hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Korva
Korva on eläimen kuulo- ja tasapainoelin. Ulkokorvaan kuuluva korvalehti kerää ääniaaltoja ja johtaa ne korvakäytävään. Korvakäytävän loppupäässä on joustava ja kimmoisa tärykalvo, joka värähtelee ääniaaltojen ansiosta. Tärykalvosta värähtely siirtyy välikorvan kuuloluihin, jotka voimistavat tärykalvon värähtelyjä ja johtavat värähdysliikkeen sisäkorvan simpukkaan. Nesteen täyttämässä simpukassa olevat aistinsolut ärtyvät ja ne lähettävät impulsseja kuulohermoa pitkin isoaivojen kuuloalueelle, jossa ne tajutaan ääninä. Tasapainoelin ja pään liikeaisti sijaitsevat sisäkorvassa.
Sisäkorvan simpukassa sijaitsee kuuloelin eli Cortin elin. Siinä on kahdenlaisia aistinsoluja. Ulkokarvasoluja on kolmessa rivissä. Niiden tehtävänä on voimistaa tai vaimentaa ääntä ja siten suojata korvaa kovilta ääniltä. Sisäkarvasoluja on yhdessä rivissä ja ne varsinaisesti aistivat ääniaallot. Aistinkarvasolut ovat joustavan tyvikalvon päällä, ja niiden yläpuolella on jäykkä katekalvo. Ääniaallot saavat tyvikalvon värähtelemään, karvat koskettavat katekalvoa ja ärtyvät. Ärsytys saa aikaan välittäjäaineen erittymisen, mikä puolestaa saa aikaan hermoärsytyksen kuulohermoon.
Sisäkorvassa ovat myös nesteen täyttämät kaarikäytävät sekä pyöreä ja soikea rakkula, jotka reagoivat pään liikkeisiin ja toimivat siten tasapainoaistineliminä. Kaarikäytävien sisällä on nestettä, joka liikahtaessaan saa aistinsolut ärtymään ja välittämään tietoa isoaivoihin. Pyöreä ja soikea rakkula taas antavat tietoa pään asennosta.
Korva on kokonaisuudessan hyvin herkkä, ja pitkäaikainen meteli vaurioittaa korvan aistinsoluja pysyvästi. Yli 85 desibelin äänien kuulemista kannattaa välttää. Vaurioituminen aiheuttaa paitsi kuulon heikkenemistä, eli huonokuuloisuutta, myös jatkuvaa ja jopa hyvin voimakasta tinnitusta.
Korvatorvi on yhteydessä nieluun ja korvatulehduksen aiheuttavat bakteerit tulevatkin sen kautta. Tulehduksessa muodostuu märkää ja tärykalvo pullistuu.
Ilmanpaine vaikuttaa myös korvan toimintaan ja lentokoneella matkustaneet (korvan sisällä ylipaine) tai syvälle sukeltaneet (korvan sisällä alipaine) tietävätkin, että korvia alkaa helposti särkeä, jos tärykalvon sisällä olevaa painetta ei tasaa ulkopuolella olevaa painetta vastaavaksi. Tämä tapahtuu avaamalla korvanielukäytävän esimerkiksi nielaisemalla tai puhaltamalla samalla, kun pitää suun ja nenän ulostuloaukot suljettuina.
Pikaruoka
Pikaruoka on nopeasti valmistettua, usein tuotteistettua ravintoa. Suosittuja pikaruokia ovat muun muassa pizzat, hampurilaiset, ranskalaiset perunat, hot dogit ja kebabit. 1990-luvun puolivälissä pizza nousi kilpailemaan pihvin kanssa suosituimman ravintolaruoan tittelistä.
Tärkeä merkkipaalu pikaruoan suosion kasvuun oli Saint Louisin maailmannäyttely vuonna 1904.
Kansainvälisesti tunnettuja pikaruokalaketjuja ovat Wendy’s, Carl’s Jr., KFC, Subway, Burger King, McDonald’s ja Pizza Hut.
Keskimääräisessä pikaruoka-ateriassa on huomattavan suuri energiatiheys, puolitoista kertaa perinteisen brittiläisen ja kaksi ja puoli kertaa perinteisen afrikkalaisen aterian verran. Jos pikaruokia syö päivittäin, ruoasta kertyy helposti liikaa energiaa, rasvaa ja suolaa, vaikka annokset eivät olisi erityisen suuria.
Tutkimuksessa Helsingin yliopiston ravitsemustieteen osastolla vertailtiin pikaruoan ravintosisältöjä perinteiseen ruokaan ja todettiin, että suolaa hampurilaisateriassa oli kaksinkertaisesti ja energiaa peräti kolminkertaisesti voileipään verrattuna. Hiilihydraattien, proteiinin ja rasvan määrä kokonaisenergian määrästä oli molemmissa yhtä suuri.
Pikaruokateollisuuden on väitetty olevan suurimpia syyllisiä esimerkiksi yhdysvaltalaisten nuorten erittäin nopeasti yleistyneeseen ylipainoon. Kiistanalaisten tutkimustulosten mukaan pikaruoan sokeriin ja rasvaan voi kehittyä huumeita vastaava riippuvuus.
Pikaruoissa rasvan osuus energiasta on yleensä suositeltua suurempi ja hiilihydraattien osuus selvästi suosituksia niukempi. Esimerkiksi kebabissa ja makkaraperunoissa rasvan osuus on jopa 60–70 prosenttia energiasta. Toisaalta on olemassa pikaruokia, joissa rasvan osuus on lähellä suosituksia, kuten esimerkiksi eineshampurilaiset ja -lihapiirakat, salaattiannokset ja kasvispizza. Monien pikaruokien rasvan laatu ei vastaa suosituksia: niissä on liikaa tyydyttynyttä rasvaa. Monet pikaruokaravintolat myös käyttävät paistorasvana osittain kovetettuja kasvirasvoja, jotka sisältävät suuria määriä terveysvaikutuksiltaan tyydyttyneitä rasvojakin epäedullisempia transrasvoja. Rasvan laatu voi olla suositusten mukainen esimerkiksi salaattiannoksessa, jossa on loraus kasviöljypohjaista salaatinkastiketta.
Annoksen koko vaikuttaa huomattavasti saatuun energia- ja rasvamäärään. Omilla valinnoilla voi vaikuttaa pikaruoan ravitsemukselliseen sisältöön.
Pikaruokaa on kritisoitu myös runsaiden lisäainemäärien vuoksi. Yhdysvaltalainen ruoka-alan virasto ei edellytä yhtiöiden paljastavan lisäaineiden sisältöä, niin kauan kuin kemikaalit luokitellaan yleisesti ottaen turvallisiksi kuluttajille. Yhdysvaltain maatalousministeriö havaitsi vuonna 1996 että hampurilaisen sisältämässä jauhelihassa on ulostetta.
Talous
Talous tarkoittaa ihmisten välistä kanssakäymistä ja instituutioita, jotka liittyvät hyödykkeiden tuotantoon, jakeluun, vaihtoon tai kulutukseen. Taloustiede tutkii talouden toimintaa ja taloushistoria talouden kehitystä sekä aikaisempia ilmiöitä. Taloussosiologia taas tutkii erilaisten taloudellisten ilmiöiden yhteiskunnallisia syitä ja vaikutuksia.
Kansantalouden muodostavat eri ammattiryhmät, yritykset, instituutiot sekä muut toimijat. Taloudellisen toiminnan osa-alueet ovat alkutuotanto, jalostus ja palvelut. Kulutus, säästäminen, investoinnit ja työntekijät ovat talouden keskeiset tekijät, ja ne määrittävät kansantalouden tasapainon. Talouskasvua mitataan bruttokansantuotteen muutoksella.
