hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kalaja (Reisjärvi)
Kalaja (myös Iso-Kalaja tai Kalajankylä) on Reisjärven kylä. Kylä on saanut nimensä 1860-luvulla kuivatun, sitä ennen hyvin kalaisan, Kalajanjärven (myös "Kalajärvi") mukaan. Kylään voidaan laskea kuuluvaksi myös Köyhänperän ja Jäppiperän asutukset.
Kalajan kylällä on vuonna 1916 perustettu ja luokat 1-6 käsittävä, kolmiopettajainen Kalajan ala-asteen koulu, jossa oli 43 oppilasta vuonna 2013 sekä Museoviraston suojelema, 1918 rakennettu työväentalo.
Ensimmäiset tunnetut asukkaat saapuivat Kalajanjärven rantamaisemiin 1550-luvun alkupuoliskolla. Nimet Köyhäinperä ja Köyhäinjärvi mainitaan Pohjois-Pohjanmaan historiassa viitaten varattomuuteen. Uudisasukkaat Lauri Loustinen sekä Antti ja Lauri Lukkinen (tai Lokkinen) asuttivat tilojaan Köyhänjärven rannoilla pieniä tilojaan vuoden 1566 tienoilla. Tilat olivat jo silloin liian pieniä ja niitä yritettiin yhdistää ilman menestystä. Tilojen autioitumisen jälkeen "Köyhä"-nimi sai alkunsa alueeseen viitaten.
Juho Laurinpoika Jäppinen asutti nykyistä Maliniemen seutua ja perusti Jäppilän tilan vuonna 1605. Tilan neva- ja metsäpalstat sijaitsivat nykyisen Jäppiperän alueilla, ja nimet Jäppiperä ja Jäppineva saivat alkunsa.
Staroje Šaigovo
Staroje Šaigovo (, mokšaksi Сире Шяйгав) on kylä ja Staroje Šaigovon kunnallispiirin hallintokeskus Mordvan tasavallan keskiosassa Venäjällä. Kylä sijaitsee maanteitse noin 58 kilometriä Mordvan pääkaupungista Saranskista luoteeseen. Kylässä asui vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 5 185 henkeä ja koko kunnallispiirissä oli 14 071 asukasta. Enemmistö asukkaista on perinteisesti ollut mokšankielisiä.
Vain runsas 5 kilometriä kaakkoon Staroje Šaigovon piirin keskuskylästä sijaitsee melko tunnettu kylä, 2000-luvun alkuvuosina valtionjohdon ohjauksella mokšalaiseksi mallikyläksi uudistettu "Staraja Terizmorga" (, mokšaksi Сире Теризморга). Vuoden 2007 suomalais-ugrilaisten kansojen kulttuurifestivaalin "Šumbrat, Fenno-Ugria!" ("Tervehdys, suomalais-ugrilaiset!") aikana siellä avattiin Mokšalaisen kansallisen kulttuurin keskus. Kylässä vierailivat tällöin niin presidentit Vladimir Putin ja Tarja Halonen kuin Unkarin pääministeri Ferenc Gyurcsanykin.
Diabat
Diabat on kylä Essaouiran kunnassa Essaouiran provinssissa Marrakech-Tensift-Al Haouzin hallintoalueella Marokossa. Kylä sijaitsee Oued Ksob -joen eteläpuolella noin neljän kilometrin päässä Essaouiran keskustasta etelään. Kylästä kulkee linja-autoja Essaouiran medinan Bab Marrakech -portille.
Diabatin moskeija rakennettiin 1700-luvun lopulla hallinneen sulttaani Muhammad III:n valtakaudella. Moskeijaan on vain yksi ovi turvallisuussyistä, sillä meren läheisen sijainnin vuoksi Diabatin edustan merenlahdella oli taisteluita sulttaanin joukkojen ja merirosvojen välillä. Aikoinaan kylä oli hippien suosiossa. Nykyisin kylän länsipuolella on aidattu lomakeskus, johon kuuluu tasokkaita huviloita ja hotelleja. Lisäksi lomakeskuksella on eteläafrikkalaisen golfaajan Gary Playerin suunnittelema golfkenttä.
Paolo Conte
Paolo Conte (s. 1937 Asti) on italialainen laulaja-lauluntekijä. Hänen omintakeisessa tyylissään on muun muassa jazzvaikutteita.
Conten nuorempi veli Giorgio Conte on itsekin tunnettu lauluntekijä. Veljekset aloittivat pianonsoiton varhaisella iällä. Paolo kouluttautui isänsä jalanjäljissä juristiksi ja harjoitti ammattiaan yli kolmekymppiseksi samalla, kun soitti vibrafonia useissa jazzyhtyeissä. Hän julkaisi ensimmäisen levytyksensä vuonna 1962 ja ensimmäisen sooloalbuminsa 1974. Hänen hitteihinsä lukeutuvat "Genova per noi", "Onda su onda" ja "Azzurro". Hän on säveltänyt kappaleita yhteistyössä sanoittajien, kuten Vito Pallavicinin, Giorgio Calabresen ja Giorgio Conten kanssa. Niitä ovat esittäneet Conten itsensä lisäksi muiden muassa Adriano Celentano, Caterina Caselli, Patty Pravo, Enzo Jannacci ja Bruno Lauzi.
Conte teki soolourallaan läpimurron kolmannella albumilla "Un gelato al limon" (1979). Sitä seurasi muun muassa "Paris Milonga" (1981). Conte on Italian tasavallan ansioritarikunnan suurristin ritari ja Ordre des Arts et des Lettres'n ritari.
Hämeen nopein
Hämeen nopein on Kari Peitsamon Skootterin albumi vuodelta 1988. Albumin kaikki kappaleet ovat Kari Peitsamon säveltämiä ja sanoittamia.
Rankat ankat
Rankat ankat on Kari Peitsamon Skootterin albumi vuodelta 1989. Albumin kaikki kappaleet ovat Kari Peitsamon säveltämiä ja sanoittamia.
Karl Vitalis Karnell
Karl Vitalis Karnell (1862–1921) oli ruotsalainen pappi, Karesuandon kirkkoherra vuosina 1901–1915. Hän oli samaan aikaan myös kansakouluntarkastaja vuosina 1904–1916 ja 1919–1921 sekä välillä paimentolaiskoulun tarkastaja 1916–1919. Hän oli aikanaan Ruotsin pohjoisten suomalaisten ja saamelaisten olojen tuntija.
Karnell oli ensimmäinen saamelaiskoulujen tarkastaja, ja hän puolusti heidän erillisopetustaan, jotta omaleimaisuus säilyisi.
Damat Hasan pašša
Morali Damat Hasan pašša (n. 1658, ehkä 1655 Tripoli, Morea – 1713 Şanlıurfa, Anatolia, Turkki) oli Osmanien valtakunnan suurvisiiri 18. marraskuuta 1703 – 28. syyskuuta 1704.
Morali Hasan oli taustaltaan kreikkalaissukuinen. Hän kääntyi islamin uskoon jo nuorena. Hän toimi Osmanien hovin asemestarina ja yleni suurvisiiriksi 1704 seuraten venäläissyntyistä Kavanoz Ahmed paššaa.
Hänen puolisonsa oli sulttaani Mehmed IV:n tytär Hatice Sultan. Avioituessaan hänen nimeensä liitettiin "Damat", joka tarkoittaa sulttaanin vävyä.
Damat Hasan tuki kapinallisia, jotka olivat suistaneet sulttaani Mustafa II:n vallasta elokuussa 1703 ja hillitsi vanhalle vallalle myötämielisen liikkeen johtohahmoja.
Damat
Damat (, , "vävy") oli Osmanien valtakunnassa käytetty arvonimi sulttaanin sukuun ja hoviin avioliiton kautta liitetyille miehille. Arvonimi liitettiin kiinteästi entiseen nimeen samoin kuin herraa tai ylimystä tarkoittavat pašša ja agha. Käytäntö alkoi 1500-luvulla, kun sulttaanien tyttäriä alettiin naittamaan korkea-arvoisille virkamiehille ja sotilaille.
