi.
Suomessa kantelut viranomaisen virheelliseksi epäillystä toiminnasta tehdään oikeuskanslerille tai eduskunnan oikeusasiamiehelle kirjallisesti. Kantelu on yleensä julkinen, ja sen käsittely on maksutonta. Esimerkiksi vankeutta, muuta vapauden menetystä, rikosasiaa, turvapaikkaa, oleskelulupaa, viisumin hakua tai muuta vastaavaa henkilökohtaista asiaa käsiteltäessä asiakirjat ja tiedot kuitenkin salataan julkisuudelta.
Hallintokantelun voi tehdä myös ylemmälle poliisiviranomaiselle. Poliisipäälliköt ja poliisin valtakunnallisten yksiköiden päälliköt käsittelevät lähtökohtaisesti alaisiinsa kohdistuneet kantelut. Poliisihallitus käsittelee ja ratkaisee pääsääntöisesti kanteluita, jotka koskevat Poliisihallituksen virkamiehiä tai poliisiyksiköiden päälliköitä.