hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Saloméja Neris
Saloméja Neris oikealta nimeltään Saloméja Bačinskaite-Bučiene (17. marraskuuta 1904 Kiršai – 7. heinäkuuta 1945 Moskova) oli liettualainen runoilija. Häntä pidetään yhtenä parhaimmista Liettuan ensimmäisen tasavallan (1918- 1940) ajan runoilijoista, syinä ovat hänen runojensa puhtaat tunteet, melodisuus, puhdas muoto ja ajatusten syvällisyys.
Neris opiskeli Liettuan yliopistossa kirjallisuutta ja liettuan ja saksan kieliä. Opiskeluaikoinaan hän työskenteli opettajana. Hänen ensimmäinen runokokoelmansa "Anksti rytą" (suom. Aamulla varhain) ilmestyi vuonna 1927. Vuonna 1928 hän valmistui ja pääsi Lazdijain lukioon opettamaan saksaa. Vuoteen 1931 saakka hän kirjoitti kansallismielisiin ja roomalaiskatolisiin julkaisuihin.
Käännös kohti vasemmistolaisuutta tapahtui vuonna 1929 kun Neris oli Wienissä opiskelemassa saksaa. Hän ihastui siellä liettualaiseen lääketieteen opiskelijaan Bronius Zubrikasiin, jolla oli vahva vasemmistolainen vakaumus. Muutettuaan Kaunasiin vuonna 1931, hän julkaisi toisen runokokoelmansa, jossa käy läpi hengellistä kriisiään. Samaan aikaan hän kirjoitti vallankumousrunoja kommunisteja sympatisoivaan "Trĕcias frontas" -lehteen. Siellä ilmestyi myös hänen lupauksensa työskennellä kommunismin hyväksi. Kirjoitus ei ollut kuitenkaan Nerisin tekemä, vaan "Trĕcias frontas" -lehden toimittajat Kostas Korsakas ja Valys Drazdraukas kirjoittivat sen käyttäen Nerisin nimeä.
Neris slmi avioliiton vuonna 1936 ja oleskeli seuraavan vuoden Pariisissa. Liettuan valtionpalkinto myönnettiin Nerisille vuonna 1938 ja hän kuului katoliseen nuorten ja opiskelijoiden järjestöön Ateitisiin.
Neuvostoliitto miehitti Liettuan kesällä vuonna 1940 ja vilpillisten vaalien jälkeen maalle nimitettiin nukkeparlamentti. Neris oli yksi parlamentin jäsenistä ja mukana lähetystössä joka anoi Liettuan liittämistä Neuvostoliittoon. Häntä pyydettiin myös kirjoittamaan Stalinia ylistävä runo, johon hän suostui. Hän kirjoitti myös muita kommunismia tukevia ja ihannoivia runoja. Entiset oppilaat lähettivät hänelle kirjeitä, jossa syyttivät Nerisiä maanpetturuudesta ja pyysivät häntä vaihtamaan taiteilijanimensä. Neris on joki Liettuassa ja Neris laittoi nimeensä pyynnön jälkeen aksentin e:n päälle, jonka jälkeen nimi ei tarkoita mitään.
Nykyään jotkut uskovat, että Neris toimi Neuvostoliiton puolesta pakotettuna. Toiset taas pitävät häntä uskollisena kommunistina, eivätkä lue hänen runojaan.
Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon kesällä 1941 ja miehitti myös Liettuan. Miehitysajan, 1941–1944 hän oleskeli Neuvostoliitossa. Hän palasi Kaunasiin heti kun se oli mahdollista. Pian paluunsa jälkeen Neris sairastui. Häntä hoidettiin Moskovassa, missä hän kuoli vuonna 1945. Hänet haudattiin Liettuaan.
Maud Menten
Maud Leonora Menten (20. maaliskuuta 1879 Port Lambton, Ontario, Kanada – 26. heinäkuuta 1960 Leamington, Ontario, Kanada) oli kanadalainen lääkäri ja biokemisti, jonka tunnetuin löytö on saksalaisen Leonor Michaelisin kanssa kuvaama Michaelis–Menten-kinetiikka. Menten teki pitkän uran sekä lääkärinä että tutkijana, ja hän oli ensimmäinen kanadalaisnainen, joka sai lääketieteellisen tutkinnon.
Maud Menten syntyi vuonna 1879 Ontariossa, mutta hän kasvoi Brittiläisen Kolumbian Harrison Millsissä. Hänen äitinsä työskenteli postineitinä ja isänsä luotsina. Perhe omisti myös hotellin ja sekatavarakaupan.
Menten aloitti vuonna 1900 opinnot Toronton yliopistossa. Alemman korkeakoulututkinnon hän suoritti vuonna 1904 ja alkoi sen jälkeen tehdä loppututkintoaan siitä, miten klooriyhdisteet olivat jakautuneet hermosoluissa. Maisteriksi Menten valmistui vuonna 1907.
Menten sai vuonna 1907 paikan Rockefeller-instituutista, missä hän tutki radiumbromidin vaikutusta syövistä kärsiviin kissoihin. Mentenin ja kahden muun tutkijan julkaisema tutkimus oli instituutin ensimmäinen monografia. Hän työskenteli vuoden instituutissa ja oli sen jälkeen harjoittelijana New Yorkin naisten- ja lastensairaalassa. Menten palasi tämän jälkeen Toronton yliopistoon ja suoritti vuonna 1911 ensimmäisenä kanadalaisena naisena lääketieteen tutkinnon.
Menten lähti vuonna 1912 Berliiniin työskentelemään saksalaisen Leonor Michaelisin laboratorioon. He esittivät Michaelisin–Mentenin-hypoteesin, jonka mukaan entsyymireaktioiden reaktionopeus ja substraatin pitoisuudet ovat suoraan verrannollisia. Menten ja Michaelis esittivät myös kaavan reaktiokäyrän kuvaamiseksi koordinaatistoon. Kaava, siihen kuuluva Michaelisin vakio sekä hypoteesi esitettiin virallisesti vuosina 1912–1913, ja ne tunnetaan nykyään nimellä Michaelis–Menten-kinetiikka.
Palattuaan Berliinistä Menten jatkoi opintojaan Chicagon yliopistossa, missä hän valmistui vuonna 1916 filosofian tohtoriksi biokemiasta. Hän sai 1918 paikan Pittsburghin yliopiston lääketieteellisen tietekunnan opettajana. Hän opetti kolmasosan patologian luennoista ja osallistui kaikkiin laboratorio-osioihin.
Menten työskenteli yliopiston lisäksi Pittsburghin lastensairaalan patologina. Hän teki usein pitkiä, jopa 18 tuntia pitkiä työpäiviä, sillä hän oli samaan aikaan patologi, tutkija ja professori. Menten julkaisi uransa aikana yli 70 tutkimuspaperia. Hän osoitti vuonna 1924 Helen Manningin kanssa, että salmonellamyrkyt nostivat veren glukoosipitoisuuksia. Vuonna 1944 hän löysi Josephine Jungen ja Mary H. Greenin kanssa atsovärien rinnakkaisreaktion. Sitä on sen jälkeen käytetty yleisesti lääketieteellisessä diagnostiikassa ja biologisissa tutkimuskohteissa.
Menten jäi vuonna 1950 eläkkeelle sekä Pittsburghin yliopistosta että lastensairaalasta. Hän jatkoi tutkimustyötään kuitenkin Brittiläisen Kolumbian lääketieteellisessä tutkimusinstituutissa, missä hän teki syöpätutkimusta. Heikentynyt terveys pakotti Mentenin eläkkeelle vuonna 1955. Hän kuoli 81-vuotiaana vuonna 1960.
Pauli Tapani Karjalainen
Pauli Tapani Karjalainen (s. 18. helmikuuta 1953) on suomalainen maantieteilijä.
Karjalainen väitteli vuonna 1986 Joensuun yliopistossa ja toimi 1990-luvulta 2010-luvulle ensin maantieteen apulaisprofessorina ja sitten professorina Oulun yliopistossa.
Karjalainen tunnetaan humanistisen maantieteen tutkijana. Hänen tutkimuskohteinaan ovat olleet muiden muassa maisema, ympäristö ja paikka osana ihmisen elämismaailmaa.