Häät, joissa sulttaanin tytär naitettiin, olivat suuret ja ylelliset. Niitä pidettiin merkittävinä yläluokan sosiaalisina tapahtumina ja niistä kirjoitettiin tarkka kuvaus palatsin arkistoihin. Myös useat länsimaiset diplomaatit ja hovin vieraat ovat kuvanneet osmanien kuninkaallisia häämenoja loisteliaiksi.
Damatin asemaan sisältyi etuja, kuten suuret myötäjäiset, jotka esimerkiksi Suleiman Suuren aikana olivat 100 000 dukaattia. Asemaan sisältyi myös merkittäviä velvoituksia ja haittoja, sillä yleensä kuninkaalliseksi vävyksi valittu joutui eroamaan aiemmista vaimoistaan, eikä voinut ottaa enää uutta vaimoa kuninkaallisen puolison elinaikana. Osmaniprinsessat olivat usein vaateliaita ja monien Damatien kerrotaan valittaneen joutuneensa vaimojensa orjiksi avioliiton aikana. Osmanihovi pyrki myös rajoittamaan avioliiton mukanaan tuomaa vaikutusvaltaa ja Damatit lähetettiin usein provinsseihin kuvernööreiksi, jotta heillä ei olisi ollut päätösvaltaa kuninkaallisen neuvoston ja hovin asioissa. Aluksi avioliitosta syntyneiltä poikalapsilta kiellettiin julkiset virat näiden tultua aikuisiksi, mutta myöhemmin poikalapset jouduttiin yleensä luovuttamaan pois heti syntymän jälkeen, kun vain tyttäret saatiin pitää.
Osa osmanien valtakunnan suurvisiireistä naivat sulttaanin tyttären ja saivat lisänimen Damat. Heihin lukeutuivat esimerkiksi:
Kadmiumkloridi
Kadmiumkloridi (CdCl) on kadmium- ja kloridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa muiden kadmiumyhdisteiden valmistukseen.
Kadmiumkloridi on huoneenlämpötilassa valkoista tai väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja lisäksi etanoliin ja asetoniin. Kidevedettömän kadmiumkloridin lisäksi siitä tunnetaan useita kidevedellisiä muotoja, esimerkiksi monohydraatti (CdCl·HO), dihydraatti (CdCl·2HO), hemipentahydraatti (CdCl·2,5HO), tetrahydraatti (CdCl·4HO) ja pentahydraatti (CdCl·5HO).
Kadmiumkloridin kiderakenne on kerroksittainen. Kadmiumkloridin kiderakenne on kuutiollinen tiivispakkaus ja kadmiumkationit sijaitsevat oktaedrisissä aukoissa kloridi-ionien muodostamien kerrosten välissä.
Kidevedetöntä kadmiumkloridia voidaan valmistaa sulan kadmiummetallin ja kloorin välisellä reaktiolla 600 °C:n lämpötilassa tai kuivan vetykloridikaasun ja kadmiummetallin välisellä reaktiolla. Muita tapoja valmistaa yhdistettä ovat kadmiumoksidin, kadmiumhydroksidin tai kadmiumkarbonaatin liuotus laimeaan suolahappoon ja veden haihduttaminen pois.
Kadmiumkloridin liuoksia käytetään metallien sähkökemialliseen päällystämiseen. Muita käyttökohteita ovat kadmiumia sisältävien väriaineiden valmistus, apuaineena valokuvauksessa ja laboratorioreagenssina, voiteluaineena, erikoispeilien valmistukseen ja muiden kadmiumyhdisteiden tuotantoon. Kadmiumkloridin käyttö sovelluksissa on vähentynyt.
Kadmiumkloridi ärsyttää hengitysteitä aiheuttaen yskää ja hengenahdistusta. Se ärsyttää myös ihoa ja silmiä aiheuttaen punoitusta ja kirvelyä. Kadmiumkloridi on karsinogeeninen yhdiste.
Timir Pinegin
Timir Aleksejevitš Pinegin (; 12. kesäkuuta 1927 Moskova – 31. tammikuuta 2013) oli Neuvostoliittoa edustanut purjehtija. Hän sai Neuvostoliiton ansioituneen valmentajan arvonimen.
Pinegin kilpaili viisissä perättäisissä kesäolympialaisissa vuosina 1956–1972. Vuoden 1960 kesäolympialaisissa Roomassa hän voitti kultaa star-luokassa "Tornadolla".
Love Connection
Love Connection oli vuonna 2013 toteutettu suomalainen tositelevisio-ohjelma, jossa Yhdysvalloissa asuvat suomensukuiset poikamiehet etsivät rakkautta ja juuriaan Suomesta. Ohjelma oli kuvattu osittain Yhdysvalloissa ja osittain Suomessa.
Ohjelmassa oli alkuvaiheessa mukana viisi miestä, joista kolme eniten yhteydenottoja saanutta valittiin lopulliseen ohjelmaan. Kesällä 2013 miehet saapuivat Suomeen tapaamaan morsianehdokkaita. Juontajana ja henkilökohtaisena avustana poikamiehille toimi Nuutti Takkinen.
12-osainen ohjelma alkoi Yle TV2:ssa 21. lokakuuta 2013.
Huell Howser
Huell Burnley Howser (18. lokakuuta 1945 Gallatin, Tennessee – 7. tammikuuta 2013 Palm Springs, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen televisiojuontaja. Hänen tunnetuin ohjelmansa oli KCET:n esittämä, Kaliforniassa sijaitsevia kohteita esittelevä matkailuohjelma "California's Gold". Ohjelmaa tehtiin 18 tuotantokauden ja 443 jakson verran vuoteen 2012 asti.
VueScan
VueScan on kuvaskannaus ja tekstintunnistusohjelma tietokoneille, jota on kehitellyt Ed Hamrick vuodesta 1998. Se mahdollistaa käyttäjää asettamaan ja hienosäätämään skannausjuovia. VueScania myydään yhtenä ladattavana tiedostona kahdella erilaisella lisenssillä (Standard ja Professional). Lisenssikoodi määrittää mikä versio on käytössä. Ilman lisenssiä ohjelma pyörii demomoodissa. Demomoodi on identtinen Professional-lisenssin kanssa lukuun ottamatta dollarikuvioisia vesileimoja sekä tallennetuissa että tulostetuissa kuvissa.
Oletuksena VueScan tukee vain englanninkielisiä dokumentteja. Siitä huolimatta 32 lisäkielipakettia on ladattavissa sen verkkosivuilla. Syyskuussa 2011 Ed Hamrick oli "myynyt 3 miljoonan dollarin edestä vuotta kohden lisenssejä".
Nina Halme
Nina Halme (s. 25. tammikuuta 1990 Kouvola) on suomalainen uransa lopettanut alppihiihtäjä. Hän edusti Kouvolan Hiihtoseuraa ja hänen valmentajanaan toimi Kari Halme.
Halme on saavuttanut urallaan viisi yleisen sarjan Suomen mestaruutta syöksylaskussa, supersuurpujottelussa sekä suurpujottelussa. Vuonna 2012 Halme katkaisi Tanja Poutiaisen yhdeksän vuoden kultamitaliputken suurpujottelussa voittamalla hänet Levillä järjestetyissä alppihiihdon SM-kilpailuissa 0,33 sekunnilla.
Alppihiihdon maailmancupissa Halme kilpaili ensimmäisen kerran tammikuussa 2013 Slovenian Mariborin suurpujottelukilpailussa, jossa hän laski maaliin, mutta ei selviytynyt toiselle kierrokselle. Halme on sijoittunut eurooppacupin vauhtilajeissa kaikkien aikojen parhaana suomalaisena naislaskijana sijoille 13 ja 20 syöksylaskussa Sveitsin St. Moritzissa vuonna 2013. Hän on sijoittunut eurooppacupin osakilpailuissa kuusi kertaa kahdenkymmenen parhaan joukkoon.
