hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Norwegian Air UK
Norwegian Air UK on Norwegian Air Shuttlen brittiläinen tytäryhtiö. Se perustettiin, jotta Norwegian Air Shuttle voisi hyödyntää Yhdistyneen kuningaskunnan muiden valtioiden kanssa tekemiä kahdenvälisiä liikennöintisopimuksia. Se sai toimintalupansa marraskuussa 2015, ja aloitti lennot maaliskuussa 2016. Sen solmukohta on Gatwickin kansainvälinen lentoasema Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Syyskuussa 2017:
Repin (juna)
Repin oli venäläinen pikajuna, joka liikennöi Helsingin ja Pietarin välillä. Repin lopetettiin 12. joulukuuta 2010, jolloin Allegro tuli liikenteeseen. Juna pysähtyi matkan varrella Pasilassa, Tikkurilassa, Lahdessa, Kouvolassa, Vainikkalan raja-asemalla ja Viipurissa. Junassa käytettiin Venäjän rautatieyhtiön vaunukalustoa. Koska Suomen ja Venäjän rataverkoissa on erilaiset käyttöjännitteet, Suomessa junaa veti VR:n veturi.
Gabriel Mercado
Gabriel Iván Mercado (s. 18. maaliskuuta 1987 Puerto Madryn) on argentiinalainen jalkapalloilija, joka edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Sevillaa. Pelipaikaltaan oikeajalkainen Mercado on oikea laitapuolustaja. Hän kuuluu myös Argentiinan jalkapallomaajoukkueeseen.
Mercado aloitti uransa Primera División de Argentinan Racing Clubissa, jonka paidassa hän pelasi vuodet 2006–2010. Otteluita kertyi 93 ja maaleja yksi. Heinäkuussa 2010 Mercado siirtyi Estudiantesiin. Hän voitti seuran paidassa vuoden 2010 Aperturan. Mercado debytoi seuran paidassa myös Copa Libertadoresissa ja Copa Sudamericanassa. Yhteensä hänelle kertyi otteluita seuran paidassa 66 ja maaleja kymmenen. Heinäkuussa 2012 Mercado siirtyi River Platen riveihin. Hän on voittanut seuran kanssa muun muassa Copa Libertadoresin, Copa Sudamericanan, Recopa Sudamericanan ja Argentiinan Primera Divisiónin. Mercado oli mukana myös vuoden 2015 seurajoukkueiden MM-kilpailuissa.
Mercado kuului Argentiinan kultaa voittaneeseen joukkueeseen alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2007. Hän pelasi turnauksessa kuudessa ottelussa. Saman vuoden alle 20-vuotiaiden Etelä-Amerikan-mestaruuskilpailuista hän oli mukana saavuttamassa hopeaa. Argentiinan jalkapallomaajoukkueessa hän debytoi helmikuussa 2010 ystävyysottelussa Jamaikaa vastaan. Avausmaali syntyi maaliskuussa 2016 MM-karsintaottelussa Chileä vastaan.
Seurajoukkuetasolla
Maajoukkuetasolla
Strömbergin ala-aste
Strömbergin ala-aste on peruskoulu, joka sijaitsee Helsingin Pitäjänmäellä Takomotiellä.
Strömbergin ala-asteen rehtorina on alusta lähtien ollut Päivi Katila.
Cockney Rejects
Cockney Rejects on Lontoon East Endistä kotoisin oleva vuonna 1978 perustettu punkrockyhtye, jonka tunnetuin kappale lienee vuonna 1980 julkaistu "Oi, Oi, Oi". Yhtye on tehnyt coverin jalkapallojoukkue West Ham United FC:n kannatuslaulusta "I'm Forever Blowing Bubbles". Yhtyeen sanoitukset heijastavat Itä-Lontoon katuväkivallasta ja brittiläinen media levitti yhtyeestä äärinationalistisia huhuja.
Krokotiilimaiset arkosaurit
Termillä ”krokotiilimaiset arkosaurit” voidaan tarkoittaa:
AIV-suola
AIV-suola on A. I. Virtasen kehittämä suola, joka parantaa voin säilyvyyttä. Se on dinatriumfosfaatilla ja natriumkarbonaatilla puskuroitua neutraloivaa suolaa.
Hapatetusta kermasta kirnuamalla valmistettu voi oli Suomen tärkeä vientituote 1900-luvun alussa. Tällainen voi kuitenkin härskiintyy muutamassa viikossa. Virtanen keksi vuonna 1925, että kun voin pH-arvoa nostetaan yli 6,0:n, makuvirheitä ei synny.
Voisuola oli 14 vuoden ajan salaisuus, joka paransi suomalaisen voin kilpailuasemia. Virtanen myi keksintönsä ruotsalaisille, ja siihen viitataan Virtasen Nobel-palkinnon perusteluissa AIV-rehun rinnalla: ”for his research and inventions in agricultural and "nutrition chemistry", especially for his fodder preservation method”.
AIV-voisuolaa käytetään yhä Oivariini-voi-kasvirasvaseoksessa.
Kymenlaakson Suunta
Kymenlaakson Suunta oli Haminassa, Kouvolassa ja Kotkassa vuosina 1933–1939 ilmestynyt Isänmaallisen kansanliikkeen sanomalehti.
Lehden perustamista edelsi yritys saada kokoomuksen vararikkoon mennyt "Haminan Lehti" IKL:n äänenkannattajaksi. Viipurilainen "Karjala" päätti kuitenkin jatkaa haminalaislehden julkaisemista, jolloin IKL:n kannattajat perustivat oman lehden. Sen päätoimittajaksi siirtyi "Haminan Lehden" entinen päätoimittaja Hannes Seppänen. Vuonna 1934 "Kymenlaakson Suunnan" pääomistajaksi tuli IKL:n pää-äänenkannattajan "Ajan Suunnan" kustannusyhtiö. Keskustoimitus sijaitsi ensin Haminassa ja Kouvolassa ja asettui sittemmin Kotkaan. Kannattamaton lehti lopetettiin talvisodan alettua. Jo sitä ennen sen kokoa oli jouduttu supistamaan.
Kahdesti viikossa ilmestyneen "Kymenlaakson Suunnan" päätoimittajina työskentelivät Hannes Seppänen (1934–1935), Jaakko S. Holstila (1936) ja V. E. Halmeenmäki (1936–1939). Johtokunnan puheenjohtajina olivat Vilho Annala (1934–1935) ja O. Meriluoto vuodesta 1935 ja toimitusjohtajana Aarne Lehonkoski vuodesta 1934. Lehteä painettiin Kouvolassa ja Lahdessa ja vuoden 1934 lopulta lähtien kokoomuslaisen "Etelä-Suomen" kirjapainossa Kotkassa.
Lakeuden Sana
Lakeuden Sana oli Seinäjoella vuosina 1932–1933 ilmestynyt Isänmaallisen kansanliikkeen sanomalehti.
IKL:n Etelä-Pohjanmaan piirijärjestön julkaisema "Lakeuden Sana" oli kerran viikossa ilmestynyt artikkelilehti, joka keskittyi uutisoinnissaan varsinkin urheiluun. Se oli IKL:n ensimmäinen maakuntalehti ja tavoitteli myös valtakunnallista levikkiä. Lehti lopetettiin, kun puolueen pää-äänenkannattajan "Ajan Suunnan" kustannusyhtiö alkoi julkaista Seinäjoella "Lakeuden Suunta" -nimistä viikkolehteä. Seinäjoen Kirjapainossa painetun "Lakeuden Sanan" päätoimittajana työskenteli Vilho Vihtori Viita.
Hjalmar Wadenström
Hjalmar August Wadenström (18. marraskuuta 1870 Porvoo – 6. marraskuuta 1927 Lohja) oli suomalainen päätoimittaja.
