Moskova-Petuški
Moskova-Petuški on kirjailija Venedikt Jerofejevin (1938—1990) postmoderni proosarunoelma.
Runoelma on kirjoitettu vuosina 1969-1970 ja se levisi “samizdatina” eli omakustannejulkaisuna. Kirja julkaistiin ensimmäistä kertaa Israelissa “AMI” -nimisessä lehdessä 300 kappaleen julkaisuna. Sittemmin kirja julkaistiin Pariisissa vuonna 1977. Legendan mukaan Jerofejev luovutti oikeudet vodkapulloa vastaan.
Neuvostoliitossa kirja julkaistiin vasta perestroikan aikaan vuonna 1988-1989, ensin lyhennettynä versiona “Trezvost’ i kultura” lehdessä ja sitten täytenä versiona kirjallisuus lehdessä “Vest’” ja lopulta melkein täydellisenä versiona “Prometei” kustantamon julkaisussa vuonna 1989.
Moskova-Petuški -runoelma on käännetty monille kielille ja siitä on tehty useita näyttämösovituksia. Suomessa TEATR ZA on tehnyt runoelmasta näyttämösovituksen.
Lyyrisen runoelman sankari älykköalkoholisti Venja (Venitška) Jerofejev matkustaa paikallisjunassa rakkaan naisensa ja lapsensa luo Moskovasta Petuškiin (matkaa 125 kilometriä). Petuški kuvataan kirjassa utopistisena paikkana.
Venitška sai potkut prikaatin työnjohtajan paikalta “henkilökohtaisten pahekäyrien järjestelmän” sisäänajamisen takia, josta selvisi työntekijän nauttiman alkoholin määrä niin työn aikana kuin työn jälkeenkin. Runoelman alussa Venja herää hirvittävässä krapulassa vieraasta rappukäytävästä taas kerran epäonnistuttuaan löytämään Kremlin ja päättää lähteä Kurskin asemalle ja sieltä rakkaan naisensa ja poikansa luo Petuškiin. Venitška odottaa kärsien kaupan aukeamista, missä sitten tuhlaa viimeiset rahansa erinäisiin väkijuomiin ja istuutuu paikallisjunaan.
Junassa seuraa pitkä sisäinen monologi alkoholista, historiasta, kulttuurista ja politiikasta sekä keskusteluja kanssamatkustajien kera. Venitška juo tauotta kaikkea minkä vatsa suostuu vastaan ottamaan ja mikä sisällä pysyy. Juomat saattelevat Venjan haaveiden ja hallusinaatoiden maailman, missä Venitška intoutuu osallistumaan Petuškin seudun vallankumoukseen.
Kun Venitška aika ajoin heräilee hän näkee kaikenlaisia hallusinaatioita, joissa hänelle ilmaantuu mm. Sfinksi - olento, jolla ei ole jalkoja, häntää tai päätä ja joka siitä huolimatta huitoo Venjaan hännällä ja päällä. Sfinksi esittää Jerofejeville paradoksaalisia arvoituksia (esim. laske montako kertaa kuuluisa työnsankari Aleksei Stahanov kävi pienellä hädällä ja montako isolla, jos otetaan huomioon, että selvinpäin hän kävi kaksi kertaa pienellä ja kerran kahdessa päivässä isolla, kun taas kännissä neljä kertaa pienellä muttei käynyt isolla lainkaan ja että 312 päivänä vuodessa hän kärsi ummetuksesta.) Hän ei saa tarjottua arvoitusta ja Sfinksi sanoo, ettei päästä Venjaa Petuškiin. Sfinksi raahaa Venjan eteistilaan, missä ikkunasta Venja toteaa junan kulkevan väärään suuntaan Petuškista Moskovaan eikä Moskovasta Petuškiin. Hänen nukkuessaan juna oli ehtinyt käydä jo Petuškissa tai Pavlova Posadissa laiturilla seikkaillessaan hän olikin palannut väärään junaan. Lopulta hän palaa takaisin Moskovaan, missä hän saa peräänsä neljä hahmoa, jotka ajavat hänet yhteen rappukäytävään, missä naulaavat hänet lattiaan ja lyövät jääpiikin Venitškan kurkkuun (kirjailija kuoli vuonna 1990 kurkkusyöpään).
“Sen koommin en ole tullut tajuihini - enkä koskaan tule”.