Halme osallistui vuonna 2013 Itävallassa Schladmingin MM-kilpailuihin suurpujottelussa sijoittuen 38:nneksi. Halme edusti Suomea FISU:n talviuniversiadeissa kolme kertaa: 2011 Turkin Erzurumissa, 2013 Italian Trentinossa ja 2015 Espanjan Granadassa, joista viimeisessä hän toimi avajaisissa Suomen joukkueen lipunkantajana. Halme osallistui myös nuorten MM-kilpailuihin Ranskan Chamonixissa vuonna 2010.
Halme on kokenut urallaan kolme isoa loukkaantumista. Vasen jalka on murtunut kahdesti harjoitusolosuhteissa vuosina 2003 ja 2008. Oikean polven eturistiside katkesi syöksylaskun Suomen mestaruuskilpailuissa Åressa vuonna 2013.
Halme on harjoitellut lajia kansainvälissä seurassa. Hän laski kausina 2013-2014 ja 2014-2015 Norjan naisten A-maajoukkueen ryhmässä ja kaudella 2015-2016 Puolan naisten A-maajoukkueen ryhmässä.
Halme on startannut urallaan yli 400 Kansainvälisen hiihtoliiton eli FIS:n alaista kilpailua kaikissa alppihiihdon lajeissa saavuttaen 20 voittoa ja 50 palkintokorokesijaa. Halme lopetti urheilu-uransa keväällä 2015.
Halme valmistui ylioppilaaksi Nilsiän alppilukiosta vuonna 2010 ja jatkoi tämän jälkeen opiskelua Aalto Yliopistossa Espoossa.
Romodanovo
Romodanovo (, mokšaksi ? , ersäksi ?) on Romodanovon kunnallispiirin hallintokeskuksena toimiva kaupunkityyppinen taajama Mordvan tasavallan keskiosassa Venäjällä. Taajama sijaitsee maanteitse 30 kilometriä Mordvan pääkaupungista Saranskista pohjoiseen.
Taajamassa asui vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 9 410 henkeä ja koko Romodanovo kunnallispiirissä oli 20 702 asukasta.
Romodanovo (aseman nimi: Krasnyi uzel) on merkittävä rautateiden risteyspaikkakunta. Sinne johtaa kolme ratayhteyttä:
Kavanoz Ahmed pašša
Sührablı Kavanoz Nişancı Ahmet pašša (Trabzon – 1705 Lepanto, Kreikka) oli Osmanien valtakunnan suurvisiiri 22. elokuuta 1703 – 17. marraskuuta 1704 sulttaani Ahmed III:n valtakauden aikana.
Kavanoz Ahmed oli taustaltaan venäläinen. Hän oli lyhyt ja tukeva, jonka ansiosta hän sai lisänimen "Kavanoz", joka tarkoittaa purkkia.
Hän yleni sulttaani Mustafa II:n aikana visiiriksi ja hän toimi Sidonin kuvernöörinä. 1703 hän oli Istanbulissa, jossa nousi suuri kapina, jonka yhteydessä Mustafa suistettiin valtaistuimeltaan. Kapinalliset nimittivät Kavanoz Ahmedin suurvisiiriksi. Hän toimi tehtävässä vain 88 päivää, jonka jälkeen hänen tilalleen tuli Damat Hasan pašša.
Osmanihallinnolle tyypilliseen tapaan entinen suurvisiiri karkoitettiin Istanbulista. Kavanoz Ahmed pašša siirrettiin Lepantoon, jonka visiiriksi hänet nimitettiin. Hän kuoli tässä tehtävässä vuonna 1705.
Caroline von Braunschweig
Caroline Amalie Elisabeth von Braunschweig-Wolfenbüttel eli Karoliina (1768–1821) oli Englannin kuninkaan Yrjö IV:n puoliso. Hänen isänsä oli Braunschweigin herttua Kaarle Vilhelm Ferdinand ja äitinsä Augusta von Hannover. Caroline avioitui 1795 Yrjö IV:n kanssa, joka kuitenkin hylkäsi hänet vuoden kuluttua. Heille syntyi sinä aikana tytärCharlotte Augusta, joka kuoli 1817 synnyttäessään omaa lastaan. Brunswick Prinssi halusi avioeron, mutta Caroline suostui vain muuttamaan erilleen.
Caroline muutti 1795 Italiaan, mutta kun Yrjöstä oli tullut kuningas, Caroline palasi 1820 Englantiin saadakseen kuningattaren oikeudet. Häntä ei kuitenkaan päästetty kruunajaisiin, ja hän kuoli kuukauden kuluttua.
Loistokerttuli
Loistokerttuli ("Setophaga ruticilla") on kerttulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Loistokerttuleita pesii Kanadassa ja Yhdysvalloissa. Talvehtimisalueet sijaitsevat Väli-Amerikassa ja Etelä-Amerikan pohjoisosissa. Euroopassa laji on hyvin harvinainen harhailija, jota tavataan lähinnä lokakuussa.
Kazakstan (konserttitalo)
Keskuskonserttitalo Kazakstan (, ) on konserttitalo, joka sijaitsee Kazakstanin pääkaupungissa Astanassa. Rakennuksen on suunnitellut italialainen arkkitehti Manfredi Nicoletti. Rakennus maksoi noin 120 miljoonaa euroa.
Rakennuksessa on kolme eri konserttisalia ja lisäksi ravintoloita, kauppoja ja baareja. Suurimpaan saliin mahtuu 3500 ihmistä, pienempiin 400 ja 200.
Rakennus vihittiin käyttöön 15.12.2009 ja avattiin seuraavana päivänä joka on Kazakstanin itsenäisyyspäivä. Rakennuksen vihki Kazakstanin presidentti Nursultan Nazarbajev.
Anitra Karsten
Anitra Linnéa Christina Karsten (11. joulukuuta 1902 Turku – 29. lokakuuta 1988) oli suomalainen psykologi. Hän oli Helsingin Svenska handelshögskolanin psykologian dosentti 1951-1960 ja saksalaisen Erlangenin yliopiston professori vuodesta 1960. Hänen erikoisalansa oli työn psykologia. Frankfurtin yliopisto myönsi hänelle professorin arvonimen.
Karsten opiskeli muun muassa Edward Westermarckin ja Kurt Lewinin oppilaana. Hän väitteli tohtoriksi vuonna 1928 ja työskenteli sitten jonkin aikaa psykologisen laboratorion johtajana Tšekkoslovakian Ústíssa, kunnes perusti oman mainontaa tutkivan psykologisen tutkimuslaitoksen. Vuosina 1936–1939 hän hoiti psykologian dosentuuria berliiniläisessä mainosalan korkeakoulussa. Toisen maailmansodan alussa Karsten palasi Suomeen ja toimi Svenska Hankenin myynti- ja mainosopin opettajana vuoteen 1951 saakka. Koska ei saanut Suomen miehisessä yliopistomaailmassa virkoja, hän lähti vuonna 1949 joksikin aikaa Yhdysvaltoihin tutkijaksi Kurt Lewinin sinne perustamaan Michiganin yliopiston sosiaalitieteiden instituuttiin. 1950-luvulla hän opetti Svenska medborgarhögskolanissa ja palasi vielä 58-vuotiaana 1960-luvun alussa Saksaan, jossa hän toimi alkuun Erlangenin yliopistossa ja sitten Johann Wolfgang Goethe -yliopistossa Frankfurt am Mainissa. Frankfurtissa hän oli mukana luomassa yliopistoon eläkeläisille tarkoitettua ”kolmannen iän” opetusohjelmaa.
Erityisesti 1940- ja 1950-luvulla Karsten julkaisi monia tutkimuksia markkinointipsykologiasta sekä lapsuus- ja vanhuusiän psykologiasta.
Vr2
Vr2 ("D1" ennen vuotta 1942) oli suomalainen raskas järjestelyhöyryveturi, kutsumanimeltään Ankka. Veturin pyörästöjärjestys oli 0-6-2T. Veturit valmistettiin vuosina 1930–1931, ja ne olivat Valtionrautateiden käytössä vuosina 1930–1975. Muistomerkkiveturina Ankka on useilla asemilla: Jyväskylän rautatieasemalla on numero 961, Joensuussa numero 950, Tuurissa numero 951 ja Haapamäen rautatieasemalla numero 953. Numero 964 on Veturimuseossa Akaan Toijalassa.
