hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Igor Girkin
Igor Vsevolodovitš Girkin (), joka tunnetaan myös nimellä Igor Ivanovitš Strelkov (, s. 17. joulukuuta 1970) on venäläinen upseeri ja nationalisti, joka johti kesällä 2014 osaltaan Itä-Ukrainan sotilaallista kapinaa.
Girkin on sotaveteraani ja äärikansallismielinen monarkisti, jonka kutsumanimi on "Strelok" tarkoittaa "ampujaa" tai "pyssymiestä". Girkin on aiemmin taistellut vapaaehtoisena mm. Bosniassa ja Transnistriassa. Ensimmäisessä Tšetšenian sodassa Girkin oli sotilas, toisessa upseeri. Venäläisnationalistisen, konservatiivisen kansallisromantikko Girkinin ajatellaan lännessä vastustavan Venäjän liberaaleja poliitikkoja, joita hän pitää pettureina. Girkin on koulutukseltaan historian maisteri ja hän on harrastanut historiallisia roolipelejä.
Girkin väittää itse kuuluneensa turvallisuuspalvelu FSB:hen vuoteen 2013, Ukrainan ja lännen mielestä Girkin palveli sotilastiedustelu GRU:ssa. Kesällä 2013 Girkin esitteli abhasialaiselle uutistoimistolle uudenlaista erityisoperaatioista koostuvaa sotaa. Hän kokosi taistelujoukon Ukrainan venäläismielisistä, venäläisistä ja muualta tulleista eri sotien veteraaneista, joka osallistui helmikuussa 2014 Krimin Simferopolin parlamentin valtaukseen. Sen jälkeen he valtasivat huhtikuussa 2014 Itä-Ukrainassa Slovjanskin alueen turvallisuuspalvelun rakennuksen. Girkiniä pidetään yhtenä vastuullisena myös muihin rikoksiin, kuten teloituksiin. Hän oli määrännyt esimerkiksi teloituksen vähäisen näpistyksen perusteella, vedoten Stalinin diktatuurin aikaiseen, vanhentuneeseen toisen maailmansodan ajan neuvostolainsäädäntöön.
Girkin järjesti ja johti pitkään niin sanotun Donetskin kansantasavallan alueen venäläismielistä kapinaa Itä-Ukrainan sodassa kesällä 2014 ja toimi "kansantasavallan" puolustusministerinä. Kun kapinallisten alue näytti romahtavan heinäkuun alussa, Girkin pyysi YouTubessa Venäjältä apua. 
14. elokuuta Girkin erosi niin sanotun Donetskin kansantasavallan puolustusministerin tehtävästä ja joutui syrjään Itä-Ukrainan tapahtumista.
Myöhemmin Girkin kertoi aloittaneensa kapinatoiminnallaan Ukrainan sodan, kun venäläisaktivistien kapina oli kuivumassa kokoon. Hän oli pettynyt siihen, ettei Venäjä halunnutkaan Krimin tavoin vallata Itä-Ukrainaa. Hän lähti pois Ukrainasta, koska Venäjää ei haluttu kytkeä Ukrainan tapahtumiin. Girkinin mukaan Venäjän pääideologina pidetty Putinin neuvonantaja Vladislav Surkov ohjasi Ukrainan kapinaa.
Ivan Šuvalov
Ivan Ivanovitš Šuvalov (; 12. marraskuuta 1727 Moskova – 26. marraskuuta 1797 Pietari) oli venäläinen poliittinen vaikuttaja, koulutuksen kehittäjä ja taiteiden ja kulttuurin suosija, joka perusti muun muassa Moskovan yliopiston ja Pietarin taideakatemian.
Ivan Šuvalov kuului Šuvalovin aatelissukuun. Šuvalov kutsuttiin paašipojaksi keisarilliseen hoviin vuonna 1742, vuotta sen jälkeen kun hänen serkkunsa Pjotr Šuvalov oli auttanut keisarinna Elisabetia nousemaan valtaan. Ivan Šuvalovista tuli vuonna 1749 Elisabetin suosikki. Hänet nimitettiin hallituskomitean (”konferenssin”) jäseneksi ja hän sai suuren vaikutusvallan Venäjän päätöksenteossa. Šuvalovia on luonnehdittu pyyteettömäksi henkilöksi juonittelujen täyttämän hovielämän keskellä. Hän sai vuonna 1760 kenraaliadjutantin arvon, mutta torjui hänelle tarjotun korotuksen kreiviksi.
Šuvalov perusti vuonna 1755 Moskovan yliopiston ja hänestä tuli sen ensimmäinen kuraattori. Hän perusti samalla myös yliopiston kirjapainon, joka alkoi julkaista "Moskovskije vedomosti" -lehteä. Keisarillinen taideakatemia perustettiin yliopiston yhteyteen Moskovaan vuonna 1757 ja Šuvalov toimi sen johtajana vuoteen 1763. Hänet tunnettiin muutenkin suuresta taidekokoelmastaan ja taiteilijoiden tukemisesta. Hän lainasi laajan kirjastonsa taideakatemian käyttöön, ja kun taideakatemia vuonna 1763 erotettiin yliopistosta ja siirrettiin pääkaupunkiin Pietariin, se toimi aluksi Šuvalovin palatsin tiloissa. Šuvalovin aloitteesta perustettiin myös Kazanin kymnaasi vuonna 1758. Lisäksi hän tuki Mihail Lomonosovin tieteellistä toimintaa ja antoi Voltairelle idean tämän Venäjän historiaa käsitelleeseen teokseen "Histoire de l'empire de Russie sous Pierre le Grand".
Katariinan Suuren tultua Venäjän hallitsijaksi Šuvalov joutui aluksi epäsuosioon ja hän oleskeli vuosina 1763–1777 ulkomailla. Palattuaan Venäjälle hänet nimitettiin ylikamariherraksi. Myöhempinä vuosinaan hän auttoi muun muassa Jekaterina Daškovaa venäjän kielen sanakirjan laatimisessa.
Ivan Betskoi
Ivan Ivanovitš Betskoi (; 3. helmikuuta 1704 Tukholma, Ruotsi – 31. elokuuta 1795 Pietari) oli venäläinen hovimies, joka johti Venäjän koulutusjärjestelmän uudistamista keisarinna Katariina Suuren valtakauden alkuvuosina ja toimi Pietarin taideakatemian johtajana vuosina 1764–1794.
Betskoi oli ruhtinas ja sotamarsalkka Ivan Trubetskoin avioton poika, joka syntyi Trubetskoin ollessa sotavankeudessa Ruotsissa suuren Pohjan sodan aikana. Hänen äitinsä oli ruotsalainen aatelisnainen. Aviottoman syntyperänsä vuoksi Betskoi sai sukunimekseen vain osan isänsä nimestä. Betskoi vietti pääosan nuoruudestaan ulkomailla. Hän kävi kadettikoulun Kööpenhaminassa ja palveli jonkin aikaa Tanskan ratsuväessä, mutta jätti palveluksen loukkaannuttuaan ratsastusonnettomuudessa. Betskoi tuli vuonna 1729 Venäjän ulkoministeriön palvelukseen. Hän sai kielitaitonsa ansiosta paljon ulkomaankomennuksia ja toimi muun muassa Venäjän Pariisin-lähettilään sihteerinä. Hän oli suosiossa keisarinna Elisabetin vallan alkuvuosina, mutta siirtyi vuonna 1747 viidentoista vuoden ajaksi asumaan Ranskaan. Palattuaan Venäjälle Betskoi oli vuosina 1762–1779 Katariina Suuren yksityissihteerinä. Hän sai 1766 todellisen salaneuvoksen arvonimen.