Wadenströmin vanhemmat olivat lukkari, director cantus August Emanuel Wadenström (s. 1839) ja Karolina Ekberg (s. 1839). Hän pääsi ylioppilaaksi Porvoon lyseosta 1889. Wadenström opiskeli vuoteen 1893 saakka oikeustiedettä Helsingin yliopistossa.
Wadenström toimi Wiborgsbladetin toimitussihteerinä 1894–1899 ja Wiborgs Nyheterin päätoimittajana ja julkaisijana 1899–1904. Hän perusti Wiborgs-Posten-lehden 1905 ja oli Östra Finland-lehden päätoimittajana 1907–1908. Wadenström tuomittiin vuonna 1908 vankeuteen majesteettirikoksesta. Hän toimi sitten lehtimiehenä Ruotsissa 1908–1913, sen jälkeen liikemiehenä Helsingissä ja viimeksi Lohjan Kalkkitehdas Oy:n kirjeenvaihtajana ja sihteerinä vuodesta 1916 alkaen.
Wadenström oli naimisissa 1898–1914 Bertha Viola Zilliacuksen (s. 1868) kanssa ja vuodesta 1919 Ilma Maria Salinin kanssa. Kirjailija Erkki Vala , runoilija Katri Vala ja suomentaja Niilo Wadenström olivat Hjalmar Wadenströmin nuoremman veljen metsänhoitaja Robert Waldemar Wadenströmin (1873–1911) lapsia.
Lakeuden Suunta
Lakeuden Suunta oli Seinäjoella vuosina 1933–1934 ilmestynyt Isänmaallisen kansanliikkeen sanomalehti.
IKL:n pää-äänenkannattajan "Ajan Suunnan" kustannusyhtiön julkaisema "Lakeuden Suunta" korvasi puolueen piirijärjestön aikaisemmin julkaiseman "Lakeuden Sanan". Edeltäjänsä tavoin se oli alun perin valtakunnallista levikkiä tavoitellut viikkolehti. Kesällä 1934 "Ajan Suunnan" yhtiö osti kokoomuslaisen "Kokkola"-lehden, joka päätettiin yhdistää "Lakeuden Suunnan" kanssa Etelä- ja Keski-Pohjanmaata varten tarkoitetuksi "Pohjanmaan Suunnaksi". Sitä ennen "Lakeuden Suunta" toimi syys-marraskuussa 1934 määräajaksi lakkautetun "Ajan Suunnan" korvikkeena, jolloin se ilmestyi kuudesti viikossa IKL:n linjoille siirtyneen hämeenlinnalaisen "Hämeen Sanomien" kirjapainosta. Lehden päätoimittajana työskenteli Reino Ala-Kulju.
Niilo Wadenström
Niilo Wadenström (1905–1945) oli suomalainen kirjallisuuden suomentaja.
Wadenströmin vanhemmat olivat metsänhoitaja Robert Waldemar Wadenström (1873–1911) ja Aleksandra Fredrika Mäki (s. 1879). Hänen sisaruksiaan olivat kirjailija Erkki Vala ja runoilija Katri Vala.
Candida utilis
Candida utilis on hiivalaji. Sitä on käytetty rehuhiivana 1950-luvulta asti. Alun perin tätä hiivalajia käytettiin tuottamaan yksisoluista hyvälaatuista proteiinia teollisuuden sivutuotteista kuten metsäteollisuuden tuottamista sokeripitoisista liemistä. Myöhemmin siitä on kehittetty useita entsyymeitä ja muita monimutkaisempia biokemian tuotteita.
Pohjanmaan Suunta
Pohjanmaan Suunta oli Kokkolassa vuosina 1934–1936 ilmestynyt Isänmaallisen kansanliikkeen sanomalehti.
"Pohjanmaan Suunta" syntyi, kun IKL:n pää-äänenkannattajan "Ajan Suunnan" kustannusyhtiön ostama kokoomuslainen "Kokkola"-lehti yhdistettiin yhtiön Seinäjoella julkaiseman "Lakeuden Suunnan" kanssa Etelä- ja Keski-Pohjanmaata varten tarkoitetuksi maakuntalehdeksi. Etelä-Pohjanmaan IKL:läiset kuten K. R. Kares ja Reino Ala-Kulju vetäytyivät "Pohjanmaan Suunnasta" jo keväällä 1935 ja perustivat Seinäjoelle uuden lehden "Lakeuden". Levikkialueen supistuminen heikensi "Pohjanmaan Suunnan" jo ennestään huonoa taloutta, ja kesällä 1936 lehden julkaisuyhtiö teki konkurssin.
Aluksi kerran ja sittemmin kolmesti viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät Ilmari Koski (1934–1936), Reino Ala-Kulju (1935) ja Kyösti Peura (1935–1936). Sen johtokunnan puheenjohtajina toimivat Aarne Lehonkoski (1934–1935) ja Juhani Vuorinen (1935–1936). Taloudenhoitajina ja toimitusjohtajina olivat Aarne Artto (1934), Toivo Tuominen (1934), Felix Korhonen (1935) ja Kyösti Peura (1935–1936).
Pingliang
Pingliang () on prefektuuritason kaupunki Kiinan Gansun maakunnan itäosassa. Kaupungin pinta-ala on 11 196,71 neliökilometriä ja väkiluku noin 2,07 miljoonaa (2010). Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 260 kilometriä maakunnan pääkaupunki Lanzhousta itäkaakkoon.
Piirikuntatasolla kaupunki jaetaan yhteen kaupunkipiiriin ja kuuteen piirikuntaan.
Quo vadis (romaani)
Quo vadis: Kertomus Neron ajoilta () on puolalaisen kirjailijan Henryk Sienkiewiczin historiallinen romaani. Tarina julkaistiin alun perin vuosina 1895–1896 moniosaisena jatkokertomuksena puolalaisessa "Gazeta Polska" -sanomalehdessä, kunnes kertomus koottiin vuonna 1896 julkaistuksi kirjaksi. Kirjan tarina sijoittuu Rooman keisarikunnan aikaan keisari Neron valtakaudelle ja kertoo rakkaustarinan kristityn Lygia-neidon ja patriisi Marcus Vinitiuksen välillä. Teoksen nimi viittaa latinankieliseen lauseeseen Quo vadis, Domine? (), jonka legendan mukaan apostoli Pietari sanoi Jeesukselle paetessaan kristittyhin kohdistuneita vainoja.
Maila Talvio suomensi teoksen suoraan puolan kielestä. Suomennos ilmestyi WSOY:n kustantamana kolmessa osassa vuosina 1901–1902.
Quo vadis saavutti heti ilmestymisensä jälkeen erittäin suuren suosion ja se käännettiin pikapuoliin useille kielille. Nykyisin teos on käännetty yli neljällekymmenelle kielelle. Kirjan menestystä on pidetty hyvin merkityksellisenä tekijänä Henryk Sienkiewiczille vuonna 1905 myönnetyn Nobelin kirjallisuuspalkinnon taustalla.
Kirjasta on tehty lukuisia televisio- ja elokuvasovituksia. Vuonna 1951 ilmestynyt Mervyn LeRoyn ohjaama ja Robert Taylorin ja Deborah Kerrin tähdittämä Hollywood-tuotanto oli seuraavan vuoden Oscar-gaalassa ehdolla kahdeksassa palkintosarjassa voittamatta kuitenkaan yhtään palkintoa.
Pohjolan Suunta
Pohjolan Suunta oli Oulussa vuosina 1934–1936 ilmestynyt Isänmaallisen kansanliikkeen sanomalehti.
IKL:n päälehden "Ajan Suunnan" kustannusyhtiön julkaisema "Pohjolan Suunta" perustettiin, kun kokoomukselainen "Kaiku" oli siirtymässä puolueen vaikutusvallan ulottumattomiin. Pohjois-Pohjanmaan, Kainuun ja Lapin aluelehdeksi tarkoitettu "Pohjolan Suunta" pyrki kilpailemaan Oulun vahvempien lehtien kanssa, mutta kärsi niille pian tappion. Se lopetettiin resurssipulan takia kesän 1936 eduskuntavaalien jälkeen.