Sun Media
Sun Media Corporation oli kanadalainen yhtiö, joka julkaisi useita sanomalehtiä ja omisti 49% nyttemmin lakkautetusta Sun News Network -kanavasta. Se oli osa Québecor Médiaa.
Québecor ilmoitti 6. lokakuuta 2014 myyvänsä Sun Median englanninkieliset lehdet Postmedia-yhtiölle, joka kustantaa mm. National Postia. Uutiskanava Sun News ei kuulunut kauppaan, ja se lopetti lähetyksensä helmikuussa 2015, kun ostajaa ei löytynyt. Kauppa pantiin täytäntöön 13.4.2015, jonka jälkeen Sun Media lakkautettiin ja sen julkaisemat lehdet liitettiin Postmedian lehtiketjuun.
Olav Christopher Jenssen
Olav Christopher Jenssen (s. 2. huhtikuuta 1954, Sortland Norja) on norjalainen kuvataiteilija ja entinen jalkapalloilija. Hän on opiskellut Statens håndverks- og kunstindustriskolessa ja Statens kunstakademissa Oslossa.
Jensseniä pidetään yhtenä nykyajan tunnetuimmista norjalaisista taiteilijoista, joka on tehnyt myös merkittävän kansainvälisen uran. Hän on opiskellut ja työskennellyt Berliinissä. Hän toimi maalaustaiteen professorina vuosina 1996-2003 Hochschule für Bildende Künstessä Hampurissa ja vuodesta 2007 Braunschweigin Hochschule für Bildende Künstessä. Vuonna 1992 hänet valittiin mukaan Documenta-näyttelyyn Kasselissa Saksassa ja se toimi hänen kansainvälisenä läpimurtonaan.
Maalaussarja "Lack of Memory" (1992) valittiin yhdeksi Morgenbladetin 12 tärkeimmästä taideteoksesta. Jenssen on tehnyt itsensä tunnetuksi ensisijaisesti maalarina ja abstraktin maalaustaiteen uudistajana, mutta tekee myös esimerkiksi piirustuksia ja grafiikkaa.
Jenssen on saanut useita palkintoja, esimerkiksi ruotsalaisen Prinssi Eugenin mitalin sekä saksalaiset Willy Brandt-Preisin ja Henrik Steffens-Preisin. Hän oli virallinen Bergenin festivaalien taiteilija vuonna 2000.
Jenssen pelasi huippujalkapalloa FK Lynissä ja Lillestrøm SK:ssä 1970-luvulla. Lupaava ura mäkihyppääjänä ja jalkapalloilijana keskeytyi taideopintojen aloittamiseen.
Jenssenin isä oli kirjakauppias Gunnar Jenssen ja äiti Yvonne Aarestrup. Hän syntyi Vesterålenissä, mutta kasvoi Oslon ulkopuolella Rælingenissä. Hän on ollut vuodesta 1983 asti naimisissa Angela Messedatin kanssa.
Mirosław Bałka
Mirosław Bałka (s. 1958 Varsova, Puola) on puolalainen taiteilija. Hän valmistui vuonna 1985 Varsovan Taideakatemiasta. Hän asuu ja työskentelee Otwockissa ja Varsovassa. Hän johtaa "Spatial Activities" -studiota Poznanin Taideakatemian yhteydessä.
Balkan taiteen lähtökohta on ihminen ja ihmisen mitat. Hän hahmottaa tilaa omalla kehollaan: useiden teosten lähtökohtana ovat taiteilijan kehon ja sen ulottuvuuksien mitat. Tällaisten teosten nimi ja mitat ovat sama asia, esimerkiksi Nykytaiteen Museo Kiasman kokoelmiin kuluva teos vuodelta 1994 on nimeltään "250x380x0,3, 2x(190x60x59)" ja sisältää nimessä mainitun kokoiset osat (yksi iso ja kaksi pientä, mitat ovat senttimetrejä). Teosten materiaalit ovat usein peräisin taiteilijan omasta elämästä. Kiasman teoksessa käytetty tuhka on taiteilijan uunista, linoleumi lapsuuden kotitalosta.
Monet Balkan teokset liittyvät historian traagisiin tapahtumiin tai hiljaisiin draamoihin. Hänen teoksissaan ja niiden materiaaleissa – tuhka, saippua, ruostunut teräs... – on nähty viitteitä juutalaisvainoihin; myös Tate Modernin "How it is" -teoksen mustaa tilaa on tulkittu viitteenä junavaunujen pimeyteen ja määränpään lopullisuuteen. Balkan uudemmat videoteokset on kuvattu keskitysleirien paikoilta: vaatimaton maisema ei itsessään paljasta mitään, vain näihin paikkoihin viittavat teosnimet ja katsojan tieto niiden historiasta tuo teoksiin ankean sisällön. Kuolema on ollut läsnä Balkan elämässä epäsuorasti lapsuudesta lähtien. Isä oli hautakiviveistäjä ja Balka varttui ja asuu edelleen Treblinkan lähellä. Vaikka hän on syntynyt sodan jälkeen, oli Puolan juutalaisten kohtalo läsnä hänen nuoruudessaan. Siitä ei kuitenkaan avoimesti puhuttu, mutta historian muisti oli läsnä epäsuorasti.
Balkan teoksia on nähty Suomessa Borealis V -näyttelyssä Porin taidemuseossa vuonna 1991 ja Ars 95 -näyttelyssä, johon Balka toi veistoksia nimeltään ja mitoiltaan 200x74x56. Niiden sisään mahtui seisomaan, ikään kuin pieneen koppiin tai kuoren sisään. Tämä sisätila oli lämmitetty 37-asteiseksi, ruumiinlämpöiseksi.
Vuonna 2013 Balka toteutti Helsingissä Ihme-teoksen "Signaalit", joka perustui lippuviittomiin. Teos toteuttettiin yhdessä kaupungin asukkaiden kanssa.
Balkan teoksia on Kiasman kokoelmassa.
Giovanni Anselmo
Giovanni Anselmo (s. 1934, Borgofranco d'Ivrea, Torino, Italia) on italialainen taiteilija, jonka teokset edustavat Arte povera-liikettä.
Anselmo omistautui maalaustaiteelle vuosina 1954-1964, mutta hylkäsi sen 1965 keskittyäkseen työstämään veistoksellisia objekteja, joihin hän sai inspiraatiota luonnonilmiöiden vaikutuksista. Anselmon varsinainen taiteilijanura käynnistyi Torinon Arte povera -liikkeessä, jonka kautta hän osallistui ryhmänäyttelyyn ensi kerran vuonna 1967. Vuodesta 1968 lähtien Anselmo on pitänyt myös soolonäyttelyitä. Sittemmin hänen töitään on ollut runsaasti esillä niin USA:ssa kuin Euroopassakin.
Eräs Anselmon tunnetuimmista töistä on käsitteellinen valokuvateos "Äärettömyyttä kohti heittäytynyt varjoni Strombolin huipulla auringon noustessa 16 elokuuta 1965", jota Anselmo luonnehtii seuraavasti: "Silloin ymmärsin olevani osallisena nopeuden, auringon ja avaruuden tapahtumassa... työni liittää meidät maailman energiaan... myös me olemme energiaa."
Työssään Anselmo hyödyntää eri materiaalien fyysisiä ominaisuuksia ja niiden herättämiä vaikutelmia. Hän on suosinut luonnonmateriaaleja, kuten kiveä, puuta, rautaa ja erilaisia kasviperäisiä materiaaleja. Keskeisiä Anselmon taiteen teemoja ovat energia, avaruus, aika, valo sekä luonnonvoimat (painovoima, magnetismi ja aineen kuluminen). Uudessa kontekstissa esitettävät materiaalit ja objektit vetoavat tunteiden sijaan ennen kaikkea käsitteellisiin ja yleisinhimillisiin kysymyksiin havainnosta ja kokemisesta.