Betskoi pyrki kehittämään Venäjän koululaitosta yleisen sivistystason nostamiseksi. Keisarinnalle vuonna 1763 esittämässään muistiossa hän ehdotti molemmille sukupuolille suunnatun laajan sisäoppilaitoksiin perustuvan opetusjärjestelmän perustamista ”uuden ihmisrodun” luomiseksi kasvatuksen avulla. Valistukseen uskonut Betskoi vastusti myös lasten ruumiillista kuritusta kouluissa. Hänen aloitteestaan perustettiin 1764 aatelisneidoille tarkoitettu Smolnan instituutti sekä monia muita oppilaitoksia. Samana vuonna Betskoista tuli Pietarin taideakatemian järjestyksessä toinen presidentti Ivan Šuvalovin jälkeen. Heti astuttuaan tehtäväänsä hän laati taideakatemialle sen ensimmäisen ohjesäännön ja perusti akatemiaan kasvattiosaston, johon otettiin viisi- ja kuusivuotiaita poikia 15 vuoden koulutusta varten. Hän pyrki lisäämään yleissivistävien aineiden opetusta taideakatemiassa. Betskoi perusti myös löytölastenkodit Moskovaan vuonna 1764 ja Pietariin 1770. Myöhempinä vuosinaan hän sokeutui ja menetti vaikutusvaltansa Katariina Suureen. Hän oli silti taideakatemian presidenttinä vuoteen 1794.
Betskoita on joskus kirjallisuudessa väitetty huhujen perusteella Katariina Suuren oikeaksi isäksi, koska hänellä oli Pariisissa oleskellessaan läheiset suhteet tämän äitiin, herttuatar Johanna Elisabetiin.
Leivinpyörä
Leivinpyörä eli taikinapyörä on kädensijaan akseloitu harkkoreunainen metallikiekko, jolla leikataan kaulitusta leivintaikinasta halutun kokoisia ja muotoisia paloja yksittäisiksi leivonnaisiksi. Yksinkertaisin tapa on leikata kaulittu taikinalevy ruuduiksi tai suikaleiksi läpi taikinalevyn kulkevin suorin vedoin, mutta leivinpyörällä on mahdollista leikata monimutkaisiakin kuvioita joko vapaalla kädellä tai esimerkiksi pahvista leikattua kaavaa vasten. Leivinpyörää käytetään muun muassa perinteisten tähdenmuotoisten joulutorttujen aihioiden leikkaamiseen voitaikinasta.
Leivinpyörän kaltainen keittiöväline on suorareunaisella, teräväksi hiotulla pyörällä varustettu pizzaleikkuri.
Juupajoki (Harjunpäänjoen sivujoki)
Juupajoki tai Juupaoja on 4,7 kilometriä pitkä joki Ulvilassa, Harjavallassa ja Kokemäellä Satakunnassa. Se on Harjunpäänjoen vasemmanpuoleinen sivuhaara. Joet yhtyvät 22,6 kilometriä Harjunpäänjoen suusta Leineperin ja Levanpellon välissä. Juupajoki on "Juupajoen valuma-alueen" laskujoki, joka saa alkuunsa Juupajärvestä. Se on osa Kokemäenjoen vesistön Harjunpäänjoen valuma-aluetta. Kokemäenjoki laskee Selkämereen Porissa.
Joki luikertelee moreenimaastoisen metsän halki. Juupajärven luusua sijaitsee 29,8 metrin korkeudella merenpinnasta, joten Juupajoelle tulee pudotusta Harjunpäänjoen yhtymäkohtaan korkeintaan puoli metriä. Luusuassa on avosuota. Aivan alajuoksulla joki halkoo peltoja. Jokeen on kaivettu lampareita omaa käyttöä varten. Noin kilometri ennen järven luusuaa, alkaa Harjavallan raja seurata uomaa. Raja kiertää Juupajärven niin, että se jää kokonaan Harjavallan puolelle. Rannalle rajautuvat kaksi tilaa sen sijaan jäävät Ulvilan puolelle. Juupajärven tulo-oja on nimeltään "Juupaoja", mikä voi olla Juupajoen toinen nimitys.
Ruohottunut järvi tarjoaa ravintoa linnuille ja hyönteisille. Liian tiheä kasvusto sen sijaan heikentää vesilintujen elinmahdollisuuksia, mutta muuttolintujen levähdyspaikkana Juupajärvi ja läheiset Pitkäjärvi ja Katinhäntä sekä "Porolanaukean" pellot ovat olleet suosittuja kohteita suurilla muuttolinnuilla.
Juupajoeksi voidaan kutsua koko pääuomaa, joka virtaa kahden järven läpi "Juupaojana" ja haarautuu "Porolanaukealla" "Huhtamaanojaksi" ja "Porolanojaksi". Uoma on siten valuma-alueensa laskujoki. Porolanoja jatkuu "Haavasojan" yli ja kallistuu kohti Kokemäkeä "Leppialhonojana". Haavasojan seudulla on vedenjakaja. Suurimmaksi joen pituudeksi saadaan siten 16,3 kilometriä.
Juupajoki sivuaa "Kotasaarensuota" laskiessaan Juupajärvestä ja toimii samalla suo-ojien vesien keräilyuomana. Juupajärvi on umpeen ruohottunut järvi, joka saa avovesivaiheensa vain kevättulvien aikana. Siihen laskeva Juupaoja luikertelee pelloiksi raivattujen entisten soiden läpi Pitkäjärven kylään, jonne se laskee Pitkäjärvestä. Pitkäjärveen laskee kaksi suurta ojaa. Toinen on vain 900 metriä pitkä ja alkaa Katinhännän umpeen ruohottuneesta järvestä. Toinen oja tuo etelästä vedet Juupajoen valuma-alueen latvoilta. Pitkäjärvi on 3 kilometriä pitkä ja myös umpeen ruohottunut järvi.
Valuma-alueen latvoilla on metsät ojitettu tiheästi samoin kuin suuremmat suot: "Koirakorvensuo", "Rintasensuo", "Porolansuo", "Huhtamaa", "Raasansuo", "Pyhäsuo" ja "Porolanmaa". Näiden soiden ojien järviin tuomat ravinteet ovat osasyy järvien rehevöitymiseen. Toinen syy on järvien mataluus. Järvien pinta on alennettu 1800-luvulla kaivamalla joen uomia syvemmiksi. Tällä on haluttu vähentää tulvien aiheuttamaa haittaa. Toinen syy liittynee tukinuittoon.
FS Agosta (S620)
Agosta (runkonumero S620) oli Ranskan laivaston Agosta-luokan sukellusvene.
Alus tilattiin Cherbourgin laivastontelakalta. Sen köli laskettiin 1. marraskuuta 1972 ja alus laskettiin vesille 19. lokakuuta 1974. Alus valmistui 28. heinäkuuta 1977.
Alus poistettiin palveluksesta 1997.
Juupajärvi (Harjavalta)
Juupajärvi on Satakunnassa Harjavallassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Harjunpäänjoen valuma-alueen "Juupajoen valuma-alueeseen".
Järven pinta-ala on 23,6 hehtaaria ja sen pituus on 1,1 kilometriä ja leveys 300 metriä. Järven luusua sijaitsee järven luoteisrannalla, josta saa alkuunsa 4,7 kilometriä pitkä Juupajoki, joka laskee Harjunpäänjokeen.
Järven rantaviiva on 2,9 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Koillisranta on pitkää loivaa mäkeä, mutta lounaisranta tasaista ja ojitettua metsäsuota. Ojat laskevat suoraan järveen. Suurin tulo-oja on Juupaoja, joka laskee Pitkäjärvestä.
Kunnan raja on piirretty niin, että osa Juupajoen uomasta ja koko Juupajärvi kuuluu Harjavaltaan.
Järvi on umpeen ruohottunut ja matala, mikä viittaa voimakkaaseen rehevöitymiseen. Vesilinnuilla ei riitä tilaa uimiseen, mikä rajoittaa niiden lajimääriä, vaikka ravintoa on runsaasti tarjolla. Muuttolinnut suosivat järveä levähdyspaikkanaan ja täällä levähtää muun muassa joutsenia, kurkia, metsähanhia, sekä kahlaajia ja vesilintuja.
Daniel Ekmanin kartoista vuodelta 1731 on kuvattu Varekselan heinäniittyjä Pitkäjärven ja Juupajärven maastoissa. Aidatuille metsäniityille ja koko Juupaojan pituudelta raivattuille niityille johti Kokemäenjoelta polku. Seutua ei tuolloin viljelty, mutta heinää kasvatettiin siellä karjaa varten. Juupajärven nimi kirjoitettiin tuolloin "Juvajerwfi".