Vuonna 2017 Karjalainen palkittiin elämäntyöstään Suomen maantieteellisen seuran myöntämällä Ragnar Hult -mitalilla.
Cybersex
Cybersex, tyyliteltynä cybersex on yhdysvaltalaisen hip-hop artisti ja tuottaja Blackbearin neljäs studioalbumi, jonka julkaisi Interscope Records ja Blackbearin oma levy-yhtiö, Beartrap LLC 27. marraskuuta 2017. Albumilta julkaistiin kaksi singleä vuoden 2017 aikana, "playboy shit" ja "up in this". Albumilla vierailee monia tunnettuja artisteja, kuten Rick Ross, Tinashe tai 2 Chainz.
Hän työskenteli albuminsa parissa vuoden 2017 loppupuolella, samalla kun oli mukana lämppärinä Fall Out Boyn kiertueella. Hän liittyi ennen albumin julkaisua Interscope Records levy-yhtiöön.
Kappaleiden nimet tyylitellään kirjoittamalla ne pienellä:
Gazan mielenosoitukset 2018
Gazan kaistalla lähellä Israelin rajaa järjestettiin 30. maaliskuuta 2018 mielenosoituksia, joihin osallistui kymmeniätuhansia palestiinalaisia. Mielenosoitukset muuttuivat väkivaltaisiksi, jolloin Israelin joukot surmasivat 19 palestiinalaista. Palestiinan terveysministeriön mukaan loukkaantuneita oli 1 416. Heistä hieman yli puolta oli ammuttu kovilla ammuksilla. Osa kuolleista kuului Hamasin sotilaalliseen siipeen Izz ad-Din al-Qassam -prikaatiin, jonka Euroopan unioni, Yhdysvallat, Australia, Uusi-Seelanti, Iso-Britannia ja Egypti luokittelevat terroristijärjestöksi.
Mielenosoitusten toinen vaihe alkoi 6. huhtikuuta. Silloin sai surmansa ainakin viisi palestiinalaista.
Yhdysvallat siirsi suurlähetystönsä Tel Avivista Jerusalemiin 14. toukokuuta 2018. Gazan ja Israelin rajalla järjestettiin suurmielenosoitus, jossa siirtoa protestoitiin. Mielenosoittajien ja Israelin armeijan välille puhkesi yhteenotto, jossa 52 palestiinalaista sai surmansa ja yli 500 haavoittui.
Mielenosoitusten alkamispäivä 30. maaliskuuta on palestiinalaisten keskuudessa vuotuinen muistopäivä, jolloin muistetaan vuoden 1976 protesteissa kuolleita. Vuoden 2018 protestit on suunniteltu kuusiviikkoiseksi kampanjaksi, joka päättyy 15. toukokuuta ”Katastrofin päivänä” eli Nakba-päivänä (). Se on gregoriaanisen kalenterin mukaan Israelin valtion perustamispäivää seuraava päivä. Tänä vuonna tulee kuluneeksi 70 vuotta Israelin perustamisesta.
Saksan valtiopäivät
Valtiopäivät () olivat Saksan valtakunnan parlamentti vuosina 1871–1945. Valtiopäivät muodostivat periaatteessa parlamentin ensimmäisen kamarin, sillä toisena kamarina toimi Saksan keisarikunnan aikana liittoneuvosto ("Bundesrat") ja Weimarin tasavallan aikana valtakunnanneuvosto ("Reichsrat"), jotka molemmat edustivat Saksan osavaltioita.
Saksan valtiopäivien pohjana toimivat vuonna 1867 perustetut Pohjois-Saksan liiton valtiopäivät, sillä Saksan keisarikunnan perustuslaki muotoiltiin Pohjois-Saksan liiton perustuslain pohjalta. Maaliskuun 1871 vaaleissa valitut valtiopäivät muuttuivat virallisesti Pohjois-Saksan liiton valtiopäivistä Saksan keisarikunnan valtiopäiviksi, kun keisari Vilhelm I vahvisti uuden perustuslain 16. huhtikuuta 1871. Valtiopäiville valittiin 382, vuodesta 1874 alkaen 397 edustajaa. Äänioikeus oli yleinen ja yhtäläinen yli 25-vuotiaille miehille, mikä oli aikaansa nähden hyvin edistyksellistä. Vaalikausi oli aluksi kolme vuotta, vuodesta 1888 alkaen viisi vuotta. Valtiopäivät kokoontuivat pääkaupungissa Berliinissä, aluksi vanhassa posliinitehtaassa Leipziger Strassella, kunnes valtiopäivätalo valmistui vuonna 1894. Valtiopäivillä oli suhteellisen paljon valtaa, mutta parlamentarismi otettiin käyttöön vasta aivan keisarikunnan loppuvaiheessa lokakuussa 1918, kun suurimmat valtiopäiväpuolueet kutsuttiin mukaan hallitukseen ja perustuslakia muutettiin.
Valtiopäivien toiminta katkesi vuoden 1918 marraskuun vallankumouksen yhteydessä. Weimarin kansalliskokouksen säätämässä tasavaltaisessa perustuslaissa valtiopäiväinstituutio kuitenkin perustettiin uudelleen ja valtiopäivät aloittivat jälleen toimintansa keväällä 1920 Berliinin valtiopäivätalossa. Weimarin tasavallassa äänioikeus laajennettiin koskemaan myös naisia ja äänioikeusikäraja alennettiin 20:een vuoteen. Vaalikausi lyhennettiin nelivuotiseksi. Valtiopäivien edustajamäärä vaihteli vaalikausittain; esimerkiksi heinäkuun 1932 vaaleissa valittiin 608 edustajaa.
Natsi-Saksassa valtiopäiviä ei muodollisesti lakkautettu, mutta ne tosiasiassa riisuttiin vallasta maaliskuussa 1933 säädetyllä valtalailla, jonka antoi hallitukselle oikeuden säätää lakeja ilman valtiopäivien hyväksyntää. Osavaltioiden parlamentit lakkautettiin, samoin valtakunnanneuvosto helmikuussa 1934. Valtalain säätämisen jälkeen valtiopäivät kokoontuivat seuraavan 12 vuoden aikana vain 19 kertaa ja hyväksyivät vain seitsemän lakia. Valiokuntatyö lakkasi kokonaan. Vaaleissa ei enää ollut muita puolueita kuin kansallissosialistinen puolue (NSDAP) ja opposition puuttuessa parlamentti jäi hallituksen kumileimasimeksi. Valtiopäivien alentunutta statusta kolmannessa valtakunnassa kuvasi se, että helmikuun 1933 tuhopoltossa vaurioitunutta valtiopäivätaloa ei otettu uudelleen käyttöön, vaan valtiopäivät kokoontuivat aina tilapäisessä kokoontumispaikassaan Kroll-oopperassa. Saksan valtiopäivät kokoontuivat viimeisen kerran 26. huhtikuuta 1942 hyväksymään yksimielisesti päätöksen "Führerin" rajattomista valtuuksista.
Dorothee Oberlinger
Dorothee Oberlinger (s. 2. syyskuuta 1969 Aachen) on saksalainen nokka- ja poikkihuilunsoittaja. Hän opiskeli aluksi Kölnin yliopistossa musiikkikasvatusta ja saksaa. Sittemmin hän opiskeli nokkahuilunsoittoa Kölnissä, myöhemmin Amsterdamissa ja Milanossa. Hänen opettajiensa joukossa olivat Günter Höller, Walter van Hauwe ja Pedro Memelsdorff. Hän voitti lontoolaisessa kilpailussa ensimmäisen palkinnon vuonna 1997 ja piti debyyttinsä solistina Wigmore Hallissa 1998.
Oberlinger on pitänyt resitaaleja eri puolilla Eurooppaa, Yhdysvalloissa ja Japanissa. Hän on myös esiintynyt solistina lukuisten kansainvälisten barokkikokoonpanojen, kuten London Baroquen ja Musica Antiqua Kölnin kanssa. Sinfoniaorkestereidenkin kanssa hän on tehnyt yhteistyötä. Oberlinger on levyttänyt muun muassa Antonio Vivaldia. Hän perusti Ensemble 1700 -kokoonpanon vuonna 2003 ja sai nimityksen Mozarteumin professoriksi Salzburgissa 2004.
