Kincsem
Kincsem (17. maaliskuuta 1874 – 17. maaliskuuta 1887) oli unkarilainen englannintäysiverinen tamma, joka osallistui kaikkiaan 54 laukkakilpailuun voittaen joka ainoan. Ennätys säilyi 1980-luvulle asti.
Kincsemin isä oli brittiläisperäinen ori "Cambuscan", jonka ansioihin lukeutui maineikkaan July Stakes -kilpailun voitto. Unkarin ratsastusseura oli ostanut 12-vuotiaan Cambuscanin 5 500 guinean hinnalla Unkarin kansalliseen hevossiittolaan Kisbériin, jossa se astui kaikkiaan kahdeksan vuotta. Emä taas oli "Water Nymph", jonka isän Cotswoldin ratsastusseura oli niin ikään tuottanut Britanniasta. Cotswold oli mitäänsanomaton kilpahevonen, jolla oli tilillään toinen sija Royal Hunt Cupissa ja joitain voittoja vähäpätöisissä kilpailuissa.
Kincsem polveutui kahta kautta "Slane"en, erääseen Britannian parhaista siitosorista: se oli sen isänemänisä ja emänemänemänisä.
Kincsemin omistaja oli alle 30-vuotias Ernő Blaskovich, jolle englannintäysveristen jalostuksesta oli kehkeytynyt intohimo. Hän piti varsojaan Tápiószentmártonissa sijainneessa siittolassa vuoden vanhoiksi asti, kunnes myi ne eteenpäin. Vuonna 1875 Blaskovichilla oli hallussaan seitsemän varsaa, joista hän onnistui myymään viisi paroni Alex Orczylle. Orczy ei huolinut Kincsemiä ja erästä orivarsaa, joita hän piti keskinkertaisina. Kincsem oli pieni, laiha ja likaisen ruosteisenvärinen tammavarsa, jolla oli tapana makailla laitumella. Nimen "Kincsem" ("Aarteeni") sen arvellaan saaneen joko säälistä tai pilan päiten.
Erään tarinan mukaan Kincsem varastettiin sen ollessa vuoden ikäinen. Kun varkauteen syyllistyneet mustalaiset saatiin kiinni, heidän johtajaltaan kysyttiin, miksi he olivat valinneet kaikkien hevosten joukosta juuri Kincsemin, joka oli vaatimattoman näköinen, maksanrautias tammavarsa. Hän oli vastannut että ulkonäöstään huolimatta Kincsem oli joukon paras hevonen, ja että siitä tulisi vielä suuri voittaja.
Blaskovich päätti alkaa kilpailla Kincsemillä itse. Hän lähetti hevosen koulutettavaksi englantilaissyntyiselle, sittemmin Unkariin asettuneelle Robert Hespille, joka tunnettiin värikkäänä persoonana. Hesp oli vaativa kouluttaja, joka juoksutti hevosia paljon. Kincsem yllätti kouluttajansa; kun laiska hevonen lähti liikkeelle, se kiisi ennennäkemätöntä vauhtia. Kun tamma oli kahden vuoden ikäinen, sitä päätettiin kokeilla kilparadalla Saksassa.
Kincsemin kilpaura alkoi Berliinissä 21. kesäkuuta 1876. Tuntematon ja ruma tamma aiheutti järkytyksen yleisön keskuudessa; se voitti ennakkosuosikin kymmenellä hevosenmitalla. Aluksi tämä kuitattiin yksittäistapauksena, mutta kun murskaava menestys jatkui Hannoverissa, Hampurissa ja Bad Domeranissa, tiedotusvälineet kiinnostuivat väsymättömästä tammasta, ja sen maine alkoi kiiriä.
Paroni Oppenheim, tunnettu hevosmies, haastoi Kincsemin kilpailuun Frankfurt am Mainissa. Hän oli hiljakkoin saavuttanut hevosellaan "Regimentstocher"illa kolme voittoa Englannissa kilpaillessaan. Kincsem voitti kilpailun kymmenellä hevosenmitalla.
Elokuussa Baden-Badenissa Kincsem voitti kilpailun saapuen maaliin 200 metriä muita edellä. Tämän jälkeen Kincsem esiintyi ensimmäistä kertaa kotikentällään Unkarissa Sopronissa. Se otti helpot voitot kauden neljässä viimeisessä kilpailussa.
Kolmevuotiaan Kincsemin toinen kausi alkoi suurin odotuksin. Kolmen avausvoiton jälkeen 21. toukokuuta seurasi vanha ja arvostettu kilpailu Itävallan Derby, jota kutsuttiin "vuosisadan kilpailuksi", sillä Kincsem oli houkutellut ympäri Eurooppaa paikalle haastajia, joista eräs oli Aristeides Baltazzin omistama menestyksekkäästi Englannissa kilpaillut musta ori Tallós. Paikalla oli kymmentuhatpäinen väkijoukko ja kunnia-aitiossa istui koko Itävalta-Unkarin keisarillinen perhe. Kilpailun puolivälissä Kincsem otti johtoaseman ja saapui suosionosoitusten saattelemana maaliin ennennäkemättömän pitkällä etumatkalla verrattuna toiseksi tulleeseen Tallósiin. Kincsem voitti sen jälkeen muutaman päivän sisällä myös kaksi muuta Wienissä järjestettyä kilpailua.