Maaherra on antanut vuonna 1818 anomukselle vuonna 1824 päätökset, joiden nojalla järvi olisi voinut kuivata. Työ keskeytyi tai sitä ei saatettu loppuun. Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järvi vaikuttaa olevan aavistuksen verran pitempi kuin nykypäivänä, mutta mitään suurta eroa ei näy.
Katinhäntä (Harjavalta)
Katinhäntä on Satakunnassa Harjavallassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Harjunpäänjoen valuma-alueen Juupajoen valuma-alueeseen.
Järven pinta-ala on 20,5 hehtaaria ja sen pituus on 900 metriä ja leveys 250 metriä. Järven luusua sijaitsee järven kaakkoisrannalla, josta saa alkuunsa 900 metriä pitkä laskuoja Pitkäjärveen.
Järven rantaviiva on 2,2 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Koillisranta päättyy metsä- ja avosuohon. Luusuan yli kulkee tie, joka liittyy Leineperin ja Pitkäjärven kylän yhdistävälle tielle. Järven pohjoispuolella on pari tilaa, mutta loma-asutusta ei ole.
Järvi on umpeen ruohottunut ja matala, mikä viittaa voimakkaaseen rehevöitymiseen. Vesilinnuilla ei riitä tilaa uimiseen, mikä rajoittaa niiden lajimääriä, vaikka ravintoa on runsaasti tarjolla. Muuttolinnut suosivat järveä levähdyspaikkanaan ja täällä levähtää muun muassa joutsenia, kurkia, metsähanhia, sekä kahlaajia ja muita vesilintuja.
Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järvi oli niin pitkä kuin Pitkäjärvi ja Katinhäntä yhteensä. Laskuoja lähti kartan mukaan keskeltä. Silloinen Korven torppa sijaitsee nykyisen Järvikorven tilan kohdalla hieman etelämpänä kuin Karhusaari. 1800-luvulla järvessä oli samassa kohdassa pitkänomainen saari.
Bio Grand
Bio Grand on Tikkurilan keskustassa Vantaalla sijaitseva elokuvateatteri. Se on toiminut vuodesta 1939 lähtien ja sen nykyiset tilat valmistuivat 1984. Teatterin 184-paikkainen esityssali on varustettu 3D-esityslaitteistolla.
Bio Grand sijaitsee Tikkurilan keskustassa Kielotien ja Tikkurilantien kulmassa, osoitteessa Kielotie 7. Elokuvateatterin takana on parkkipaikka. Elokuvateatteri sijaitsee lähellä Tikkurilan rautatieasemaa.
Ingrid Ekmanin rakennuttama Grandin liiketalo, johon tuli myös tilat elokuvateatteria varten, rakennettiin Rajatien (nykyinen Kielotie) ja Valtatien (nykyinen Tikkurilantie) kulmaan 1938. Uudenaikaisen teatterin avajaisnäytös oli 16. syyskuuta 1939. Sen elokuvaprojektorit olivat Saksasta tuodut Ernemann IV -merkkiset laitteet, joita käytettiin aina 1970-luvun lopulle saakka. Äänilaitteista vastasi Suomen Philips.
Toisen maailmansodan aikana kotimainen ja läntinen ohjelmisto olivat vallitsemassa asemassa, mutta esimerkiksi myös saksalaista ohjelmistoa esitettiin. Jatkosodan puhjettua puolustusvoimien katsauksista tuli teatterin vakio-ohjelmistoa. Bio Grandin kulta-aika sijoittui 1950-luvulle. 1960-luvulla se kuitenkin ajautui monien muiden elokuvateatterien tavoin taloudelliseen ahdinkoon ja teatteritoiminnan harjoittaja Bio Grandin tiloissa vaihtui usein.
1963–73 teatteritoimintaa Bio Grandissa harjoitti Osmo Rantanen. Teatteri ei saanut elokuvia yhtä nopeasti kuin muut maaseututeatterit. 1973 toiminta siirtyi Jussi Puikkosen omistamalle Kent-Filmille, minkä jälkeen teatteritoiminta Grandissa piristyi. Samana vuonna Vantaan Kino aloitti teatterissa kunnallisen elokuvatoiminnan. Yhteistyö kaupungin ja teatterin välillä jatkui 1973–1982 ja sen jälkeen vuodesta 1984 nykypäivään.
Vanhan rakennuksen purkityöt alkoivat 1982 ja uusi liikekeskus Grandinkulma ja nykyinen teatteri valmistuivat 1984. Kent-Filmi jatkoi toimintaansa Bio Grandissa vuoteen 1989, jolloin Vantaan kaupunki osti yhtiön. Siirtymäkaudella 1988–1989 Vantaan kaupunki ylläpiti teatterin toimintaa. Vuonna 1989 teatteri siirtyi nykyiselle omistajalleen Kimmo Lohmanin omistamalle BG-Filmsille.
Bio Grandin 70-vuotispäivää vietettiin 14.–16. toukokuuta 2009. Juhlaelokuvasarjassa esitettiin neljä suomalaista merkkiteosta: Teuvo Tulion ohjaama "Laulu tulipunaisesta kukasta" (1938), Mikko Niskasen ohjaama "Käpy selän alla" (1966), Risto Jarvan ohjaama "Jäniksen vuosi" (1977) ja Aki Kaurismäen ohjaama "Boheemielämää" (1992). Paikalla oli myös Vantaan kaupunginhallituksen puheenjohtaja ja kansanedustaja Tapani Mäkinen.
Bio Grand on entisen Helsingin maalaiskunnan elokuvateattereista ainoa nykypäivänä toimiva.
Teatterissa on 184-paikkainen esityssali. Se on varuastettu 3D-esityslaitteistolla, joka otettiin käyttöön teatterin 70-vuotisjuhlavuonna 2009. Projektorilaitteen on valmistanut Barco. Valkokankaan takana on kolme JBL:n valmistamaa pääkaiutinta ja kaksi 18-tuumaista subwooferia. Salin ympäri kiertävät surroundkaiuttimet ovat myös JBL:n valmistamia. Salin äänentoistoa parannettiin 2008 asentamalla Dolby Laboratoriesin kehittämä ääniprosessori.
Torkkupeitto
Torkkupeitto tai lepopeite on sohvalla tai sijatun vuoteen päiväpeitteen päällä otettavia päiväunia varten tarkoitettu pienehkö ja kevyt peite, joka on tarpeen tullen helposti otettavissa esiin. Aiemmin torkkupeittoina käytettiin myös villasta tehtyjä isoja, hapsureunaisia hartiahuiveja.
Torkkupeitot ovat kooltaan noin 120 x 150 cm. Halvemmissa torkkupeitoissa käytetään villan sijasta materiaalina akryyliä. Torkkupeitto on myös suosittu neulomalla itse tehtävä käsityö.
Torkkupeiton kaltainen tekstiili on myös autossa tai muualla kodin ulkopuolella käytettävä "matkahuopa".
Vuonna 2010 kansanedustajien työhuoneisiin Eduskuntataloon hankitut torkkupeitteet herättivät kohua, kun ne maksoivat yli sata euroa kappale ja ne hankittiin ilman kilpailutusta.
Reima Nikkinen
Reima Vesa Aleksanteri Nikkinen (16. elokuuta 1944 Helsinki – 10. syyskuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen flamencotanssija ja romaniaktivisti. Hän oli flamencotanssin uranuurtaja Suomessa, tanssi flamencoa, teki koreografioita ja myös opetti.
Nikkinen opiskeli tanssia muun muassa Airi Säilän balettikoulussa ja Into Lätin johdolla. Hän opiskeli myös Espanjassa 1960-luvulla ja Suomen kansallisoopperan baletissa. Vuonna 1986 Nikkinen hyväksyttiin Suomen Tanssitaiteilijain Liiton jäseneksi ensimmäisenä tanssijana baletin ulkopuolelta. Aktiivisen esiintymisen hän lopetti 2000-luvun taitteessa, mutta hän jatkoi tanssin parissa koreografina. Vuonna 2006 Nikkiselle myönnettiin taiteilijaeläke, ja vuonna 2008 hänet nimettiin Suomen Flamencoyhdistyksen kunniajäseneksi.
Tanssin lisäksi Nikkinen opiskeli kuvataidetta Vapaassa taidekoulussa ja piti ensimmäisen yksityisnäyttelynsä helsinkiläisessä Galleria Pinxissä vuonna 1968. Hän myös käsikirjoitti televisiosarjoja. Vuonna 1971 Nikkinen osallistui Mustalaiskulttuurin keskuksen ja sen yhteydessä toimivan Mustalaisteatterin perustamiseen. Niiden toiminta jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi.
Vuonna 1967 Nikkinen oli perustamassa Suomen mustalaisyhdistystä. Hän toimi yhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1969–1975. Vuosina 1987–1992 Nikkinen oli mukana Mustalaisasiain neuvottelukunnassa.
Reima Nikkisen isä on Ferdinand Nikkinen.
Salaliittoteoriat Jesse Venturan johdolla
Salaliittoteoriat Jesse Venturan johdolla on salaliittoteorioita käsittelevä yhdysvaltalainen dokumenttisarja, jossa entinen kuvernööri ja show-painija Jesse Ventura tutkii salaliittoteorioita.
Suomessa "Salaliittoteoriat Jesse Venturan johdolla" esitettiin ensin Jim-kanavalla, mutta on kuulunut uusintoina Nelonen-kanavan ohjelmistoon.
Jesse Venturan käsittelemiä salaliitto-aiheita ovat olleet esimerkiksi Bilderberg-ryhmä, pankkien korruptiovalta, FEMA-keskitysleirit, salainen Area 51 (Alue 51), mielenohjailu, (World Trade Center) WTC-iskut, Plum Island-saaren salaiset kokeet, ilmaston lämpeneminen, lentokone-isku Pentagoniin 11. syyskuuta 2001, vesisalaliitto, David Icken salaliittoteoria maailmaa hallitsevasta muodonmuuttaja-eliitistä, John F. Kennedyn salamurha, HAARP-sääkone ja Meksikonlahden öljyonnettomuus.
Juha Peura
Juha Kalervo Peura (s. 24. kesäkuuta 1936 Sievi) on suomalainen islantilaisen kirjallisuuden kääntäjä.
Collatia
Collatia oli antiikinaikainen kaupunki Latiumissa, noin 15 kilometriä Roomasta itään, Anienejoen ja Gabiin kaupungin välimaastossa. Sekä Vergiliuksen että Dionysioksen mukaan se oli latinalaisen Alba Longan perustama siirtokunta. Siksi on outoa, että Livius kirjoittaa sen kuuluneen alun perin sabiineille.
Tarquinius Priscuksen valtakaudella Collatia menetti itsenäisen asemansa sabiinien antauduttua roomalaisille 13. syyskuuta 585 eaa. Tarquinius perusti kaupunkiin varuskunnan ja nimitti sen kuvernööriksi veljenpoikansa Egeriuksen, joka muutti sukunimensä muotoon Collatinus nimityksen jälkeen. Myös Egeriuksen poika Tarquinius Collatinus asui Collatiassa vaimonsa Lucretian kanssa. Liviuksen mukaan kuninkaan pojan häpäistyä Lucretian kunnian kaupungista alkoi kansannousu, joka johti Rooman viimeisen etruskikuninkaan syrjäyttämiseen ja tasavallan perustamiseen 509 eaa.
Pian tämän jälkeen Collatia alkoi ilmeisesti menettää merkitystään. Ciceron elinaikana (106 eaa. – 43 eaa.) se oli enää vähäpätöinen kaupunki, jonka talot olivat jo pahoin rapistuneita. Strabonin "Geografian" (noin 7 eaa. – 23 jaa.) mukaan se oli pieni kylä, ja Pliniuksen "Naturalis historiassa" (77 jaa.) se nimetään yhdeksi Latiumin kadonneista kaupungeista. Tämän jälkeen Collatiaa ei enää mainita historian kirjoituksissa, mutta tieto kaupungin olemassaolosta on säilynyt kaupunkiin johtaneen Via Collatinan nimessä.
Collatian tarkkaa sijaintia ei ole koskaan pystytty varmuudella osoittamaan. Uskottavimpana vaihtoehtona on pidetty Anienejoen etelärannalla kohoavaa yksinäistä kukkulaa, jonka laelle rakennettiin keskiajalla Castello di Lunghezzan linnoitus. Vuodesta 2009 lähtien tehdyissä arkeologisissa kaivauksissa on kuitenkin löydetty viitteitä siitä, että Collatia olisi sijainnut Rooman esikaupunkialueella, nykyisellä La Rustican asuinalueella.
OF-40
OF-40 on italialaisten Oto Melaran ja Fiatin yksinomaan vientimarkkinoille suuntaama 1970-luvulla suunniteltu taistelupanssarivaunu. Vaunu on käytössä Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa.
Vaunun suunnittelu alkoi vuonna 1977. Oto Malera oli vastuussa vaunun yleispiirteistä, kun taas Fiat suunnitteli sen voimanlähteen. OF-40 tuleekin näiden kahden yhtiön alkukirjaimista, kun taas 40 viittaa sen painoon tonneissa. Ulkonäöltään OF-40 muistuttaa saksalaista Leopard 1A4 -vaunua ja siinä käytetäänkin joitakin samoja osia Leopardin kanssa. Vaunun ensimmäinen prototyyppi valmistui vuonna 1980. Yhdistyneet arabiemiirikunnat tilasi 18 OF-40-vaunua mallia Mk 1 vuonna 1981. Sittemmin maa osti vielä toiset 18 vaunua mallia Mk 2 ja kolme hinausvaunua. Maa myös päivitti vanhemmat Mk 1 -vaununsa Mk 2 -versioiksi. Vaunua testattiin Thaimaassa ja Egyptissä, ja sitä myös tarjottiin tuotettavaksi Espanjalle ja Kreikalle. Yhdistyneet arabiemiirikunnat jäi kuitenkin lopulta vaunun ainoaksi ostajaksi ja vaunun markkinointi on loppunut.
Rakenteellisesti vaunu on jaettu kolmeen osaan. Ajaja on vaunun etuosassa, komentaja, ampuja ja lataaja keskellä ja moottori takana. Vaunun pääaseena toimii Oto Maleran suunnittelema 105 mm rihlattu panssarivaunukanuuna. Vaunuun mahtuu 57 ammusta, joista 15 on tykkitornissa valmiina käytettäviksi ja 42 ajajan vasemmalla puolella. Vaunussa on myös 7,62 mm tai 12,7 mm koaksiaalinen konekivääri, sekä toinen samanlainen tykkitornin katolla ilmatojuntaa varten. Tornin ulkopuolella on neljä savunheitintä. Vaunun voimanlähteenä toimii 10-sylinterinen MTU-monipolttoainemoottori, joka tuottaa 830 hevosvoimaa. Kaksi tuhannen litran polttoainesäiliötä on sijoitettu moottoritilan molemmille puolille.
Risto Lemström
Risto Ilmari Lemström, sukunimi vuodesta 1966 "Laevuo" (s. 1. heinäkuuta 1936 Turku) on suomalainen lastenkirjailija.
Nimellä "Risto Lemström":
Haukijärvi (Ulvila)
Haukijärvi on Satakunnassa Ulvilassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Harjunpäänjoen valuma-alueen "Kaasmarkun alueeseen". Ulvilassa on toinenkin Haukijärvi.
Järven pinta-ala on 3,4 hehtaaria ja sen pituus on 300 metriä ja leveys 100 metriä. Järven luusua sijaitsee järven kaakkoisrannalla, josta saa alkuunsa 4,3 kilometriä pitkä "Haukioja", joka laskee Harjunpäänjokeen "Rankhuhdassa".
Järven rantaviiva on kilometrin pituinen ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsä- ja suomaastoa. Ranta on rakentamaton eikä sinne johda tietä.
Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järven nimenä oli "Haukjärvi". Kartassa järvi vaikuttaa pitemmältä, mikä viittaa osittaiseen järvenlaskuun. Tätä puoltaa nykyisen kartan viereinen suo, jonka paikalle on Kalmbergin karttaan merkitty järvi. Fransinoja saattaa olla näiltä ajoilta peräisin.
Pavel Tšistjakov
Pavel Petrovitš Tšistjakov (5. heinäkuuta 1832 Prudy, Tverin kuvernementti – 11. marraskuuta 1919 Detskoje Selo) oli venäläinen taidemaalari ja useiden muiden tunnettujen taidemaalarien opettaja.
Tšistjakov syntyi talonpoikaisperheeseen Tverin kuvernementissa. Hän opetteli nuorena piirtämään, valmistui hyvin arvosanoin koulusta ja pääsi vuonna 1849 oppilaaksi Pietarin taideakatemiaan. Tšistjakovin läpimurto oli vuonna 1861 taideakatemian lopputyöksi valmiin aiheen pohjalta tehty keskiajalle sijoittuva historiamaalaus "Suuriruhtinatar Sofia Vitovtovna Vasili Sokean häissä", jossa hän näki paljon vaivaa luodakseen yksityiskohdista autenttisia ja henkilöistä uskottavia. Taideakatemia hankki maalauksen ja lähetti sen vuoden 1862 Lontoon maailmannäyttelyyn. Tšistjakov sai yhtenä kolmesta taiteilijasta kultamitalin ja oikeuden kuuden vuoden opintomatkaan ulkomaille. Hän opiskeli Roomassa ja vietti useita vuosia Italiassa, jossa hän maalasi maisemia ja henkilökuvia tavallisista ihmisistä. Palattuaan Venäjälle Tšistjakov toimi vuodesta 1872 Pietarin taideakatemian opettajana. Hän keskittyi enemmän opetustyöhönsä kuin maalaamiseen ja monet hänen maalauksistaan jäivät keskeneräisiksi. Lisäksi opiskeluvuosina alkanut toistuva sairastelu teki hänen maalaustyöstään katkonaista ja vaikeaa. Tšistjakov joutui etenevän kroonisen sairauden vuoksi vähitellen luopumaan kokonaan maalaamisesta elämänsä viimeisen neljänkymmenen vuoden ajaksi.
Tšistjakovia pidettiin koko taideakatemian parhaana opettajana ja suurena pedagogina. Hän halusi tarjota opetusta mahdollisimman monelle halukkaalle ja pyrkiä harjaannuttamaan oppilaissaan itsenäistä ”taiteilijan silmää” sekä kehittämään kunkin yksilöllisiä vahvuuksia pelkän tiukan ohjauksen tai valmiiden teosten kopioimisen sijaan. Samaan aikaan hän painotti kuitenkin myös teknisen osaamisen ja teoreettisen tiedon merkitystä maalaustaiteelle. Tšistjakov kirjoitti myös viisiosaisen opaskirjan maalaustaiteesta ja sen opettamisesta. Tšistjakovin oppilaita olivat muun muassa Viktor Vasnetsov, Mihail Nesterov, Ilja Repin, Vasili Surikov, Vasili Polenov, Andrei Rjabuškin, Valentin Serov, Mihail Vrubel ja Eero Järnefelt.
André Antoine
André Antoine (31. tammikuuta 1858 Limoges, Ranska – 19. lokakuuta 1943 Le Pouliguen, Ranska
) oli ranskalainen näyttelijä, teatterinjohtaja, elokuvaohjaaja ja kriitikko.
André Antoine syntyi Limogesissa 1858. Hän pyrki nuorena opiskelemaan CNSAD-draama-akatemiaan. Hän ei päässyt kouluun, mutta päätyi teatterialalle harrastelijanäyttelijänä. Antoine omisti lähes koko vapaa-aikansa harrastajateatteriseurueelleen. Päivisin hän työskenteli Pariisin kaasulaitoksen konttoristina. Vuonna 1887 hän perusti "Théâtre Libre" -nimisen teatterin, jolle hän vuokrasi Montmartrelta 342-paikkaisen salin. Antoine rahoitti teatterin toiminnan aluksi omista säästöistään, mutta niiden vähetessä hän perusti keräystilin. Teatterin avattiin yleisölle 20. maaliskuuta 1887.
Antoine esitti teatterissa sekä aiemmin esittämättömiä tunnettujen kirjailijoiden näytelmiä ja uusien nuorten näytelmäkirjailijoiden teoksia. Katsojat pitivät aluksi monia esityksiä järkyttävinä ja jopa loukkauksina Comédie-Françaisea kohtaan. Kahden tuotantokauden jälkeen teatteri joutui muuttamaan isompiin tiloihin Théâtre Menus Plaisirsiin. "Théâtre Libre" oli ensimmäinen pariisilainen teatteri, joka esitti muun muassa Henrik Ibsenin, August Strindbergin, Leo Tolstoin ja Gerhart Hauptmannin teoksia. Lisäksi sen ohjelmistossa oli nuorten ranskalaisten näytelmiäkirjailijoiden, kuten Eugène Brieux’n, Maurice Donnayn ja Henri Bataillen, näytelmiä. "Théâtre Libressä" esitettiin vuonna 1890 Ibsenin "Kummittelijat", jossa Antoine näytteli Osvaldia, ja sen jälkeen muun muassa Ibsenin "Villisorsan" ja Strinbergin "Neiti Julien".
Teatterihanke osoittautui kuitenkin kalliiksi, ja monet seurueen jäsenistä hakeutuivat hiljalleen paremmin palkattuihin teatterihin. Velat kasvoivat lopulta yli 100 000 frangiin. Konkurssi pakotti vuonna 1894 Antoinen sulkemaan teatterinsa. Hän avasi sen kuitenkin uudelleen vuonna 1897 nimellä Théâtre Antoine. Hän sai vuonna 1906 paikan Théâtre de l'Odéonista ja tuotti siellä vuosien 1906–1914 aikana yli 360 näytelmää. Hänen tuottamiensa näytelmien joukossa oli muun muassa William Shakespearen, Carlo Goldonin, Jean Racinen, Pierre Corneillen ja Richard Brinsley Sheridanin teoksia.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Antoine toimi monien nuorten kirjailijoiden, kuten Georges Duhamelin ja Jules Romainsin, rohkaisijana. Lisäksi hän kirjoitti näytelmä- ja elokuva-arvosteluita. Hän on käsitellyt kirjoituksissaan neljännen seinän ajatusta.
Levajärvi
Levajärvi on Ulvilassa Satakunnassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Harjunpäänjoen valuma-alueeseen. Järvi sijaitsee Levanpellon kylässä, entisen Kullaan kunnan alueella.
Järven pinta-ala on 16,0 hehtaaria ja sen pituus on 1,1 kilometriä ja leveys 300 metriä. Järven luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta saa alkuunsa 2,1 kilometriä pitkä "Levaoja". Järveen laskee useita pelto- ja metsäojia. Pisin niistä on "Häyhtiönmaanoja", joka virtaa järvelle kaakosta Häyhtiönmaan kylältä. Idästä laskeva oja on läheisen Keijärven laskuoja. Keijärven pohjoispuolelta on ohjattu "Hämeensuon" vedet Levajärveen Keijärven laskuojaa myöten.
Järven rantaviiva on 2,6 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin hiekka- ja savipitoista maata. Järvi sijaitsee keskellä peltoaukeaa ja keskeltä sen poikki kulkee hiekkaharju. Harju muodostaa veteen kaksi niemeä vastakkaisille rannoille. Järven koillisranta rajautuu metsään. Rannan läheisyydessä on kolme tilaa, mutta ei loma-asuntoja.