Alexandra Oehler
Alexandra Oehler (s. 22. helmikuuta 1970 Ronneburg) on saksalainen pianisti. Hän sai ensimmäiset oppituntinsa viiden vuoden iässä Günter Fuhrmannilta Zeitzin Anna Magdalena Bach -musiikkikoulussa ja jatkoi opintojaan vuosina 1981–87 Halle an der Saalen erikoismusiikkikoulussa. Vuonna 1987 Oehler aloitti opiskelun Leipzigissä Herbert Sahlingin johdolla, ja vuoden 1990 jälkeen hän suoritti opintoja Ulrich Urbanin johdolla. Valmistuttuaan vuonna 1995 hän on yhä osallistunut Urbanin mestarikursseille. Oehler on saanut sekä kansallisia että kansainvälisiä palkintoja ja diplomeja; myönnettyjen tunnustusten joukossa on palkinto Liszt-kilpailusta Weimarista.
Oehler on itse työskennellyt opettajana Leipzigissä.
Elizabeth de la Porte
Elizabeth de la Porte (s. 1941 Johannesburg) on eteläafrikkalainen cembalisti. Hän suoritti opintoja aluksi Johannesburgissa, mutta voitti stipendin ja pääsi siten opiskelemaan Wieniin ja Lontooseen. Hän sai oppilaitoksissa suoritettujen muodollisten opintojen lisäksi yksityisopetusta Jane Clarkilta ja Rafael Puyanalta.
De la Portella on erityinen side Johann Sebastian Bachin ja François Couperinin musiikkiin. Hän esiintyi 1970-luvun aikana paitsi Etelä-Afrikassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, myös Saksassa, Itävallassa ja Sveitsissä. Hän aloitti opettamisen Lontoossa 1960-luvulla. Hän on naimisissa lääkäri Paul Dawson-Bowlingin kanssa, ja hänellä on kolme lasta. Hän asuu Favershamissa, Isossa-Britanniassa.
Sofie Kirk Kristiansen
Maaliskuussa 2018 yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes luokiteli hänet miljardöörilistallaan maailman 351. rikkaimmaksi ihmiseksi. Tuolloin hänen varallisuudekseen arvioitiin oli 5,4 miljardia dollaria. Tämä vastasi 18,8 prosentin osuutta leluvalmistaja Lego A/S:sta. Hän on leluyhtymän neljättä omistajasukupolvea. Yhdessä isänsä (Kjeld Kristiansen), siskonsa (Agnete Kirk Thinggaard) ja veljensä (Thomas Kirk Kristiansen) kanssa Sofie Kirk Kristiansenilla on 75 prosentin omistusosuus leluyhtiöstä. Omistusta hallitaan holdingyhtiö Kirkbin välityksellä, ja kullakin osakkaalla on 25 prosentin osuus tästä holdingyhtiöstä. Kirkbin osakkaat omistavat myös 30 prosentin osuuden Merlin Entertainmentista (muun muassa Madame Tussauds -vahakabinetti), sekä sijoituksia kiinteistöihin ja tuulivoimapuistoihin. Kirk Kristiansen on aiemmin toiminut Lego-säätiön hallituksessa, muttei ollut enää jäsen huhtikuussa 2018. Säätiö omistaa 25 prosenttia leluvalmistajasta. Vuodesta 2005 lähtien hän on ollut Klelund-peurapuistoalueen omistaja ja johtaja.
Kirk Kristiansen on suorittanut alemman korkeakoulututkinnon (B.Sc., etnografia ja sosiaaliantropologia, 2001) Aarhusin yliopistossa. Vuosina 2001–2004 hän opiskeli metsänhoitoa Kööpenhaminan yliopistossa. Hän on eronnut (2014); avioliitosta on kaksi lasta.
Awadagin Pratt
Awadagin Pratt (s. 6. maaliskuuta 1966 Pittsburgh, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen pianisti. Hän vietti lapsuutensa Illinoisissa, koska hänen perheensä muutti Pennsylvaniasta sinne, jotta vanhemmat voisivat ottaa vastaan työpaikat Illinoisin osavaltionyliopistosta. Pratt aloitti pianonsoiton 6-vuotiaana; hänen toinen instrumenttinsa on viulu, jota hän ryhtyi soittamaan yhdeksän vuoden iässä. Hän menestyi myös tennispelaajana.
Pratt opiskeli Illinoisin yliopistossa, Urbana-Champaignissa. Hän kieltäytyi tennisstipendeistä toisiin oppilaitoksiin voidakseen ottaa vastaan viulustipendin Illinoisin yliopistossa, Urbana-Champaignissa, josta hän myöhemmin siirtyi Peabodyn musiikkikonservatorioon Baltimoreen. Hän valitsi kyseisen koulun, koska se tarjosi hänelle mahdollisuuden kouluttautua sekä pianistina että viulistina. Hän oli oppilaitoksen historian ensimmäinen henkilö, joka pätevöityi sekä pianistina että viulistina ja valmistui lisäksi diplomilla orkesterinjohdosta.
Ensimmäistä kertaa Pratt sai tunnustusta voittamalla Kansainvälisen Naumburg-pianokilpailun vuonna 1992 ensimmäisenä afroamerikkalaisena kilpailijana. Hän piti samana vuonna 40-50 ja seuraavana vuonna jo 70 konserttia. Sitten vuoden 1992 Pratt on esiintynyt lähes jokaisen huomattavan yhdysvaltalaisen orkesterin kanssa. Vuonna 1994 Pratt esiintyi ensimmäistä kertaa Lincoln Centerissä New Yorkin filharmonikkojen kanssa. Vuonna 1993 hän sai sopimuksen IMG Artistsilta, ja seuraavana vuonna hän julkaisi ensimmäisen albuminsa ("A Long Way From Normal"). Sittemmin hän on julkaissut kaksi muuta albumia, jotka koostuvat Ludwig van Beethovenin pianosonaateista sekä live-esityksestä Etelä-Afrikan Kapkaupungista. Prattilla on siteitä Afrikan mantereelle, sillä hänen isänsä Theodore syntyi Sierra Leonessa.
Syksyllä 2004 Pratt otti vastaan pianonsoiton avustavan professorin ja nimikkotaiteilijan paikan Cincinnatin yliopiston musiikkikonservatoriosta. Opettajan töihin siirtymisestään huolimatta hän jatkoi kymmenien vuosittaisten konserttien pitämistä. Vuonna 2005 hän teki ensiesiintymisensä resitalistina Cincinnatin yliopistossa. Hänen ohjelmistoonsa kuuluu muiden muassa Johann Sebastian Bachin, Johannes Brahmsin, César Franckin, Franz Lisztin, Edvard Griegin ja Sergei Rahmaninovin teoksia.
Eugenio Giraldoni
Eugenio Giraldoni (20. toukokuuta 1871 Marseille – 23. kesäkuuta 1924 Helsinki) oli italialainen baritoni. Vuonna 1900 hän lauloi Giacomo Puccinin oopperan Tosca ensiesityksessä paroni Scarpian roolin.
Giraldonin vanhemmat olivat baritoni Leone Giraldoni ja sopraano sekä viulisti Carolina Ferni. Hän teki oopperadebyyttinsä Barcelonassa Escamillon roolissa oopperassa Carmen vuonna 1891.
Giraldonin oopperakokemus kehittyi lukuisissa eri näytöksissä Italiassa ja vieraillessaan Etelä-Amerikassa vuonna 1898. Paikka oopperan historiassa huipentui, kun hän pääsi vuonna 1900 esittämään paroni Scarpiaa Toscan ensi-illassa Teatro Costanzissa Roomassa. Hän esiintyi myös Alberto Franchettin "La figlia di Jorio"n ensi-illassa Italian kuuluisimmassa oopperatalossa Milanon La Scalassa vuonna 1906.