Talouden historia alkaa jo esihistoriallisista ajoista. Aina kun joku on tuottanut vaihdettavaksi tuotteita tai palveluja, on siitä seurannut taloudellista kanssakäymistä. Talous on monimutkaistunut sitä mukaa kun yhteisöt ovat kasvaneet. Sumerilaiset kehittivät laajan hyödykerahaan perustuvan talouden. Babylonialaiset kehittivät taas ensimmäisiä velan käsitteeseen, sopimuksiin ja lakeihin perustuvia kauppatapoja.
Keskiajalle tultaessa talousjärjestelmät eivät olleet vielä juurikaan kehittyneet, ja suurin osa vaihdosta tapahtui ihmisten lähipiirissä. Riskipääoman kerääminen sai kuitenkin alkunsa löytöretkeilijöiden hankkiessa sijoittajia matkoilleen. Löytöretket johtivat aikanaan maailmantalouden alkuun. Ensimmäinen pörssi avattiin vuonna 1513 Antwerpeniin.
Taloustieteen käsitteistön luominen alkoi valistuksen aikakaudella. Moderniin taloustieteen isänä pidetään filosofi Adam Smithiä (1723–1790). Hän ja muut valistusajattelijat, kuten Anders Chydenius, pohtivat kansantalouden sekä markkinoiden toimintaa. Talouspolitiikkaa oli ohjannut tähän asti pitkälti merkantilismi, joka perustui protektionismiin ja tähtäsi lähinnä verotulojen keräämiseen vientikaupasta. Adam Smith oli ensimmäisiä vapaakaupan puolestapuhujia. Teollisen vallankumouksen myötä alkoi työnteon erikoistuminen ja massatuotanto. Kaupankäynnin rajoitukset vähentyivät ja teollisuuden pääomien myötä kapitalismi sai alkunsa.
Maailman talouden vauraudesta 40 prosenttia kuuluu vain 147 eri yritykselle.
Taloudellinen toiminta jaetaan kolmeen päätoimialaan. Alkutuotanto on raaka-aineiden keräämistä tai tuottamista kuten maatalouden, kalastuksen tai kaivostoiminnan harjoittamista. Jalostus sisältää raaka-aineiden muokkaamista hyödykkeiksi eli esimerkiksi autojen valmistuksen metalleista ja elintarvikkeiden tuotannon. Kolmas talouden ala on palvelut, joka sisältää kuluttajille ja yrityksille suunnatun palvelutoiminnan. Esimerkiksi pankit, elokuvateatterit ja koululaitos kuuluvat palveluihin.
Epävirallinen talous koostuu taloudellisesta toiminnasta, joka tapahtuu valtiojohtoisen talouden ulkopuolella. Sen muodostavat suorat epäviralliset vaihtokaupat, katukauppa, pienyhteisöjen keskenäinen vapaaehtoistyö sekä harmaa talous.
Phobos
Phobos on Deimoksen ohella toinen Marsin kuista. Se on Deimosta suurempi ja kiertää lähempänä Marsia, alle 6 000 kilometrin korkeudessa Marsin pinnasta. Aurinkokunnassa ei minkään muun kuun tiedetä kiertävän lähempänä planeettaa.
Phoboksen ja Deimoksen löysi yhdysvaltalainen astronomi Asaph Hall vuonna 1877. Phobos on nimetty kreikkalaisen mytologian Foboksen mukaan. "Phobos" tarkoittaa pelkoa, "Deimos" taas kauhua.
Phobos kiertää Marsia synkronisen radan sisäpuolella, eli se kiertää Marsia planeetan kiertymisnopeutta nopeammin. Siten se nousee lännestä, liikkuu hyvin nopeasti taivaanrannan halki ja laskee itään, yleensä kahdesti päivässä. Kiertoaika Marsin ympäri on 7 tuntia 39,2 minuuttia ja Marsin pyörähdysaika on 24 tuntia, 39 minuuttia ja 36 sekuntia. Matalasta kiertoradasta johtuen se ei näy kaikkialta Marsin pinnalta.
Vuonna 2015 julkaistun tutkimuksen mukaan Phoboksen kiertorata laskee 2 metriä vuosisadassa. Tämän myötä tutkijat arvioivat kuun hajoavan vuorovesivoiman vaikutuksessa 30-50 miljoonassa vuodessa ja leviävän renkaaksi Marsin ympärille. Renkaan kesto kiertoradalla riippuu mm. millä korkeudella Phobos hajoaa, mutta arvioiden mukaan osia siitä säilyisi 1-100 miljoonaa vuotta. Phoboksen pinnassa jo näkyvien uurteiden arvioidaan olevan osa tätä prosessia. Tutkimusryhmän mallinnusten mukaan kyseessä on vuorovesivoimien aiheuttamat venymisjäljet.
Phoboksessa on lukuisia kraattereita. Se on muodoltaan hyvin epäsäännöllinen, kooltaan 27 kilometriä kertaa 22,4 kilometriä kertaa 18,8 kilometriä. Phobos ja Deimos muistuttavat hieman perunaa ulkomuodoltaan.
Phobos koostuu tummasta pintamateriaalista, samanlaisesta mitä esiintyy uloimmalla asteroidivyöhykkeellä. Phoboksen on arveltu olevan Marsin kiertoradan vangiksi jäänyt alun perin ulommasta aurinkokunnasta lähtöisin oleva asteroidi. Toisen arvion mukaan se on Marsin pinnalta törmäyksessä lentäneestä materiaalista kasaantunut löyhä sorakasa.
Luultavammin Phobos koostuu kiven ja jään sekoituksesta. Mars Global Surveyor -luotaimen kuvien mukaan Phobosta peittää noin metrin paksuinen hieno pölykerros, mikä muistuttaa Kuussa esiintyvää regoliittiä.
Biljoona
Biljoona on miljoona miljoonaa (tai tuhat miljardia) eli miljoonan toinen potenssi, 1 000 000 000 000 formula_1 (tuhat miljardia). Sana koostuu osista b(i)- ja -iljoona, joista alkuosa tarkoittaa kahta ja loppuosa viittaa miljoonaan. SI-järjestelmässä biljoonaa vastaava kerrannaisyksikkö on tera.
Huomaa, että nykyenglannin sana "billion" tarkoittaa yleensä miljardia eli lukua 10. Englannin kielessä biljoonasta käytetään usein sanaa "trillion".
Richterin asteikko
Richterin asteikko (oikeammin Richterin paikallisen magnitudin asteikko M) on matemaattinen menetelmä, jolla mitataan maanjäristysten voimakkuutta. Asteikon kehitti yhdysvaltalainen seismologi Charles Richter vuonna 1935 tutkittuaan satoja maanjäristyksiä Etelä-Kalifornian alueella.
Asteikko perustuu kymmenkantaiseen logaritmiin, ts. magnitudin kasvaessa yhdellä seismogrammin amplitudi kasvaa kymmenkertaiseksi. Järistykset mitataan herkällä piirturilla, seismografilla.
Richterin asteikkoa hyödynnetään erityisesti seismisen riskin arvioinnissa ja rakennussuunnittelussa, sillä Richterin käyttämän Wood–Anderson-seismometrin ominaisheilahdusaika (0,8 s) on lähellä ihmisen tekemien rakennelmien ominaisheilahdusaikaa.
Richterin magnitudia laajentamaan on kehitetty monia muita asteikkoja, joista käytetyimmät ovat pinta-aallon magnitudin asteikko M, perusaallon magnitudin asteikko m ja momenttimagnitudiasteikko M. Eri asteikkojen antamat lukemat on tehty vertailukelpoisiksi alkuperäisen magnitudin määritelmän kanssa.
Richterin asteikko voidaan esittää kaavanaformula_1missä M on magnitudi, "A" on seismogrammin suurimman heilahduksen amplitudi mikrometreinä käytettäessä lyhytperiodista Wood–Andersonin kiertymäseismometriä, ja −lg "A" on etäisyydestä riippuva vaimennustekijä, jonka Richter esitti taulukkomuodossa.
