Gustave Aimard
Gustave Aimard (13. syyskuuta 1818 Pariisi – 20. kesäkuuta 1883 Pariisi) oli ranskalainen kirjailija, joka kirjoitti lukuisia kirjoja latinalaisesta Amerikasta.
Syntymänimeltään Aimard oli "Olivier Aimard." Adoptionimenä hänellä oli "Olivier Gloux". Itse hän luonnehti olevansa kahden naimisissa, muttei toistensa kanssa, olevan ihmisen poika. Hänen isänsä François Sébastiani de la Porta (1775–1851) oli Napoleonin armeijan kenraali sekä eräs Louis Philippen hallituksen suurlähettiläistä. Sébastianin puoliso oli Duchess de Coigny. 1806 pariskunta sai Alatrice-Rosalba Fanny -tyttären. Pian äiti kuoli ja tytär muutti isoäitinsä luo. 9. heinäkuuta 1883 ilmestyneen "New York Timesin" mukaan Aimardin äiti oli Felicity Faudoas, joka oli naimisissa Anne Jean Marie René de Savaryn, Rovigon herttuan kanssa.
Aimard annettiin vauvana kasvattilapseksi erääseen Les Glouxin perheeseen. Yhdeksän ikävuoden paikkeilla hänet lähetettiin sillinpyyntialukselle. Myöhemmin suunnilleen 1838 hän pestautui Ranskan merivoimiin. Neljä vuotta palveltuaan hän erosi palveluksesta aluksen ollessa Chilessä. Eräällä käynnillään Amerikassa hänet suostumuksellaan hyväksyttiin Comanche-heimon jäseneksi. Aimard palasi Pariisiin 1847 — samana vuonna kuoli hänen siskopuolensa Duchess de Choiseul-Praslin tämän aviomiehen Praslinin herttuan Theobaldin raa’asti murhaamana. Biologiseen perheeseen Aimardilla ei syntynyt yhteyttä.
Lyhyen aikaa työskenneltyään Ranskassa Aimard palasi Amerikkaan. Herttua de Raousset-Boulbon halusi kaivoksen  Meksikoon. Aimard oli 150 kaivostyöläisen joukossa, jotka herttua halusi työllistää. Kuitenkaan kaivoslupia ei myönnetty. Herttua päätti vapauttaa Meksikon köyhän väen. Hän valloitti Hermosillon  13. lokakuuta 1852. Herttua sairastui vakavasti ensimmäisenä yönä ja Hermosillon kaupunkilaiset valtasivat takaisin kaupunkinsa. Kaivostyöläiset pakenivat ja Aimard palasi Ranskaan.
Vuonna 1854 Aimard avioitui Adèle Lucie Damoreaun, runotaiteilijan kanssa. Aimard kirjoitti noin kuusikymmentä kirjaa, monet Amerikan intiaaneista. Enin osa intiaanikirjoista on käännetty yli kymmenelle kielelle. Arvosteluissa on pohdittu, ovatko kirjat lapsille liian verisiä vai eivätkö. Kirjoissa löytyy rivien välistä elämäkerrallisia, antropologisia ja historiallisia tosiasiasioita. Ranskan hävitessä Ranskan-Saksan sodassa Aimard menetti lukijansa. Hänen Meksikon seikkailuaan kuvataan 1852 ilmestyneessä teoksessa "Curumilla" sekä siskopuolensa Fannyn murhan historia teoksessa "Te Land en Te Water I & II."
Vuonna 1870 Aimard ja pieni joukko lehdistön ihmisiä osallistui Ranskan ja Saksan sotaan, jossa he saivat vaatimatonta menestystä. Vuonna 1879 Rio de Janeiron kirjallinen yhteisö piti häntä sankarina. Aimardin matkakertomusta tästä matkasta ei ole koskaan käännetty ranskaksi.
Oleskellessan  Rio de Janeirossa hän oli yhteydessä Brasilian keisari Dom Pedro II:n kanssa, kuten käy ilmi Aimardin 11. tammikuuta 1880 päivätystä kirjeestä Pedro II:lle. Kirjeessä oli Gustave Aimardin allekirjoitus.
Aimard teki kirjojansa varten muistiinpanoja. Täten löytyy yhteys hänen omaelämäkertaansa. Useat muistiinpannut asiat käsittelevät hänen elämäänsä ja matkaansa Amerikan mantereella. Usein teokseen sisältyy hänen biologisen perheensä etsiminen. Lähes kaikissa kirjoissa löydämme hylätyn tai hyväksytyn lapsen teeman.
Aluksi Aimardin kirjoitukset ilmestyivät sanomalehtisarjoina. Vuodesta 1858 lähtien sanomalehtien "Le Moniteur", "la Presse" ja "La Liberté" sarjat julkaistiin kirjamuodossa. Julkaisijat aiheuttivat hänelle paineita, kun teoksia piti saada julkaistuksi tiiviillä tahdilla. Hän plagioi itseään. Koulutuksen puute aiheutti, että hänellä on ollut vaikeuksia käsitellä eri rooleja: ollako kirjailija, historioitsija, antropologi jne. Esimerkiksi toistuvasti hän seikkailuromaanissaan milloin puolustaa intiaaneja, etteivät he ole barbaareja, milloin taas kutsuu samoja intiaaneja "punaisiksi paholaisiksi".
Vuonna 1883 Aimard palaa Latinalaisesta Amerikasta. Elämänsä loppuvaiheissa hänellä oli mielenterveyteen liittyviä vaikeuksia. Sanottiin, että hän on tullut hulluksi. Suuruudenhulluutta oli ollut aiemminkin. Hänet otettiin Pariisin Sainte-Anne-sairaalaan. Hänellä oli myös vaivoinaan ruusu ja kutiseva ihotulehdus, ekseema. Samana vuonna hän kuoli. Hänet haudattiin Ivryn hautausmaalle, mutta hänen ruumiinsa siirrettiin myöhemmin vaimonsa sukuhautaan Écoueen Val d'Oisessa.