Hän lauloi Venäjällä ja Puolassa vuosina 1901–1907 ja New Yorkin Metropolitan-oopperassa kaudella 1904–1905. Vuonna 1913 hän esiintyi Pariisin Opéra-Comiquessa jälleen Scarpian roolissa sekä Madama Butterflyn Sharplessina.
Giraldonilla oli tumma, resonoiva ääni ja vahva lavakarisma. Hänen muita muistettavia roolejaan olivat Don Carlos, Aida, Lohengrin, Hamlet, Berliozin La damnation de Faust ja Jevgeni Onegin.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Giraldoni lauloi etupäässä italialaisissa provinssiteattereissa. Hän jäi eläkkeelle Triestessä vuonna 1921 ja kuoli kolme vuotta myöhemmin Suomessa, johon hän oli tullut opettamaan. Hänen viimeinen oopperaesiintymisensä oli isän roolissa oopperassa "Louise".
Giraldoni teki myös joukon levyäänityksiä, joista jotkut on uudelleenjulkaistu CD-muodossa.
Giraldoni on haudattu Helsingin ortodoksiselle hautausmaalle.
Agnete Kirk Thinggaard
Agnete Kirk Thinggaard (s. 1983, Billund, Tanska) on tanskalainen kilparatsastaja, joka on noussut julkisuuteen erityisesti perittyään merkittävän osan Lego-konsernista ja noustuaan tästä syystä miljardööriksi.
Maaliskuussa 2018 yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes luokiteli hänet miljardöörilistallaan maailman 351. rikkaimmaksi ihmiseksi. Tuolloin hänen varallisuudekseen arvioitiin oli 5,4 miljardia dollaria. Tämä vastasi 18,8 prosentin osuutta leluvalmistaja Legosta. Hän on Lego-yhtiön neljättä omistajasukupolvea. Kirk Thinggaardilla on yhdessä isänsä (Kjeld Kristiansen), siskonsa (Sofie Kirk Kristiansen) ja veljensä (Thomas Kirk Kristiansen) kanssa 75 prosentin omistusosuus leluyhtiöstä. Omistusta hallitaan holdingyhtiö Kirkbin välityksellä, ja kullakin osakkaalla on 25 prosentin osuus tästä holdingyhtiöstä. Sen välityksellä osakkaat omistavat myös 30 prosentin osuuden Merlin Entertainmentista (muun muassa Madame Tussauds -vahakabinetti), sekä sijoituksia kiinteistöhin ja tuulivoimapuistoihin. Kirk Thinggaard toimii myös Lego-säätiön hallituksessa. Säätiö omistaa 25 prosenttia leluvalmistajasta.
Kirk Thinggaard ratsasti Tanskan joukkueessa, joka voitti hopeaa Kouluratsastuksen Euroopan mestaruuskilpailuissa Göteborgissa elokuussa 2017. Vuonna 2016 hän edusti Tanskaa Rio de Janeiron olympialaisissa lajinaan kouluratsastus. Loppuvuodesta 2015 Tanskassa uutisoitiin Kirk Thinggaardilla ja hänen kahdella lähisukulaisellaan olevien hevosten arvoksi yhteensä 161 miljoonan Tanskan kruunua.
Hän on suorittanut alemman korkeakoulututkinnon (B.Sc., psykologia) Aarhusin yliopistossa. Hän on naimisissa, kaksi lasta.
Betty Oberacker
Betty Oberacker on yhdysvaltalainen pianisti ja pianopedagogi. Hän on saavuttanut kansainvälistä mainetta sekä solistina että kamarimuusikkona. Hän on esiintynyt eri puolilla Eurooppaa, Israelissa, Aasiassa, Australiassa, Meksikossa ja Yhdysvalloissa. Hän on toiminut pianonsoiton ja kamarimusiikin professorina Ohion osavaltionyliopistossa ja Kalifornian yliopistossa, Santa Barbarassa. Oberacker on levyttänyt useille levymerkeille ja tulkinnut niin perinteistä kuin nykyaikaista ohjelmistoa.
Jacqueline Ogeil
Jacqueline Ogeil on australialainen cembalisti. Hän sai musiikin kandidaatin, musiikkipedagogiikan kandidaatin ja musiikin maisterin arvot Melbournen yliopistosta. Hänen opettajinaan ovat olleet Gustav Leonhardt (Amsterdam, 1993), Colin Tilney (Toronto) ja John O'Donnell (Melbourne). Opiskeluaikoinaan hän voitti pianistina Royal South Street Competitionin Ballaratissa ja Heidelbergin Eisteddfodin. Vuonna 1989 hän sai Rotaryn stipendin nuorimpana sen 40:een vuoteen saaneena. Vuonna 1995 hänelle myönnettiin Queen Elizabeth II Silver Jubilee Trust Award ja hän eteni semifinalistiksi "Young Achiever of the Year" -kilpailussa.
Ogeililla on ollut huomattava kysyntä säestäjänä. Hän on soittanut continuota muiden muassa Gerald Englishin, Cynthia O'Brienin, Ruth Wilkinsonin, Ensemble Gombertin, Fonte Musicalen, Lucinda Moonin, Gary Ekkelin ja nokkahuiluvirtuoosi Susanne Ehrhardtin kanssa. Ehrhardtin kanssa Ogeil kiersi Euroopassa heinäkuussa 1998 ja julkaisi levyn "La Follia". Ogeil on myös esiintynyt Melbournen sinfoniaorkesterin kanssa.
Ogeil on vieraillut Victorian College of the Artsin musiikkikoulun luennoitsijana vuonna 1996. Hän on myös Keski-Queenslandin musiikkikonservatorion nimikkotaiteilija. Solistina Ogeil on esiintynyt Australiassa, Euroopassa ja Kanadassa. Hänen julkaisemiinsa levytyksiin kuuluvat "The Virtuoso Harpsichord" (1995), "Buxtehude at the Harpsichord" (1997) ja "La Follia" (1998).
Varhaisen ohjelmiston ohella Ogeil on tulkinnut myös cembalolle sävellettyjä nykymusiikkiteoksia. Hän muun muassa esitti ensimmäistä kertaa Australiassa Naji Hakimin teoksen "Shasta (Five movements for harpsichord)" vuonna 1994 ja teki tästä sävellyksestä maailman ensimmäisen levytyksen, jota Hakim itse ylisti. Ogeilin soittama instrumentti on Marc Nobelin vuonna 1988 Melbournessa rakentama cembalo. Kyseinen soitin on kopio 1600-luvun flaamilaisesta soittimesta, jonka rakensi Jean Couchet.
Luka Oida
Luka Oida on yhdysvaltalainen pianisti. Hän syntyi eteläisessä Kaliforniassa, aloitti pianonsoiton opintonsa kuuden vuoden iässä ja sai kandidaatin arvon pianonsoitossa Northwestern Universitysta. Muutettuaan New Yorkiin vuonna 2009 Oida eteni maisteriksi Manhattan School of Musicissa. Hän on aktiivinen esiintyjä, joka on tulkinnut sekä solistista että kamarimusiikkimateriaalia muun muassa New Yorkissa, Chicagossa ja Los Angelesissa. Hän on esiintynyt myös Yhdysvaltain ulkopuolella Itävallassa, Italiassa ja Japanissa. Orkesterin solistina hänen ohjelmistoonsa kuuluu Wolfgang Amadeus Mozartin 20. pianokonsertto.
Oida on toiminut opetustehtävissä muun muassa Geneven musiikkikonservatoriossa. Hän on esiintynyt Japanissa hyväntekeväisyysmielessä vuonna 2011 sattuneen tsunamin jälkeen.
Rolf Jacobsen
Rolf Jacobsen (s. 8. maaliskuuta 1907 Kristiania (nyk. Oslo), Norja – 20. helmikuuta 1994 Hamar, Hedmark, Norja) oli norjalainen runoilija ja toimittaja.
Esikoiskokoelmallaan "Jord og jern" (1933) Jacobsen toi tekniikan norjalaiseen runouteen. Hän yhdisti runoissaan taitavasti luonnon ja tekniikan kuvina. Tunnetuin näistä runoista on ”Landskap med gravemaskiner” (1954). Hän on 1900-luvun merkittävimpiä norjalaisia runoilijoita ja eniten muille kielille käännetty. Viimeisen kokoelmansa "Nattåpent" rakkausrunojen ansiosta hän on myös Norjan rakastetuimpia runoilijoita.