Richter määritteli voimakkuudeltaan 0-arvoisen maanjäristyksen olevan sellainen, joka näyttäisi yhden mikrometrin laajuisen heilahduksen 100 km etäisyydellä maanjäristyksen episentristä. Richter valitsi asteikon nollakohdan tarkoituksella pieneksi välttääkseen negatiivisia magnitudiarvoja. Herkillä nykyaikaisilla seismometreillä voidaan kuitenkin mitata myös negatiivisia arvoja, sillä Richterin asteikolla ei ole alarajaa.
Richterin asteikkoa ei ole suunniteltu käytettäväksi syville maanjäristyksille eikä yli 600 kilometrin episentrietäisyyksille. Richterin asteikko ei myöskään toimi, kun siirros on riittävän iso. Paikalliset magnitudiasteikot saturoituvat noin arvolla 7, eli ne eivät anna tarpeeksi suuria arvoja tätä isommille maanjäristyksille.
Nykyaikaisten seismometrien vaste on laajempi kuin Wood–Andersonin kiertymäseismometrillä, joten amplitudi tulee mitata synteettisistä seismogrammeista. Koska asteikko määritellään seismogrammin vaakakomponentin suhteen, joudutaan valitsemaan, mitä vaakakomponenttia käytetään. Alkuperäisen Wood–Andersonin seismometrin suunnitteluvirheen johdosta Richterin magnitudeissa on noin 0,1 magnitudiyksikön systemaattinen virhe.
Richterin asteikon vaimennustekijä kuvaa alkuperäisessä muodossaan vain Etelä-Kalifornian kuoren ja vaipan vaimennusominaisuuksia. Tämän vuoksi Richterin asteikosta on kehitetty eri alueilla käytettäviä paikallisia muunnelmia kuten Helsingin magnitudi.
Vaikka suurten maanjäristysten koko mitataan nykyään momenttimagnitudiasteikolla, joukkotiedotusvälineet raportoivat magnitudit usein Richter-arvoina jopa järistyksille, joiden magnitudi on yli 8, vaikka Richterin asteikko menettää merkityksensä niiden kohdalla.
Richterin asteikon suurin ongelma on, että sen arvoilla ei ole yhteyttä järistyslähteen fysikaalisiin ominaisuuksiin.
Charles Richter
Charles Francis Richter (, 26. huhtikuuta 1900 – 30. syyskuuta 1985) oli yhdysvaltalainen seismologi, joka on kuuluisa maanjäristyksen voimakkuuden määrittelevän Richterin asteikon luomisesta.
Richter syntyi ohiolaisella maatilalla, mutta muutti äitinsä kanssa Los Angelesiin vuonna 1916. Hän opiskeli Etelä-Kalifornian ja Stanfordin yliopistoissa sekä Kalifornian teknillisessä instituutissa, josta hän valmistui tohtoriksi 1928. Richter käytti maanjäristysasteikkoaan ensimmäisen kerran vuonna 1935. Hän loi asteikon yhteistyössä Beno Gutenbergin kanssa, joka myös työskenteli Kalifornian teknillisessä instituutissa.
Määräävä markkina-asema
Määräävä markkina-asema tarkoittaa, että yritys tai yritysryhmä voi kilpailijoiden toimista välittämättä jotakuinkin itsenäisesti päättää hinnoistaan ja toimitusehdoistaan. Se voi vallita koko maassa tai tietyllä alueella. Määräävässä asemassa olevan ei tarvitse kiinnittää paljoakaan huomiota kilpailijoiden, tavarantoimittajien tai asiakkaiden reaktioihin. Nämä ovat usein riippuvaisia määräävässä asemassa olevasta yrityksestä. Esimerkiksi asiakkaiden on pakko ostaa tällaisen yrityksen tuotteita, joille ei ole korvaavia vaihtoehtoja.
Tyypillisiä esimerkkejä määräävässä markkina-asemassa olevista yrityksistä ovat yritykset, jotka toimivat sellaisilla markkinoilla, joilla tuotannon järjestäminen tehokkaimmin on johtanut vain yhden yrityksen toimintaan markkinoilla. Esimerkiksi monilla teleyrityksillä on määräävä markkina-asema joillakin taloudellisilla markkinoilla. Toinen esimerkki määräävän markkina-aseman omaavasta yrityksestä on oman sähkönsiirtoverkon omistava sähköyritys.
Määräävän markkina-aseman saavuttaneella yrityksellä voi olla kilpailijoita, mutta näiden asema markkinoilla on heikko. Määräävän markkina-aseman voi saavuttaa jo 20 % markkinaosuudella, riippuen kilpailijoiden määrästä ja heidän markkinaosuuksistaan. Jo yhden tuotteen toimittaja voi omata määräävän markkina-aseman markkinoilla vaikka ei itse toimittaisi tuotteita muille markkinoille, mutta niillä markkinoilla toimivat tahot ovat riippuvaisia kyseisen toimittajan tuotteista.
Määräävän markkina-aseman äärimmäinen muoto on monopoli, jossa ei ole lainkaan kilpailua tai kilpailun uhkaa. Monopolin käänteisilmiö on monopsoni, jossa markkinoita hallitsee vain yksi ostaja tai ostajaryhmä. Markkinaosuus ei yksin määritä määräävää asemaa, vaan on tarkasteltava myös yrityksen kilpailukäyttäytymistä ja markkinoiden rakennetta. Jos ostajalla on hyviä vaihtoehtoisia kauppakumppaneita, ei yhden muita suuremman yrityksen markkinoilla olo vielä merkitse määräävää asemaa. Merkki määräävästä markkina-asemasta on esimerkiksi asiakkaiden altistuminen yksipuolisiin saneluratkaisuihin.
Suomen kilpailunrajoituslaki (480/1992) kieltää määräävän markkina-aseman väärinkäytön (6 §). Seurauksena tällaisesta toiminnasta voi olla seuraamusmaksu (kilpailunrikkomismaksu), jonka määrää kilpailuviraston esityksestä markkinaoikeus (7 §). Yleisimmät kilpailuoikeudellisen aseman väärinkäyttötavat ovat monopolihinnoittelu, saalistaminen, sitominen ja syrjintä. Monopolihinnoittelussa yritys pystyy kilpailun puutteen vuoksi nostamaan hintansa kilpailtua tilannetta korkeammiksi. Saalistaminen tarkoittaa kilpailijan poissulkemista markkinoilta alihinnoittelulla ja kustannusten myöhempää peittämistä määräävän aseman avulla. Sitominen tarkoittaa, että tietty hyödyke toimitetaan vain, jos ostaja suostuu ostamaan toisenkin hyödykkeen. Syrjintä merkitsee samanlaisten asiakkaiden erilaista kohtelua. Sen äärimmäinen muoto on pidättäytyminen liikesuhteista.
Luettelo suomen kielen lyhenteistä
Tässä luettelossa on yleisiä suomen kielessä käytettäviä lyhenteitä.
XHTML
XHTML () on HTML:stä kehitetty verkkosivujen merkintäkieli, joka täyttää XML:n muotovaatimukset. Sen oli alun perin tarkoitus korvata HTML.
XHTML:n määrittelee W3C.
XHTML eroaa HTML:stä tiukemmilla muotosäännöillään. Eroja ovat esimerkiksi viittaus käytettyyn XML-määrittelyyn, pakollinen pienten kirjainten käyttö kaikissa tunnisteissa, attribuuttien pakolliset arvot, attribuuttien arvojen pakollinen merkitseminen lainausmerkeillä ja elementtien pakollinen sulkeminen.
Siinä missä HTML-dokumenteissa tulisi käyttää MIME-tyyppiä 'text/html', XHTML-dokumenteissa tulisi käyttää tyyppiä 'application/xhtml+xml'. Käytännössä tämä on kuitenkin huonosta selaintuesta johtuen liki mahdotonta. Tästä syystä myös MIME-tyypin 'text/html' käyttö XHTML 1.0 -dokumenttien tyyppinä on sallittu.
W3C on julkaissut oman ohjeistuksensa HTML-yhteensopivan XHTML:n kirjoittamiseksi.
