Mantšukuon keisarillinen armeija
Mantšukuon keisarillinen armeija oli Japanin alaisen nukkevaltio Mantšukuon asevoimat. Armeija oli toiminnassa vuosina 1932–1945 ja ehti osallistua toiseen Kiinan–Japanin sotaan, Neuvostoliiton ja Japanin väliseen rajasotaan vuosina 1938–1939 sekä toiseen maailmansotaan.
Kun Japani hyökkäsi Mantšuriaan Mukdenin välikohtauksen jälkeen, keisarillisen Japanin armeija sai noin 60 000 sotilasta marsalkka Zhang Xueliangin koillisarmeijasta, joka loikkasi kenraaleineen japanilaisten puolelle. Monet näistä kiinalaisista takinkääntäjistä kuuluivat eristettyihin sotilasyksikköihin, jotka joutuivat japanilaisten sotavangeiksi vankileireille Mantšurian valloituksen aikaan. Huomattavia loikkareita olivat muun muassa Kirinin armeijan kenraali Xi Qia, Hsinganin armeijan kenraali Chang Hai-peng ja Harbinin erityisalueen kenraali Zhang Jinghui.
Mantšukuon keisarillinen armeija perustettiin näistä kiinalaisloikkareista Japanin miehitettyä Mantšukuon maaliskuussa 1932. Armeijalla oli alun perin aseistuksenaan kiinniottamisen aikainen Koillisarmeijan arsenaali. Mantšukuon armeijan taistelukyvyt eivät olleet kovin huomattavat, sillä joukoissa oli paljon kokemattomia värvättyjä miehiä, epäsäännöllisiä sotilaita, ja monet olivat koukussa oopiumiin. Lisäksi moni oli palkkasotilas, joka taisteli eniten maksavan puolesta. Tämä oli suuri riski joukkojen luotettavuuden ja lojaalisuuden kannalta.
Elokuussa 1932 kaksi tuhatta sotilasta hylkäsi tukikohtansa Wukimihossa ja liittyivät Japanin vastaisiin sissijoukkoihin. Samaan aikaan toinenkin sotilasjoukko, Mantšukuon 7. ratsuväki, ryhtyi kapinaan. Erään korkea-arvoisen japanilaissotilaan mukaan Mantšukuon kapinat olivat pääasiallinen aseiden lähde taisteluissa Japanin ja Mantšukuon asevoimien vastaan. Tämän lisäksi monissa tapauksissa Mantšukuon armeijan joukot lähtivät taistelemaan, mutta vaihtoivat taistelun aikana puolta. Kuuluisin puolenvaihto tapahtui huhtikuussa 1932, kun Mantšukuon entinen sotaministeri, kenraali Ma Zhanshan vaihtoi puolta ottaen mukaansa useita tuhansia Heilongjiangin provinssivartioston sotilaista ja runsaasti aseistusta.
Aluksi Mantšukuon keisarillinen armeija oli jaettu seitsemään provinssivartiostoon (yksi vartiosto jokaista provinssia kohti), ja kaikkiaan sotilaita oli armeijassa yli 111 000. Itsenäinen ratsujoukko perustettiin turvaamaan pääkaupunki Changchunia. Helmikuussa 1933 Mantšukuon keisarillinen vartiosto koottiin mantšun etnisen vähemmistön edustajista. Tämän eliittivartioston tehtävänä oli toimia Changchunissa keisari Pu Yin ja hallituksen ylempien virkamiesten turvana.
Vuonna 1934 uudet asetukset rajoittivat Mantšukuon keisarilliseen armeijaan pääsyä. Säädösten mukaan ainoastaan Mantšukuon hallituksen hyväksymien koulujen kouluttamat miehet pääsivät palvelemaan Mantšukuon armeijaan. Rajoituksilla pyrittiin karsimaan joukoista loput Koillisarmeijan epäluotettavista sotilaista ja nostamaan armeijan koulutuksellista ja yleistä tasoa. Säädökset olivat myös ensimmäisiä yrityksiä murtaa sotaherrojen vallan perinnettä, mitä provinssivartiostojen kenraalit pitivät henkilökohtaisena feodalismina ja siten parannuksena. Samana vuonna armeija jaettiin uudelleen, viiteen armeijakuntaan, joista jokainen oli jaettu kahteen tai kolmeen sektoriin. Uudistusten jälkeen Mantšukuon keisarillisen armeijan koko oli yli 70 000 sotilasta.