Jacobsen opiskeli Oslon yliopistossa teologiaa ja filologiaa mutta ei suorittanut tutkintoa. Hän oli opiskeluaikana 1930 perustamassa Pohjoismaiden ensimmäistä sekakuoroa Akademisk korforeningia ja kirjoitti sille muutamia runoja. Norges musikforlag julkaisi tuolloin hänen sävellyksiään ja muutamia hänen salanimellä Rolf Høvre kirjoittamiaan iskelmiä. Opiskeluaikana hän oli aktiivinen myös opiskelijayhdistys Clartéssa. Hän työskenteli toimittajana ja sittemmin Kongsvinger Arbeiderbladin päätoimittajana. Hän oli Åsnes Arbeiderpartin puheenjohtaja, mutta liittyi 1940 Nasjonal Samlingiin.
Liittyminen NS:ään ja miehitystä tukevat pääkirjoitukset toivat hänelle sodan päätyttyä valtiopetostuomion, ja hän joutui työleirille, josta hän vapautui 1947. Työn saanti tuotti hänelle vaikeuksia, ja perheen elatuksesta huolehti hänen vaimonsa Petra Jacobsen. Vuonna 1949 hän sai paikan kirjakaupassa, ja seuraava kokoelma "Fjerntog" ilmestyi 1951. Läpimurtokokoelma "Hemmelig liv" ilmestyi 1954. Vuonna 1961 sai jälleen työtä toimittajana Hamar stiftstidendessä, ja hän työskenteli lehdessä vuoteen 1971.
Esikoiskokoelmalla "Jord og jern" hän sijoittui modernien runoilijoiden ryhmään, jolle oli tunnusomaista käyttää aiheena modernia tekniikkaa. Hän osoittautui kokoelmassa jo muotokieleltään ja aiheiltaan valmiiksi runoilijaksi, ja monessa suhteessa hän säilyi samanlaisena koko uransa ajan. Kokoelma "Fjerntog" toi julki etsivän, mietiskelevän runoilijan, ja sen runo ”Dies illae” liittyy hänen kääntymiseensä katolisuuteen. 1970-luvulla mukaan tulivat ympäristökysymykset, ja samaan aikaan hän kirjoitti ”metarunoutta”, ,jotka käsittelevät runojen kirjoittamista, sanoja ja inspiraatiota tai taidetta yleisesti.
Viimeisestä virallisesta kokoelmasta "Nattåpent" (1985) tuli kruunu hänen viisikymmenvuotiselle kirjailijanuralleen. Kokoelman rakkausrunoissa hän käsittelee puolisonsa sairautta ja kuolemaa. Se oli Norjan sodanjälkeisen ajan myydyin runokokoelma, Aftenpostenin kriitikko Finn Jor luonnehti kokoelman osan "Rom 301" runoja ”norjalaisen runouden kauneimmiksi runoiksi”.
Hans Magnus Enzensberger liitti Jacobsenin 1960 antologiaansa "Museum der modernen Poesie", jossa Jacobsen on ainoa pohjoismainen runoilija.
Mireille Darc
Mireille Darc (alun perin "Mireille Aigroz", 15. toukokuuta 1938 Toulon, Ranska – 28. elokuuta 2017 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen näyttelijä. Hän näytteli 1960- ja 1970-luvuilla eroottisissa elokuvarooleissa.
Darc teki ensimmäisen elokuvaroolinsa vuonna 1960 Jacques Dupontin ohjaamassa elokuvassa "Les distractions", jonka pääosassa oli Jean-Paul Belmondo. Hän näytteli sen jälkeen 1960-luvulla elokuvissa "Mourir d'amour" (1960, "Kuolemalla on siniset silmät"), "Virginie" (1962), "Pouic-Pouic" (1963), "Monsieur" (1964), "Les barbouzes" (1964, "5 erittäin salaista asiamiestä"), "Les bons vivants" (1965, "Ilotalon lemmikit") ja "Galia" (1966, "Galia – elää kuumasti"). Seuraavalla vuosikymmenellä hän näytteli elokuvassa "Borsalino" (1970, kreditoimaton prostituoitu), jossa Belmondo oli jälleen pääosassa, sekä Pierre Richardin kanssa komediassa "Pitkä vaalea mustakenkäinen" (1972), josta tehtiin myös jatko-osia. Darcilla oli näkyviä elokuvarooleja myös 1980-luvulla. Hän oli naimisissa arkkitehti Pascal Desprez'n kanssa ja hänellä oli vuodesta 1968 alkaen 15-vuotinen seurustelusuhde näyttelijä Alain Delonin kanssa.
Harri Vainio
Harri Uolevi Vainio (s. 2. heinäkuuta 1947 Pertteli) on suomalainen lääkäri, joka toimi Työterveyslaitoksen pääjohtajana.
Harri Vainion puoliso vuodesta 2001 on professori Elisabete Weiderpass. Vainio valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1973 ja väitteli samana vuonna lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi. Hän toimi WHO:n yksikön päällikkönä Lyonissa 1983–1987, 1996–1998 ja 2000–2003. Karoliinisen instituutin professori Vainio oli 1998–2000. Työterveyslaitoksen pääjohtajaksi hänet nimitettiin 2003, Jorma Rantasen jälkeen. Hän jäi tehtävästä eläkkeelle 2015 ja työskenteli vielä sen jälkeen Kuwaitissa. Työterveyslaitoksen johtajana Vainiota seurasi Antti Koivula.
Laura Fortino
Laura Fortino (s. 30. tammikuuta 1991 Hamilton, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa puolustajana. Hän on Kanadan maajoukkueen pelaajana voittanut olympialaisissa yhden kulta- ja yhden hopeamitalin sekä MM-kilpailuissa yhden kullan ja neljä hopeaa. Seuratasolla hän edustaa CWHL-seura Markham Thunderia.
Fortino voitti olympiakultaa Sotšissa 2014 ja saavutti olympiahopeaa Pyeongchangissa 2018. Pyeongchangin turnauksessa hänet valittiin tähdistöjoukkueeseen. Hän on voittanut maailmanmestaruuden vuonna 2012 sekä saavuttanut MM-hopeaa vuosina 2013, 2015, 2016 ja 2017. Vuoden 2012 MM-kilpailuissa hänet valittiin turnauksen tähdistöjoukkueeseen.
Alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa Fortino saavutti hopeaa vuosina 2008 ja 2009.
Fortino on edustanut Cornellin yliopiston joukkuetta vuosina 2009–2013 sekä sen jälkeen Brampton Thunderia 2014–2017 ja Markham Thunderia vuodesta 2017. Hän voitti CWHL:n mestaruuden vuonna 2018. Kaudella 2015–2016 hänet valittiin CWHL:n parhaaksi puolustajaksi.
Esko Rautio
Esko Benjam Rautio (10. marraskuuta 1932 Alatornio – 15. elokuuta 2017 Kiuruvesi) oli kunnallisneuvos, joka toimi Kiuruveden kunnan- ja kaupunginjohtajana yli kaksikymmentä vuotta.
Esko Rautio syntyi maanviljelijä Erkki Raution ja emäntä Siiri Uusitalon perheeseen. Hänen puolisonsa oli seurakuntasihteeri Toini Irma Sofia Rautopuro. Rautio suoritti kunnallistutkinnon ja valmistui sosionomiksi 1969. Hän toimi Karungin kunnansihteerinä 1956–1971 ja Puolangan kunnanjohtajana 1971–1972. Kiuruvedellä Rautio oli kunnanjohtaja 1972–1992 ja kaupunginjohtaja vuodesta 1993. Kunnallisneuvoksen arvo hänelle myönnettiin vuonna 1989. Kiuruveden kaupunginjohtajan tehtävästä Rautio jäi eläkkeelle vuonna 1995.