Kaksi Anselmon teoksista kuuluu Valtion taidemuseon kokoelmiin. Kiasman Kouri-kokoelmista löytyvät graniittikimpaleista koostuva Nimetön (1989) sekä veistos Ultramariini (1984).
Vuonna 1990 Anselmolle myönnettiin Leone d'oro-palkinto maalauksesta 44. Venetsian biennaalissa.
Nana Patekar
Vishwanath ”Nana” Patekar (s. 1. tammikuuta 1951 Murud-Janjira, Maharashtra, Intia) on intialainen näyttelijä. Hän on myös ohjannut elokuvan "" (1991).
Grönlund–Nisunen
Grönlund–Nisunen on Tommi Grönlundin (s. 1967) ja Petteri Nisusen (s. 1962) muodostama taiteilijapari. Heidän yhteiset teoksensa ovat tieteen ja tekniikan estetiikasta ammentavia installaatioita. Grönlund ja Nisunen voittivat yhdessä Vuoden nuori taiteilija -palkinnon vuonna 1997.
Sekä Grönlund että Nisunen ovat koulutukseltaan ja ammatiltaan arkkitehteja. Nisunen on toiminut vuodesta 2012 Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun nykytaiteen Professor of Practice -tehtävässä.
Kuvataiteilija ja tutkija Jyrki Siukonen on tulkinnut Grönlundin ja Nisusen yhteistuotantoa tieteen lainalaisuuksien esittämisen ja erityisesti suoran, kentän ja ympyrän käsitteiden kautta. Cristina Cupero on korostanut taiteilijoiden 2000-luvun taitteen näyttelyn yhteydessä installaatioita koeasetelmina ja yrityksinä tuoda näkyviksi näkymättömiä ilmiöitä. Molemmat ovat tuoneet esiin myös sattumanvaraisuuden merkitystä taiteilijoiden teoksissa.
Kesäkuussa 2013 Grönlund ja Nisunen palkittiin Maailman kulttuurineuvoston myöntämällä Leonardo da Vinci World Award of Artsilla.
"Ultraääni-installaatiossa" (1996) kaksi kaiutinta toistaa korkeaäänisiä siniaaltoja näyttelytilan vastakkaisista päistä. Toisen kaiuttimen äänenkorkeus vaihtelee siihen kytketyn Geigermittarin mittaustulosten mukaan tuottaen kahden äänen interferenssistä kolmannen äänen.
"Slidepipe"-teos (2008) koostuu tilassa riippuvasta teräsputkesta. Sen läpi yleisö voi lähettää teräskuulia, jotka tuottavat ääntä.
Myös teoksessa "Steel Ball Installation | Wall Installation" (1999) alumiinialtaaseen upotetut hienovaraisesti liikkuvat teräskuulat olivat äänilähteenä.
Keilaniemen metroaseman laiturialueen katossa on valoputkista koostuva taideteos "Light Weave" (2016).
Tuula Arkio
Tuula Johanna Arkio (o.s. "Olamo", s. 2. huhtikuuta 1943 Helsinki) on suomalainen taidehistorioitsija ja taidemuseonjohtaja. Vuonna 2006 hänet promovoitiin Kuvataideakatemian kunniatohtoriksi ja hänelle myönnettiin kulttuurineuvoksen arvonimi.
Arkio johti Kiasmaa vuosina 1990–2000 ja Valtion taidemuseota 2000–2006.
Arkio valmistui ylioppilaaksi vuonna 1962. Hän opiskeli taidehistoriaa ja valmistui maisteriksi vuonna 1968 Helsingin yliopistosta.
Arkio on tehnyt pitkän uran suomalaisen kuvataiteen alueella. Hän työskenteli Gallen-Kallelan museon amanuenssina vuosina 1964–1965 ja Helsingin yliopiston taidehistorian laitoksen kuva-arkistoamanuenssina 1968. Arkio oli Ateneumin taidemuseon amanuenssi 1968–1984 ja apulaisintendentti 1984–1990. Hän oli Nykytaiteen museon (vuodesta 1998 Kiasma) ensimmäinen johtaja (1990–2000) ja Valtion taidemuseon ylijohtaja (2000–2006).
Arkio on toiminut yhtenä merkittävien Ars 83, Ars 95 ja Ars 2001 -näyttelyiden kuraattoreista ja toiminut lukuisissa luottamustehtävissä taiteen ja kulttuurin alueella niin Suomessa kuin ulkomaillakin.
Vuonna 2015 ilmestyi Arkion omaelämäkerta "Jyviä nokkimassa".
Lähde
Karsten
Karsten on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:Karsten on myös seuraavien henkilöiden etunimi:
Vihtori Rämä
Vihtori Rämä, ennen "Masi Vihtori Eskolin", (s. 1974) on suomalainen teatteriohjaaja ja esitystaiteilija.
Rämä on opettanut nykyteatteria Teatterikorkeakoulussa ja työskennellyt esimerkiksi Kotkan, Hämeenlinnan ja Kemin kaupunginteattereissa sekä Rovaniemen kaupunginteatterin johtajana yhdessä Atro Kahiluodon kanssa. Vuosina 2013–2015 hän työskenteli Joensuun kaupunginteatterin johtajana.
Rämä valmistui Teatterikorkeakoulusta vuonna 2008 ja hänellä oli gonzojournalistinen "Artventures"-kolumnipalsta Todellisuuden tutkimuskeskuksen tuottamassa ja julkaisemassa Esitys-lehdessä
Vihtori Rämä oli mukana perustamassa Esitystaiteen seuraa.
Rämä valittiin joulukuussa 2012 Joensuun kaupunginteatterin johtajaksi. Rämän kausi näkyi teatterin sisältövalinnoissa vasta vuonna 2014. Vuoden 2013 kevään ja syksyn esitykset sovittiin jo edellisen johtajan Tero Heinämäen kaudella. Rämän johtajasopimus päätettiin huhtikuussa 2015.
Ohjauksia:
Anssi Kela (albumi)
Anssi Kela on Anssi Kelan 22. maaliskuuta 2013 julkaistu viides studioalbumi. Levy julkaistiin neljä vuotta hänen edellisen levynsä, "Aukion", jälkeen. Levyllä on vaikutteita mm. funkista, popista ja hiphopista.
Ennen levyn ilmestymistä Kelan tilanne oli vaikea, sillä hänen edellinen levynsä, konseptialbumi "Aukio", oli ollut suuri kaupallinen pettymys vain noin 4000 kappaleen myynnillään. Pudotus aiempaan menestykseen verrattuna oli suuri, sillä Kelan ensimmäinen levy, "Nummela" vuodelta 2001, myi 157 000 kappaletta. Levymyynti oli sen jälkeen pudonnut levy levyltä. Kela sanoikin Voicelle antamassaan haastattelussa, että olisi pakko myydä edeltäjäänsä paremmin.
Ennen "Anssi Kelan" julkaisua Kela oli ehtinyt pohtia jo lopettamista. Kela sanoi Voicen haastattelussa 2012: ”Minulle itselleni on tärkeää, etten muutu kehäraakiksi, joka elää menneisyyden tähteillä – etten joskus 50-vuotiaana vedä pikkupubeissa "Nummela"-levyn kappaleita. Olen itselleni tehnyt selväksi, etten halua mennä siihen pisteeseen. Sitä ennen täytyy olla rohkeutta päästää irti.” Hän myös huomautti uuden levynsä olleen tuolloin jo äänittämistä vaille valmis.
Albumin ensimmäinen single ”Levoton tyttö” sai ensiesityksensä Uuden Musiikin Kilpailussa 17. tammikuuta 2013, ja digitaalisesti se julkaistiin 1. helmikuuta. Kappale kipusi nopeasti radioiden soittolistoille, ja parhaimmillaan single oli ykkösenä. ”Levoton tyttö” oli radioiden soitetuin kappale vuonna 2013.
