Hrólfr Riu'un saaga
Hrólfr Riu’un saaga tai "Hrólfr Riu’un ja hänen sotureittensa saaga" (isl. "Hrólfs saga kraka (ok kappa hans)") on keskiaikainen islantilainen saaga, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Se luetaan niin kutsuttuihin muinaissaagoihin. Saaga kertoo muinaisesta, kertomusperinteen mukaan 500-luvulla eläneestä ja mahdollisesti Tanskassa Lejren alueella hallinneesta kuningas Hrólfr "krakista" ("riuku"), joka kuului tarunhohtoiseen Skjöldungien kuningassukuun. Saaga keskittyy kuvaamaan erityisesti kuningas Hrólfrin ja Uppsalassa hallitsevan kuningas Aðilsin välisiä vihamielisyyksiä, sekä siihen johtaneita syitä ja sen seurauksia. Monelle muinaissaagalle tyypilliseen tapaan "Hrólfr Riu’un saaga" sisältää muutamia yksittäisiä runoja (isl. "lausavísur"). "Hrólfr Riu’un saagan" kirjoittaja on oletettavasti tuntenut vanhan, mahdollisesti alkujaan jo 900-luvulla laaditun runon "Bjarkamál" (“Bjarkin laulu“), jonka kattavin versio on säilynyt latinankielisenä Saxo Grammaticuksen teoksessa "Gesta Danorum". "Hrólfr Riu’un saaga" ei kuitenkaan sisällä itse runoa, vaan ilmaisee sen kertoman proosamuodossa. "Hrólfr Riu’un saagaa" ei ole suomennettu.
"Hrólfr Riu’un saagasta" on säilynyt lukuisia käsikirjoituksia, mutta näistä vanhimmatkin ovat peräisin vasta 1600-luvulta. Saagan editioista useimmat ovat pohjautuneet käsikirjoitukselle AM 9 fol. (1600-l.), mutta Desmond Slayn diplomaattisessa editiossa (1960), jossa saagan eri käsikirjoitusversiot esiintyvät rinnakkain eikä kirjoitusmuotoja ole normalisoitu, AM 285 4to (v. 1654) on ollut pääkäsikirjoituksena. Käsikirjoitusten nuoresta iästä huolimatta maininnat muissa lähteissä todistavat "Hrólfr Riu’un saagan" olevan vanhempi. Esimerkiksi 1200-luvulla vaikuttanut islantilainen historioitsija Snorri Sturluson mainitsee teoksensa Proosa-Edda runouden taitoa käsittelevässä osiossa "Skáldskaparmál" Hrólfrista kertovista ”tarinoista” (isl. "frásagnir"), ja "Hrólfr Riu’un saaga" mainitaan islantilaisen Möðruvellirin luostarin vuoden 1461 inventaarioluettelossa.
Tutkijoiden arvioiden mukaan "Hrólfr Riu’un saaga" sellaisena kuin se nykyään tunnetaan on kirjoitettu 1300-luvun lopulla tai 1400-luvun alkupuolella. Huolimatta siitä, että saaga on iältään nuori, se luetaan niin kutsuttuihin sankarisaagoihin (saks. "Heldensagas"), joihin luetaan yleensä muinaissaagoista vanhimmat. Syy tähän on se, että saagan taustalla vaikuttanut tarinaperinne muinaisista tanskalaisista kuninkaista on hyvin vanhaa, ja samat kuninkaat esiintyvät myös huomattavasti vanhemmissa pohjoiseurooppalaisissa lähteissä. On myös katsottu, että "Hrólfr Riu’un saaga" sisältäisi samaa materiaalia kuin nyt jo kadonnut, mutta todennäköisesti 1200-luvun alussa laadittu *"Skjöldunga saga", joka tunnetaan vain osittain muiden lähteiden kautta.
"Hrólfr Riu’un saagan" päähenkilö, kuningas Hrólfr, mainitaan saagan lisäksi useassa muussa keskiaikaisessa lähteessä. Näitä ovat ensinnäkin tanskalaisista lähteistä Saxo Grammaticuksen vuoden 1200 paikkeilla laatima latinankielinen Tanskan kuninkaista kertova teos "Gesta Danorum" ja 1100-luvulta peräisin oleva "Chronicon Lethrense" eli ”Lejren kronikka”. Islantilaisissa lähteissä Hrólfr mainitaan edellä mainitussa Snorrin tekstissä "Skáldskaparmál" (1200-l. alku) ja myyttisistä kuninkaista kertovassa "Ynglinga sagassa" (1200-l. alku), joka on osa "Heimskringla-nimellä" tunnettua kuningassaagojen kokoelmaa, sekä "Gautrekrin saagassa". Alkujaan todennäköisesti 1100-luvulta peräisin oleva skandinaavisten kuninkaiden sukupuu "Langfeðgatal", joka on säilynyt 1300-luvun alusta peräisin olevassa käsikirjoituksessa AM 415 4to, mainitsee sekin Hrólfrin Óðinn-jumalasta polveutuvien Skjöldungien sukuluettelossa. Lisäksi Hrólf mainitaan muinaisenglanninkielisissä runoelmissa Widsith (900-luvulta) ja Beowulf (n. 700–1000). Ensin mainitussa Hrólfriin viitataan muinaisten germaanisten sankareiden luettelossa nimellä Hróþwulf. Jälkimmäisessä Hroðulf esitetään Beowulfin sukulaisena.