Lauriane Rougeau
Lauriane Rougeau (s. 12. huhtikuuta 1990 Pointe-Claire, Quebec) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa puolustajana. Hän on Kanadan maajoukkueen pelaajana voittanut olympialaisissa yhden kulta- ja yhden hopeamitalin sekä MM-kilpailuissa yhden kullan ja neljä hopeaa. Seuratasolla hän edustaa CWHL-seura Montréal Canadiennesiä.
Rougeau voitti olympiakultaa Sotšissa 2014 ja saavutti olympiahopeaa Pyeongchangissa 2018. Hän on voittanut maailmanmestaruuden vuonna 2012 sekä saavuttanut MM-hopeaa vuosina 2013, 2015, 2016 ja 2017.
Alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa Rougeau saavutti hopeaa vuonna 2008. Hänet valittiin turnauksen parhaaksi puolustajaksi.
Rougeau on edustanut Cornellin yliopiston joukkuetta vuosina 2009–2013. CWHL-debyyttinsä hän teki jo kaudella 2007–2008 Montréal Starsin joukkueessa, jossa hän pelasi myös kaudella 2014–2015. Vuodesta 2015 hän on edustanut Montréal Canadiennesiä. Hän voitti CWHL:n mestaruuden vuonna 2017.
Tadaaki Otaka
Tadaaki Otaka (; s. 1947 Kamakura) on japanilainen kapellimestari. Hän opiskeli Toho Gakuen -musiikkikoulussa Hideo Saiton johdolla ja jatkoi opintojaan Wienissä Hans Swarowskyn ja Spannagelin? johdolla. Otaka on toiminut muun muassa Tokion filharmonikkojen sekä NHK-sinfoniaorkesterin vakituisena kapellimestarina ja Osakan filharmonikkojen musiikillisena johtajana. Hänet tunnetaan erityisen hyvin Yhdistyneessä kuningaskunnassa, jossa hän on johtanut lukuisia merkittäviä orkestereita.
Oopperan alalla Otaka on johtanut muun muassa "Peter Grimesin", "Fidelion", "Lepakon", "Toscan", "Tannhäuserin", "Carmenin", "Taika-ampujan" ja "Salomen" esityksiä. Hän on myös johtanut muiden muassa Teizo Matsumuran, Toru Takemitsun ja Akira Miyoshin teosten kantaesityksiä.
Renata Fast
Renata Fast (s. 6. lokakuuta 1994 Hamilton, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa puolustajana. Hän on Kanadan maajoukkueen pelaajana saavuttanut olympialaisissa hopeaa Pyeongchangissa 2018 sekä MM-kilpailuissa hopeaa Yhdysvaltain kisoissa 2017. Seuratasolla hän edustaa CWHL-seura Toronto Furiesia.
Fast edusti Burlington Barracudasia vuosina 2010–2012 ja Clarksonin yliopiston joukkuetta vuosina 2012–2016. Vuodesta 2016 hän on pelannut Toronto Furiesin joukkueessa. Hän voitti NCAA:n mestaruuden vuonna 2014.
Kjell Espmark
Kjell Espmark (s. 19. helmikuuta 1930 Strömsund, Jämtland, Ruotsi) on ruotsalainen kirjailija ja kirjallisuudentutkija ja Tukholman yliopiston kirjallisuustieteen professori emeritus. Hänet valittiin Ruotsin akatemiaan 1981.
Espmark on yksi niistä kolmesta Ruotsin akatemian jäsenestä, jotka erosivat Akatemiasta Metoo-kohun vuoksi.. Hän sai vuonna 1975 Svenska Dagbladetin kirjallisuuspalkinnon, 1980 Schückin palkinnon, 1985 Bellmanin palkinnon, 1998 Kellgrenin palkinnon ja 2000 Samfundet De Nion suuren palkinnon.
Laura Stacey
Laura Stacey (s. 5. toukokuuta 1994 Mississauga, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa hyökkääjänä. Hän on Kanadan maajoukkueen pelaajana saavuttanut olympialaisissa hopeamitalin Pyeongchangissa 2018 sekä MM-kilpailuissa hopean Yhdysvaltain kisoissa 2017. Seuratasolla hän edustaa CWHL-seura Markham Thunderia.
Alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa Stacey voitti kultaa vuonna 2012 ja saavutti hopeaa vuonna 2011.
Stacey edusti Dartmouthin yliopiston joukkuetta vuosina 2012–2016. Kaudella 2016–2017 hän pelasi CWHL:ää Brampton Thunderissa ja hänet valittiin kauden tulokkaaksi. Kaudella 2017–2018 hän voitti CWHL:n mestaruuden Markham Thunderin joukkueessa.
Ada Äijälä
Ada Elisabeth Äijälä-Räsänen ( 31. joulukuuta 1886 Pietari – 13. huhtikuuta 1928 Leppävaara, Espoo) oli suomalainen filosofian maisteri ja koulunjohtaja. Hän perusti Helsinkiin vuonna 1927 toimintansa aloittanaan 8-luokkaisen "Uuden Yksityisen yhteislyseon", vuodesta 1938 Arkadian yhteislyseo.
Pietarissa syntyneen Ada Äijälän isä oli Suomen valtion rautateiden palveluksessa. Hän kävi Pietarin suomalaista valmistavaa koulua ja perheen muutettua Turkuun 1898 Turun suomalaista tyttökoulua. Perhe muutti sitten Helsinkiin ja Ada pääsi ylioppilaaksi 1905 Svenska Privata läroverket för flickor-koulusta. Hän kävi Suomen Liikemiesten Kauppaopiston ja työskenteli sieltä valmistuttuaan Osuusliike Elannossa ja Helsingin yksityisen kauppakoulun opettajana.
Ada Äijälä siirtyi sanomalehtialalle ja oli toimittajana eri lehdissä Kotkassa ja Lahdessa sekä Savo-lehdessä Kuopiossa. Hän palasi opiskelemaan ja valmistui 1914 filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta. Valmistuttuaan hän oli työssä vuoteen 1927 saakka rautatiehalituksessa ja toimi samalla osa-aikaisena opettajana Helsingin kunnallisessa yhdenpäivänkoulussa.
Ada Äijälä meni vuonna 1927 naimisiin Kastorin perustajan toimitusjohtaja, rakennusmestari Isak Räsäsen (1881–1942) kanssa. He perustivat samana vuonna Helsinkiin oman koulun, 8-luokkaisen Uuden Yksityisen yhteislyseon joka toimi aluksi Balderin talossa Aleksanterinkatu 12:ssa. Ada Äijälä toimi koulussa opettajana ja oli koulun johtajana kuolemaansa saakka.
Ada Äijälä oli 1910-luvulta alkaen Suomalaisen Naisliiton jäsen. Hän kuului liiton keskushallitukseen ja oli liiton Helsingin osaston varapuheenjohtajana 1921–1927. Hän perusti myös Sippolaan Naisliiton osaston. Hän piti esitelmiä liiton kokouksissa ja avusti Naisten Ääni-lehteä käyttäen muun muassa nimimerkkiä "Tähystäjä". Äijälä oli mukana myös nuorsuomalaisten ja myöhemmin edistyspuolueen toiminnassa.
Ada Äijälän kuoltua hänen perustamansa koulun ylläpitäjäksi tuli "Ada Äijälän Koulu Oy". Koulu sai oman talonsa vuonna 1938 Arkadiankadulta ja sen nimeksi tuli Arkadian yhteiskoulu. Koulu siirtyi vuonna 1991 Nurmijärven Klaukkalaan ja toimii nykyään nimellä Arkadian yhteislyseo.
Ada Äijälä sai surmansa liikenneonnettomuudessa Espoon Leppävaarassa kun hänen miehensä ohjaama henkilöauto törmäsi rautatien tasoylikäytävällä paikallisjunan kylkeen. Paikalla oli huono näkyvyys rakennusten, puiden ja pensaiden takia. Auton törmätessä junan kylkeen Ada Äijälä sinkoutui ulos autosta ja sai päähänsä kuolettavan iskun. Muut autossa olleet eivät saaneet vammoja.