Ilmestymisviikollaan albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle kaksi.
Ilmestyessään levy sai paljon hyviä arvosteluja. "Nuorgamin" Niko Peltonen kirjoitti positiivisessa levyarviossaan olevansa ”ihan saatanan onnellinen Kelan puolesta” ja sanoi levyn olevan ”ensimmäinen tällä vuosituhannella kuulemani uusi levy, joka tuo ihan oikeasti mieleen 1980-luvun”. "Helsingin Sanomien" Tero Salonen piti levyä Kelan uutena alkuna ja sanoi sen ”pelastavan Kelan uran”. Hän antoi levylle neljä tähteä viidestä. "Keskisuomalaisen" Aki Lehti kirjoitti Anssi Kelan saavan uudella levyllään ”mahdolliset aiemmat syntinsä anteeksi”. "Desibeli.netin" Ilkka Kärrylä antoi levylle neljä tähteä ja kirjoitti: ”Anssi Kelan viides ei ole täydellinen levy, mutta se hehkuu rakkautta melodiseen popmusiikkiin ja alan konventioiden lyömätöntä hallintaa”.
Kaikki kappaleet on kirjoittanut Anssi Kela.
Esitystaiteen seura
Esitystaiteen seura ry on suomalainen yhdistys, joka on perustettu Helsingissä vuonna 2005. Vuodesta 2005 vuoteen 2011 ryhmän nimi oli Helsingin Esitystaiteen Keskus ry. Esitystaiteen seuran hallitukseen vuonna 2012 kuuluvat puheenjohtaja Tuukka Vasama, Tomi Humalisto, Olli Kontulainen, Hanna Korhonen, Elina Pirinen ja Vihtori Rämä. Varajäseninä ovat Atro Kahiluoto ja Kaisa Illukka. Esitystaiteen seura oli vuonna 2009 perustamassa Esitystaiteen keskusta yhdessä Presentaatio ryn, Todellisuuden tutkimuskeskuksen, Oblivian ja Toisissa tiloissa -ryhmien kanssa. Esitystaiteen keskukselle osoitettiin tilat Helsingin Suvilahdesta vuonna 2011.
Esitystaiteen seura tekee vuosittain yhden tai useampia esityksiä, joiden lisäksi se järjestää lukupiiritoimintaa.
Esitystaiteen seuran jäseniä ovat muun muassa äänisuunnittelija Miikka Ahlman, lavastaja-esitystaiteilija Kaisa Illukka, esitysdramaturgi Timo Heinonen, valosuunnittelija Tomi Humalisto, ohjaaja Atro Kahiluoto, esitystaiteilija Pilvi Kallio, näyttelijä Olli Kontulainen, tanssija Hanna Korhonen, tanssija Maija Nurmio, kuvataiteilija Anna Nykyri, tanssija-koreografi Elina Pirinen, ohjaaja Vihtori Rämä ja näyttelijä Tuukka Vasama.
Esitystaide
Esitystaide on nykyteatterin, performanssin ja muiden esittävän taiteen eri perinteiden välimaastossa vaikuttava taiteen muoto. Termi "esitystaide" on syntynyt 2000-luvulla.
Erilaisille esityksille yhteistä on muun muassa yleisökontakti, käsitteellisyys ja elämyksen korostaminen. Esitystaiteessa etsitään teatterillisen kohtaamisen uusia muotoja.
Esitystaiteen taustalla on nykyteatterin eri muodot, performanssi ja elävä taide.
Kuten esitystaiteessa, monissa nykyteatterin muodoissa teoksen lähtökohtana ei ole enää draamateksti ja näytelmä. Esitystaiteen taustalla vaikuttanut performanssi sai alkunsa 1960-luvulla, sen innoituksena oli muun muassa toimintamaalaus, käsitetaide, happeningit, videotaide ja taiteen esineellisyydelle vaihtoehtoja etsivä taide.
Performanssitaide syntyi USA:ssa 1970-luvulla, 1980-luvun puolivälissä taas sai alkunsa elävä taide eli Live Art Britanniassa. Termi pyrki kattamaan laajempaa aluetta, ja se muistuttaa esitystaidetta.
Teatterikorkeakoulussa aloitti 2001 Esitystaiteen ja -teorian maisteriohjelma, ja myös Turun Taideakatemia avasi samansuuntaisen koulutusohjelman. Vuonna 2010 aloitettiin koulutus myös Satakunnan ammattikorkeakoulussa.
Suomessa toimii (2012) noin 150-300 esitystaiteilijaa. Tapahtumia, klubeja ja festivaaleja järjestetään aktiivisesti.
Esitystaiteen kenttä on myös järjestäytynyt. Helsinkiin avattiin 2011 esitystaiteen keskus. Alan tiedotuskeskus Presentaatio on toiminut vuodesta 2008, vuotta aiemmin alkoi ilmestyä "Esitys"-lehti.
Aseellinen alussuojaus
Aseellinen alussuojaus on kansainvälisen rauhanturvatoiminnan yksi toimintamalli. Sillä pyritään estämään suojeltavien laivojen kaappaaminen ja ryöstäminen. Esimerkiksi EU on loppuvuodesta 2008 alkaen harjoittanut alussuojausta Somalian rannikon edustalla. Suojaava joukko muodostaa itsenäisen alussuojausosaston ("Autonomous Vessel Protection Detachment VPD"). Suojausosastolla on käytössään vain kivääriaseistus, ilman pinta-alusten tukea. Sillä on oikeus puolustaa alusta ja lastia vain aluksen ollessa merellä.
Pauliina Turakka Purhonen
Pauliina Turakka Purhonen (s. 1971 Haapavesi) on suomalainen kuvataiteilija. Hänet tunnetaan erityisesti maalauksistaan ja tekstiiliveistoksistaan. Hän on naimisissa taiteilija Kalle Turakka Purhosen kanssa, ja heillä on kolme lasta.
Turakka Purhonen opiskeli vuosina 1994–1996 Kuopion käsi- ja taideteollisuusoppilaitoksessa keramiikkalinjalla, sekä vuodesta 1996 alkaen Kuvataideakatemian maalausosastolla, josta hän valmistui taiteen maisteriksi vuonna 2003. Sittemmin hän on ollut mukana useissa yksityis- ja ryhmänäyttelyissä, ja hänen teoksiaan on useiden museoiden kokoelmissa Suomessa ja Pohjoismaissa. Turakka Purhonen on toiminut myös opettajana muun muassa Kuvataideakatemiassa ja Taidekoulu Maassa.
Turakka Purhosen teosten lähtökohtia ovat usein lähipiirin ihmiset ja esineet. Hänen maalauksiaan on luonnehdittu voimakkaan todentuntuisiksi ja rehellisiksi, ja niiden yhteydessä on korostettu havainnointia, sekä siihen kuluvaa aikaa. Keskiaikaisten kirkkojen pyhimysveistokset tekivät Turakka Purhoseen syvän vaikutuksen jo hänen lapsuudessaan Ahvenanmaalla, ja ne ovat usein olleet lähtökohta hänen nukkemaisille tekstiiliveistoksilleen. On korostettu käsin ommeltujen ja yksityiskohtaisten veistosten käsinkosketeltavuutta ja ruumiillisuutta, jopa haavoittuvuutta.
Vuonna 2006 Turakka Purhoselle myönnettiin Suomen Taideyhdistyksen dukaattipalkinto. Lokakuussa 2013 hänet nimettiin Ars Fennica -ehdokkaaksi.
Tony Oursler
Tony Oursler (s. 1957) on yhdysvaltalainen video- ja mediataiteilija, joka tekee lähinnä projisoituja installaatiota.
Tony Oursler kirjoittaa amerikkalaisen persoonallisuusrakenteen psykomaisemaa, jossa yhdistyvät ”disneyfikaation” ruumillistama Mikki Hiiri ja sarjamurhaajan prototyyppi Freddy Krüger. Ourslerin taiteen perustyökaluja on amerikkalainen psykohistoria, kulttuurinen sairaus nimeltä dissosiatiivinen identiteettihäiriö, joka esiintyy erilaisina seksuaalisina ja väkivaltaisina traumoina ja syy-seuraussuhteeltaan usein käsittämättömänä draaman lakina.
