Eeppinen kyklos
Eeppinen kyklos () oli joukko antiikin kreikkalaisia eeppisiä runoja. Se voidaan jakaa kahteen ryhmään, Troijan kyklokseen eli Troijan tarupiiriin, joka käsittelee Troijan sotaan liittyviä tapahtumia, sekä Theban kyklokseen eli Theban tarupiiriin, jossa aiheena ovat Theban kaupunkiin liittyvät legendat. Usein eeppisellä kykloksella viitataan vain ensin mainittuun.
Eeppiseen kyklokseen luetaan joskus myös Homeroksen teokset "Ilias" ja "Odysseia", mutta usein termillä viitataan juuri ei-homeerisiin runoihin, kuten "Kypria", "Aithiopis", "Iliou persis" ("Troijan tuho"), "Nostoi" ("Paluut") ja "Telegonia".
Eeppinen kyklos oli Kreikan pimeinä vuosisatoina kehittyneen suullisen perinteen kirjalliseksi muutettu muoto, joka perustui paikallisiin heeros-kultteihin. Se esitti mykeneläisen pronssiajan muistumia myöhemmän rautakautisen Kreikan näkökulmasta. Kaikki eeppisen kykloksen runot oli kirjoitettu daktyylisellä heksametrillä eli herooisella runomitalla.
"Iliaan" ja "Odysseian" lisäksi kykliset eepokset ovat säilyneet vain katkelmina. Näistä merkittävin on yksityiskohtainen yhteenveto Troijan kykloksesta, jonka kirjoitti eräs Proklos (eri henkilö kuin filosofi Proklos). Fotios kuvasi 800-luvulla teoksessaan "Bibliotheka" laajemman eeppisen kykloksen, johon kuuluivat myös Theban kykloksen eeppiset runot. On kuitenkin varmaa, etteivät muut kuin "Ilias" ja "Odysseia" olleet säilyneet enää tuohon aikaan saakka, ja on todennäköistä, etteivät sen enempää Proklos kuin Fotioskaan viitanneet mihinkään kanoniseen kokoelmaan runoja.
Troijan tarupiirin runojen aiheina olivat Troijan sotaan liittyvät tapahtumat. Se koostui seuraavista yhdeksästä eepoksesta:
Theban tarupiirin runojen aiheina olivat Theban kaupunkiin liittyvät legendat. Siihen voidaan lukea seuraavat eepokset:
Kykloksen runoista ainoastaan "Ilias" ja "Odysseia" ovat säilyneet nykypäiviin. Muista teoksista on säilynyt katkelmia myöhempien kirjailijoiden teoksissa. Lisäksi muutamia rivejä on säilynyt riekaleisissa papyruslöydöissä.
Suurin osa eeppisen kykloksen runoja koskevasta tiedosta on peräisin niiden yhteenvedosta, joka on liitetty esipuheeksi tunnetun 900-luvulta peräisin olevan "Iliaksen" käsikirjoituksen, josta käytetään nimitystä Venetus A, alkuun. Esipuhe on vaurioitunut; siitä puuttuu "Kypriaa" käsittelevä osuus. "Kypriaa" käsittelevä osuus on säilynyt eräissä muissa käsikirjoituksissa, jotka sisältävät puolestaan vain tämän osan, ei muiden eepoksien osuutta.
Säilynyt yhteenveto on puolestaan katkelma pidemmästä erään Prokloksen kirjoittamasta teoksesta. Tämä tiedetään Fotioksen myöhemmän todistuksen perusteella tämän teoksessa "Bibliotheka". Fotios tarjoaa riittävästi tietoa Prokloksen teoksesta "Khrestomathia", että sen perusteella Venetus A:n katkelman voidaan osoittaa olevan peräisin samasta teoksesta. Prokloksesta tiedetään vain vähän sen lisäksi, että hän ei varmuudella ole sama henkilö kuin filosofi Proklos. Jotkut tutkijat ovat ajatelleet hänen olevan mahdollisesti sama kuin vähemmän tunnettu grammaatikko Eutykhios Proklos, joka eli 100-luvulla jaa., mutta on täysin mahdollista, että kyseessä on joku muutoin täysin tuntematon henkilö.
Se, kuinka nämä eeppiset runot yhdistettiin yhdeksi "kykloksen" nimellä tunnetuksi kokoelmaksi on edelleen epäselvää. D. B. Monro esitti 1800-luvulla, ettei sanan ("kyklikos") käyttö oppineiden keskuudessa viitannut kyklokseen itseensä, vaan tarkoitti "totunnaista", ikään kuin tietyn kaavan mukaista, ja että kyklos koottiin hellenistisellä ajalla, ehkä niinkin myöhään kuin ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Myöhemmät tutkijat ovat siirtäneet ajoitusta jonkin verran aiemmaksi, mutta hyväksyvät Monron päättelyn monin osin.
Toinen kysymys on kyklisten eeposten suhde Homerokseen. Ei-homeerisia eepoksia pidetään yleensä "Iliasta" ja "Odysseiaa" nuorempina. Tämän osoittamiseksi ei kuitenkaan ole tarpeeksi todistusaineistoa, ja jotkut tutkijat lähtevät siitä oletuksesta, että homeeriset eepokset ovat kyklisiä eepoksia myöhäisempiä ja hyödyntävät niitä laajalti. Jotkut toiset tutkijat ovat tässä maltillisempia ja katsovat homeeristen eeposten perustuvan legendoja sisältäneeseen aineistoon, joka muodostui myöhemmin eeppiseksi kyklokseksi. Keskustelu jatkuu edelleen.
Prokloksen kuvauksen perusteella ei-homeeristen eeposten juonet vaikuttavat siltä kuin ne olisi suunniteltu sopimaan yhteen Homeroksen runoelmien kanssa, ilman että teosten välillä on juurikaan päällekkäisyyksiä. Alun perin näin ei ole ollut. Esimerkiksi säilynyt lainaus osoittaa, että "Pieni Ilias" kertoi, kuinka Neoptolemos otti Andromakhen vangiksi Troijan tuhoutumisen jälkeen; Prokloksen mukaan "Pieni Ilias" kuitenkin päättyy ennen kuin Troijan tuhoaminen alkaa. Jotkut tutkijat ovat esittäneet, että "Kypria" käsitteli Troijan sotaa enemmän kuin mitä Prokloksen yhteenveto antaa ymmärtää; sitä vastoin jotkut ovat esittäneet, että "Kypria" johti kohti "Iliasta", ja Proklos esitti sen sellaisena, kuin miksi se oli alun perin suunniteltu.
Eepoksia on selvästi toimitettu ainakin jonkin verran, jotta ne on saatu sopimaan yhteen. Esimerkiksi "Iliaan" viimeiselle riville
on säilynyt myös vaihtoehtoinen versio, joka on suunniteltu johtamaan suoraan "Aithiopis"-runoelmaan:
Kykloksen eeposten välillä on ristiriitaisuuksia. Esimerkiksi se kreikkalainen sotilas, joka surmasi Hektorin pojan Astyanaksin Troijan kukistuessa, nimetään "Pienessä Iliaassa" Neoptolemokseksi; runoelmassa "Iliou persis" surmaajan nimi on Odysseus.
Kykloksen runot ovat aikanaan olleet hyvin suosittuja. Tämä voidaan päätellä kaikista niistä lukuisista runojen aiheita kuvanneista monumenteista, joita antiikin aikana pystytettiin. Niiden vaikutus näkyi myös sekä kreikkalaisessa lyriikassa että tragediassa.
Antiikin aikana homeerisia teoksia pidettiin kykloksen parhaimpina. Hellenistisen ajan oppineille kykliset runoilijat, joiden nimiin muut runot oli laitettu, olivat ("neōteroi", "myöhempiä") runoilijoita. Myöhemmin runot ovat kadonneet mahdollisesti siksi, että niitä on pidetty taiteelliselta arvoltaan Homeroksen runoja heikompina.
Aristoteles kritisoi "Runousopissaan" "Kypriaa" ja "Pientä Iliasta" siitä, että ne käsittelevät yhtä henkilöä ja yhtä ajanjaksoa tai toimintaa niin, että käsittelyssä on useita osia. Hän antaa ymmärtää, että kummallakin teoksella on vain yksi kirjoittaja, vaikka ei mainitsekaan kirjoittajia nimeltä.
Kykloksen eepoksissa esiintyvät tarinat esiintyvät myös muissa antiikin aikaisissa teoksissa. Tunnetuimpana Vergiliuksen "Aeneis" (kirja 2) sisältää kuvauksen Troijan tuhoamisesta troijalaisten näkökulmasta. Ovidiuksen "Muodonmuutoksia" (kirjat 13-14) kuvaa kreikkalaisten saapumisen Troijaan samoin kuin "Kypria", sekä Akhilleuksen aseiden arvioinnin kuten "Pieni Ilias". Quintus Smyrnaeuksen "Posthomerica" kertoo Akhilleuksen kuoleman jälkeisistä tapahtumista sodan päättymiseen saakka, ja Agamemnonin kuolema ja tämän pojan Oresteen kosto (runoelmasta "Nostoi") ovat aiheena kreikkalaisessa tragediassa, erityisesti Aiskhyloksen "Oresteiassa".