XHTML-dokumentit on helppo muokata jo olemassa olevista HTML-dokumenteista, mikäli niissä ei käytetä skriptausta. XHTML-tiedosto voidaan monesti jäsentää HTML-jäsentimellä.
Tärkein syy XHTML:n kehittämiseen lienee se, että sen ajateltiin sopivan hyvin myös muihin medioihin kuin perinteisiin tietokoneisiin. Tällaisia ovat esimerkiksi matkapuhelin ja muut kannettavat päätelaitteet, televisio ja ns. PDA-laitteet. Käytännössä mobiiliselaimet eivät kuitenkaan ole toteuttaneet XHTML:ää määrittelyn mukaan. XML-työkalujen soveltaminen XHTML:ään nähtiin myös etuna.
XHTML:n ensimmäinen versio oli käytännössä samanlainen kuin HTML 4.01. Eroja ovat lähinnä XHTML 1.0:n rajoitukset isojen ja pienien kirjainten käytössä sekä tägien sulkemisessa. Lisäksi XHTML 1.0 -dokumentit tulisi teoriassa tarjota asiakasohjelmistolle MIME-tyypillä "application/xhtml+xml", joka sallii myös muiden XML-nimiavaruuksien käytön dokumentissa.
XHTML 1.1 on edeltäjäänsä hieman tiukempi dokumenttityyppi. Suositus ei sisällä enää ulkoasun määrittelyyn liittyviä elementtejä, joita oli vielä XHTML 1.0 Transitional- ja Frameset -dokumenttityypeissä. Kaikki ulkoasun määrittelyt tulee tehdä tyyliohjeiden avulla. XHTML 1.1 on jaettu osiin eli moduuleihin, joista jokainen sisältää vain tietyntyyppisiä määrityksiä. Tämä mahdollistaa tulevaisuudessa järkevämmän laajennettavuuden ja helpottaa erityislaitteille rakennettavien selainten toteuttamista.
XHTML 1.1 -dokumenttityyppimäärittely on:
XHTML Basic on XHTML 1.1:stä supistettu versio, joka on tarkoitettu erityisesti mobiililaitteita varten. Se sisältää samoja osia kuin XHTML 1.1, joista osa on supistettuja.
XHTML Basic -dokumenttityyppimäärittely on:
HTML 5 -luonnos määrittelee kaksi sarjallistusta: HTML5:n text/html:lle ja XHTML5:n application/xhtml+xml:lle.
XHTML5 ei edellytä dokumenttityyppimäärittelyä.
Cascading Style Sheets
Cascading Style Sheets (lyh. CSS, kirjaimellisesti ”porrastetut tyyliarkit”) on erityisesti WWW-dokumenteille kehitetty tyyliohjeiden laji. CSS:ssä dokumentille voi määritellä useita tyyliohjeita, jotka yhdistetään tietyllä tavalla yhdeksi säännöstöksi. CSS-tiedostojen pääte on yleensä codice_1
CSS:llä annetut säännöt ehdottavat, kuinka dokumentti voidaan esittää. Säännöt eivät siis ole ehdottomia, vaan ne voi halutessaan kiertää. Jotkin säännöt saattavat korvautua toisten tyyliohjeiden vastaavilla säännöillä. Esimerkiksi dokumentissa annetut ohjeet ovat yleensä toissijaisia dokumentin vastaanottajan ohjeisiin verrattuna.
CSS:llä voidaan kuvata monipuolisesti näkyvää esitysmuotoa, periaatteessa myös kuultavaa esitystapaa. Äänisyntetisaattoreita varten on määritelty muun muassa äänen korkeutta, painotusta ja äänenväriä sääteleviä ominaisuuksia, joskin ne on toteutettu varsin suppeasti. Visuaalisen esitystavan perusta on niin sanottu laatikkomalli ("box-model"). Jokainen dokumentin elementti käsitetään mallissa laatikoksi, joka sijoitetaan ympäröivän elementin laatikon sisään muiden saman tason elementtien vierelle. Elementti voi kuitenkin tuottaa myös useita laatikoita. Kullakin elementillä on neljä sisäkkäistä laatikkoa, joista uloin on marginaali eli reunus; sen sisällä on reunaviiva tai -kuvio, joka rajoittuu sisäpuolelta sisältöä ympäröivään täytteeseen. Sisältölaatikossa on kuvattavan elementin sisältö.
CSS:ää käytetään luonnollisesti (X)HTML:n kanssa, mutta se sopii yhtä lailla muidenkin rakenteisten dokumenttien (esimerkiksi XML, MathML) tyyliohjeeksi.
World Wide Web Consortium (W3C) ylläpitää CSS-kielien määritelmiä. Alkuperäinen määrittely oli CSS 1, jolla on vain historiallinen merkitys. Nykyisin vakiintuneet ja lähes kaikissa selaimissa toteutetut ominaisuudet on kuvattu määrittelyssä CSS 2.1. ”CSS3” on yleisnimitys valmiusasteeltaan ja luonteeltaan hyvin erilaisille määrittelyille.
Osa ominaisuuksista on suunniteltu osittain korvaamaan apletit ja flash.
CSS:n perussyntaksi muodostuu "valitsimesta", "ominaisuudesta" ja "arvosta".
Kaikki ominaisuudet ja arvot tulevat aaltosulkujen {} sisään. Useita ominaisuuksia ja arvoja voi laittaa valitsimeen peräkkäin erottelemalla ne puolipisteellä ;.
/* Leipätekstin fontin määritys ja tasaus */
p {
/* Linkit lihavoidaan, mutta ei alleviivata */
a {
/* Kursorin alla olevan linkin tausta mustaksi ja teksti valkoiseksi
a:hover {
Validointi
Validointi, eli vahvistaminen on prosessi, jossa tarkistetaan, että prosessin kohde täyttää jotkin tietyt kriteerit. Kohde voi olla esimerkiksi tietokoneohjelma tai valmistusprosessi. Varsinkin lääketeollisuudessa validointi on yleistä.
Käyttökelpoisen HTML-, XHTML- tai XML-dokumentin täytyy olla joko oikein muodostettu () tai paikkansapitävä
Oikein muodostettu dokumentti täyttää XML-kielen muotomääritykset siten, että esimerkiksi jokaisella merkinnällä on vastaava loppumerkintä. Oikeellisen dokumentin rakenne tarkastetaan dokumenttityypin mukaisesti. Dokumenttityyppi määrää muun muassa mitä elementtejä voi käyttää dokumentissa. Se määrää myös mitkä elementit saavat sijaita minkäkin elementin sisällä ja mitä ominaisuuksia kuuluu millekin elementille.
Validaattori on ohjelma, joka tarkastaa koneellisesti dokumentin oikeellisuuden dokumenttityypin mukaan.
Ridley Scott
Ridley Scott (s. 30. marraskuuta 1937 South Shields) on englantilainen elokuvaohjaaja ja -tuottaja.
Ridley Scott aloitti ohjaajan uransa 1960-luvulla ohjaamalla BBC:n televisiosarjoja. 1970-luvulla hän perusti Alan Parkerin, Hugh Hudsonin ja nuoremman veljensä Tony Scottin kanssa mainoselokuvien tuotantoyhtiön. Hän ohjasi kolmisen tuhatta mainosta ennen ensimmäistä elokuvaansa "Kaksintaistelijat" ("The Duellists", 1977). Elokuva ei menestynyt hyvin, mutta se sai Hollywoodin studiot huomaamaan Scottin. Hänen seuraava elokuvansa oli tieteiskauhuelokuva "Alien – kahdeksas matkustaja". Tämä osoittautui valtavaksi menestykseksi ympäri maailmaa.
Scottin toinen Hollywood-elokuva, tieteiselokuva "Blade Runner" (1982), epäonnistui kaupallisesti mutta on sittemmin saanut yhä enemmän arvostusta. Nykyään "Blade Runneria" pidetään yhtenä tieteiselokuvien suurimmista kulttiklassikoista ja se on saanut lukuisia jäljittelijöitä. Scottin näyttävä visuaalinen tyyli ja panostaminen lavastukseen ja innovatiiviseen valaistukseen ovat olleet suuria vaikuttajia kokonaiseen elokuvantekijöiden sukupolveen. Monet ovat suoraan kopioineet Scottin tyylin.