Aluksi kolmesti ja vuoden 1935 alusta kuudesti viikossa ilmestyneen lehden vastaavina toimittajina työskentelivät Eino Kariletto (1934–1935) ja Tarmo J. Tolonen (1935–1936). Sen johtokunnan puheenjohtajana toimi Bruno Salmiala ja toimitusjohtajana Aarne Lehonkoski.
Kuopiolaisen "Savon Suunnan" kustannusyhtiö julkaisi vuoden 1939 jälkipuoliskolla Oulun seutua varten samannimistä lehteä, joka oli sisällöltään lähes identtinen yhtiön muiden lehtien kanssa.
Sigrid Hjertén
Sigrid Maria Hjertén (27. lokakuuta 1885 Sundsvall, Ruotsi − 24. maaliskuuta 1948 Tukholma) oli ruotsalainen taidemaalari, joka edusti modernistista suuntausta.
Hjertén syntyi Sundsvallissa. Hänen isänsä Svante Hjerten toimi kaupungin apulaishallintovirkamiehenä. Isä kasvatti hänet, sillä hänen äitinsä Maria Rahm kuoli Hjerténin ollessa kaksivuotias.
Hjertén opiskeli ensin tekstiilitaidetta ja sitten Tukholman Taidekorkeakoulussa valmistuen taideopettajaksi. Hjertén rakastui 24-vuotiaana taiteilija Isaac Grünewaldiin, ja muutti tämän kanssa seuraavana vuonna eli 1909 Pariisiin. Grünewald oli opiskellut yhdessä Henri Matissen kanssa ja kannusti Hjerténiäkin taiteilijaksi. Hjertén pääsi Matissen akatemiaan, jossa sai vaikutteita Matissen ja Paul Cézannen käyttämistä iloisenkirkkaista väreistä. He palasivat vuonna 1911 Tukholmaan, menivät naimisiin ja saivat lapsen, jolle annettiin nimeksi Ivan. Grünewaldin siskot Dora ja Bertha toimivat lapsenvahteina, jotta Hjertén kykeni maalaamaan. He istuivat myös malleina. Hjertén kuvasi niihin aikoihin töissään usein perhettään. Pitäessään ensimmäisen Ruotsissa näyttelynsä 1912 hän sai yleisöltä ja kriitikoilta arvostelua töidensä lapsellisuudesta ja naurettavuudesta.
Vuonna 1920 Hjertén muutti perheineen uudelleen Pariisiin. Hjertén ei asettanut töitään tuolloin juuri näytille, mutta oli ilmeisen onnellinen. Perhe lomailii Ranskan ja Italian Rivieralla. Grünewaldin kuuluisuus alkoi kuitenkin kasvaa, joten hän oli usein poissa kotoa. Mies myös petti Hjerténiä, joka tunsi itsensä vuosikymmenen lopulla yksinäiseksi ja mielenterveytensä huonoksi. Hän alkoi tehdä tummanpuhuvampia maalauksia. Vuonna 1932 47-vuotias Hjertén suunnitteli muuttavansa taas Ruotsiin, mutta romahti sitä ennen henkisesti, Palattuaan Ruotsiin hän oli lyhyen aikaa hoidossa Beckombergan sairaalassa Tukholmassa. Hänellä diagnosoitiin skitsofrenia. Hoitoa seurasi tuottelias kausi.
Perhe muutti vuonna 1934 taas Ranskaan. Vuonna 1936 51-vuotias Hjertén piti oman näyttelyn Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa Tukholmassa, minkä jälkeen hänen tuotantonsa alkoi saamaan huomiota. Grünewald puolestaan otti seuraavana vuonna avioeron mennäkseen naimisiin toisen kanssa. Hjerténin mielenterveys huononi niin, että hän joutui taas Beckombergaan, tällä kertaa pysyvästi. Hän lopetti maalaamisen.
Vuonna 1948 63-vuotiaalle Hjerténille suoritettiin pieleen mennyt lobotomia-leikkaus, jonka jälkiseuraamuksiin hän kuoli. Hjerténin teokset ovat tulleet tunnetummiksi hänen kuolemansa jälkeen.
Ivan-pojasta tuli myös taidemaalari.
Hjertén teki yli 500 maalausta, ja sen lisäksi vesiväritöitä, luonnoksia ja piirustuksia. Töille on ominaista värien käytöllä ilmaistut tunteet. Hjerténin tunnetuimpia töitä ovat esimerkiksi "Brunette and Blonde" (1912), "The Beach" (1917), "Harlequin" (1928), "Chalk Cliffs in Brittany" (1933), "Large Red Crane" (1934) ja "Wooden Horses and Cock" (1934). Tuotantoa on koottu esimerkiksi Tukholman Konstrådiin, Moderna Museetiin ja Svenska Handelsbankeniin sekä Sudsvallin museoon.
Fucking Hell
Fucking Hell on saksalainen pilsner- tai vaalea lager-olut. Se on nimetty itävaltalaisen Fuckingin kylän mukaan. Oluen nimi (joka on myös sanaleikki, ""hell"" tarkoittaa saksaksi "vaaleaa" ja kuvaa tällaista oluttyyppiä, mutta englanniksi tarkoittaa "helvettiä") oli aluksi kiistanalainen. Sekä Fuckingin kylänhallitus ja EU:n tavaramerkkivirasto aluksi vastustivat nimeä. Se kuitenkin myöhemmin hyväksyttiin, ja olutta myydään nyt kansainvälisillä markkinoilla.
Fucking Hell on pilsner jossa on 4,9 % alkoholia. Olutta ei panna Fuckingissa, ja sen lanseeraamisen aikaan kylässä ei edes ollut panimoa.
Vuonna 2010 kaksi saksalaista liikemiestä, Stefan Fellenberg ja Florian Krause, jättivät hakemuksen tavaramerkistä nimetäkseen oluen "Fucking Helliksi".
EU:n tavaramerkkivirasto aluksi kieltäytyi antamasta oluelle tavaramerkkiä, koska sen mielestä sen nimessä oli kirosanoja. Fellenberg ja Krause kuitenkin väittivät, että nimi viittaa itävaltalaiseen kylään ja että "Hell" on Itävallassa ja eteläisessä Saksassa käytetty termi vaaleasta lager-oluesta. Virasto hyväksyi sitten tavaramerkin ilmaisten, että nimi oli "huudahdus jota käytetään halventavasti, mutta joka ei viittaa ketä halvennetaan, eikä voida pitää tuomittavana käyttää olemassaolevien paikkakuntien nimiä kohdentavasti (viitaten itse paikkakuntaan), vain koska nimellä saattaa olla monitulkintainen merkitys muilla kielillä."
Fellenberg ja Krause aikoivat käyttää tavaramerkkiä brändinimenä ja käyttää sitä myydäkseen Fucking Hell -brändättyä ruokaa ja vaatteita. Olutta alettiin myydä Euroopassa, Aasiassa ja Australiassa vuonna 2011.
Lahden Suunta
Lahden Suunta oli Lahdessa vuosina 1934–1936 ilmestynyt Isänmaallisen kansanliikkeen sanomalehti.
Paikallisen kustannusyhtiön julkaisema "Lahden Suunta" perustettiin, kun kokoomukselainen "Lahti"-lehti oli siirtynyt äärioikeiston vastustajien joukkoon. Kerran viikossa ilmestynyt piirilehti oli uutislehtenä heikko, ja se lopetettiin kesän 1936 eduskuntavaalien jälkeen. Lehden päätoimittajina työskentelivät Toivo Mero (1934), Arvo Laro (1934–1935) ja Jussi Mäkelä (1935–1936). Kustannusyhtiön johtokunnan puheenjohtajana toimi Allan Lindgren (Larvia).