"Hrólfr Riu’un saaga" pohjautuu vanhalle tarinaperinteelle, mutta se myös yhdistelee kerronnassaan keskiaikaisille ritariromaaneille ja niiden käännöksille tyypillisiä tarina-aihelmia sekä kansansatumaisia piirteitä. Saagassa tavataan erilaisia yliluonnollisia olentoja, kuten berserkkejä, haltioita, peikkoja ja noitia sekä maagisia aseita. Saagan kirjoittaja on todennäköisesti tuntenut arturiaanista eli kuningas Arthuriin ja tämän ritareihin liittyvää kirjallisuutta, esimerkiksi ritarisaagoja. Saagan kirjoittaja viittaa lopussa lisäksi ”mestari Galterukseen”, joka todennäköisesti tarkoittaa 1100-luvulla vaikuttanutta Gautier de Châtillonia. Tämän Aleksanteri Suuresta kirjoittama teos "Alexandreis" käännettiin Islannissa 1200-luvun puolivälissä ja tunnetaan nimellä "Alexanders saga".
"Hrólfr Riu’un saagassa" mainitaan Hrólfrin linnoitus "Hleiðargarðr". Useat tutkijat ovat sitä mieltä, että kyseinen Hleiðargarðr on sijainnut Tanskassa Roskilden lähellä nykyisen Lejren alueella. Vanhassa Lejressä (Gammel Lejre), missä sijaitsee useita vanhoja kuningashautoja, on 1900-luvun lopulta alkaen tehty arkeologisia kaivauksia, joiden yhteydessä alueelta on löydetty merkkejä suurista rakennuksista. On mahdollista, että "Hrólfr Riu’un saagan" taustalla vaikuttanut tarinaperinne juontuu osittain todellisista tapahtumista ja sen hahmoilla on voinut olla esikuvanaan historiallisia henkilöitä, joilla on ollut jonkinlainen yhteys Vanhan Lejren alueeseen. Huolimatta siitä, että "Hrólfr Riu'un saaga" pohjautuu vanhalle tarinaperinteelle, tulisi sen arvoon historianlähteenä kuitenkin suhtautua kriittisesti. Vuosisatojen välimatka itse tapahtumiin, kansansatumaiset piirteet ja vaikutteet eurooppalaisesta kirjallisuudesta ovat kaikki vaikuttaneet siihen, että "Hrólfr Riu'un saagaa" ei voida lukea kritiikittömästi historiallisia faktoja ilmentävänä tekstinä.
"Hrólfr Riu’un saagan" tapahtumat sijoittuvat pääosin nykyisen Tanskan ja Ruotsin alueille. "Hrólfr Riu’un saaga" herättikin alkujaan kiinnostusta erityisesti Tanskassa, koska saagassa kuvattiin ennen kaikkea Tanskan muinaisiksi kuninkaiksi katsottuja hallitsijoita. Tanskalaiset oppineet tutkivat saagaa jo 1600-luvun lopulla. Tuolloin ilmestyivät myös ensimmäiset saagasta tehdyt käännökset, joita ei kuitenkaan julkaistu. Ensimmäinen painettu "Hrólfr Riu’un saagan" vapaamuotoinen ja mukaileva tanskankielinen versio oli Thormodus Torfæuksen "Historia Hrolfi Kraki", joka ilmestyi Kööpenhaminassa vuonna 1706.
Kaukaisesta menneisyydestä kertovat islantilaiset muinaissaagat alkoivat 1600–1700-luvulla herättää kiinnostusta myös suurvalta-ajan Ruotsissa. Niiden katsottiin olevan lähteitä, jotka voisivat kertoa jotain Ruotsin muinaisesta ja loistokkaasta menneisyydestä, josta muuten oli saatavilla hyvin vähän lähteitä. Tämän seurauksena muinaissaagoja käytettiin ilman asianmukaista lähdekritiikkiä myös suurvaltaideologian rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa, huolimatta siitä, että osa aikalaistutkijoista suhtautui muinaissaagojen lähdearvoon epäillen jo tuolloin. Suurvalta-ajan ruotsalaisia oppineita kiinnostivat "Hrólfr Riu'un saagan" osalta varsinkin saagan kuvaukset Ruotsin alueen hallitsijoista. Koska ruotsalaiset eivät tuolloin enää ymmärtäneet muinaissaagojen kieltä, ilmestyi "Hrólfr Riu’un saaga" ruotsiksi käännettynä Eric Julius Björnerin teoksessa "Nordiska kämpa dater" vuonna 1737 (Stockholm: Horn).