Thrash metal
Thrash metal on metallimusiikin tyylilaji, joka sai alkunsa sekä Kaliforniassa että Britanniassa 1980-luvun alussa. Sen syntymiseen vaikutti huomattavan paljon englantilaisen metallimusiikin uusi aalto, New Wave of British Heavy Metal (NWOBHM), jonka tekniseen ulosantiin ja vahvoihin kitaravalleihin yhdistettiin hardcore punkin energisyys ja nopeus. Näin siitä kehittyi musiikin tyylisuuntaus, jolle on ominaista nopea tempo ja raskaat kitarariffit. Thrash metal oli suosituimmillaan 1980-luvulla ja 1990-luvun alussa.
Thrash metalin esiasteena voidaan pitää speed metalia, joka on vähemmän hardcore punk -vaikutteista ja lähempänä perinteistä heavy metalia kuin thrash metal. Genrejen erottelu on kuitenkin vaikeaa niiden samankaltaisuuden vuoksi.
Sana "thrash" on englantia ja tarkoittaa ’piestä’ (kepillä, ruoskalla ym.), ’hakata’, ja arkikielessä myös 'puida' (= "thresh"). Tyylilajin nimi on toistuvasti äännetty väärin ja kirjoitettu kirjoissa, lehdissä ja keskusteluissa virheelliseen muotoon *"trash metal" (”roskametalli”).
Tunnetuimpia suomalaisia thrash metal -yhtyeitä ovat muun muassa Mokoma, Stam1na, Lost Society ja 1980-luvun lopulla vaikuttaneet Stone sekä Airdash.
Yhtenä ensimmäisistä thrash metalin edelläkävijöistä on pidetty vuonna 1978 perustettua englantilaista crust punk -yhtyettä Amebix, joka sekoitti hardcore punkin heavy metaliin. Amebix sai runsaasti vaikutteita muun muassa Motörheadilta, Black Sabbathilta, Killing Jokelta ja Crassilta. Myöhemmistä yhtyeistä Sepultura, Neurosis ja Napalm Death ovat vannoneet Amebixin nimeen. Sepultura ja useat brasilialaiset yhtyeet ovat maininneet esikuviensa joukossa myös suomalaiset hardcore punk -yhtyeet Terveet Kädet ja Rattuksen. Englantilaisen uuden aallon metallimusiikin soundia toteutti myös tuottaja Mike Stone, jonka tuottamilla hardcore punkiin vivahtavilla äänitteillä saattoi olla vaikutusta thrash metalin syntyyn.
Merkittäviä sysäyksiä thrash metalin kehityksessä tapahtui vuosina 1984–1986, kun thrash metal -yhtyeet eri puolilla maailmaa julkaisivat ensialbumeitaan. Yhdysvalloissa Anthraxin "Fistful of Metal" (ja erityisesti sen thrash metal -ylistyslaulu ”Metal Thrashing Mad”), Slayerin minialbumi "Haunting the Chapel", esikoisalbumi "Show No Mercy" ja kakkosalbumi "Hell Awaits", Exoduksen "Bonded by Blood", Metallican kakkosalbumi "Ride the Lightning" sekä Megadethin "Killing Is My Business... And Business Is Good!" olivat uranuurtajajulkaisuja. Ne osoittivat thrash metalin kehityssuunnan moneksi vuodeksi eteenpäin.
Saksassa Kreator, Destruction ja Sodom tarjosivat thrash metalin raskainta antia esikoisalbumeillaan "Endless Pain", Infernal Overkill ja "Obsessed by Cruelty". Brasiliassa Sepulturan EP "Bestial Devastation" lähenteli jo death metalia.
Varsinaisen thrash metalin kärjen 1980-luvun puolivälissä muodostivat Metallica, Anthrax, Slayer ja Megadeth. Musiikkilehdistö kutsui niitä ”thrash metalin neljäksi suureksi”. Tyylilajin marginaalisuuteen nähden nämä yhtyeet menestyivät hyvin ja saivat mainetta. Kukin niistä julkaisi vuosina 1986–1987 albumin, joka jäi thrash metalin historiaan merkkiteoksena: "Master of Puppets" (Metallica), "Reign in Blood" (Slayer), "Peace Sells... But Who’s Buying?" (Megadeth) ja "Among the Living" (Anthrax). Yhtyeiden menestys jatkui 1990-luvun alkupuolelle saakka, jolloin thrash metal alkoi vähitellen lähestyä valtavirran musiikkityylejä. Vaikka yhtyeiden radiosoittoaika oli yleensä vähäistä, Anthrax myi Yhdysvalloissa kultaa vuonna 1988 (EP "I’m the Man"), kun taas Metallican ja Megadethin ensimmäiset platinalevymyyntiin oikeuttaneet luvut rikkoutuivat jo vuosina 1986 ("Peace Sells... But Who’s Buying?") ja 1992 ("Countdown to Extinction"). Nelikosta raskainta thrash metalia soitti Slayer, jonka menestyksen takuuna olivat kulta- ja platinamyynnin sijasta fanaattisten kannattajien täyttämät konserttisalit.