Foligno
Foligno on kunta Keski-Italiassa Umbrian hallintoalueella olevassa Perugian maakunnassa. Se on väkiluvultaan maakunnan kolmanneksi suurin kunta.
Kaupungin tärkeimmät nähtävyydet ovat keskittyneen "Piazza della Repubblica" -aukion ympärille. Niistä näyttävin on tuomiokirkko Cattedrale di San Feliciano. Aukion laidalla oleva myöhäisgoottilainen Palazzo Trinci, jonka sisällä on arvokkaita freskoja. Freskoista tunnetuin palatsin sali on "Sala delle Arti liberali e dei Pianeti". Aukion toinen palatsi on Palazzo Orfini del Podestà. Lisäksi aukiolla on kaupungintalo "Palazzo comunale", joka kärsi suuria vahinkoja vuoden 1997 maanjäristyksessä suorassa TV-lähetyksessä. Keskustan ulkopuolella olevista nähtävyyksistä tunnetuin on luostari Abbazia di Sassovivo.
Wuwei
Wuwei () on prefektuuritason kaupunki Kiinan Gansun maakunnan itäosassa. Kaupungin pinta-ala on 32 516,91 neliökilometriä ja väkiluku noin 1,82 miljoonaa (2010). Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 230 kilometriä maakunnan pääkaupunki Lanzhousta pohjoisluoteeseen.
Piirikuntatasolla kaupunki jaetaan yhteen kaupunkipiiriin, kahteen piirikuntaan ja yhteen autonomiseen piirikuntaan.
Laivurinkatu 7
Laivurinkatu 7 on Kotkassa sijaitseva suojeltu rakennus, jonka jugend-tyyliä edustavan kiviosan on suunnitellut Waldemar Aspelin vuonna 1908 alun perin Pohjoismaiden Osakepankiksi. Rakennukseen liittyy Theodor Borchardin suunnittelema puurakennus, joka valmistui vuonna 1891 alun perin asuinrakennukseksi.
Rakennuksen kivistä lisäosaa on laajennettu vuonna 1915 Waldemar Aspelinin suunnitelmin ja vuonna 1939 Armas Laitisen suunnitelmin. Puurakennuksen asuinhuoneisto on muutettu konttoritiloiksi vuonna 1975. Rakennuksessa on toiminut Pohjoismaiden Osakepankin jälkeen Kotkan kaupungin satamakonttori ja poliisin lupakonttori.
Saara Kaskilahti
Saara Kaskilahti on suomalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt elokuvissa "Uuno Turhapuro – This Is My Life" ja "Raja 1918". Hän on tehnyt myös dubbauksia ja näytellyt televisiosarjoissa, kuten Ylen kevään 2016 televisiosarjassa "Kynsin hampain". Hän on näyttelijöiden Risto Kaskilahti ja Sari Puumalainen vanhin lapsi.
Lactococcus lactis
Lactococcus lactis on Grampositiivinen bakteeri, jota käytetään juuston ja hapanmaitotuotteiden valmistuksessa. Niinpä se luokitellaan maitohappobakteereihin. Se elää luonnostaan kasvien pinnalla, mistä se päätyy helposti rehun kautta maitoon ja aiheuttaa maidon spontaania happanemista. Bakteerista on kaksi alalajia, "Lactococcus lactis lactos" ja "Lactococcus lactis cremoris".
Henry Wood
Sir Henry Joseph Wood (1869–1944) oli brittiläinen orkesterinjohtaja ja säveltäjä, jonka tuotantoon kuuluu messuja, oratorio, koomisia oopperoita ja operetteja. Wood oli kymmenvuotiaana urkurinsijainen Lontoossa, vuonna 1883 konserttisoittaja sekä oopperakapellimestari vuodesta 1890. Vuodesta 1895 kuolemaansa asti hän johti perustamaansa kävelykonserttisarjaa, joka nykyisin tunnetaan Proms-festivaalina. Konserteista kasvoi historiallisia instituutioita. Hänen toimintansa lisäsi suomalaisen (Sibeliuksen), venäläisen, ranskalaisen ja saksalaisen musiikin tunnettuutta Englannissa. Silti hänen alaansa kuului myös kotimaista musiikkia.
Hero MotoCorp
Hero MotoCorp Ltd on intialainen, myytyjen ajoneuvojen kappalemäärällä mitattuna maailman suurin kaksipyöräisten moottoriajoneuvojen (moottoripyörät ja mopedit) valmistajayhtiö. Yhtiö on pitänyt tämän sijoituksen vuodesta 2001 lähtien. Vuonna 1984 perustettu yhtiö tunnettiin alkujaan intialaisen Hero Groupin ja japanilaisen Honda Motor Company yhteisyrityksenä nimellä "Hero Honda Motors Ltd.". Vuonna 2011 tehdyissä yritysjärjestelyissä Honda vetäytyi ja intialaisyhtiö sai nykynimensä. Hero MotoCorp Ltd on osa laajempaa, vuonna 1956 Munjalin perheen perustamasta polkupyörätehtaasta (Hero Cycles Limited) alkunsa saanutta intialasta Hero Group -yritysrypästä.
Hero MotoCorpin osake noteerataan Intialaisissa pörsseissä (BSE ja NSE). Yhtiön kotipaikka on New Delhi.
Vuonna 2015 yhtiö raportoi valmistaneensa maaliskuun loppuun mennessä yli 60 miljoonaa kaksipyöräistä moottoriajoneuvoa. Budjettivuonna 2014–15 yhtiö teki 6,632 miljoonaa kaksipyöräistä. Kotimarkkinoillaan Intiassa yhtiöllä oli tällöin 40,1 prosentin markkinaosuus. Hero MotoCorpin tuotevalikoima sisältää 24 erilaista kaksipyöräistä kulkupeliä (3/2015): 100-, 125-, 150- ja 225-kuutioisia moottoripyöriä ja erilaisia mopedeja.
Yhtiön tuotantolaitokset sijaitsevat Haryanan Gurgaonissa ja Dharuherassa, Uttarakhandin Haridwarissa sekä Rajasthanin Neemranassa.
Martha Scott
Martha Ellen Scott (22. syyskuuta 1912 Jamesport, Missouri – 28. toukokuuta 2003 Van Nyus, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän teki tunnetuimmat roolinsa elokuvissa "Kymmenen käskyä" (1956) ja "Ben-Hur" (1959). Ensimmäisestä elokuvaroolistaan elokuvassa "Meidän kaupunkimme" (1940) hän sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta naispääosasta.
Valerie Perrine
Valerie Ritchie Perrine (s. 3. syyskuuta 1943 Galveston, Texas) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan elokuvassa "Lenny" (1974), josta hän voitti muun muassa Cannesin elokuvajuhlilla parhaan naispääosan palkinnon ja parhaan tulokkaan Bafta-palkinnon. Lisäksi hän oli kyseisestä roolista ehdolla parhaan naispääosan Oscar-, Bafta- ja Golden Globe -palkintoihin.
Marie-Christine Barrault
Marie-Christine Barrault (s. 21. maaliskuuta 1944 Pariisi) on ranskalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan elokuvassa "Hellyyden aika" (1975), josta hän oli ehdolla parhaan naispääosan Oscar-palkinnon saajaksi.
Cicely Tyson
Cicely L. Tyson (s. 18. joulukuuta 1924 New York, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän oli ehdolla parhaan naispääosan Oscar- ja Golden Globe -palkintoihin roolistaan elokuvassa "Sounder" (1972). Hän on saanut urallaan kolme Emmy-palkintoa kahdestatoista ehdokkuudesta. Lisäksi hän on voittanut muun muassa Tony- ja Screen Actors Guild -palkinnot.
Tyson oli naimisissa jazz-muusikko Miles Davisin kanssa vuosina 1981–1988.
Nouseva maa
Nouseva maa on Kalle Päätalon "Juuret Iijoen törmässä" -sarjan viidestoista osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1985 Gummeruksen kustantamana.