Sara Macliver
Sara Macliver on australialainen oopperalaulaja sekä konsertti- ja resitaaliesiintyjä, äänialaltaan sopraano. Häntä pidetään yhtenä johtavista barokkiohjelmiston tulkitsijoista maassaan. Hän opiskeli Perthissä sopraano Molly McGurkin johdolla. Hän toimi jo opiskeluaikanaan West Australian Opera Companyn palveluksessa; hänen rooleihinsa yhtiölle ovat kuuluneet Micaelan rooli "Carmenissa", Papagenan rooli "Taikahuilussa", Giannettan rooli "Lemmenjuomassa" ja Nannettan rooli "Falstaffissa".
Mcliver on muun muassa levyttänyt Georg Friedrich Händelin "Messias"-oratorion (2002), jonka esitys myös näytettiin kahdesti kansallisessa televisiossa. Johann Sebastian Bachin aarioiden ja duettojen levytys mezzosopraano Sally-Anne Russellin kanssa toi Macliverille ARIA-palkintoehdokkuuden. Macliver on levyttänyt myös Giovanni Battista Pergolesin "Stabat Materin" tulkinnan. Hän asuu Sydneyssä miehensä ja kolmen lapsensa kanssa.
Chitorin linnake
Chitorin linnake, tai Chittorgarh, on Intian Rajasthanin osavaltiossa sijaitseva linnake. Unesco on valinnut Chitorin linnakkeen ja muut Rajasthanin kukkulalinnoitukset maailmanperintöluettelon kohteeksi vuonna 2013. Linnake on rakennettu 600-luvulla. Linnake toimi rajputvaltakunta Mewarin pääkaupunkina.
Vrijji
Vrijji, tai Vajji oli Licchaviklaanin muodostama valtio muinaisen Intian pohjoisosassa, nykyisen Biharin osavaltion alueella. Vrijjin valtio oli olemassa 6. vuosisadaalta eaa. 4.vuosisadalle jaa. Vrijji oli yksi kuudestatoista Mahajanapada-valtiosta, jotka hallitsivat Pohjois-Intiaa.
Jillian Saulnier
Jillian Saulnier (s. 7. maaliskuuta 1992 Halifax, Nova Scotia) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa hyökkääjänä. Hän on Kanadan maajoukkueen pelaajana saavuttanut olympialaisissa yhden hopeamitalin sekä MM-kilpailuissa kaksi hopeaa. Seuratasolla hän edustaa CWHL-seura Calgary Infernoa.
Saulnier saavutti olympiahopeaa Pyeongchangissa 2018 sekä MM-hopeaa vuosina 2015 ja 2016. Alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa hän voitti kultaa vuonna 2010 ja saavutti hopeaa vuonna 2009.
Saulnier on edustanut Stoney Creek Sabresiä kaudella 2008–2009, Toronto Aerosia vuosina 2009–2011, Cornellin yliopiston joukkuetta vuosina 2011–2015 sekä CWHL-seura Calgary Infernoa vuodesta 2015. Hän voitti CWHL:n mestaruuden vuonna 2016.
Rikardis Schweriniläinen
Rikardis Schweriniläinen (1348?–1377) oli Schwerinin kreivi Otto I:n tytär, josta tuli Albrekt Mecklenburgilaisen puolisona Ruotsin kuningatar. Heille syntyi poika Erik ja kaksi tytärtä. Rikardis on haudattu dominikaaniluostariin Tukholman vanhassa kaupungissa.
Kasperi (täsmennyssivu)
Kasperi voi tarkoittaa seuraavia:
Pyhä kaupunki
Pyhä kaupunki on jollekin uskonnolle symbolisesti tärkeä kaupunki, joka liittyy usein kiinteästi kyseisen uskonnon historiaan. Pyhä kaupunki on tyypillisesti tärkeä pyhiinvaelluskohde, mikä tuo kaupungille vaurautta ja vahvistaa kaupungin uskonnollisen eliitin poliittista asemaa suhteessa valtion muihin valtakeskuksiin. Pyhä kaupunki on usein myös uskonnollinen hallintokaupunki ja uskonnon opillinen keskus. Kaupungin symbolinen merkitys tekee pyhästä kaupungista paljon tärkeämmän kuin sen pelkkä strateginen merkitys olisi. Tämä tekee kaupunkiin kytkeytyvistä poliittisista kiistoista erityisen vaikeita, mistä tunnettu esimerkki on Jerusalem.
Jerusalem on pyhä kaupunki niin juutalaisuudelle, kristinuskolle kuin islamillekin. Juutalaisuuden muut pyhät kaupungit ovat Hebron, Safed ja Tiberias. Rooma on katolilaisten pyhä kaupunki. Mekka ja Medina ovat tärkeimmät kaikille islamin suuntauksille pyhät kaupungit. Šiialaisuuden tärkeimmät pyhät kaupungit ovat Najaf, Karbala, Kazimijja ja Samarra. Hindulaisuuden seitsemän muinaista pyhää kaupunkia ovat Ayodhya, Mathura, Haridwar, Varanasi, Kanchipuram, Dvaraka ja Ujjain. Cusco oli Inkavaltakunnan pyhä kaupunki.
Anémone
Anémone (syntyjään Anne Bourguignon; s. 9. elokuuta 1950 Pariisi) on ranskalainen näyttelijä ja yhteiskunnallinen vaikuttaja.
Anne Bourguignon sai ensimmäisen elokuvaroolinsa "Anémonen" vuonna 1968 ja otti roolinimen taiteilijanimekseen. Ensimmäinen hänen iso roolinsa oli komediaohjaaja Coluchen elokuvassa "Vous n'aurez pas l'Alsace et la Lorraine" vuonna 1977. Hän työskenteli useiden eri ranskalaisten ohjaajien elokuvissa. Hän sai roolin myös yhdysvaltalaisen Willard Huyckin ohjaamassa komediassa "French Postcards" (1979). Kaikkiaan hän on esiintynyt kymmenissä eri elokuvissa 1960-luvulta 2010-luvulle. Vuonna 2017 hän ilmoitti vetäytyvänsä eläkkeelle näyttelijäntyöstä.
Anémone on osallistunut yhteiskunnalliseen toimintaan feminismin puolesta ja geneettisesti muunneltujen ruoka-aineiden käyttöä vastaan.
Isak Räsänen
Isak Räsänen (1881 – 1942) oli suomalainen rakennusmestari, keksijä ja kiuasvalmistaja Kastor Oy:n perustaja ja toimitusjohtaja.
Isak Räsäsen vanhemmat olivat vanginvartija Vilhelm Räsänen (1843–1890) ja Helena Pitkänen (1838–1925). Hän suunnitteli ja teki muurattuja uuneja rakentamiinsa taloihin. Räsänen sai lukuisia puuhellojen ja kiukaiden kehittämiseen liittyneitä patentteja Yhdysvalloissa jossa hän matkusteli näissä asioissa jo 1920- ja 1930-luvuilla. Hän kehitti noin vuonna 1910 Ihanne-lämmityslaitteen jossa ilmaa kierrätettiin tulipesässä ja johdettiin tulipesän ohikulkenut lämmitetty ilma kanavia pitkin muita huoneita lämmittämään. Lämmityslaitetta voitiin käyttää myös pelkän veden lämmittämiseen ja puun käyttö pieneni huomattavasti. Räsänen perusti Viipuriin vuonna 1908 Ihanne-lämmitystoimiston ja Lämmityslaite Oy:n joista muodostui myöhemmin vuonna 1916 Kastor Oy.
Kastor Oy alkoi ensimmäisenä Suomessa valmistaa tehtaalla valmiiksimuuraatuja liesiä ja uuneja. Kastorin tehdas siirtyi vuonna 1923 Viipurista Helsingin Pitäjänmäelle, jossa se toimi vielä 1970-luvulla. Vuonna 1928 Kastor alkoi valmistaa sarjatuotantomallisia kiukaiden kuoria ja vuonna 1931 tehtaalla valmiiksi muurattuja pönttökiukaita. Vuonna 1934 aloitettiin jatkuvalämmitteisten saunankiukaiden valmistus sarjatuotantona. Kiukaiden patentti oli ostettu vuonna 1932 Johan Backmanilta, joka osallistui myös kiukaiden kehittämiseen. Kastorin uusi kiuastehdas valmistui Riihimäelle, jossa se toimii edelleen. Vuonna 2001 ruotsalainen vuonna 1960 perustettu "Ab El-spiraler" kiuasvalmistaja, jonka tuotemerkkinä on Tylö osti Kastorin. Kastorin Riihimäen tehdasta laajennettiin 2004 kolminkertaiseksi pinta-alaltaan. Kastor on nykyisin osa Helo-konsernia ja on erikoistunut puulämmitteisten kiukaiden valmistukseen.