Ridley ja Tony Scott perustivat televisio- ja elokuvatuotantoyhtiö Scott Free Productionsin vuonna 1996. Sen jälkeen kaikki hänen elokuvansa on tuotettu hänen oman tuotantoyhtiönsä alla.
Scottin historiallisen seikkailuelokuva "Gladiatorin" (2000) suuri menestys elvytti lähes kuolleen niin sanotun miekka ja sandaali -genren eli antiikin aikaan sijoittuvan seikkailuelokuvan. Vuonna 2004 Scott palasi historiallisen seikkailuspektaakkelin pariin ristiretkistä kertovalla elokuvalla "Kingdom of Heaven – Taivas maan päällä" ("Kingdom of Heaven", 2004). Se ei kuitenkaan menestynyt yhtä hyvin kuin "Gladiator".
Vaikka monet Scottin elokuvista ovat suuresti arvostettuja, hänen urallaan on myös epäonnistumisia. "Sotilas Jane" ("G.I. Jane", 1997) ja "Hannibal" (2001) saivat kriitikoilta huonon vastaanoton, "1492 – Paratiisin valloitus" ("1492: Conquest of Paradise", 1992) ja "Legenda" ("Legend", 1985) olivat suuria kaupallisia epäonnistumisia.
Scott on saanut kolme parhaan ohjauksen Oscar-ehdokkuutta, elokuvista "Thelma ja Louise", "Gladiator" ja "Isku Mogadishuun".
Tyyliohje
Tyyliohje on rakenteisen dokumentin esitystapaa eli tyyliä kuvaava säännöstö. Kantavana ideana on erottaa rakenteen ja esitystavan kuvaus toisistaan. Siten rakenne pysyy yksinkertaisena ja se voidaan esittää monin tavoin. Omana kokonaisuutenaan esitettyä tyyliä puolestaan on helppo muokata tai päivittää.Tyyliohjeita käyttäen sivun tekijä voi määritellä HTML- tai XHTML-sivun ulkoasun, esimerkiksi vihreä teksti keltaisella taustalla. Käytännössä saman asian HTML-asiakirjassa voi tehdä antamalla elementeille määritteitä eli attribuutteja; esimerkiksi color="green" ja bgcolor="yellow". Tämä ei ole kuitenkaan suositeltavaa seuraavista syistä:Periaate
Hyödyt
Haitat
Muistettavaa
Tuomaanristi
Tuomaanristi, vinoneliömäinen puusta vuoltu lasturisti on joulukoriste saaristoalueelta, lähinnä Korppoosta ja Iniöstä.
Joulukoristeen nimi viittaa apostoli Tuomaaseen. Tuomaan päivä (21. joulukuuta) aloittaa perinteisesti joulun ja silloin asetetaan suojelevat ristit oville tai ikkunoille. Esikuvana ovat olleet kirkkojen takorautaiset ristit.
Tuomaanristi eli lastukoristeinen risti muistuttaa muodollaan joulun kristillisestä sanomasta. Tervaristi maalattiin navetan oveen tai portin pieleen. Kotipiirin koristelu ristikuvioilla on hyvin vanhaa perua. Pohjanmaalta tunnetaan tapa asettaa männyt ristiin talon pihalle.
Tuomaanristi on vähitellen 1930-luvulta lähtien levinnyt koko maahan. Ruotsissa on myös Tuomaanristiä muistuttava koriste Ansgarin risti, joka on saanut nimensä Pohjolan apostolin Ansgarin mukaan.
Zen Café
Zen Café on Turussa vuonna 1992 perustettu suomalainen rockyhtye. Nimi pohjautuu Robert M. Pirsigin romaaniin "Zen ja moottoripyörän kunnossapito". Nimen keksi yhtyeen basisti Kari Nylander. Yhtyeen alkuperäisjäsenistä yhtyeessä on mukana myös Samuli Putro (laulu, kitara). Mikko Oesch (kitara, laulu) ja Tuomo Mäkipaavola (rummut) jättivät yhtyeen ennen ensimmäistä levyä. Yhtyeen kaikkien alkuperäisjäsenten kotikaupunki on Raahe. Rumpuja soittaa nykyisin Pete Parkkonen. Yhtyeen kappaleet sanoittaa Samuli Putro, mutta koko yhtye osallistuu sävellysten tekoon.
Alkutaipaleella radioasemat pitivät singleistä ja pieni yleisö yhtyeestä, mutta levyt eivät käyneet kaupaksi. Menestys alkoi vasta albumista "Ua ua" vuonna 1999. Sittemmin yhtye onkin ollut yksi Suomen suosituimpia. Tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Todella kaunis”, ”Harri”, ”Aamuisin”, ”Mies jonka ympäriltä tuolit viedään”, ”Tavallaan jokainen on surullinen” ja ”Piha ilman sadettajaa”.
Yhtyeen seitsemäs ja viimeisin albumi "STOP" julkaistiin 13. syyskuuta 2006 laajamittaisen mainoskampanjan siivittämänä, johon kuului muun muassa yhtyeen liittyminen IRC-Galleriaan. Ensimmäinen single tuolta levyltä oli nimeltään "Rakastele mua".
Vuoden 2008 alussa Zen Cafén jäsenet ilmoittivat kotisivuillaan pitävänsä loppuvuoden taukoa keikkailusta ja levyjen tekemisestä. Tauko jatkuu edelleen, ja Putron mukaan on mahdollista, että yhtye ei jatka enää toimintaansa.
Viihde-elektroniikka
Viihde-elektroniikka on yleisnimitys nykyaikaisille kuvaa ja ääntä välittäville ja tallentaville sekä sähköisesti tietoa käsitteleville laitteille. Viihde-elektroniikkaan lasketaan yleisesti ottaen kuuluvaksi televisiot, radiot, videot, DVD-laitteet, pelikonsolit, viritinvahvistimet, CD-soittimet, kasettidekit, virittimet, digiboksit, satelliittivirittimet, yms. kuluttajan käyttämät elektroniset laitteet.
Ammattielektroniikkaan taas katsotaan kuuluvan tiedonsiirron runkoliikenne kuten satelliittiyhteydet, nopeat (Gbit/s-Tbit/s) kansainväliset tai mannertenväliset yhteydet.
Yleistäen voi sanoa, että raskas elektroniikka on hupielektroniikan alusta.
Käytännössä kaikki kotitalouksiin tarkoitetut elektroniset laitteet, jotka eivät ole puhtaasti hyötykäyttöön tarkoitettuja kodinkoneita, ovat viihde-elektroniikkaa. Myös matkapuhelimia voidaan pitää viihde-elektroniikkana niiden viihteellisten ominaisuuksien ansiosta. Esimerkiksi Nokia N-Gage on käytännössä kannettava pelilaite, jolla voi soittaa puheluita. Useimmilla viihde-elektroniikkaan laskettavilla laitteilla on myös paljon hyötykäyttöä; raja hyöty- ja viihdekäytön välillä on hämärä.
2000-luvun viihde-elektroniikan ja sähköisen viestinnän tapahtumia:
Kodinkone
Kodinkone on suuri kone, joka suorittaa jotain rutiininomaista kotitaloustyötä. Tämä voi liittyä esimerkiksi ruoanlaittoon, ruoan säilytykseen tai siivoukseen. Kodinkone voi toimia joko sähköllä tai mekaanisesti.
Suuret kodinkoneet erotetaan pienkoneista, koska ne ovat suuria, vaikeita liikuttaa ja yleensä jollakin tapaa kiinteästi asennettuja.