Saksassa Kincsemiä odotti joukko haastajia, jotka oli valikoitu ympäri keisarikuntaa. Hampurissa se voitti Renard Rennenin jättäen taakseen Saksan derby-voittajan Piratin. Baden-Badenissa Kincsem tarjouduttiin ostamaan 10 000 punnan hinnalla, mutta "aarteensa" arvosta tietoinen Blaskovich kieltäytyi kohteliaasti.
Kolmas kausi alkoi huhtikuussa Wienissä ja Kincsem osallistui kilpailuihin toukokuun loppuun asti. Useiden haastajien joukosta ei ollut löytynyt hevosta, joka sen olisi voittanut. Hesp ja Blaskovich päättivät antaa sille vapaata suuren osan kesästä. Elokuun alussa se kuitenkin vietiin Englantiin, jossa sen oli tarkoitus kilpailla Ranskassa kasvatettua, Ascot Cold Cupin voittanutta "Verneuil"ia vastaan. Verneuil kuitenkin loukkaantui hiukan ennen kilpailua ja jouduttiin vetämään pois kisasta. Ennen kilpailua paikalliset hevosurheilun ystävät ihmettelivät Kincsemiä ja sen rumaa väriä. Englantilaiset kilpailijat olivat suunnitelleet etukäteen taktiikan, jossa oli määrätty kuka toimii johtajana ja ketkä auttavat tarvittaessa. Tähtirooli oli varattu "Pageant"-nimiselle hevoselle ja taitavana ratsastajana tunnetulle Tom Cannonille.
Pageant ja Cannon saivat loistavan lähdön ja alkoivat heti vetää kaulaa muihin. Katsomo villiintyi ja liehui valkoisenaan Englannin lipuista. Kincsem kuitenkin aloitti hurjan takaa-ajon ja kiri kärkeen. Unkarilaiset katsojat villiintyivät. Kincsem ylitti jälleen maaliviivan voittajana ja seuraavana päivänä Englannin lehdistö ylisti "Unkarin ihmettä" etusivuillaan.
Kincsem matkusti jatkuvasti kilpailusta toiseen ja minne tahansa se menikin, joukko kannattajia ja vedonvälittäjiä seurasi sitä. Kincsem tottui matkustamaan junassa ja juoksemaan kilpailuissa uusissa paikoissa. Kaksi asiaa olivat sille tärkeitä: sen hoitajana toimiva poika ja muuan kissa. Lisäksi Kincsem ei suostunut juomaan muuta kuin sen oman kasvattajan kaivosta otettua vettä, joten sen oma hoitaja, kissa ja vesisäiliö kulkivat aina sen mukana. Matkalla Englannista Deauvilleen, Ranskaan sattui välikohtaus, kun Kincsemiä yritettiin saada siirtymään junaan. Se kutsui kissaystäväänsä hirnahdellen, mutta koska se ei ilmaantunut, hevonen ei suostunut liikahtamaan paikaltaan useista yrityksistä huolimatta. Kahden tunnin kuluttua kissa lopulta kuuli Kincsemin kutsun, tuli juosten paikalle ja hyppäsi sen selkään. Tämän jälkeen Kincsem käveli junaan kissa mukanaan ja ne pääsivät jatkamaan matkaa kilparadalle.
Deauvillessa Kincsem voitti täpärästi vain puolella mitalla, mikä osittain selittyy Englannin ja Ranskan kilpailujen lyhyellä aikavälillä. Myös loppukausi oli raskas ja voittomarginaalit kapeampia kuin oltiin totuttu näkemään.
Aristeides Baltazzi yritti edelleen haastaa Kincsemin. Tällä kertaa haastajaksi asetettiin ori nimeltä "Nil Desperandum", jonka nimi tarkoitti "ei syytä epätoivoon". Kincsem kuitenkin voitti kilpailun jälleen kerran keisariperheen silmien edessä.
Kauden edetessä Blaskovich ja Hesp tulivat siihen tulokseen, että hevonen on jo osoittanut voittamattomuutensa eikä sillä olisi enää mitään saavutettavaa. Osa yleisöstä otti päätöksen vastaan järkyttyneenä, osa helpottuneena. Aikansa nopein laukkahevonen juoksi jäähyväiskilpailunsa Budapestissä 21. lokakuuta 1879.
Kincsemin vietiin kilpauransa jälkeen siittolaan Tápioszentmártoniin, jossa sitä käytettiin jalostuksessa. Se sai kuitenkin vain viisi varsaa, joista kolmen isä oli "Buccaneer" ja kahden "Doncaster".Kincsem kuoli ähkyyn 13-vuotissyntymäpäivänään 17. maaliskuuta 1887 pian viimeisen varsansa saatuaan. Suositun kilpahevosen poismeno johti maansuruun. Liput laskettiin puolitankoon, ja sanomalehtien sivuilla oli mustat surureunat.
Kincsemin luuranko on taltioituna Unkarin maatalousmuseossa Budapestissä.