G
G (g) on latinalaisen kirjaimiston ja myös suomen aakkosten seitsemäs kirjain. G-kirjaimen nimi on suomen kielessä "gee" ja äännearvo joko  tai .
Kreikkalaisessa kirjaimistossa latinalaista G-kirjainta vastaa gamma (Γ, γ), kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan Г (г).
Latinalainen aakkosto ei aluksi tuntenut G-kirjainta. Kreikan gammasta (Γ) juontuvalla C-kirjaimella merkittiin sekä äännettä "k" että sen soinnillista vastinetta "g". Lisäksi "k"-äännettä merkittiin K-kirjaimella A:n edellä ja Q-kirjaimella V:n edellä.
G-kirjaimen syntyminen on selitetty siten, että C-kirjaimeen lisättiin tarke. Näin C-kirjaimesta saatiin G, jolla merkittiin "g"-äännettä. C-kirjain jäi "k":n merkiksi.
Aakkosissa G sijoitettiin seitsemänneksi, F:n jälkeen. Ratkaisuun vaikutti mahdollisesti se, että tällä kohdalla aakkosissa oli aikoinaan ollut Z, kreikkalaisen zeetan vastine, mutta kun Z oli jäänyt latinassa pois käytöstä, sen paikka ikään kuin oli jäänyt vapaaksi. Kun Z myöhemmin tuli uudestaan käyttöön latinaan omaksutuissa kreikkalaisperäisissä lainasanoissa, se lisättiin aakkosten loppuun.
Toisen selityksen mukaan G-kirjain on kehittynytkin zeetasta. Se sijaitsi kreikan aakkostossa kohdalla, johon G myöhemmin tuli. Zeetan tarkoittamalle äänteelle ei latinassa ollut käyttöä. Kirjoitusasultaan eräät zeetan ja gamman muodot muistuttivat kulmikasta C-kirjainta. Kun zeeta, gamma ja myös kappa muistuttivat toisiaan, niitä käytettiin sekaisin "g"- ja "k"-äänteen merkkeinä. Myöhemmin gammasta kehittynyt C-kirjain vakiintui "k"-äänteen merkiksi ja zeetasta kehittynyt G-kirjain "g"-äänteen merkiksi. Kapasta kehittynyt K-kirjain jäi vain rajattuun käyttöön.
G-kirjaimen keksijänä on vanhastaan mainittu 200-luvulla eaa. elänyt Spurius Carvilius Ruga, mutta kirjain on kuitenkin ollut käytössä jo ennen häntä. Appius Claudius Caecus on myös mainittu G:n keksijäksi.
C:n ja G:n samankaltaisuus mahdollisti aiempien kaiverrusten korjailemisen.
G-kirjain esiintyy suomessa vieras- ja slangisanoissa soinnillisen velaariklusiilin eli -äänteen merkkinä. "G":n ääntämyksessä on vaihtelua ja se saattaa ääntyä myös puolisoinnillisena tai soinnittomana ("g ~ ɢ ~ k").
Kirjainyhdistelmä "ng" merkitsee suomen kielessä velaarista nasaalia eli ns. äng-äännettä. Suomen kielessä se esiintyy pääasiassa "nk"-yhdistelmän astevaihteluparina heikossa asteessa, esimerkiksi sanassa "kengät" (lausutaan "keŋŋät"). Joissakin lainasanoissa esiintyy myös yhdistelmä "gn", joka tavallisimmin lausutaan "ŋn", esimerkiksi sanoissa "magneetti" ja "signaali".
Vanhassa kirjasuomessa g-kirjaimella tai yhdistelmällä "gh" merkittiin myös frikatiiviäännettä  esimerkiksi sanoissa "wlgos" ("ulos"), "jalghan" tai "jalan" ("jalan") ja "lugun" ("luvun"). Tämä äänne esiintyi suomen kielessä vielä tuohon aikaan "k":n astevaihteluparina heikossa asteessa, ja se muistutti heikosti äännettyä g:tä. Jo 1700-luvulle tultaessa tämä äänne kuitenkin hävisi suomen kielestä kadoten useimmissa tapauksissa kokonaan, mutta eräissä tapauksissa sen vastineena on nykyisin "v" tai "j". Vain Rauman seudun murteissa ɣ säilyi 1900-luvun alkuun asti. Suomen oikeinkirjoituksessa "g" kuitenkin säilyi 1800-luvun alkupuolelle saakka, jolloin kirjoitettiin esimerkiksi "sugun" ("suvun").
Tämän lisäksi g-kirjainta on aikoinaan käytetty "ng"-yhdistelmässä k-äänteen merkkinä kuten sanassa "hengi" ("henki"), ja "j"-äänteen merkkinä kuten sanassa "welgilleni" ("veljilleni").
G on eri kielissä saanut muita äännearvoja niiden historiallisen kehityksen aikana tapahtuneiden äänteenmuutosten vuoksi. Palatalisaation myötä jo kansanlatinassa lienee tunnettu etuvokaalien ("i e") edellä äänneasu postalveolaarisena affrikaattana [dʒ], joka edelleen esiintyy italiassa. Ranskassa tämä äänne on yksinkertaistunut frikatiiviksi [ʒ], ja vielä pidemmälle se on kehittynyt espanjassa ja portugalissa, joissa se on menettänyt soinnillisuutensa ja takaistunut jälleen velaariseksi: [x]; amerikanespanjan murteissa jopa [h]. Kaikki nämä äänteet kuitenkin kirjoitetaan mainituissa kielissä edelleen G-kirjaimella.
Englannin kielessä "g":n ääntämys "e":n ja "i":n edellä vaihtelee riippuen sanan alkuperästä. germaanisperäisissä sanoissa se ääntyy silloinkin yleensä soinnillisena velaariklusiilina (), esimerkiksi sanoissa "get" ja "give", mutta latinasta tai kreikasta lainatuissa sanoissa affrikaattana [dʒ], esimerkiksi "general", "magic".
Latinalaisen aakkosiston omaksuneiden kielten joukossa muutoksia ovat mm. puolivokaalinen äänneasu [j] ruotsissa myöhemmän, erillisen palatalisaation myötä ja soinniton [k] islannissa.
Näistä erillään tulee pitää ne tapaukset, joissa G:lle on asetettu eroava äännearvo jo kielen kirjoitusjärjestelmää luotaessa, esim. fidžin velaarinen nasaali [ŋ].