Isak Räsänen perusti vuonna 1927 yhdessä vaimonsa maisteri Ada Äijälän kanssa Helsinkiin oman koulun, 8-luokkaisen Uuden Yksityisen yhteislyseon, joka toimi aluksi Balderin talossa Aleksanterinkatu 12:ssa. Ada Äijälä toimi koulussa opettajana ja oli koulun johtajana kuolemaansa saakka 1928. Koulu siirtyi vuonna 1991 Nurmijärven Klaukkalaan ja toimii nykyään nimellä Arkadian yhteislyseo.
Räsänen asui Espoon Leppävaarassa, jossa hänellä oli huvila.
Helvig (Ruotsin kuningatar)
Helvig (k. 1324) oli Holsteinin kreivin tytär, josta tuli Mauno Ladonlukon puolisona Ruotsin kuningatar.
Helvig syntyi 1260-luvun alkupuolella Holsteinin kreivi Gerhard I:lle ja tämän puolisolle Elisabet Mecklenburgilaiselle. Hänellä oli vanhempia sisaruksia, ja suvulla oli yhteyksiä Pohjoismaihin avioliittojen kautta. Mauno Ladonlukko ehti olla kihloissa tai muuten suhteessa kahden Helvigin sukulaisen kanssa ennen avioliittoa Helvigin kanssa. Heidät vihittiin Kalmarissa vuonna 1276. Helvig kruunattiin Söderköpingissä vuonna 1281. Tapahtuma oli vanhin tunnettu Ruotsin kuningattaren kruunaus. Avioliitosta syntyi ainakin kuusi lasta, joista viisi eli yli lapsuusajan: Tanskan kuningatar Ingeborg Maununtytär (Eerik Menvedin puoliso), Ruotsin kuningas Birger Maununpoika, Södermanlandin herttua Eerik Maununpoika, Suomen herttua Valdemar Maununpoika ja tytär Rikissa, josta tuli nunna ja Klaran luostarin abbedissa.
Françoise Adret
Françoise Adret (7. elokuuta 1920 Versailles – 1. huhtikuuta 2018 Pariisi) oli ranskalainen balettitanssija ja koreografi. Hän perusti Lyonin oopperan baletin ja toimi sen taiteellisena johtajana vuosina 1985–92. Lisäksi hän työskenteli muun muassa Amsterdamin oopperan baletissa 1950-luvulla, Nizzassa 1960-luvulla sekä Pohjois- ja Etelä-Koreoissa, Pietarissa, Marseillessa ja Nancyssä (1999). Hän kuoli 97 vuoden iässä.
Nathalie Delon
Nathalie Delon (alun perin "Fancine Canovas", s. 1. elokuuta 1941 Oujda, Marokko) on ranskalainen näyttelijä. Hän oli vuosina 1964–1968 naimisissa näyttelijä Alain Delonin kanssa.
Nathalie Delon sai vuonna 1967 ensimmäisen elokuvaroolinsa Jean-Pierre Melvillen filmissä "Le samourai" (Ajojahti), vaikka hänellä ei ollut näyttelijäkoulutusta. Seuraavana vuonna hän sai naispääosan elokuvassa "La leçon particulière" ("Yksityistunteja", 1968) ja sen jälkeen 1970-luvun lopulle asti useita isoja rooleja siitä huolimatta, että avioero Alain Delonin kanssa vei häneltä työmahdollisuuksia. Tähän kauteen kuuluu muun muassa ranskalais-belgialainen kauhuelokuva "Le moine" ("Munkki ja paholainen", 1972).
Nathalie ja Alain Delonin poika Anthony Delon (s. 1964) on näyttelijä.
Bron rautatieasema
Bron rautatieasema on Upplands-Bron kunnassa sijaitseva Tukholman paikallisjunaverkostoon kuuluva asema. Asemasta on matkaa Tukholman keskustaan noin 30 kilometriä. Brosta lähtee paikallisjuna Tukholman kautta Haningeen puolen tunnin välein.
Nobuko Imai
Nobuko Imai (; s. 18. maaliskuuta 1943 Tokio, Japani) on japanilainen alttoviulisti. Hän aloitti opiskelun Tokion Toho Gakuen -musiikkikoulussa ja lähti pian tämän jälkeen Yhdysvaltoihin, jossa hän opiskeli Juilliard Schoolissa ja Yalen yliopistossa. Hän voitti "Young Concert Artists International Auditions" -kilpailun vuonna 1967 sekä korkeimmat palkinnot Geneven kansainvälisessä musiikkikilpailussa ja kansainvälisessä ARD-musiikkikilpailussa Münchenissä.
Imoi on esiintynyt muiden muassa Concertgebouw-orkesterin, n, Berliinin filharmonikkojen, Bostonin sinfoniaorkesterin ja Chicagon sinfoniaorkesterin kanssa. Hän oli kolmen Hindemith-festivaalin taiteellisena johtajana vuosina 1995–96 Wigmore Hallissa, Columbian yliopistossa ja Casals-salissa. Imai tunnetaan innovatiivisesta lähestymistavasta instrumenttiinsa. Hän on luonut taidemusiikin ohjelmistoon kuuluvista selloteoksista sovituksia alttoviululle.
Imai on tehnyt kymmenittäin levytyksiä eri levymerkeille; hän on saavuttanut huomiota muun muassa Philipsin levytyksellä, jolla kuullaan Johann Sebastian Bachin sellosarjat alttoviululle sovitettuina versioina. Hän on levytyksillään tehnyt yhteistyötä myös Toru Takemitsun kanssa ja kantaesittänyt George Benjaminin, Duncan McTierin sekä David Hornen teoksia.
Imai toimi professorina Detmoldin musiikkikorkeakoulussa vuosina 1983–2003 ja on lisäksi opettanut Amsterdamissa, Utrechtissa, Sionissa ja Genevessä. Vuodesta 1988 Imain instrumenttina on ollut Andrea Guarnerin alttoviulu vuodelta 1690. Hän on voittanut lukuisia palkintoja, joiden joukossa on Suntory-palkinto vuodelta 1996.
Pivaliinihappo
Pivaliinihappo (CHO) eli neopentaanihappo tai pivaalihappo on karboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää valmistettaessa muun muassa lääkeaineita ja estereitä
Pivaliinihappo on huoneenlämpötilassa värittömiä kiteitä. Yhdiste liukenee kohtalaisesti veteen ja hyvin muun muassa etanoliin ja dietyylieetteriin. Pivaliinihappo on heikko happo ja sen pK-arvo on 5,01. Pivaliinihappo reagoi karboksyylihappojen tavoin ja muodostaa esimerkiksi estereitä ja voidaan pelkistää aldehydiksi ja alkoholiksi. Suhteellisen steerisesti estyneen alkyyliryhmän vuoksi aineen reaktiot ovat hitaampia kuin suoraketjuisten karboksyylihappojen reaktiot ovat.
Pivaliinihappoa voidaan valmistaa hapettamalla pinakolonia tai "tert"-butyylimagnesiumkloridin ja hiilidioksidin välisellä reaktiolla. Nykyään teollinen valmistus perustuu kuitenkin isobuteenin, hiilimonoksidin ja veden väliseen reaktioon. Tätä reaktiota katalysoivat vahvat hapot kuten rikkihappo ja reaktio on tyypiltään niin kutsuttu Koch-reaktio.
Pivaliinihappoa käytetään lähtöaineena orgaanisen kemian synteeseissä. Siitä valmistetaan lääkeaineita, maatalouskemikaaleja (esimerkiksi klomatsonia, metributsiinia ja tebutiuronia) sekä estereitä, joita käytetään hajusteina ja polymeeriteollisuudessa.