Vuonna 1938 Mantšukuon armeija avasi koulutuskeskukset Mukdeniin ja Changchuniin. Neuvostolähteiden mukaan armeijan voima oli kasvanut Vuoteen 1944 mennessä yli 200 000 sotilaaseen. Vuonna 1945, kun Japani oli hävinnyt toisen maailmansodan, Mantšukuon keisarillinen armeija lakkautettiin.
Alussa Mantšukuon keisarillisella armeijalla oli ongelmia sotilaidensa univormujen kanssa, koska Mantšukuon joukkojen asu oli samanlainen kuin Japaninvastaisilla sisseillä. Asia korjattiin vuonna 1934, kun Mantšukuon sotilaiden asusta tehtiin keisarillisen Japanin armeijan univormun kaltainen. Mantšukuon keisarillinen armeija käytti myös armeijan värikoodausta kaulusmerkeissä: musta oli sotilaspoliisin, punainen jalkaväen, vihreä ratsuväen, keltainen tykistön, ruskea pioneerien ja sininen kuljetuksesta vastaavien väri.
Mantšukuon keisarillisen armeijan alkuaikoina se sai käyttöönsä sekavan kokoelman erilaisia aseita lakkautetun Guomindangin asearsenaalista, mikä aiheutti suuria ongelmia ylläpidon ja varustamisen kannalta. Joukossa oli esimerkiksi 26 erityyppistä kivääriä ja yli 20 eri tyyppiä 1932 käytössä olleita pistooleja. Armeijan ensisijainen pyrkimys oli yhtenäistää aseistus käyttäen vakioaseena Type 38 -kivääriä, raskasta Type 3 -konekivääriä ja kevyttä Type 11 -konekivääriä. Tykistöyksiköiden standardiksi tuli Type 38 -kenttätykki ja 75 millimetrin Type 41 -vuoristotykki.
Vuoteen 1935 mennessä viisikymmentä tuhatta Type 38 -ratsukivääriä oli tuotu Japanista ja kiväärit uusittiin seuraavan kolmen vuoden aikana. 
Toisen maailmansodan aikaiseen Tyynenmeren sotaan mennessä Mantšukuon keisarillisen armeijan aseistus oli lähes sama kuin keisarillisella Japanin armeijalla. Sotilaat käyttivät Mauser-pistooleja, ja upseerit käyttivät Browningin ja Coltin pistooleita. Fengtieniin perustettiin asetehdas kokoamaan kiväärejä, konekiväärejä ja tykkejä. Ammukset ja käsiaseet tilattiin yksityisistä tehtaista Mantšukuosta.
Ottaen huomioon Neuvostoliiton panssaroitujen yksikköjen tehokkuuden Halhin-Golin taisteluissa ja muissa rajakahinoissa, on yllättävää etteivät Japanin ja Mantšukuon asevoimat panostaneet panssarivaunujen kehittämiseen paljoakaan huomiota. Mantšukuon keisarillisella armeijalla oli useita Isuzun rakentamia ja Mantšukuon Dowa Automobile Companyn muokkaamia panssarivaunuja. Vuodesta 1943 noin kymmenen Type 94 Te-Ke -panssarivaunua siirtyi Japanin armeijalta Mantšukuon armeijalle yhden panssaroidun yksikön kokoamiseksi. Sodan aikana Mitsubishin kevyestä Type 95 Ha-Go -panssarivaunusta kehitettiin Mantšukuon oma versio käytettäväksi panssaroitujen kulkuvälineiden koulutuksessa, mutta Mantšukuon versiota ei koskaan käytetty varsinaisessa sodankäynnissä.