Muita hieman vähemmän tunnettuja thrash metal -yhtyeitä olivat muun muassa yhdysvaltalaiset Dark Angel, Exodus, Anthrax-jäsenten sivuprojekti S.O.D., Testament sekä kanadalainen Voivod. Vaikka edellä mainittujen yhtyeiden levymyynti ja näkyvyys eri medioissa olivat pienempiä kuin ”neljällä suurella”, niiden musiikillinen anti tyylilajille oli vähintään yhtä merkittävä.
”Teutonithrashiksi” kutsuttua suuntausta muokkasivat länsisaksalaiset Destruction, Kreator ja Sodom vuosina 1985–1989. Länsisaksalaisten yhtyeiden työ omalla maaperällään oli merkittävää, koska saksalainen underground- ja metallimusiikkiliike oli hyvin vastaanottavainen uusille musiikkityyleille ja yhtyeille. Kun yhdysvaltalaiset thrash metal -yhtyeet käytännössä taistelivat olemassaolostaan koko 1980- ja 1990-luvun, saksalaisten kollegoiden ei tarvinnut huolehtia radiosoitosta, levymyynnistä tai musiikin poliittisesta korrektiudesta läheskään yhtä paljon. Euroopassa albumeja myytiin tarpeeksi, konserttisalit olivat täysiä ja metallimaailman yhteisöllisyyden ansiosta keskinäinen kilpailu oli terveellä pohjalla.
Saksalaisten thrash metal -yhtyeiden musiikki oli usein uskaliaampaa ja sanoitukset vihaisempia kuin yhdysvaltalaisten. Saksalaisessa thrash metalissa olikin paljon death metalin piirteitä. Tyylin vaikutteet levisivät nopeasti myös Länsi-Saksaa ympäröiviin, lähinnä germaanisen kielialueen maihin.
Thrash metalin suurin suosio hiipui 1990-luvun puoliväliin mennessä. Rockmusiikissa brittipop- ja grunge-yhtyeet hallitsivat radioiden soittolistoja ja albumilistoja, ja metallimusiikin kaupallinen suosio oli yleensäkin laskussa. Useat merkittävistä 1980-luvun thrash metal -yhtyeistä joko hajosivat kokonaan (kuten Acid Reign, Nuclear Assault tai Whiplash), tai jäivät vuosien mittaisille levytys- ja konsertointitauoille, (kuten Dark Angel, Death Angel, Exodus tai Forbidden).
Osa vanhoista thrash metal -yhtyeistä, kuten Sepultura, alkoivat kehittää musiikkityyliään melodisempaan suuntaan. Groove metalin tai post-thrashin uranuurtajat Panteran johdolla hylkäsivät 1980-luvun suoraviivaisen thrash metalin. Thrash metalista polveutuneet uudet tyylit toivat sen samalla hieman lähemmäksi metallimusiikin valtavirtaa.
Vuosikymmenen verran kestäneen suvantovaiheen jälkeen thrash metal kehittyi taas 2000-luvulla. Erityisesti post-thrashin myötä musiikkiin oli tullut uusia elementtejä. Kappaleiden eri osien tempon vaihtelut olivat tavallisia, ja melodiakulut koostuivat muustakin kuin kuudestoistaosanuoteista kootuista, sahaavista riffeistä. Thrash metalista polveutuneet uudet tyylisuunnat, kuten alternative metal ja metalcore, saivat uudesta nuorisosukupolvesta täysin uutta yleisöä.
Myös Suomessa perustettiin vanhaa thrash metalia ja muita metallimusiikin tyylilajeja yhdistäviä yhtyeitä. Usein Mokomaa ja Stam1naa pidetään Suomen modernimman thrash metalin edustajina. Myös ruotsalainen The Haunted ja yhdysvaltalaiset Damageplan, Killswitch Engage ja Lamb of God edustavat musiikkityyliä, joka häilyy thrash metalin, post-thrashin ja metalcoren välimaastossa.
Suomalaisista thrash metal -yhtyeistä merkittävin ja parhaiten tunnettu on Stone. Varsinkin yhtyeen kahta ensimmäistä albumia "Stone" (1988) ja "No Anaesthesia!" (1989) pidetään merkittävimpinä Suomen thrash metalin uranuurtajajulkaisuina. Stone hajosi virallisesti vuonna 1992, ja sen jäseniä liittyi myöhemmin muihin yhtyeisiin, kuten Suburban Tribe, Amorphis ja Children of Bodom. Stonen musiikkia on kuitenkin julkaistu uudelleen ja yhtye on jatkanut satunnaista konsertointia aina 2000-luvulle saakka.
Erityisesti 1980-luvun lopulla Pohjois-Suomessa thrash metal oli suosittua ja paikallisesti esiintyviä yhtyeitä oli runsaasti. Jotkut yhtyeet, kuten Airdash ja A.R.G., levyttivät suurille levy-yhtiöille, mutta esimerkiksi Crematory, Mengele (myöhemmin nimillä Insomnia ja Wengele), Maple Cross, National Napalm Syndicate ja Sacred Crucifix olivat merkittäviä paikallisia vaikuttajia Oulun läänin ja Etelä-Lapin alueella.
Suomalaiset thrash metal -yhtyeet toimivat kuitenkin lähinnä harrastepohjalta ja alkuaikojen julkaisut olivat lähes poikkeuksetta omakustanteita. Thrash metal oli monille soittajille lähinnä tapa viettää aikaa ystävien keskuudessa ja demonauhojen kansainvälinen vaihto keino pitää yhteyttä samanhenkisten ihmisten kanssa.
Thrash metalia voidaan pitää death metalin edeltäjänä. Suurimpana erona näiden kahden tyylin välillä on laulutyyli. Death metal -laulajien matala ja kuolinkorinaa muistuttava murinalaulu on tyylilajin tavaramerkki, kun taas thrash metal -laulajat voivat laulaa joko jonkin verran puhtaammin vokaalein ja paremminkin huutaen tai karjuen. Muun muassa Slayerin Tom Arayan vokalisointitekniikka oli huutopainotteista laulua, joka saattoi vaikuttaa murinalauluun. Myös usein death metallissa käytetään enemmän blast beatia, kuin thrash metalissa, jossa rumpuja soitetaan useammin nopeasti hakaten, etenkin 1980- ja 1990-luvun thrashissa. Genre-raja on kuitenkin häilyvä, ja useissa lähteissä ja lehdistössä käytetään myös yhdistelmätermiä deathrash tai death-thrash. Erityisesti Sepulturan yhteydessä termi deathrash esiintyi useasti 1990-luvun alkupuolella.
1990-luvun alussa thrash metal kehittyi post-thrashiksi. Riffittelevä, välillä hidas- tai keskitempoinenkin ja raskas musiikki tunnetaan myös nimillä groove metal ja neo thrash. Sen edustajia olivat muun muassa yhdysvaltalainen Pantera ("Cowboys from Hell" ja sen jälkeiset albumit) sekä Sepultura 1990-luvun levytyksineen. Myös takavuosien thrash metal -yhtye Anthraxin materiaali oli 1990-luvulla hyvin post-thrash -tyyppistä. Overkill-yhtyeen uusi tuotanto on myös groove metal -vaikutteista. Post-thrash on 2000-luvun metalcoren suurimpia vaikuttajia.
Käsitteet thrash metal ja speed metal ovat niin ikään hyvin häilyviä. Vaikka molemmat termit ovat kiistatta olleet käytössä jo 1980-luvun alkupuolelta lähtien, niiden välillä ei ole selkeää rajaa. Asiaa on yritetty määritellä siten, että thrash metal on speed metalliakin raskaampaa, äärimmäisempää ja aggressiivisempaa musiikkia. Speed metalissa korostuvat enemmän perinteisen heavy metalin vaikutteet. Joissain thrash metal -yhtyeissä laulajalla on tapana ”rääkyä” tai ”öristä”, kun taas speed metalissa turvaudutaan useammin puhtaaseen lauluun korkeita kirkaisuja hyödyntäen. Thrash metal on yleensä myös synkkätunnelmaista, kun taas speed metal -kappaleiden sanoitukset ovat toisinaan humoristisia ja hyväntuulisia. Käytännössä speed metalia ja thrash metalia on kuitenkin usein käytetty synonyymeinä. Thrash metalin ja speed metalin ”yhdistämistä” esiintyy, esimerkkinä yhdysvaltalainen Razormaze.
Fuusiothrash yhdistää jazzin vapaamuotoisuuden ja riffien seurannasta joustamisen black/death metaliin ja hardcore punkiin. Tunnetuin edustaja on suomalainen Sunblind. Genre on erittäin harvinainen ja undergroundissa demotasoisuuden takia. Se sekoitetaan usein hardcore punkiin ja black metaliin.
Ensimmäisiä black metal -yhtyeitä, joiden musiikissa oli paljon vaikutteita thrash metalista, olivat esimerkiksi Sarcófago, Venom ja Hellhammer. Jotkut ensimmäisen aallon black metal -yhtyeet sekoittivat musiikissaan death-, black- ja thrash metalia.
Groove metal yhdistää eri genrejä, kuten thrash metalia, heavy metalia, death metalia ja hardcorea. Pantera-yhtye on yleensä luokiteltu tähän genreen ja yhtyeen "Cowboys from Hell" -albumia pidetään groove metalin vaikuttajana. Groove metal on melko samanlaista kuin thrash metal, mutta tempo on hitaampi. Hitaammasta temposta huolimatta groove metal on hyvin aggressiivista ja saa yleisön helposti moshaamaan. Groove metal -yhtyeitä ovat muun muassa Pantera, 
Lamb of God, Mastodon, Machine Head ja Sepultura.