Oursler tekee samaa työtä uudelleen ja uudelleen, nuket “dummies” toistuvat jatkuvasti eri muodoissa. Formaatti on usein niin sama, että itse asiassa teokset erottaa vain tekstien pohjalta.
”Video is like a pencil” (video on kuin kynä), Oursler on sanonut, lainaten John Baldessaria. Mutta Ourslerille se on myös kirjoituskone. Hän ei maalaa videolla vaan tekee useimmiten puhuvan pään joka suoltaa tekstiä.
Oursler työskentelee useimmiten siten että hän kuuntelee yhdessä huoneessa samanaikaisesti samalla äänitasolla toimivia TV- ja radiokanavia ja nappaa tekstinpätkän tuutista silloin tällöin yhdistettynä omaan tajunnanvirtaansa.
MPD:n ja median katsojan välillä on monia analogioita, tiedostamaton moninainen vaihtelu persoonallisuudesta toiseen kuin hypnotisoitu näyttelijä. Ne voi nähdä kokoelmana hahmoja näyttelemässä kammottavaa tosielämän draamaa. Itse asiassa joidenkin prykiatrien teorian mukaan monipersoonallisuudet ovat oikeastaan itsehypnoosin mestareita.
Ourslerin teokset ovat antimaalauksellisia. Päät on irroitettu, leikattu irti taustastaan ja sijoitettu joko ilmaan tai johonkin välillä jopa huvittavan tukalaan paikaan kuten raskaan tuolin tai patjan alle tai arkkuun, jossa ne irroitettuna yhteyksistään (ruumiiseen tai ympäristöön) muodostavat lähes slap stick -komediamaisen mutta samalla tarkemmin kuunneltuna traagisen, surullisen hahmon.
Tony Oursler on työskennellyt ammattinäyttelijä Tracy Leiboldin kanssa. Leibold näyttäytyy usein Ourslerin alter egona, jonka kasvot tuntuvat muuttautuvan hetkessä kaunottaresta hirviöksi.
Oursler kuuluu taiteilijaryhmään nimeltä "Poetics", jossa ovat mukana jo opiskelija-ajoista tutut taiteilijat Mike Kelley ja John Miller.
Oursler on myös tehnyt yhteistyötä muusikko David Bowien kanssa Bowien 50-vuotisjuhlakonsertissa 1997. Hän on myös ohjannut Bowien uuden lähes 10 vuoden hiljaiselon jälkeen julkaiseman singlen ”Where Are We Now?” tammikuussa 2013.
Tony Ourslerin tuotantoa tunnetaan Suomessa kohtuullisesti. Hän oli mukana Nykytaiteen museon ARS 95 näyttelyssä Ateneumissa (1995), josta ostetut kaksi teosta kuuluvat nykyisin Kiasman kokoelmiin.
Helsingin kaupungin taidemuseossa oli 2005 esillä laaja retrospektio vuosilta 1980-2005 Ourslerin tuotannosta.
Suomessa Oursleria edustaa Galleria Frosblom, jossa on ollut useasti esillä Ourslerin teoksia.
Megapolis
Megapolis on ympäristöjärjestö Dodon vuosittainen tapahtuma joka kokoaa ihmisiä yhteen kehittämään ratkaisuja ympäristöongelmiin urbanisaation kautta. Dodon teesi on, että koska maailman urbanisoitumisnopeus on kiihkeä ja pysäyttämättömissä, niin urbanisoitumisesta tulee etsiä mahdollisuuksia ongelmien sijaan. Tapahtumaan on kutsuttu puhujiksi alan ammattilaisia ja tutkijoita.
Ensimmäinen "Megapolis 2021 - Ympäristöongelmat ratkaistaan kaupungeissa" järjestettiin vuonna 2006 Helsingissä. Helsingissä järjestetyn päätapahtuman rinnalla on järjestetty pienempiä tapahtumia Helsingissä, Turussa ja Jyväskylässä.
Adobe Dreamweaver
Adobe Dreamweaver (ennen Macromedia Dreamweaver) on Adobe Systemsin kehittämä verkkosivujen luomiseen tarkoitettu ohjelma. Dreamweaveriä kehitteli alun perin Macromedia kunnes Macromedia tuli osaksi Adobea vuonna 2005.
Adobe Dreamweaver on saatavilla sekä Windows- että macOS-käyttöjärjestelmille.
Sen jälkeen kun Adobe osti Macromedian tuoteperheen, Dreamweaverin julkaisut ovat olleet 8.0-versiosta eteenpäin vielä yhteensopivampia W3C-standardien kanssa. Viimeaikaisia versioita on paranneltu tukemaan web-teknologiaa kuten CSS:ää, JavaScriptiä ja ohjelmistokehyksiä, mukaan lukien ASP:n (ASP JavaScript, ASP VBScript, ASP.NET C#, ASP.NET VB), ColdFusionin, Scripletin sekä PHP:n.
Adobe Story
Adobe Story on Adobe Systemsin kehittämä yhteisöllinen kirjoitusohjelma. Sitä voidaan käyttää käsikirjoitusten luomisen nopeuttamiseen sekä valmiiseen mediaan kääntämiseen. Adobe Story on integroitavissa Adobe Production Premium Suiteen.
Adobe Story on saatavilla sekä web-pohjaisena että työpöytäsovelluksena. Adobe Storylla tehtyjä dokumentteja voidaan lukea myös iOS:llä.
Adobe ilmoitti 23.1.2018 sulkevansa Adobe Story CC sekä Adobe Story CC Classic -palvelut 22.1.2019. Adobe neuvoo asiakkaitaan tallentamaan tiedostot muualle, sillä muuten ne tulevat häviämään. Myös Adobe Story CC -sovellus lakkaa toimimasta.
Motti (täsmennyssivu)
Motti voi tarkoittaa:Henkilöt:
Petteri Nisunen
Petteri Nisunen (s. 19. joulukuuta 1962) on suomalainen arkkitehti ja kuvataiteilija, joka on tehnyt Tommi Grönlundin kanssa yhteistyötä nimellä Grönlund–Nisunen. Nisunen on toiminut vuodesta 2012 alkaen Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun nykytaiteen Professor of Practice -tehtävässä.
CNCD
CNCD on löyhästi organisoitu taiteilijakollektiivi, joka aloitti 90-luvulla demoryhmänä kahden suomalaisryhmän (Carillion ja Cyberiad) yhdistyessä. Sittemmin kajaanilaislähtöiseen ryhmään kuuluneet henkilöt ovat tehneet CNCD nimikkeen alla myös muita projekteja. Toiminta on keskittynyt erityisesti elektroniseen musiikkiin ja sähköiseen mediaan.
CNCD:n jäseniä ovat Aleksi Eeben, Ville Hyvönen, Sami Järvinen, J. Kujanpää ja Mikko Lipiäinen.
Samu Torsti
Samu Torsti (s. 5. syyskuuta 1991) on suomalainen alppihiihtäjä. Hän edustaa Vasa Skidklubbia ja hänen valmentajanaan toimii Tuomas Uotila.
Alppihiihdon maailmancupissa Torsti kilpaili ensimmäisen kerran joulukuussa 2009 Alta Badian suurpujottelussa. Maailmancupin pisteille hän pääsi ensimmäisen kerran Beaver Creekin suurpujottelussa joulukuussa 2014 oltuaan 13:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäsen kerran oltuaan kymmenes Adelbodenin suurpujottelussa tammikuussa 2017. Se on edelleen hänen paras maailmancupsijansa (tilanne 17.3.2018).
Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 2011 Torsti sijoittui suurpujottelussa 32:nneksi. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 hän sijoittui jälleen suurpujottelussa 32:nneksi. Sotšin olympialaisissa 2014 hän oli samassa lajissa 21:s. Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 Torsti sijoittui suurpujottelussa 21:nneksi ja Pyeongchangin olympialaisissa 2018 17:nneksi.