Levajärvi on varsin matala ja umpeenkasvanut vesistö. Järven yleisilme on muuttunut voimakkaasti 1950-luvun ajoista, jolloin järven pintaa laskettiin 20-30 senttimetriä. Suurimman muutoksen on aiheuttanut vuonna 1996 toteutettu Häyhtiönojan perkaus, jonka tavoite oli kuivattaa järven eteläpuoliset viljelysalueet paremmin. Kuivatus vaati syvempiä ojia, jolloin Häyhtiönoja jouduttiin kierrättämään ohi Levajärven, sillä järven pinta olisi ollut muuten ojan pintaa korkeammalla, mikä olisi johtanut järven nopeaan kuivumiseen.
Ojajärjestelyjen takia Levajärven valuma-alue on hyvin pieni, vain 255 hehtaaria, kun se oli peräti 1 628 hehtaaria vuosina 1996–2012, jolloin vesi virtasi järveen Häyhtiönojaa pitkin.
Harjusta on otettu hiekkaa ja sen jäljiltä järven välittömässä läheisyydessä on useita hiekkakuoppia, joista seitsemässä on pysyvästi vettä. Järvi on hieman rehevöitynyt ja ruohottunut niillä rannoilla, jossa on myös umpeen kasvun myötä syntynyt vähän avosuota. Hiekkaharjun niemessä on lähde ja lintutorni. Kyläläiset käyvät hiekkakuopissa uimassa.
Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järven ympäristössä oli laaja suo, joka on kuivatettu pelloksi. Järven rantaviiva on muuttunut kovasti, joten kuivattamisen yhteydessä myös järven vedenpinnan korkeutta on laskettu. Tämä tapahtui vuoden 1927 jälkeen, kun kullaalainen Paavo Lähteenlahti ryhmineen haki lupaa laskea ja perata järven.
NHL:n tähdistöottelu 1947
Ensimmäinen NHL:n tähdistöottelu pelattiin vuonna 1947 Toronto Maple Leafsin kotikentällä Maple Leaf Gardensilla 13. lokakuuta 1947. Ottelussa Maple Leafs pelasi ottelun numeroin 4-3 voittanutta tähdistöjoukkuetta vastaan.
Tähdistöottelu oli alun perin pelaajien komitean idea, joka hyväksyttiin 23. toukokuuta 1947. Ottelun järjestäjäksi hakivat Toronto sekä Chicago, joka toimi järjestäjänä . Sovittiin myös, että tapahtuman tuloista kolmasosa Toronton hyväntekeväisyyteen ja loput kaksi kolmasosaa Players Emergencyn rahastoon. Myöhemmässä kokouksessa syyskuussa 1947 pelaajat päättivät perustaa eläkekassan, johon menee 900 dollari jokaiselta pelaajalta ja 25 senttiä jokaisesta myydystä pudotuspeliottelulipusta. Myös kaksi kolmasosaa tähdistöottelun tuloista menee rahastoon.
Tähdistöjoukkue pelasi punaisissa paidoissa, joissa oli valkoiset raidat ja valkoisia tähtiä rintakehässä NHL-logon yläpuolella. Erotuomareilla oli tummansiniset paidat ja Leafsin pelaajilla valkoiset.
Joukkueet pelasivat ottelun tosissaan ja fyysisesti. Ken Reardonille annettiin iso rangaistus hänen vahingoitettua Bob Goldhamia päähän ruman poikittaisen mailan jälkeen. Reardon oli myös mukana välikohtauksessa, jossa hän sekä Bill Ezinicki ja Gus Mortson huitoivat toisiaan mailoilla. Maurice Richard asetettiin pelaamaan samassa hyökkäysketjussa Ted Lindsayn kanssa. Richard ja Lindsay tappelivat usein keskenään tavallisissa otteluissa ja Richardin mukaan he eivät vaihtaneet tähdistöottelun aikana sanaakaan.
Phillip Sjøen
Phillip Sjøen (s. 24. joulukuuta 1995) on norjalainen mäkihyppääjä.
Sjøen edusti seuratasolla Bækkelaget SK:ta. Hän oli ikäluokkansa lupaavimmista mäkihyppääjistä. Hänellä on nuorten maailmanmestaruuskilpailuista joukkuemäen kultamitali vuodelta 2012 ja normaalimäen pronssi vuodelta 2015.
Paha polvivamma piti Sjøenin sivussa koko kauden 2012–2013.
Sjøen lopetti uransa mäkihyppääjänä vuonna 2016.
NHL:n tähdistöottelu 1948
Toinen NHL:n tähdistöottelu pelattiin vuonna 1948 Chicago Black Hawksin kotikenttänä toimineella Chicago Stadiumilla 3. marraskuuta 1948. Ottelussa kohtasivat tavoin Toronto Maple Leafs sekä muiden NHL-joukkueiden parhaimmistosta koottu NHL:n tähdistöjoukkue. Tähdistöjoukkue voitti ottelun lukemin 3-1.
Lucius Tarquinius Collatinus
Lucius Tarquinius Collatinus oli toinen Rooman tasavallan ensimmäisistä konsuleista. Hän kuului kreikkalaislähtöiseen Tarquiniuksen sukuun. Hänen isänsä oli Egerius ja isoisänsä Arruns, kuningas Tarquinius Priscuksen veli. Collatinus asui Collatian kaupungissa, jonka kuvernööriksi hänen isänsä oli nimitetty Tarquinius Priscuksen vallattua kaupungin sabiineilta 585 eaa. Nimityksen myötä Egerius oli muuttanut perheensä sukunimen muotoon Collatinus.
Collatinus meni naimisiin Lucretian kanssa, jonka kuningas Tarquinius Superbuksen poika Sextus Tarquinius häpeällisesti raiskasi 509 eaa. Murheen murtama Lucretia teki itsemurhan mutta vannotti sitä ennen isäänsä ja aviomiestään kostamaan puolestaan. Junius Brutuksen johdolla miehet nostivat kansan kapinaan ja syrjäyttivät itsevaltaisen kuninkaan. Tämän jälkeen Rooman tasavalta perustettiin ja Collatinus ja Brutus valittiin sen ensimmäisiksi konsuleiksi. Rooman kansa kuitenkin vihasi Tarquiniuksen sukua niin syvästi, että Collatinus joutui eroamaan konsulin virasta ja viettämään lopun elämäänsä Laviniumin kaupungissa. Hänen tilalleen valittiin uudeksi konsuliksi Valerius Publicola.
Jim Neilson
James Anthony "Chief" Neilson (s. 28. marraskuuta 1941) on kanadalainen entinen jääkiekkoilija, joka pelasi puolustajaurallaan New York Rangersissa, California Golden Sealsissa, Cleveland Baronsissa ja Edmonton Oilersissa.
NHL-urallaan Neilson pelasi 1023 ottelua, joissa teki 69 maalia ja sai 299 syöttöpistettä. Kaudesta 1962-1963 kauteen 1977-1978 asti Neilson pelasi NHL:ssä ennen kuin päätti uransa WHA:ssa kauden 1978-1979 päätteeksi.
Vuonna 2009 Neilson sijoitettiin New York Rangersin kaikkien aikojen 42:ksi parhaaksi pelaajaksi John Wiley & Sonsin kirjassa 100 Ranger Greats.
Pompejin viimeinen päivä
Pompejin viimeinen päivä on venäläisen taidemaalarin Karl Brjullovin vuosina 1830–1833 maalaama suuri historiamaalaus, joka esittää roomalaisen Pompejin kaupungin tuhoutumista Vesuvius-tulivuoren purkauksessa vuonna 79. Teos herätti valmistuessaan paljon huomiota. Se on Brjullovin tunnetuin työ.
Antiikin historiasta kiinnostunut Brjullov oli matkustanut 1820-luvulla Italiaan venäläisen Taiteilijain kannustamisyhdistyksen varoilla ja asettunut työskentelemään Roomaan. Pompejin kaupungista hänet sai kiinnostumaan hänen veljensä Aleksandr Brjullov, joka oli jo aiemmin viettänyt siellä paljon aikaa maalaten kuvia raunioista. "Pompejin viimeisen päivän" innoittajana toimi mahdollisesti Giovanni Pacinin säveltämä samanniminen ooppera. Brjullov valmisteli maalausta neljän vuoden ajan, vaikka maalasikin lopullisen version yhdessä kuukaudessa.
"Pompejin viimeinen päivä" edustaa romantiikan kaudelle tyypillistä dramatisointia, mutta Brjullov pyrki myös rekonstruoimaan todelliset tapahtumat silminnäkijäkuvauksen ja arkeologisten löytöjen pohjalta. Hän käytti lähteenään Plinius nuoremman kuvausta ihmisten käyttäytymisestä Vesuviuksen purkautumisen aikana. Osa maalauksen hahmoista, esimerkiksi oikean reunan nuoripari, on kuvattu samanlaisiin asentoihin kuin Pompejin tuhkan alta löydetyt ihmisten jäännökset. Brjullov hyödynsi jopa tietojaan fysiikasta kuvatessaan eri suuntiin sortuvia rakennuksia ja patsaita.
Plinius nuorempi on itse maalauksessa vanhaa naista eli omaa äitiään pystyyn auttava nuori mies. Maalauksessa on myös mukana kaksi iäkästä miestä, joista toinen kantaa kristinuskon ja toinen roomalaisten pakanallisen uskon symboleita. Brjullov antoi joillekin maalauksen hahmoista aikalaistensa tunnistettavat kasvot. Taiteilijan työvälineitä päänsä päällä kannatteleva mies esittää häntä itseään.
Teosta hallitsee kolme valopistettä. Värien käytössä näkyy selvästi italialaisen renessanssitaiteen vaikutus. Maalauksen korkeus on 456,5 ja leveys 651 senttimetriä. Se kuuluu nykyään Pietarin Venäläisen museon kokoelmiin.
Jonas Hector
Jonas Hector (s. 27. toukokuuta 1990 Saarbrücken) on saksalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan vasen puolustaja. Hän on edustanut vuodesta 2010 lähtien 1. FC Kölniä.
Debyyttinsä Saksan jalkapallomaajoukkueessa Hector teki marraskuussa 2014 EM-karsintaottelussa Gibraltaria vastaan. Maajoukkueen mukana hän voitti vuonna 2017 Maanosaliittojen cupin.
Viipurin postitalo
Viipurin postitalo sijaitsee kaupungin keskustassa Sovjetskaja Ulitsan (ent. Tuomiokirkonkatu) varrella. Arkkitehti Jacob Ahrenbergin suunnittelema rakennus valmistui Viipurin pääpostiksi vuonna 1914 ja se on edelleen alkuperäisessä käytössään.
Viipurin vanha postitalo sijaitsi Katariinankadun alkupäässä 1700-luvun puolivälistä peräisin olleessa rakennuksessa, johon vuonna 1891 tehtiin muutostöitä kaupunginarkkitehti E. A. Kranckin johdolla. Uusi postitalo päätettiin 1910-luvun alussa rakentaa silloisten Katariinan- ja Possenkatujen (myöh. Linnan- ja Tuomiokirkonkadut) kulmaan vastapäätä vuonna 1893 valmistunutta Viipurin tuomiokirkkoa.
Postitalon kustannukset olivat noin 550 000 silloista markkaa, joka oli Suomen oloissa poikkeuksellisen suuri summa. Ruotsin historiallisesta arkkitehtuurista kiinnostunut Ahrenberg käytti rakennuksen esikuvana Tukholmassa sijaitsevaa Drottningholmin linnaa. Uusrenessanssityylistä postitaloa pidetäänkin yhtenä hänen merkittävimmistä töistään. Pääsisäänkäynti tuli Possenkadun puolelle ja toinen Katariinankadulle. Viipurin pääpostikonttorin lisäksi rakennuksessa oli Posti- ja Lennätinlaitoksen sekä Katariinankadun puolella toimineet Viipurin tie- ja vesirakennuspiirin tilat.
Suomen sisällissodan aikana 29. huhtikuuta 1918 valkoiset teloittivat postitalon sisäpihalla kuusi punaisten postineuvoston jäsentä. Heidän joukossaan olivat runoilijana tunnettu Kössi Ahmala sekä Theodor Alexejeff ja Juho Valo.
Timothy Chandler
Timothy Chandler (s. 29. maaliskuuta 1990 Frankfurt am Main, Länsi-Saksa) on saksalaissyntyinen yhdysvaltalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan oikea puolustaja. Hän on edustanut vuodesta 2014 lähtien Bundesliigassa pelaavaa Eintracht Frankfurtia, joka on myös hänen kasvattajaseuransa.
Chandler on edustanut Bundesliigassa myös 1. FC Nürnbergiä.
Chandler teki debyyttinsä Yhdysvaltain maajoukkueessa maaliskuussa 2011. Hänen isänsä on amerikkalainen sotilas, joka palveli Saksassa. Pojan vanhemmat erosivat kuitenkin pian hänen syntymänsä jälkeen, ja Chandler eli äitinsä luona Frankfurtissa.
Chandler oli mukana Yhdysvaltain joukkueessa vuoden 2014 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa, muttei pelannut minuuttiakaan lopputurnauksessa oikean pakin roolin kuuluttua Fabian Johnsonille ja tämän loukkaannuttua DeAndre Yedlinille.
Chandler on pelannut yhteensä 29 maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin.
Markkalan rautatieasema
Markkalan rautatieasema (lyh.Mrk) on rautatieliikennepaikka Suonenjoen Markkalassa rataosuudella Kouvola-Iisalmi. Markkalan seisake avattiin vuonna 1933 samannimisen kylän liepeille. Vuonna 1955 seisaketta siirrettiin noin puoli kilometriä pohjoisemmaksi, ja seisakkeesta tuli miehitetty ja paikalle rakennettiin myös sivuraiteet junakohtauksia varten. Henkilöliikenne lopetettiin vuonna 1988, mutta liikennepaikalla on edelleen sivuraiteet. Vanha asemarakennus on purettu ja paikalle on rakennettu tiilinen asetinlaiterakennus.
Pertti Tuomala
Pertti Kalevi Tuomala (s. 24. elokuuta 1931 Iitti) on vuorineuvos, joka toimi Keskusosuusliike Hankkijan ja sen seuraajan Novera Oy:n pääjohtajana.
Tuomalan vanhemmat olivat maanviljelijä Toivo Tuomala ja Hilja Ahola. Hän valmistui ekonomiksi 1956, kauppatieteen kandidaatiksi 1964 ja maisteriksi 1966. Osuuspankkien Keskuspankin OKO:n osastopäälliköksi Tuomala tuli 1956 ja johtokunnan sihteeriksi 1965. OKO:n varatoimitusjohtajana hän työskenteli 1967-1970 ja sen jälkeen Teollistamisrahaston toimitusjohtajana 1970-1985. Hankkijan pääjohtaja Tuomalasta tuli 1986 Jorma Järven jälkeen, jolloin Hankkija oli jo suurissa taloudellisissa vaikeuksissa. Tuomala saneerasi Hankkijaa ja siirsi maataloustavarakaupan erilliseen yhtiöön, josta 1988 tuli SOK:n kanssa yhteinen maatalous- ja konekauppa. Vuonna 1990 Keskusosuusliike Hankkija yhtiöitettiin Novera Oy:ksi, ja se siirtyi Tuomalan johdolla yhä enemmän rakennustoimintaan, muun muassa yrityskauppojen avulla. Lama-aikana toteutetut toimet osoittautuivat kuitenkin epäonnistuneiksi, 1990 vuorineuvoksen arvon saanut Tuomala joutui eroamaan maaliskuussa 1992, ja heinäkuussa 1992 Novera Oy ajautui konkurssiin.
Tuomalan ensimmäinen puoliso vuodesta 1956 (ero) oli Anja Näsäkkälä ja toinen vuodesta on 1989 Mariitta Meurman.
Mies van der Rohe -palkinto
Mies van der Rohe -palkinto on Euroopan unionin nykyarkkitehtuuripalkinto.
Palkinto jaetaan joka toinen vuosi, ja ehdokkaat tulevat Euroopan arkkitehtiliiton jäsenyhdistysten kautta. Palkinnon saajan valitsee asiantuntijoista koostuva raati. Palkinto on 60 000 euroa. Lisäksi jaetaan erikoismaininta, jossa palkintona on 20000 euroa. Se jaetaan rakennuksessa käytettävästä uudesta konseptista, menetelmistä tai teknologioista.