Suuria kodinkoneita ovat:
Pienkone
Pienkoneella tarkoitetaan sellaista kodinkonetta, joka on siirreltävissä tai jota käytetään erilaisten tasojen päällä. Kodinkoneet ovat sähköisiä tai mekaanisia laitteita, jotka auttavat joidenkin rutiininomaisten kotitaloustöiden tekemisessä, kuten ruoanlaitossa tai siivouksessa. Usein pienkoneet eivät ole kiinteästi tiettyyn paikkaan sidottuja, vaan niitä voidaan tarpeen vaatiessa pienellä vaivalla siirrellä paikasta toiseen ja myös siirtää väliaikaisesti muihin tiloihin säilytystä varten.
Pieniä kodinkoneita eli pienkoneita ovat:
Anna Kurnikova
Anna Sergejevna Kurnikova (, muissa kielissä käytetään myös ranskankielistä kirjoitusasua Kournikova, s. 7. kesäkuuta 1981 Moskova, Neuvostoliitto) on venäläinen entinen tennispelaaja. Hän asuu nykyisin Bradentonissa, Floridassa. Hänellä on 11-vuotias velipuoli, Allan Kurnikova.
Kurnikova voitti ensimmäisen Grand Slam -tittelinsä vuonna 1999 Australian avoimissa naisten nelinpelistä parinaan Martina Hingis. Kurnikova ja Hingis ovat otelleet varsin usein nelinpeliparina. Vaikka Kurnikova on usein sijoittunut 20 parhaan joukkoon WTA-kiertueilla, hän ei ole koskaan voittanut WTA-tason turnausta kaksinpelissä. Hän on kuitenkin selviytynyt useasti finaaleihin ja semifinaaleihin. Parhaimmillaan Kurnikovan WTA-ranking kaksinpelissä on ollut kahdeksas (marraskuu 2000) ja nelinpelissä ensimmäinen (marraskuu 1999).
Vuonna 2003 Kurnikova jätti kauden kesken eikä ole sen jälkeen ottanut osaa WTA-kiertueen turnauksiin. Hän on kuitenkin silloin tällöin pelannut näytösotteluissa, joilla on kerätty rahaa hyväntekeväisyyteen. Kurnikova on myös tehnyt muuta hyväntekeväisyystyötä.
Lukuisia Kurnikovan suhteita on käsitelty iltapäivälehdissä, ja hän on ollut niukkapukeisissa kuvissa useissa miestenlehdissä. Hän toimiikin nykyään tennisuransa ohella mallina. Hän pääsi "People"-lehden 50 kauneimman ihmisen joukkoon vuonna 1998, ja hänellä on ollut pieni motellinhoitajan rooli vuonna 2000 ilmestyneessä elokuvassa Me kaksi & Irene ("Me, Myself and Irene"), jonka pääosaa näytteli Jim Carrey.
Kurnikova on seurustellut laulaja Enrique Iglesiasin kanssa vuodesta 2002 ja he ovat tiettävästi kihloissa. He saivat kaksoset, tytön ja pojan, joulukuussa 2017.
Katolisuus
Ilmaisulla katolinen tarkoitetaan yhtä, yhtenäistä ja alkuperäistä Kristuksen ja apostolien perustamaksi ajateltua, universaalia, yksittäisten kirkkokuntien yläpuolella olevaa, ekumeenista Kristuksen kirkkoa. Sana tulee kreikan sanasta "katholikein" (καθολικην), joka tarkoittaa ”yleistä”.
Roomalaiskatolinen kirkko ja ortodoksinen kirkko määrittelevät olevansa 'katolisia' kirkkoja, ja nykyisten oppineuvotteluiden jälkeen tunnustavat toisensa katolisuuden. Myös jotkut protestanttiset kirkot määrittelevät ominaisuudekseen katolisuuden, kuten anglikaaninen kirkko ja luterilainen kirkko, mutta näillä ei ole vanhojen kirkkojen, roomalaiskatolisen ja ortodoksisen kirkon, hyväksyntää määrittelylleen.
Kristuksen kirkon eri osiin syntyi ajan mittaan erilaisia uskonkäsityksiä, joiden edustajat usein kieltäytyivät ehtoollisyhteydessä toisensa kanssa. Näin syntyi niin sanottuja skismoja, joissa oman näkemyksensä mukaan oikeaa oppia tai järjestystä edustavat paikalliskirkot erosivat toisistaan erillisiksi tunnustuskunniksi. Näistä tunnustuskunnista suurin, josta tuli Rooman (myöhemmin Länsi-Rooman) valtakunnan valtionkirkko, tunnetaan nykyisin katolisena kirkkona.
Jokelan junaturma
Jokelan junaturma sattui 21. huhtikuuta 1996 Tuusulassa. Neljä ihmistä kuoli ja 75 loukkaantui, kun Oulusta Kontiomäen ja Kouvolan kautta Helsinkiin matkalla ollut yöpikajuna P82 suistui raiteilta sakeassa sumussa.
Tuntia ennen aikataulun mukaista saapumisaikaa Helsinkiin juna suistui raiteilta Jokelan rautatieaseman pohjoispäässä. Jokela sijaitsee noin 50 km Helsingistä pohjoiseen.
Junassa oli 139 matkustajaa ja viisi henkilökuntaan kuuluvaa, ja se oli ylittämässä onnettomuushetkellä poikkeavalle raiteelle asetettua vaihdetta. Juna ylitti 35 km/h sallitulle nopeudelle suunnitellun vaihteen kovalla ylinopeudella, mikä aiheutti veturin ja 12 vaunun raiteiltasuistumisen. Useimmat suistuneet vaunut olivat makuuvaunuja.
Sakean sumun ja suuren nopeuden takia veturinkuljettaja ei havainnut esiopastinta, joka ilmoitti raiteenvaihdosta Jokelan aseman pohjoispäässä ja joka rajoitti vaihteessa junan suurimmaksi sallituksi nopeudeksi 35 kilometriä tunnissa. Sumun vuoksi näkyvyys oli ajoittain vain muutamia kymmeniä metrejä. Ennen onnettomuutta tapahtumapaikan ohittaneiden junien veturinkuljettajat kertoivat, että opastimien näkyvyys oli erittäin huono. Lisäksi raiteenvaihdon tarpeesta ennakkoon ilmoittava painettu tieto, viikkovaroitus, oli epäjohdonmukaisesti laadittu.
Pääopastimelle saavuttaessa junan nopeus oli 133 kilometriä tunnissa, vaikka junan suurin sallittu nopeus saisi pääopastimen opasteen mukaan olla vaihteessa 35 kilometriä tunnissa. Havaitessaan pääopastimen kuljettaja teki hätäjarrutuksen, mutta siitä huolimatta junan nopeus oli veturin saapuessa vaihteeseen 124 kilometriä tunnissa. Matkan aikana kuljettaja oli ajanut useaan otteeseen lievää ylinopeutta välttääkseen aikataulusta myöhästymisen.
Onnettomuuden vahingot olivat noin 25 miljoonaa markkaa ja yhteiskunnalle aiheutuneet kokonaismenetykset lähes kolminkertaiset. Onnettomuusjunan veturi Sr1 3048 hylättiin ensimmäisenä Sr1-sarjan veturina onnettomuudesta aiheutuneiden vaurioiden vuoksi. Myös neljä junan vaunuista – Eip 23147, CEmt 24098, Rkt 23837 ja Eit 23101 – jouduttiin hylkäämään.
Muinaisjäännös
Muinaisjäännökset ovat menneisyydessä eläneiden ihmisten toiminnasta jääneitä jälkiä, jotka ovat Suomessa ja useimmissa muissa maissa lain suojaamia. Ne jaetaan kiinteisiin muinaisjäännöksiin ja irtaimiin muinaisesineisiin.
Suomessa kiinteitä muinaisjäännöksiä ovat Muinaismuistolaissa (295/1963) määritellyt kohteet. Näitä ovat muun muassa maa- ja kivikummut, erilaiset kivirakennelmat ja kiveykset, vanhat haudat ja kalmistot, kalliomaalaukset ja -piirrokset. Lisäksi huomattavat rakennukset ja niiden jäännökset luetaan kiinteisiin muinaisjäännöksiin. Myös muut kuin ihmisen muovaamat luonnonesineet ovat lain piirissä, jos niihin liittyy tapoja, tarinoita tai historiallisia muistoja.