Torsti on saavuttanut urallaan useita aikuisten Suomen mestaruuksia suurpujottelussa. Hän on voittanut mestaruuden myös superalppiyhdistetyssä ja supersuurpujottelussa.
Arvi Karvonen
Arvi Aleksanteri Karvonen (29. syyskuuta 1888 Sakkola – 17. helmikuuta 1969) oli säveltäjä ja musiikkipedagogi. Hän suoritti Helsingin Lukkari-urkurikoulun vuonna 1908, opiskeli Helsingin Filharmonisen seuran orkesterikoulussa vuosina 1909–1910, Helsingin Musiikkiopistossa vuosina 1911–1914 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1927. Hän toimi opettajana, kuoronjohtajana ja kanttori-urkurina oppikouluissa, kirkkomusiikkiopistossa ja vuosina 1927–1956 Sibelius-akatemiassa (vuodesta 1950 lehtorina). Vuosina 1921–1922 hän työskenteli musiikinopettajana Suomi-Opistossa Hancockissa Yhdysvalloissa, vuosina 1931–1951 Sibelius-Akatemian opettajayhdistyksen puheenjohtajana sekä vuosina 1927–1945 Helsingin Pasilan kirkon urkurina.
Arvi Karvonen sävelsi mm. kaksi urkusonaattia, neljä kantaattia sekä hengellisiä kuorolauluja. Hän julkaisi mm. oppikirjan "Säveltapailun oppijakso I–II" (1946–1947), Sibelius-Akatemian 75-vuotishistoriikin (1957) sekä tutkielmia ja artikkeleja musiikin alalta eri julkaisuihin.
Peter Liversidge
Peter Liversidge (syntynyt 1973, Lincolnissa, Englannissa) on brittiläinen taiteilija, joka tunnetaan monimuotoisesta taiteenharjoittamisesta ja ehdotusten lähettämisestä.
Peter Liversidge opiskeli taidetta Exeterissä Plymouthin yliopistossa, sekä elokuva- ja valokuva-alaa Montanan yliopistossa. Hän muutti vuonna 1996 Lontooseen, jossa asuu vaimonsa ja kahden lapsensa kanssa.
Välineenään Olivetti-kirjoituskone Liversidge on viimeisen 12 vuoden aikana tehnyt erilaisia ehdotuksia taidenäyttelyiksi yksinkertaisista mahdottomiin. Kunkin ehdotuksen Liversidge kirjoittaa paperiliuskalle vain kerran, ja virheet hän korjaa vain, mikäli huomaa ne ollessaan vielä samalla rivillä. Hän kokeilee "luovuuden käsitettä", mikä yleensä toteutuu näyttelyissä esineinä, performansseina tai tapahtumina. Liversidge sanoo ehdotuksistaan: "On tärkeää, että osa ehdotuksista todella toteutetaan, mutta vain muutama, jotta loput jäävät vain tekstiksi A4-paperille. Tavallaan ne ovat kaikki mahdollisia, ja niistä tehdyt kirjat ovat ikään kuin lukijan itsensä kuratoimia näyttelyitä. Kokonsa ja skaalansa vuoksi kirja antaa yksilölle mahdollisuuden 'keskustella' kunkin ehdotuksen kanssa sen omilla ehdoilla."
Liversidgeä inspiroivat muun muassa taiteilijat - kuten On Kawara, Peter Fischli ja David Weiss, Keith Arnatt, Joseph Cornell ja Reverend Howard Finster - sekä myös hänen isoisiensä kaltaiset elämäntapavaeltajat. Liversidgeä ajaa eteenpäin luovuuden tuottava käsite sekä ajatus siitä, että taide on menestyksekkäimmillään hieman niin sanotun korkean taiteen muodollisten määreiden ulkopuolella. Liversidgen tekemät fyysiset esineet sisältävät usein arkipäiväisiä materiaaleja, joille hän on antanut uuden tarkoituksen ja jotka hän on valinnut omiin tarkoituksiinsa.
Liversidge on tehnyt yhteistyötä monien instituutioiden kanssa, joista mainittakoon Tate Liverpool vuonna 2008, Centre d'Art Santa Mònica Barcelonassa vuonna 2008, Bloomberg Space Lontoossa vuonna 2009 ja Scottish National Gallery of Modern Art vuonna 2010. Hän on myös luonut projekteja Frieze taidemessuille (Ingleby Galleryn kanssa) Europalia-festivaalille vuonna 2007, Art Baselille Miamiin vuonna 2009 ja Edinburghin veistospuistoon Jupiter Artlandiin myös vuonna 2009.
Liversidgen töitä on useissa julkisissa ja yksityisissä kokoelmissa, mutta hänen performanssinsa, kuten "Gin Stand", "Plum Bread" ja "Embossing Bank Notes" antavat katsojille kokemuksen uniikista taideteoksesta, jonka he voivat ottaa mukaansa. Toinen ominaisuus Liversidgen taiteessa on esineiden lähettäminen postissa. "Peter Liversidgelle myös postilaitos on yhteistyökumppani. Postileimat ja muutokset myötävaikuttavat teokseen."
Liversidge on myös tehnyt videoprojekteja yhtyeille Wires Under Tension ja Balmorhea. Huhtikuussa 2012 Liversidge loi erityisehdotuksena lavadesignin ja heijastustaustakankaan Low-yhtyeelle Royal Festival Halliin.
Ingleby Gallery Edinburghissa ja Sean Kelly Gallery New Yorkissa ovat Liversidgen edustajia.
Pilvi Porkola
Pilvi Porkola on helsinkiläinen performanssitaiteilija, kirjoittaja ja taiteen tutkija. Porkola on Todellisuuden tutkimuskeskuksen jäsen, minkä ohella hän tekee tohtorinväitöskirjaansa Taideyliopiston Teatterikorkeakoulussa.
Porkola on toteuttanut 2000-luvulla useita esityksiä, performansseja ja luentoperformansseja muun muassa Kiasma-teatteriin. Näistä viimeisimpiä ovat "Museum of Goodwill" (2009–2012), "Cat" (2009) ja "How to Be a Performance Artist" (2007–2009).
Hilda Kozari
Hilda Kozári (s. 1964) on unkarilaissyntyinen kuvataiteilija, joka asuu ja työskentelee Suomessa. Kozárin teokset ovat moniaistisia installaatioita, joissa taiteilija tutkii tuoksujen ja hajujen vaikutusta visuaaliseen kokemukseen. Monikulttuurisuus, identiteetti ja muisti ovat Kozárin taiteen keskeisiä teemoja. Hän on toteuttanut teoksia ja työpajoja näkövammaisten kanssa.
Kozárin installaatio "AIR, Smell of Helsinki, Budapest and Paris" (2003) koostuu videoprojisoinneista ja kolmesta tilassa roikkuvasta akryylikuplasta, joiden sisään katsoja voi astua. Kuplat edustavat Helsingin, Pariisin ja Budapestin kaupunkeja, joihin liittyy taiteilijan omia muistoja ja kokemuksia. Videoprojisoinnit näyttävät kuvaa kaupungeista, ja kullekin kaupungille ominaiset tuoksut ovat kuplan sisälle astuvan kokijan aistittavissa. Teoksen tuoksumaailman kehittämiseen osallistui pariisilainen parfyymisuunnittelija Bertrand Duchaufour. "AIR, Smell of Helsinki, Budapest and Paris" kuuluu Valtion taidemuseon taidekokoelmiin.
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1908
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1908 järjestettiin 3. marraskuuta 1908. Vaalit voitti republikaani William Howard Taft haastajanaan demokraatti William Jennings Bryan.
Vaalit olivat viimeiset vaalit, joihin eivät osallistuneet kaikki Yhdysvaltain 48 "yhtenäistä osavaltiota", eli osavaltiot lukuun ottamatta Alaskaa ja Havaijia. Arizona ja New Mexico eivät vielä olleet osavaltion asemassa.
Demokraattinen puolue:
Republikaaninen puolue: