Þorsteinn Tutinan tarina
Þorsteinn Tutinan tarina (isl. "Þorsteins þáttr skelks") on keskiaikaista islantilaista saagakirjallisuutta edustava tarina, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Se on kirjoitettu alkujaan todennäköisesti noin vuonna 1300. Se luetaan niin kutsuttuihin islantilaissaagoihin ja -tarinoihin, sillä se kertoo Norjassa kuningas Olavi Tryggvenpojan luona oleskelevasta islantilaismiehestä. Tarinassa kuvataan, miten Þorsteinn tapaa eräänä yönä tarpeilla käydessään paholaisen. Tarina on säilynyt vain 1300-luvun lopulla kirjoitetussa Flateyjarbók-käsikirjoituksessa, missä toinen sen kirjoittajista, Jón Þórðarson, lisäsi tarinan osaksi Olavi Tryggvenpojasta kertovaa saagaa. "Þorsteinn Tutinan tarinaa" ei ole suomennettu.
"þorsteinn Tutinan tarinassa" kuningas Olavi Tryggvenpojan luona oleskeleva þorsteinn lähtee yöllä yksin tarpeilleen vastoin kuninkaan varoitusta. Käymälä on suuri: sinne mahtuisi yksitoista miestä. þorsteinnin istuessa tarpeillaan ilmestyy paikalle piru ("púki"), jota tarinan kuluessa kutsutaan myös kummitukseksi (isl. "draugr"). Tämä tulee esiin yhdestä käymäläaukosta ja sanoo tulevansa helvetistä ("úr helvíti") ja olevansa legendaarisen Tanskanmaan kuninkaan Haraldr Sotahampaan (isl. "hilditönn") joukoissa taistellut Þorkell "hinn þunni". Þorsteinn kyselee paholaiselta helvettiin joutuneista muinaisista saagasankareista ja siitä, miten nämä kestävät helvetin piinat. Useita muinaissaagoista tuttuja sankareita, kuten Sigurðr Fáfnirinsurma (isl. "Fáfnisbani") ja Starkaðr mainitaan. Sitten þorsteinn pyytää paholaista imitoimaan heistä sen muinaisen sankarin huutoja, joka kärsii helvetissä eniten. Paholainen tekee näin, ja Þorsteinn toistaa pyyntönsä, vaikka häneltä menee lopulta huutojen karmeuden vuoksi taju. Joka kerta, kun paholainen imitoi huutoja, se siirtyy kolme istuinreikää lähemmäs þorsteinnia. Kun paholainen parkaisee kolmannen kerran, soivat kirkonkellot. Niiden ääni saa paholaisen vajoamaan takaisin alas, ja Þorsteinn pelastuu tilanteesta ja palaa vuoteeseensa. Aamulla Þorsteinn saa tietää, että kuningas on käskenyt soittaa kelloja kuultuaan paholaisen huudot, mikä on ollut myös Þorsteinnin tarkoitus, kun hän pyysi pirua imitoimaan kärsivien huutoja. Kuningas kysyy, oliko Þorsteinn pelännyt huutojen aikana, mihin Þorsteinn vastaa, ettei tiennyt, mitä pelko on. Hän myöntää kuitenkin melkein tutisseensa, kun oli kuullut parkaisuista viimeisimmän. Kuningas antaa hänelle siitä hyvästä lisänimen ”tutina” (isl. "skelkr"). Þorsteinnista tulee kuningas Olavin hirdimies, ja hän kaatuu myöhemmin yhdessä kuninkaan kanssa tämän viimeisessä taistelussa.
"Þorsteinn Tutinan tarina" edustaa niitä islantilaistarinoita, joissa kuvataan kristityn Norjan kuninkaan kohtaamista jonkin pakanallisen ajan ilmiön kanssa. Flateyjarbókissa tarinan tarkoituksena näyttää olleen kuvata sitä, miten siirryttäessä pakanallisesta ajasta kristittyyn aikakauteen keskiajan skandinaavinen todellisuus muuttui suuressa määrin. Tarinassa islantilaiset kristillistänyt kuningas Olavi Tryggvenpoika suojaa paholaiselta ja kummituksilta niitä, jotka luottavat häneen ja hänen levittämäänsä uskoon.
Tarinaa on myös tarkasteltu folkloristisesta näkökulmasta memoraattina eli yliluonnollista koskevana kokemuskertomuksena. Yliluonnollisen kohtaamisen syynä on "Þorsteinn Tutinan tarinassa" kiellon rikkominen: Þorsteinn on lähtenyt yöllä yksin käymälään vastoin kuninkaan nimenomaista kieltoa.
"Þorsteinn Tutinan tarina" mainitsee mm. Runo-Eddassa ja "Völsungain saagassa" kuvatun Sigurðr Fáfnirinsurman yhtenä niistä muinaisista saagasankareista, jotka viettävät tuonpuoleista aikaansa kristillisessä helvetissä. Tarinassa Sigurðr kuitenkin esitetään jaloimpana kaikista pakanallisen ajan sotureista, ”hyvänä sankarina”, joka kestää myös helvetin piinat lujana ja kaikkia muita paremmin. Hänen vastakohtanaan esitetään ”pahana sankarina” Starkaðr, jonka lukuisia pahoina pidettyjä tekoja on kuvattu muissa saagoissa, kuten "Gautrekrin saagassa". "Þorsteinn Tutinan tarinassa" Starkaðrin kerrotaan kestävän helvetin piinoja kaikkein huonoimmin. Tarinan on katsottu seuraavan augustinolaista käsitystä, jonka mukaan kaikki menneisyyden pakanat, sekä hyvät että pahat, olivat joutuneet helvettiin.