Kirjan tapahtumat sijoittuvat 1940-luvun puolivälin sodanjälkeiseen Tampereelle ja sen lähiympäristöön. Kalle kulkee rakennustyömailla ja Laina osuuskaupan myyjänä. Edellisen kirjan raskaan lomamatkan jälkeen Kallen ja Lainan välit ovat sopuisammat kuin koskaan. Kallen sisar Eeti muuttaa Kuusisen yläkertaan.
Vaikka Suomessa on pula kaikesta, yrittelijäisyyttä riittää. Paalilangan pätkistä ja oiotuista nauloista tehdään uuden veroisia, haaveillaan niin uusista auton renkaista kuin puvuista ja kahvista. Suomi on nousemassa jaloilleen itsenäisenä ja muuttuvana kansakuntana.
Ratkaisujen aika
Ratkaisujen aika on Kalle Päätalon "Juuret Iijoen törmässä" -sarjan kuudestoista osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1986 Gummeruksen kustantamana.
Kirjan tapahtumat sijoittuvat 1940-luvun puolivälin sodan jälkeiseen Tampereelle ja sen lähiympäristöön. Kalle kulkee Rousto-Villen, oppi-isänsä, kanssa rakennustöissä. Suuri kohde heillä on Ikaalisten korpeen tehtävä metsätyökeskus. Iltaisin kortteerissaan Kalle koittaa opiskella.
Taivalkoskellakin käydään, ja ensimmäistä kertaa vuosiin kaikki kolme Kallioniemen miestä nähdään samassa pöydässä. Kallioniemessä on samaan aikaan vierailulla Kallen nuoruuden rakas, jonka kanssa sota esti yhteisen tien. Kotona Tampereella Kalle tapaa myös tuttavan Siiranmäen vankileiriltä, ja nyt ovat asetelmat vaihtuneet.
Työn Suunta
Työn Suunta oli Tampereella vuosina 1935–1939 ilmestynyt Isänmaallisen kansanliikkeen sanomalehti.
Oman kustannusyhtiön julkaisema "Työn Suunta" perustettiin puolueen paikallisjärjestön "" jatkajaksi. Sen tehtävänä oli kaupungin työväestön käännyttäminen IKL:n kannattajiksi. Kahdesti tai kolmesti viikossa ilmestynyt lehti ei omasta kirjapainostaan huolimatta pystynyt vakavasti kilpailemaan "Aamulehden" kanssa. Sen tarina päättyi talvisotaa edeltäneeseen liikekannallepanoon.
Lehden päätoimittajina työskentelivät Osmo I. Aulamo (1935) ja Alku Kalske (1935–1939). Syksyllä 1939 "Työn Suunnan" kustannusyhtiö julkaisi Porin seudulle tarkoitettua rinnakkaispainosta nimellä "Maakuntalehti Satakunta".
Anne Leppäjärvi
Anne Leppäjärvi (s. 1973, Kolari) on suomalainen journalisti, joka on toiminut syksystä 2010 lähtien Haaga-Helia ammattikorkeakoulun journalismin koulutusohjelman johtajana. Aiemmin hän on työskennellyt mm. Etelä-Suomen Sanomien (1998-1999) ja Turun Sanomien (1999-2010) toimituksissa.
Anne Leppäjärvi voitti Suuri journalistipalkinto -kilpailussa sarjan Vuoden journalistinen teko 2015 journalismin koulutuksen uudistamisesta Suomessa ja alan kehittämisen edistämisestä.
Leppäjärvi on toiminut päätyönsä ohella vastaavana tuottajana Long Playn ja 11-kollektiivin Avaruus- ja seksimatka 2015 -hankkeessa.
Lakeus (sanomalehti)
Lakeus oli Seinäjoella vuosina 1935–1939 ilmestynyt Isänmaallisen kansanliikkeen sanomalehti.
Etelä-Pohjanmaan IKL:läiset perustivat "Lakeuden", koska Kokkolassa ilmestynyt "Pohjanmaan Suunta" ei heidän mielestään kyennyt riittävästi palvelemaan puolueen synnyinmaakuntaa. "Lakeudesta" pyrittiin tekemään kilpailukykyinen maakuntalehti, joka kuusipäiväisenä ja myös maanantaiaamuisin ilmestyvänä pakotti "Vaasan" ja "Ilkan" muuttumaan seitsenpäiväisiksi. Kuusipäiväisen lehden rinnalla julkaistiin kolmipäiväistä painosta. Lehden ilmestyminen päättyi talvisodan edellä.
Sanomalehti Oy Lakeuden julkaiseman lehden päätoimittajina työskentelivät K. R. Kares ja Reino Ala-Kulju (1935–1936), O. J. Syväri (1936–1937), Ilmari Talvitie (1937–1938), Lauri Vihantola (1938) ja Jaakko Virkkunen (1938–1939). Yhtiön johtokunnan puheenjohtajina toimivat A. Koro ja Vilho Muilu ja toimitusjohtajina Severi Jokinen ja Veli Salmi.
Pyynikin rinteessä
Pyynikin rinteessä on Kalle Päätalon "Juuret Iijoen törmässä" -sarjan seitsemästoista osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1987 Gummeruksen kustantamana.
Kalle on päässyt opiskelemaan Tampereen teknillisen koulun huoneenrakennuksen opintosuunnalle tarkoituksenaan valmistua rakennusmestariksi. Kallen on kuitenkin jätettävä opinnot heti aluksi sikseen, kun kotipitäjästä Taivalkoskelta saapuu murheellinen tieto, Kallen veli Manne on saanut surmansa puukotuksen uhrina. Matka Taivalkoskelle on aikaisempia raskaampi ja vielä raskaampaa on nähdä Kallen vanhempien Riitun ja Herkon kärsimys. Hautajaisten ja muiden selvittelyjen jälkeen alkaa lähes epätoivoinen takaa-ajo saavuttaa muut kurssitoverit opinnoissa.
Reissutyössä
Reissutyössä on Kalle Päätalon "Juuret Iijoen törmässä" -sarjan kahdeksastoista osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1988 Gummeruksen kustantamana.
Kalle on valmistunut rakennusmestariksi ja lähtee ensimmäiselle mestarityömaalleen. Enää ei riitä, että uuttera työmies ahertaa työtä yli kohtuullisen rajan, vaan tällä kertaa on saatava koko työmaan joukko työskentelemään tehokkaasti. Venyvän reissutyön ohessa ehditään jälleen myös käydä Taivalkoskella yhdistetyllä työ- ja lomamatkalla. Kallen sisaren Martan lapset pyörivät Kallioniemessä isovanhempien Riitun ja Herkon iloksi ja joskus harmiksikin. Vuosikymmen vaihtuu 1950-luvulle ja Kalle täyttää 30. Kallen ajatukset pyörivät niin menneessä kuin tulevassa. Kirjoitushalut on jätettävä taka-alalle, kunnes oma talo on saatu valmiiksi.
Edith Evans
Dame Edith Mary Evans, DBE (8. helmikuuta 1888 Lontoo, Iso-Britannia – 14. lokakuuta 1976 Cranbrook, Kent, Iso-Britannia) oli brittiläinen näyttelijä. Hänet tunnettiin parhaiten lavanäyttelijänä, mutta hän teki myös useita elokuvarooleja. Evans muistetaan erityisesti siitä, että hän piti mielenkiintoisten ja vaikeiden roolihahmojen näyttelemisestä, minkä vuoksi hän kieltäytyi välillä pääroolista saadakseen itselleen kiinnostavamman sivuroolin. Parhaiten Evans muistetaan rouva Backnellin roolista Oscar Wilden kirjoittamassa näytelmässä "The Importance of Being Earnest".
Evans oli kolmesti ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi, mutta ei voittanut kertaakaan. Evans oli ehdolla parhaaksi naissivuosaksi rooleistaan elokuvissa "Tom Jones – hulivilihurmuri" ja "Kotiopettajattaren salaisuus" sekä parhaaksi naispääosaksi elokuvasta "Kuiskausten talo".
Molenbeek-Wersbeek
Molenbeek-Wersbeek on kunnanosa Bekkevoortin kunnassa, joka sijaitsee Hagelandin alueella, Flanderin Brabantin itäosassa, Belgiassa.
Nimeä "Wersbeek" tiedetään käytetyn ainakin jo vuonna 1192 muodossa "Warsbeck" (). Nimi "Molenbeek" () taas on peräisin nykyisin nimellä Pijnbeek tunnetun virran varrella sijainneesta vesimyllystä.
Wersbeekin seurakunta on mainittu paavillisessa bullassa vuodelta 1225. Molenbeekissä oli 1200-luvulla kappeliseurakunta, jolla oli oma pastori.
Molenbeek-Wersbeek oli pitkään itsenäinen kunta kunnes se vuonna 1977 yhdistettiin Assentin kanssa Bekkevoortiksi.
Kunnanosa koostuu Molenbeekin ja Wersbeekin kylistä. Molenbeek-Wersbeekin pinta-ala on 7,75 km²; vuoden 2006 väestönlaskennassa siellä oli 1 151 asukasta.
Aage (Tanskan prinssi)
Tanskan prinssi Aage (koko nimeltään Aage Christian Alexander Robert, 10. kesäkuuta 1887 – 19. helmikuuta 1940), Tanskan ja Islannin prinssi, oli Tanskan kuninkaan Kristian IX:n pojanpoika. Hänen serkkujaan olivat Tanskan kuningas Kristian X, Norjan kuningas Haakon VII, Kreikan kuningas Konstantin I, Ison-Britannian kuningas Yrjö V ja Venäjän keisari Nikolai II.
Prinssi Aage liittyi Tanskan armeijaan vuonna 1909 ja saavutti vuonna 1913 luutnantin arvon. Ensimmäisen maailmansodan aikana, jolloin Tanska oli puolueeton, hän palveli vuoden ajan sotilasasiamiehenä Italiassa. Palattuaan Tanskaan hänet ylennettiin kapteeniksi.
Prinssi Aage avioitui helmikuussa 1914 Torinossa italialaisen di Bergolon kreivin tyttären Mathilde Calvin kanssa. Koska avioliitolle ei ollut Tanskan kuninkaan lupaa eikä aviopuoliso kuulunut sallitun avioliiton mahdollistavaan ylhäisaatelistoon, prinssi Aage luopui kruununperimys­oikeudestaan Tanskan kruunuun. Tämän jälkeen hän sai käyttää prinssin titteliä henkilökohtaisesti ja hänen arvonimensä oli prinssi Aage, Rosenborgin kreivi. Heille syntyi tammikuussa 1915 poika Valdemar, Rosenborgin kreivi (1915-1995). Aagen ja Mathilden avioliitto päättyi eroon vuonna 1939.
Prinssi Aagen nimi kytkeytyy Suomen vuoden 1918 kuningakuntahankkeeseen: Hän kertoi 1920-luvun alussa Suomen Kööpenhaminan-lähettiläälle Gustaf Idmanille, että kenraali Mannerheim oli syyskuussa 1918 Kööpenhaminassa käydessään kysynyt, olisiko prinssi halukas Suomen kuninkaaksi, jos hänelle tarjottaisiin kruunua. Idmanin mukaan Aage olisi antanut suostumuksensa.
Vuonna 1922 prinssi Aage sai Tanskan kuninkaalta luvan luopua Tanskan armeijasta siirtyäkseen Ranskan muukalaislegioonaan. Hän siirtyi legioonaan kapteenin arvoisena asemapaikkana Marokkoon, jossa Espanja ja paikallinen berberien Rifin tasavalta kävivät niin sanottua Rifin sotaa. Myös Ranska osallistui tähän sotaan vuodesta 1924. Prinssi Aage haavoittui sodassa jalkaan, ja hänelle myönnettiin ansioistaan ranskalainen Croix de Guerre -kunniamerkki.
Prinssi Aage palveli Muukalaislegioonassa 17 vuoden ajan yleten everstiluutnantiksi. Hän saavutti palvelustaan muukalaislegioonassa korkean ranskalaisen Kunnialegioonan kunniamerkin. Vuonna 1927 hän julkaisi toiminnastaan muukalaislegioonassa englanninkielisen kirjan "A Royal Adventurer".
Prinssi Aage kuoli keuhkopussitulehdukseen Marokossa 52-vuotiaana. Hänet haudattiin nykyisen Algerian länsiosaan Sidi Bel Abbèsiin. Ranskalaisten vetäytyessä Algerian sodan päättymisen myötä 1962 Pohjois-Afrikasta he päättivät symbolisesti tuoda kolmen sotilaan jäännökset Ranskaan. Yksi valituista oli prinssi Aage, jonka maalliset jäännökset siirrettiin Puyloubieriin eteläiseen Ranskaan muukalaislegioonan uuden päämajan läheisyyteen.
Oman katon alle
Oman katon alle on Kalle Päätalon "Juuret Iijoen törmässä" -sarjan yhdeksästoista osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1989 Gummeruksen kustantamana.
Kallen ensimmäinen mestarityömaa osuuskaupan rakennus saadaan kunnialla päätökseen. Ilmari Vouvila vaimoineen muuttaa Lainan ja Kallen luokse Messukylään Kuusisen yläkertaan. Ilmari pääsee kirvesmiehen oppiin Kallen seuraavalle mestarityömaalle, Uusbetonin korotukseen. Tällä työmaalla tavataan useita värikkäitä henkilöitä, kuten omaperäinen insinööri Sileharju. Kalle, Ilmari ja Janne Mäkitörmä rakentavat iltaisin ja viikonloppuisin Kallen ja Lainan rintamamiestaloa Kirvestielle. Oman talon rakentamisessa tuntuvat sukupolvien väliset virheet toistuvan, kuten Kallen isän Herkon "paikkaansa hakevan" uunin kohdalla.
Espoo Innovation Garden
Espoo Innovation Garden on innovaatiokeskittymä Espoossa Otaniemen, Keilaniemen ja Tapiolan alueella. Sen muodostavat kansainväliset yritykset, Startup Sauna, kulttuuritoiminta, urheiluseurat sekä tiede- ja tutkimusyhteisö. Alueella toimii 5000 tutkijaa, 25 tutkimus- ja kehitysyksikköä ja suuri osa Suomen pörssiyrityksistä. Rakenteilla olevalla Länsimetrolla tulee olemaan keskeinen rooli alueen kehityksessä.
Espoo Innovation Gardenin tavoitteena on tuoda alueen toimijat yhteen, vahvistaa yhteistyötä ja yhteisöllisyyttä. Tavoitteena on rakentaa kasvualustaa uusien työpaikkojen synnylle ja hyvän elinympäristön vahvistumiselle yritysten, yhteisöjen ja asukkaiden yhteistyönä.
Ilonen talo
Ilonen talo on Kreetta Onkelin kirjoittama romaani. Teos on ilmestynyt vuonna 1996 WSOY:n kustantamana.
Teos kertoo luhankalaisen Tomperin perheen elämästä 1970-luvulta 1980-luvun puoliväliin. Perheen isä on kuollut ja äiti on alkoholisti. Iloisessa talossa kaikuu sekä nauru että itku.
Ilonen talo, Marja Ruotsalan ohjaama televisioelokuva vuodelta 2006
Ursavus elmensis
Sarastuskarhu eli alkukarhu ("Ursavus elmensis") on sukupuuttoon kuollut karhulaji.
Alkukarhun eläessä mioseenikaudella 20 miljoonaa vuotta sitten Eurooppa oli osa lämmintä vyöhykettä. "Protursus simpsonin", josta karhujen suku ("Ursus") polveutuu, uskotaan kehittyneen alkukarhusta noin 10 miljoonaa vuotta sitten. Vaikka alkukarhu on varhaisin ”aito” tunnettu karhu, sen uskotaan selvinneen hengissä pidempään kuin "Ursavus deperti", josta "Indarctoksen" ja "Agriotheriumin" uskotaan kehittyneen. Alkukarhu oli suunnilleen ketun kokoinen ja muistutti monella tapaa koiraa. Se saalisti luultavasti puissa, kuten sen esivanhemmat, ravintona lähinnä hyönteiset ja kasvit.
Pleistoseenilla (1,8 miljoonaa – 10 000 vuotta sitten) "Ursavus"-lajien jälkeläiset olivat kehittyneet muutamaksi suurimmista petoeläimistä (Carnivora) jota on koskaan ollut. "Ursavusta" pidetään kaikkien nykyään tunnettujen karhujen esivanhempana. Suku kuoli sukupuuttoon 8–7 miljoonaa vuotta sitten, kun pohjoisen pallonpuoliskon ilmasto muuttui kuivemmaksi kadottaen lämpimän vyöhykkeen metsät.
Trimetyyliboraani
Trimetyyliboraani (CHB) on organoboraaneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää neutronilaskimissa ja booria sisältävien ohutkalvojen valmistukseen.
Huoneenlämpötilassa trimetyyliboraani on voimakkaan pahanhajuista myrkyllistä kaasua. Se reagoi erittäin voimakkaasti hapen kanssa ja voi syttyä palamaan joutuessaan kosketuksiin ilman kanssa. Se liukenee erittäin niukasti veteen ja paremmin etanoliin ja dietyylieetteriin. Kuumennettaessa veden kanssa yhdiste hydrolysoituu metyyliboronihapoksi. Trimetyyliboraani on Lewis-happo ja muodostaa stabiileja komplekseja ammoniakin ja useiden amiinien, esimerkiksi trimetyyliamiinin tai kinuklidiinin, kanssa. Näistä additiotuotteista trimetyyliboraani voidaan vapauttaa hapon avulla.
Trimetyyliboraania voidaan valmistaa booritrifluoridin ja metyylimagnesiumbromidin välisellä reaktiolla. Liuottimena reaktiossa käytetään dibutyylieetteriä. Toinen tapa on natriummetyylitrikloroaluminaatin ja booritrikloridin välinen reaktio.
Erittäin puhdasta trimetyyliboraania voidaan käyttää neutronilaskimissa neutroneja kaappaavana aineena. Yhdistettä voidaan käyttää myös valmistettaessa booriohutkalvoja kemiallisella kaasufaasipinnoitusmenetelmällä.
Iijoen kutsu
Iijoen kutsu on Kalle Päätalon "Juuret Iijoen törmässä" -sarjan 20. osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1990 Gummeruksen kustantamana.
Kalle työskentelee rakennustyömaan mestarina päivisin ja iltaisin viimeistelee uuden omakotitalonsa sisä- ja ulkotöitä. Ennen yli voimiensa työskentelevä Kalle on nyt muuttunut väsyneeksi ja haluttomaksi. Kirjoittamisen intoa olisi, mutta muut työt vievät liikaa aikaa. Kallesta tuntuu, että hän on jo menettänyt parhaat ikävuotensa. Oman lapsen kaipuu iskee myös, ja sen korvikkeeksi Kalle hankkii koiran, Lainan tätä vastustaessa. Avioliitto muuttuu taas säröisäksi.
Pääsiäislomalla Kalle matkustaa kotipitäjäänsä Taivalkoskelle. Hän saa tietää kunnan hakevan rakennusmestaria. Paikka tuntuu olevan jo valmiiksi päätetty Kallelle. Lopulliseen päätökseen vaikuttaa vanhan koti-ikävän lisäksi myös turhautuminen kirjoittaa Tampereelle keskentekoisessa kodissa. Kalle ja Laina hyvästelevät tutut maisemat ja muuttavat pohjoiseen.
Kiilholma (täsmennyssivu)
Kiilholma voi tarkoittaa seuraavia:
Maailman hauskin vitsi
Maailman hauskin vitsi () on brittiläisessä komediasarjassa "Monty Pythonin lentävä sirkus" nähty sketsi. Se on yksi sarjan tunnetuimpia sketsejä ja esitettiin alkujaan sarjan ensimmäisessä jaksossa 5. lokakuuta 1969. Sketsin lyhyempi versio sisältyy myös vuonna 1971 valmistuneeseen elokuvaan "Elämä on Pythonia".
Sketsin aiheena on vitsi, joka on niin hauska, että jokainen sen kuullut kuolee nauruun. Vitsin sisältöä ei sketsin aikana paljasteta katsojille. Sketsissä kuullaan vitsin ”saksankielinen käännös”, joka ei todellisuudessa tarkoita saksaksi mitään.
Sketsin alussa Ernest Scribbler (Michael Palin) kirjoittaa kotonaan paperilapulle keksimänsä vitsin, jolle alkaa nauraa hysteerisesti ja kuolee nauruun. Pian paikalle ilmestyy hänen äitinsä (Eric Idle), joka järkyttyy nähdessään poikansa kuolleen ja ryhtyy lukemaan itsemurhaviestiksi luulemaansa lappua, kuollen pian itsekin nauruun. Myöhemmin televisioryhmä saapuu paikalle raportoimaan vaarallisesta vitsistä. Kaksi konstaapelia yrittää takavarikoida vitsin Scribblerin talosta. Hekin saavat surmansa luettuaan vitsin vahingossa, mutta toinen onnistuu ennen kuolemaansa kantamaan lapun pihalle saakka. Pian Britannian armeija kuulee tappavasta vitsistä ja alkaa käyttää sitä salaisena aseena sotatoimiin.
Tässä vaiheessa tarina siirtyy selittämättömästi toisen maailmansodan aikaan. Britit ovat kääntäneet vitsin sana kerrallaan saksaksi ja sitä huudatetaan Ardennien taistelun aikana rintamalla kovaäänisistä vihollisen puolelle, jolloin saksalaissotilaat kuolevat nauruun. Gestapo yrittää kiduttamalla saada sotavangiksi jääneen englantilaisen sotilaan (Michael Palin) paljastamaan vitsin. Kun sotilas kertoo vitsin saksaksi, kuulustelijan apulainen kuolee välittömästi nauruun, mutta tyhmä kuulustelija (John Cleese) kuolee vasta hieman myöhemmin tajuttuaan vitsin viiveellä. Saksalaiset kehittävät oman englanninkielisen vastavitsin, jota lähetetään häiriölähetyksenä brittiläisillä radiotaajuuksilla. Saksalaisten vitsi on kuitenkin kehno sanaleikki, joka ei naurata ketään. Lopussa sketsi muuttuu dokumentiksi, jossa juontaja (Eric Idle) kertoo, että maailman hauskimman vitsin viimeiset kappaleet haudattiin sodan jälkeen syrjäiseen paikkaan. Paikalla on hautakivi, jossa lukee ”To the Unknown Joke” (”tuntemattomalle vitsille”).
Dieselpunk
Dieselpunk on tunnetumman steampunkin sukuinen retro-futuristisen teknologian estetiikkaa seuraileva tyylisuuntaus ja fiktionlaji. Sen puitteissa on luotu kuvataidetta, musiikkia, elokuvia, kaunokirjallisuutta ja tekniikkaa. Nimi juontaa steampunkin (eli höyrypunkin) tapaan 1980-luvun tieteiskirjallisuuden alalajista kyberpunkista. Nimityksen -punk-osa viittaa vastakulttuuriin. Kirjailija Scott Westerfield kuvaa dieselpunkkia viittamalla outoon 2. maailmansotaan. Hän huomauttaa, että dieselpunk on steampunkia pessimistisempi. Natseilla onkin usein osansa sen vaihtoehtohistorioissa. Gary G. Wolfen mukaan merkittävin ero steampunkiin on kuitenkin aikakaudessa: steampunk sijoittuu viktoriaaniseen ja dieselpunk hänen mukaansa sotien väliseen aikaan.
Suurelle yleisölle tutuimpia tyylisuunnan edustajia lienevät Indiana Jones -elokuvat, jotka edustavat ns. vaihtoehtohistoriaa. Myös Mad Max elokuvissa on viitteitä dieselpunkiin, vaikka ne pääosin edustavatkin kyberpunkia. Kotoisinta dieselpunkia lienee kuunatseista kertova elokuva Iron Sky. Dieselpunkin juuret ovatkin peräisin jo ainakin 1980-luvulta, eikä siten ole pelkästään steampunkin tuore johdannainen. Sen teemat keskittyvät joko aikakauden estetiikkaan tai aikakaudella syntyneisiin utopioihin.
Dieselpunk-peleissä on usein teemana toinen maailmansota (mm. Wolfenstein ja ). Niin kutsuttuja uusswingiä (eli swing-musiikin uutta tulemista) ja electro swingiä pidetään dieselpunk-musiikkina. Dieselpunk muodissa 1920–1950-lukujen tyyli yhdistyy nykymuotiin. Tyylisuunnan elokuvien innoittajan on toiminut esimerkiksi Metropolis. Dieselpunkin muunnelmia ovat krominkiiltävä "dekopunk" ja sotienjälkeisen ajan "atomipunk".
Alisson Becker
Alisson Ramses Becker tunnetaan nimellä Alisson (s. 2. lokakuuta 1992 Novo Hamburgo, Rio Grande do Sulin osavaltio, Brasilia) on Brasilialaiset jalkapalloilija, joka on pelipaikaltaan maalivahti. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Liverpoolia. Vasenjalkainen Alisson kuuluu Brasilian jalkapallomaajoukkueeseen.
Alisson on Internacionalin kasvatti. Hän debytoi seuran edustusjoukkueen paidassa Série A:ssa kaudella 2013, jolloin hän pelasi sarjassa kuudessa ottelussa. Alisson voitti Internacionalin kanssa Rio Grande do Sulin osavaltionmestaruuden Campeonato Gaúchon neljästi. Vuonna 2015 hän debytoi Copa Libertadoresissa.
Alisson edusti Brasilian alle 17-vuotiaiden maajoukkuetta vuoden 2009 ikäluokan MM-kilpailuissa, joissa hän pelasi kolmessa ottelussa. Brasilian jalkapallomaajoukkueessa Alisson debytoi lokakuussa 2015 MM-karsintaottelussa Venezuelaa vastaan.
Alissonin isoveli Muriel pelaa maalivahtina Internacionalissa.
Seurajoukkuetasolla
Kaakilan linnankallio
Kaakilan linnankallio on Pirkanmaalla Vesilahdessa viimeistään rautakaudella käytössä ollut linnavuori.
Linnankallio sijaitsee Vesilahden kirkosta 1,6 kilometriä pohjoiskoilliseen. Linnankallio siijaitsee noin viisi kilometriä pitkällä Kaakilanniemellä Pyhäjärven rannalla. Niemen pohjoispuolella sijaitsee Toutosenselkä ja eteläpuolella Kirkkolahti. Kaakila on ollut ihmisten käytössä irtolöytöjen perusteella jo kivikaudelta lähtien. Linnankallio on 260×40 metriä suuri luoteis-kaakko-suuntainen kalliomäki. Kallion lakialue on kooltaan 190×20 metriä ja se kohoaa noin 30 metriä Pyhäjärven yläpuolelle. Sen koillisrinteet ovat jyrkät ja niissä sijaitsee pitkä yhtenäinen jyrkänne. Muissa ilmansuunnissa mäen rinteet ovat loivat ja ovat vaatineet puolustusvarustuksen. Kallion lounaisrinteellä on nähtävissä vielä kivimuurin jäänteitä, joiden pituus on noin 90 metriä. Ne ovat todennäköisesti jäänteitä puuvarustuksesta, jota kivet tukivat. Mäen pohjois- ja luoteispuolella ei niiden loivuudesta huolimatta löydy kivivalleja. Linnavuoren pohjois- ja luoteispuolelle on rakennettu kesämökkejä 1970-luvulla.
Kaakilanniemen kärkeä kutsutaan Linnannokaksi ja Linnankallion eteläpuolella sijaitsevan peltotilkun nimi on Linnanmoisio.
Kohdetta ei ole koskaan tutkittu arkeologisilla kaivauksilla. Sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1924 (Julius Ailio), 1939 (Väinö Maajoki), 1946 (Jouko Voionmaa), 1988 (Jussi-Pekka Taavitsainen) ja 1995 (Jouko Pukkila ja Ville Laakso). Kohteen ympäristöä on raivattu avoimemmaksi vuonna 1992 (Olli Soininen).
Kaakilan linnankallio on kansantarinoiden ja 1990-luvulla tehtyjen tutkimusten perusteella toiminut pakolinnana. Tarinat kertovat Kaakilan uljaasta Urtista, joka kuului kuuluisan pakanapäällikö Kirmukarmun joukkoihin. Heidän kerrotaan taistelleen aikanaan novgorodilaisia ja kristinuskon levittäjiä vastaan. Urtin mukaan nimetty Uurte-saari sijaitsee Kaakilanniemen länsipuolella. Perimätiedon mukaan kivimuurin sisäpuolella on ollut myös lähde. Linnankallion kerrotaan myös olleen lappalaisten viimeinen tukikohta Vesilahdessa, mistä todisteena ovat Kaakilan lappalaisperäiset nimet, kuten Lapinniemi ja Lapinlahti. Linnankalliolla on myös poltettu vainovalkeita varoittamaan lähiseudun asukkaita lähestyvistä vihollisista. Niemen eteläpuolella sijaitsevan Kirkkolahden rannalla kerrotaan poltetun myös helavalkeita vielä 1900-luvun alkupuolella.
Vuonna 1992 suoritettiin kolmen hehtaarin alueella perusraivaus, jonka tarkoituksena oli poistaa aluskasvillisuus rakenteiden ympäriltä ja poistaa kivivallien päältä puut. Myös alarinteille avattiin näkymä. Hoitoa on jatkettu useita vuosia poistamalla vesakkoa. Linnankalliolle johtaa polku, joka aiottiin merkitä puupaaluin. Polun alkuun pääsee henkilöautolla, jonka voi jättää vuoren juurelle. Linnavuori on eräs Vesilahden kunnan markkinoiman "Klaus Kurjen tien" kohteista.
Joël Quiniou
Joël Quiniou (s. 17. marraskuuta 1950 Pariisi) on ranskalainen jalkapalloerotuomari. Hän toimi kansainvälisen jalkapalloliiton FIFA:n virallisena erotuomarina vuodet 1980–1994.
Quiniou toimi Ranskan Ligue 1:n tuomarina vuodet 1979–1994. Hän toimi tuomarina kolmessa MM-lopputurnauksessa, vuosina 1986, 1990 ja 1994. Hän tuomitsi noissa kilpailuissa yhteensä kahdeksan ottelua, joka oli ennätys aina vuoteen 2014 asti, jolloin Ravshan Ermatov rikkoi sen. Vuoden 1984 kesäolympialaisissa Quiniou tuomitsi yhden ottelun. Hän tuomitsi urallaan kolme suurta finaalia, vuoden 1989 UEFA Super Cupin, vuoden 1991 UEFA Cupin finaalin ja vuoden 1993 Intercontinental Cupin.
Quiniou antoi Uruguayn José Batistalle punaisen kortin vain 45 sekunnin pelin jälkeen tämän taklattua Skotlannin Gordon Strachania vuoden 1986 MM-kilpailuissa. Kortti on MM-historian nopein punainen kortti.