Irtaimia muinaisesineitä ovat Suomessa artefaktit kuten vanhat maasta löydetyt korut, työkalut ja käyttöesineet, joiden omistajia ei tunneta ja jotka ovat arvioitavissa yli sadan vuoden ikäisiksi. Irtaimiin muinaisjäännöksiin lasketaan yleensä kuuluvaksi myös muinaisten yhteisöjen tuottamat jätteet sekä ekofaktit eli ihmistoimintaan liittyvät jäänteet, jotka eivät ole ihmisten valmistamia, mutta joilla kuitenkin on tutkimuksellista arvoa yhteisön toimintaa tutkittaessa, esimerkiksi kotieläinten luut.
Muinaisjäännökset ovat arvokkaita muistoja Suomen aikaisemmasta asutuksesta ja historiasta. Niitä tulee suojella myös siksi, että niillä on usein opetuksellista ja tutkimuksellista arvoa, mutta yhtä lailla kiinteät muinaisjäännökset voivat olla tärkeitä matkailukohteina, osana maisemaa, symboleina tai jopa esteettisinä kohteina.
Kiinteiden muinaisjäännösten valvonnasta ja hoidosta vastaa Suomessa Museovirasto. Irtaimia muinaisesineitä säilytetään konservoinnin jälkeen eri museoissa.
Museovirasto on luetellut verkkosivuillaan kuusi kohtaa, joita tulee noudattaa löytäessään irtaimen muinaisjäännöksen.
Relikti
Relikti eli jäänne on jokin varhaisemmilta ajoilta periytyvä eliölaji tai -populaatio, joka on jäänyt olosuhteiden muututtua erilleen päälevinneisyysalueesta tai joka muodostaa viimeisen säilyneen osan ennen laajemmin esiintyneestä yksiköstä. Esimerkkejä jäännelajeista ovat saimaannorppa ("Pusa hispida saimensis") ja Itämeren kilkki ("Saduria entomon"), joiden yhteys kantapopulaatioihin on katkennut olosuhteiden muututtua viimeisimmän jääkauden loppuvaiheessa.
Jäänne voi myös olla ominaisuus, joka on jäänyt merkityksettömänä tai surkastumana jäljelle. Tällaisia ovat esimerkiksi ihmisen karvapeite, häntäluu ja viisaudenhampaat.
Konservointi
Konservointi on esineen tai rakennelman käsittelemistä niin, että sen säilyminen turvataan. Konservointia tekevät alan koulutusta saaneet asiantuntijat, konservaattorit, jotka usein erikoistuvat johonkin materiaaliin tai kohdetyyppiin. Konservaattorit työskentelevät muun muassa interiöörien, taideteosten, paperin, valokuvien, tekstiilien, huonekalujen ja erilaisia materiaaleja olevien esineiden parissa.
Interiöörikonservointi on konservoinnin suuntautumisala, jossa interiöörikonservaattori on erikoistunut kulttuurihistoriallisten rakennusten sisäseiniin ja niiden säilyttämiseen konservoinnin keinoin.
Konservoinnissa voidaan konservoida ennalta ehkäisevästi tai keskeyttää tuhoutumisprosessi erilaisilla menetelmillä ja tekniikoilla. Eräs suurimpia yksittäisiä konservoinnin kohteita on ollut ruotsalainen Wasa-laiva. Jos vanha esine tai rakennus halutaan saattaa alkuperäiseen kuntoon, on kysymys entisöinnistä eli restauroinnista.
Kansallisarkisto vastaa Suomessa paperisen aineiston kuten asiakirjojen, karttojen, kirjeiden ja muun vastaavan säilyttämisestä. Toimipisteitä on ympäri maata, mutta pääpaikka on Helsingissä.
Suomessa konservointia voi opiskella Metropolian ammattikorkeakoulussa. Aiemmin Seinäjoen ammattikorkeakoulussa oli mahdollista opiskella rakennuskonservointia, mutta uusia opiskelijoita ei enää oteta.
Yleisin museoesineelle tehtävä toimenpide on puhdistus. Esineen pinta on voinut vaurioitua lian ja pölyn takia, koska se kerää kosteutta ja voi näin luoda edellytykset mikrobiologisille muutoksille. Tavallisin puhdistusmenetelmä on pumpulipuikon tai pienen harjan käyttö. Metallin pinnalle kertynyttä ruostetta voidaan raaputtaa pois piikillä tai kirurginveitsellä, kuitenkin niin varovasti ettei alkuperäistä pintaa vahingoiteta. Kemikaaleja pyritään käyttämään hyvin varovasti, sillä niiden pitkäaikaista vaikutusta eri materiaaleihin ei aina tiedetä. Ihmisen sylki on osoittautunut orgaanisen lian parhaaksi puhdistajaksi. Myös esimerkiksi maalia sylki puhdistaa hyvin, eikä se vahingoita maalipintaa. Sylki on konservaattorien salainen ase, koska syljen amylaasi hajottaa orgaanisia yhdisteitä ja jotkin syljen entsyymeistä, kuten lysotsyymi, torjuvat bakteereita. Ennen puhdistustyötä ei saa nauttia happamia elintarvikkeita eikä tupakoida, jotta esineen pinnalle ei pääse haitallisia aineita.
Yleisin toimenpide konservoitaessa papereita on pesu vedellä. Vesi poistaa paperin pinnalta mekaanista likaa ja vesiliukoisia haitallisia rautayhdisteitä. Ensin paperit tuetaan paksulla ja huokoisella tukipaperilla. Pesu neutralisoi paperia ja antaa lisäaikaa happamoitumista ja hapettumista vastaan.
Hovinarri
Hovinarri eli narri oli hoviin kuulunut henkilö, joka huvitti isäntäväkeä muun muassa sukkeluudellaan.
Hovinarreja on ollut länsimaissa keskiajalta uudelle ajalle asti. Narri saattoi olla joko oikeasti mielenvikainen (vrt. ) tai vain näytellä hullua. Narreja ei ollut vain kuninkaan hovissa, vaan useat aateliston edustajat ja jopa kirkonmiehet pitivät itsellään narria. Narri olikin eräänlainen statussymboli siinä missä erikoinen lemmikkikin keskiajan ja uuden ajan alun yhteiskunnassa. Mielenvikaisia henkilöitä oli myös tavallisen kansan parissa ja hekin naurattivat tavallista kansaa omilla tempuillaan ja oudolla logiikallaan. Myös ammatillisia narreja eli henkilöitä, jotka ottivat itse narrin osan, oli paljon ja he kiertelivät joko kaupungista toiseen, tai ottivat roolin vain tietyn juhlan ajaksi.
Hovissa narrien tehtävänä oli viihdyttää isäntäväkeä. Narrin repertuaariin kuului paljon erilaisia temppuja, joilla hän sai yleisönsä nauramaan. Luonnolisten hullujen eli mielenvikaisten käyttäminen narrina oli yleistä. He naurattivat yleisöään omalaatuisella puhetyylillään ja oudolla logiikallaan. He saattoivat myös tehdä paljon hullunkurisia asioita. Isäntä saattoi muun muassa kysyä narrilta jotakin asiaa ja tämän hassu selitys nauratti yleisöä. Ammatilliset narrit pyrkivät matkimaan luonnollisia narreja puhetyylillään. He myös suunnittelivat isompia esityskokonaisuuksia, joissa esimerkiksi järjestivät pilaturnajaisia.