Osa ehdokkaista valitaan kilpailusta laadittavaan luetteloon ja kiertonäyttelyyn.
Oiva Turunen
Oiva Antero Turunen (19. marraskuuta 1910 Ilomantsi – 23. syyskuuta 1991 Helsinki) oli Turo Oy:n perustajia ja yhtiön pitkäaikainen toimitusjohtaja 1938–1962.
Turusen vanhemmat olivat kauppias Antti Turunen ja Hanna Vappu Tahvanainen. Hän kävi kauppakoulun Joensuussa 1928 ja pääsi vain 17-vuotiaana Lassila & Tikanojan myyntimieheksi, ensin Helsingissä ja sitten koko Lounais-Suomessa. 1936 hänestä tuli Birger Hallmanin tukkuliikkeen vaatetustehtaan johtaja Kuopiossa ja 1938 hän perusti Veikko Räsäsen ja Veijo Taskisen kanssa Turo Oy:n. Toimitusjohtajan työnsä ohella Turunen toimi silti myös yhtiönsä myyntiedustajana. Talvisodassa Turunen palveli komppanianpäällikkönä Kollaalla, mutta jatkosodan aikana hän johti välillä yritystään ja samalla opiskeli. Ylioppilaaksi Turunen valmistui 1944 ja ekonomiksi 1947. Sota-ajan jälkeen Turo Oy kasvoi niin, että 1950 sen tuotanto oli nelinkertaistunut sotia edeltävään aikaan verrattuna, ja Korean sota lisäsi yhä Turon pukineiden kysyntää 1950-luvulla. 1960-luvun alussa tehtiin tärkeä päätös miesten pukujen valmistamisesta. Vuotta ennen Turusen eläköitymistä eli 1961 Turon liikevaihto oli lähes 2 miljardia tuolloista markkaa ja yhtiössä oli yli 500 työntekijää. Vuonna 1962 teollisuusneuvoksen arvon saanut Turunen jatkoi yhtiön johtokunnan päätoimisena puheenjohtajana. Hän oli myös toisen kauden Kokoomuksen kansanedustajana 1962–1966, ensimmäinen kausi oli ollut 1948–1951. Turunen toimi lisäksi Kuopion kaupunginvaltuutettuna sekä useiden eri yhtiöiden johtokunnissa.
Turusen puoliso vuodesta 1934 oli Kerttu Lammervuo (1911–1993).
Vivint Solar
Vivint Solar on yhdysvaltalainen aurinkoenergiaan erikoistunut yritys, joka asentaa aurinkopaneeleita rakennusten katoille. Se toimii Yhdysvalloissa 20 osavaltiossa. Vivint Solarin liiketoimintamalli on samankaltainen kuin SolarCityllä, mutta Vivint Solar hyödyntää merkittävästi kotimyyntiä (). Vivint Solarilla ei ole omaa aurinkokennotuotantoa, vaan se ostaa aurinkokennot markkinoilta. Vivint Solar on listattu pörssiin vuonna 2014. Vivint Solar on eriytetty Vivint-yhtiöstä, jonka pääomasijoittaja Blackstone Group oli aikaisemmin ostanut. Blackstone on Vivint Solarin suurin omistaja. SunEdisonin oli tarkoitus ostaa Vivint Solar vuonna 2015, mutta yrityskauppa kariutui maaliskuussa 2016.
Vivint
Vivint on yhdysvaltalainen yritys, joka on erikoistunut kodin turvalaitteisiin, automaatioon ja energianhallintaan. Blackstone Group on ostanut Vivintin vuonna 2012 ja omistaa sen vuonna 2014. Vivint Solar on eriytetty Vivint-yhtiöstä ja listattu pörssiin vuonna 2014.
Keijärvi (Ulvila)
Keijärvi on Satakunnassa Ulvilassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Harjunpäänjoen valuma-alueen "Kullaan alueeseen".
Järven pinta-ala on 9,213 hehtaaria ja sen pituus on 550 metriä ja leveys 250 metriä. Järven luusua sijaitsee järven luoteisrannalla, josta saa alkuunsa 1,3 kilometriä pitkä metsän läpi luikerteleva laskuoja. Metsäpuro on padottu muodostamaan lampareen ennen laskemistaan Levajärveen.
Järven rantaviiva on 1,3 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Osa rannasta on metsäsuota ja järveen on johdettu lähisoiden ojitusvesiä. Suurimmat suota ovat molemmat "Hämeensuot". Järvellä ei ole loma-asutustakaan, mutta sinne pääsee metsätietä pitkin kävellen Levanpellon kylästä.
Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järven nimenä oli Kejujärvi.
Valakian vallankumous 1848
Valakian vallankumous 1848 oli Euroopan hullun vuoden innoittama vallankumous Valakian ruhtinaskunnassa nykyisen Romanian eteläosassa.
Miten menestyä liike-elämässä yrittämättä liikaa
Miten menestyä liike-elämässä yrittämättä liikaa ("How to Succeed in Business Without Really Trying") on David Swiftin ohjaama yhdysvaltalainen musikaalielokuva vuodelta 1967. Se perustuu vuonna 1961 kantaesityksensä saaneeseen menestysmusikaaliin "Miten menestyä vaivatta liike-elämässä", jonka sävelsi Frank Loesser ja kirjoittivat Abe Burrows, Jack Weinstock ja Willie Gilbert.
Musikaalin pääosia, ikkunanpesijästä pääjohtajaksi ylenevää J. Pierrepont Finchiä ja yhtiön omistajaa herra Biggleyä, esittävät elokuvassa Robert Morse ja Rudy Vallee, jotka tekivät samat roolit myös musikaalin alkuperäistuotannossa Broadwayllä 1961.
Herbert Huber
Herbert Huber (4. joulukuuta 1944 Kitzbühel, Itävalta – 15. heinäkuuta 1970 Kitzbühel) oli itävaltalainen alppihiihtäjä ja olympiamitalisti. Hän voitti hopeaa pujottelussa talviolympialaisissa 1968 Grenoblessa Ranskassa.
Taiteilijoiden artteli
Taiteilijoiden artteli () oli venäläinen taiteilijayhteisö, jonka joukko Pietarin taideakatemiasta erotettuja opiskelijoita perusti vuonna 1864.
Arttelin perustaminen sai alkunsa Ivan Kramskoin johtaman neljäntoista opiskelijan ryhmän kiistasta taideakatemian johdon kanssa. Opiskelijat eivät hyväksyneet professori Fjodor Lvovin määräystä, jonka mukaan vuoden 1863 lopputyön aiheena olisi skandinaavisesta mytologiasta poimittu ”pidot Valhallassa”. He vaativat ensin aiheen vapaavalintaisuutta ja sitten mahdollisuutta valmistua ilman lopputyön suorittamista. Taideakatemian johto päätti evätä niskoittelevilta opiskelijoilta kokonaan mahdollisuuden valmistua akatemiasta. Neljäntoista ryhmään kuuluivat Kramskoin ohella muun muassa Bogdan Venig, Aleksandr Grigorjev, Nikolai Dmitrijev-Orenburgski, Firs Žuravlev, Aleksei Korzuhin, Kirill Lemoh, Nikolai Makovski, Mihail Peskov, Nikolai Šustov ja Vasili Kreitan, jotka olivat taideakatemian lahjakkaimpia opiskelijoita. He muodostivat tästä alkaen tiiviin ryhmän ja perustivat seuraavana vuonna taiteilijajärjestö Arttelin. Noihin aikoihin radikaalien kielenkäytössä yleistynyt sana "artel" tuli muinaisvenäjän kielen uskollisuudenvalaa merkitsevästä sanasta. Arttelin ainoaksi jäänyt yhteisnäyttely pidettiin Nižni Novgorodissa 1865. Artteli hajosi vuonna 1870 keskinäisiin ristiriitoihin, mutta osa sen jäsenistä osallistui samana vuonna Vaeltajien taiteilijaryhmän perustamiseen Moskovassa.