Narrilla oli erityinen oikeus tehdä ja sanoa sellaista, mikä muille oli paheksuttavaa tai jopa rangaistavaa. Näin ollen narri saattoi halutessaan jopa kritisoida kuninkaan tai muun mahtimiehen politiikkaa tai pilkata aatelisia, jotka kuuluivat kuninkaan hoviin. Narria saatettiin myös kurittaa sanomisistaan tai tekemisistään. Narri oli yleensä ulkoiselta olemukseltaan jotenkin poikkeava, kuten lyhytkasvuinen tai omituiseksi mielletty. Hänet puettiin usein pukuun, joka korosti hänen hulluuttaan: vihreä-keltaiseen pukuun tai muuten värikkääseen ja monenkirjavaan pukuun. Narrilla oli päässään huppu, tai aasinkorvat, jotka symboloivat hänen tyhmyyttään, sekä monesti tiukuja ja helistimiä ommeltuina vaatteisiin.
Hovinarrien perinne Englannin hovissa päättyi Kaarle I:n kuoleman myötä vuonna 1649. Muistakin Euroopan hoveista narrit hävisivät 1700-luvun aikana.
Pelikorttien jokerissa on tavallisesti narrin kuva. Helsinkiläinen jääkiekkoseura Jokerit käyttää tunnuksenaan narrin päätä.
Pyöveli
Pyöveli oli kuolemanrangaistuksen toimeenpanija, jonka toimenkuvaan kuului joissakin kulttuureissa myös rikollisten kidutus, kuolleiden eläinten korjaaminen kaduilta ja itsemurhaajien hautaaminen. Pyövelin ammattia pidettiin toisinaan halveksuttavana, joten hänelle esimerkiksi määrättiin erillinen istumapaikka kirkoissa. Teloituksessa tunaroivaa pyöveliä saattoi kohdata väkijoukkojen viha ja jopa lynkkaus, varsinkin jos teloitettava oli herättänyt jonkinlaista myötätuntoa. Toisaalta pyövelin ammatin tarpeellisuus tunnustettiin. Teloitettavat tuskattomasti "parempaan maailmaan" lähettäneitä pyöveleitä kiiteltiin.
Valistusajan jälkeen kuolemanrangaistuksen toimeenpano pyrittiin inhimillistämään ja kidutuksen sijaan rangaistuksen täytäntöönpanon tuli olla nopea ja mahdollisimman tuskaton. Teloitustavoiksi vakiintuivat mestaus (usein giljotiinilla), hirttäminen ja teloittaminen ampumalla. Pyöveleistä tuli nyt myös oman alansa ammattimiehiä, ja monet pyövelit kehittivät myös teloitusmenetelmän mahdollisimman nopeaksi ja tuskattomaksi.
Monissa maissa pyövelin ammatti periytyi sukupolvesta toiseen. Mm. Isossa-Britanniassa Pierrepointin suku on tunnettu kolmesta pyövelistään, Henry Pierrepoint, Thomas Pierrepoint ja Albert Pierrepoint.
Ranskan kuuluisin pyövelisuku oli Sansonit. Nämä miehet - isä Charles-Henri, poika Henri ja pojanpoika Henri-Clement - mestasivat huomattavan osan Ranskan suuren vallankumouksen aikana teloitetuista merkkihenkilöistä. Henri-Clement oli sukunsa viimeinen; hänen jälkeensä tehtävään valitut käyttivät aina kuolemanrangaistuksen kieltämiseen saakka peitenimeä Monsieur de Paris. Ranskan viimeinen pyöveli oli Marcel Chevalier.
Kanadassa pyövelin henkilöllisyys pidettiin salassa, ja he käyttivät julkisuudessa peitenimeä "Arthur Ellis". Ellis oli alun perin ensimmäinen Kanadan valtionpyöveli, ja hänen seuraajansa käyttivät hänen nimeään.
Yhdysvallat on ainoa länsimaa, joka yhä käyttää kuolemanrangaistusta. Osavaltioissa ei kuitenkaan ole erillisiä pyöveleitä, vaan niissä joko vankilanjohtaja käyttää sähkötuolin tai myrkytyskoneen katkaisijaa, tai ammuttaessa teloitusryhmä kootaan vapaaehtoisista.
Japanissa kuolemanrangaistus toimeenpannaan hirttämällä, ja sikäläiset pyövelit kuuluvat kaikki yhteen ja samaan buraku-sukuun, joka pidetään salaisena.
Sana "pyöveli" on laina varhaisruotsin sanasta "böfvel" (nykyruotsin sana on "bödel"); samasta sanasta on tullut sekä pyöveliä että paholaista merkitsevä "peeveli". Ruotsinkielinen sana tuli varhaisalasaksan sanasta "bödel", joka niin kuin nykysaksan "Büttel" tarkoittaa oikeudenpalvelijaa, joka toimii aikoinaan usein myös pyövelinä tai pyövelinrenkinä. Samaa sukua on englannin sana "beadle".
Radio edit
Radio edit tarkoittaa radiosoittoa varten miksattua versiota musiikkikappaleesta.
Radio editin tunnistaa helpoiten siitä, että se on usein lyhyempi kuin alkuperäinen versio, yleensä kitarasoolon tai intron kohdalta.
Radio editin ääntä muokataan radioystävällisemmäksi niin, että kappale kuulostaa mahdollisimman hyvältä kompressoinnin jälkeen matkaradiosta tai muusta äänenlaadultaan yleensä heikosta laitteesta kuunneltuna.
Eratostheneen seula
Eratostheneen seula on kreikkalaisen filosofi Eratostheneksen kehittämä yksinkertainen algoritmi alkulukujen löytämiseen äärellisestä lukujoukosta. Se on tehokkain tapa löytää pienet (alle 10 miljoonaa) alkuluvut.
Seulan toimintaperiaate (algoritmi) on seuraava:Ilman viidennen kohdan rajoitusta algoritmi olisi aikaa vievä suurilla lukujoukoilla. Todistus väitteelle, ettei lukua formula_1 suurempia kokonaislukuja tarvitse tarkistaa lainkaan on viitteessä.
Kun halutaan tietää kaikki sataa pienemmät alkuluvut, kirjoitetaan listaan luvut 2—100. Aloitetaan pienimmästä luvusta kaksi, joka on alkuluku, ja poistetaan sillä jaolliset luvut 4, 6, 8, ..., 100. Nyt pienin jäljellä oleva luku on kolme, sekin alkuluku, jonka monikerrat 6, 9, 12, ..., 99 poistetaan. Koska neljä on poistettu, se ei ole alkuluku, ja siirrytään viiteen. Kun on poisto-operaatioissa on saavutettu sadan neliöjuuri 10, kaikki muut kuin alkuluvut on poistettu listasta.
Elohiiri
Elohiiri tai faskikulaatio tai myokymia on yksittäisen lihaksen ei-tahdonalaista supistelua. Useimmin elohiiri esiintyy silmän ympäristössä, kuten toisessa alaluomessa. Elohiiri voi esiintyä myös nenänpielessä tai suun seudulla, ja joskus samanlaista nikutusta esiintyy käsivarressa tai reidessäkin.
Elohiiri syntyy siitä, kun lihaksissa kulkevat hermosykäykset voimistuvat epätavallisen paljon. Supistelu ja nykiminen voivat kestää muutamasta minuutista muutamaan tuntiin, joskus jopa joitain kuukausia.
Elohiiren syytä ei tunneta, mutta väsymys, stressi, krapula, ruumiillinen rasitus, lukeminen, näytön tuijottaminen, tupakointi tai runsas kahvin tai alkoholin nauttiminen voivat herkistää sille. Elohiirtä esiintyy ajoittain lähes jokaisella, eikä se ole merkki mistään sairaudesta. Tilaan auttaa yleensä mainitun syyn poistaminen, esimerkiksi nukkuminen tai veden nauttiminen.
Pitkään jatkuvaa kasvojen nykimistilaa kutsutaan nimellä tic. Hankalissa tapauksissa ticsiä voidaan hoitaa botuliinipistoksilla.
Sana ”elohiiri” on itäsuomalainen murresana. Se viittaa värähtelevän ihonkohdan salaperäiseen elinvoimaan, joka voi esiintyä hiiren hahmoisena.
Kiinan presidentti
Kiinan presidentti voi tarkoittaa: