hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Suljettujen ovien takana
Suljettujen ovien takana () on vuonna 1921 ensi-iltansa saanut Herbert Brenonin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä melodraama, jonka pääosissa ovat Norma Talmadge ja Lew Cody. Talmadge toimi myös elokuvansa tuottajana, ja hänen elokuvastudionsa Norma Talmadge Film Corporation oli elokuvan tuotantoyhtiönä. First National oli elokuvan levittäjänä.
"Suljettujen ovien takana" perustuu Channing Pollockin samannimiseen näytelmään, jonka pohjalta ohjaaja Brenon ja Mary Murillo laativat elokuvan käsikirjoituksen. "Suljettujen ovien takana" sai Yhdysvaltain ensi-iltansa toukokuussa vuonna 1921. Suomessa elokuva tuli ensi-iltaan 12. elokuuta vuonna 1923. Elokuvan kokonaan säilynyttä kopiota säilytetään Yhdysvaltain kongressin kirjaston elokuva-arkistossa. Vuonna 1929 "Suljettujen ovien takana" -elokuvasta tehtiin uudelleenfilmatisointi nimellä "Lukittu ovi", jonka pääosassa on Barbara Stanwyck.
Pikakirjoittaja Ann Hunniwell on viattomasti työnantajansa pojan, Frank Devereaux’n, seurana kyseenalaisessa newyorkilaisessa kahvilassa. Kun kahvilaan tehdään ratsia, Ann pidätetään. Sanomalehden toimittaja onnistuu ottamaan Annista kuvan, vaikka Devereaux onnistuu hankkimaan valokuvan negatiivin. Viisi vuotta myöhemmin Annista on tullut suuren egon ja vaikutusvallan saavuttaneen "Lafe" Reganin vaimo. Annin tytärpuoli Helen joutuu tekemisiin Devereaux’n kanssa. Devereaux’lla on lisäksi rakkaussuhde eversti Gauntin vaimon kanssa. Kun eversti uhkaa ampua Devereaux’n, Regan viivyttää häntä. Samaan aikaan Ann seuraa Heleniä Devereaux’n asuntoon; suullisen konfliktin jälkeen Regan ampuu Devereaux’n ja jättää "ei saa häiritä" -kyltin oveen. Ann yrittää ottaa syyt niskoilleen suojellakseen perhettään, mutta piirisyyttäjä, joka oli valokuvaajana ottanut Annista valokuvan kahvilaratsian yhteydessä vuosia aiemmin, uskoo Annin olevan syytön ja vapauttaa hänet ja hänen aviomiehensä. Hän perustelee, että mikään valamiehistö ei tuomitsisi Regania vankilaan "itsepuolustuksen" takia.
Emanuel Leutze
Emanuel Gottlieb Leutze (24. toukokuuta 1816 Schwäbisch Gmünd, Württemberg – 18. heinäkuuta 1868 Washington, Yhdysvallat) oli saksalaissyntyinen yhdysvaltalainen taidemaalari. Hänet muistetaan parhaiten ikonisesta historiamaalauksestaan "Washington ylittää Delawarejoen".
Leutzen perhe muutti Saksan Württembergistä Yhdysvaltojen Philadelphiaan vuonna 1825 hänen ollessaan vielä lapsi, koska hänen käsityöläisisänsä oli ollut mukana tasavaltalaisessa vallankumoustoiminnassa. Isänsä kuoltua vuonna 1831 Leutze ryhtyi maalaamaan elättääksen perheensä. Saatuaan rahaa amerikkalaisilta tukijoiltaan hän palasi vuonna 1841 Saksaan opiskellakseen Düsseldorfin taideakatemiassa. Hän asui tämän jälkeen Saksassa lähes 20 vuotta, mutta uhrasi pääosan ajastaan sarjalle Yhdysvaltain historiaan liittyneitä maalauksia. Nämä työt ovat aiheiltaan sentimentaalisia ja perustuvat erilaisille tarinoille. Ne noudattelevat Düsseldorfin koulukunnan tyyliä huolellisine yksityiskohtineen ja täyteläisine väreineen.
Leutzen tavoitteena oli pikemminkin maalausten vaikuttava poliittinen sanoma kuin niiden täydellinen historiallinen autenttisuus. Tunnetuimman työnsä "Washington ylittää Delawarejoen" hän maalasi tarkoituksenaan innostaa saksalaisia jatkamaan vapaustaisteluaan vuoden 1848 epäonnistuneiden vallankumousten jälkeen. Maalauksesta tuli kuitenkin nimenomaan amerikkalaisen patriotismin symboli ja yksi tunnetuimmista Yhdysvaltain historiaa esittävistä kuvista. Maalauksen ensimmäinen versio valmistui vuosina 1849–1850 ja päätyi Bremenin taidemuseoon. Vuosina 1850–1851 valmistuneen toisen version Leutze lähetti Yhdysvaltoihin, jossa yksityinen keräilijä osti sen. Ensimmäinen kappale tuhoutui toisen maailmansodan pommituksissa, jälkimmäinen on yhä jäljellä.
Leutze muutti vuonna 1859 uudelleen Yhdysvaltoihin. Seuraavana vuonna hän sai Yhdysvaltain kongressilta toimeksiannon koristella Washingtonin Capitol-rakennuksen porraskäytävä. Tuloksena syntyi suuri lännen valloitusta kuvaava seinämaalaus "Länteenpäin käy imperiumin suunta" ("Westward the Course of Empire Takes Its Way", tunnettu myös nimellä "Westward Ho"). Tämä vuonna 1860 valmistunut maalaus jäi Leutzen viimeiseksi merkittäväksi työksi. Hän kuoli Washingtonissa kahdeksan vuotta myöhemmin 52-vuotiaana, ilmeisesti sydänkohtaukseen.
Andrew Bolt
Andrew Bolt (s. 26. syyskuuta 1959 Adelaide, Etelä-Australia) on australialainen konservatiivinen toimittaja, kolumnisti, radiokommentaattori, bloggaaja ja televisiojuontaja. Hän kirjoittaa kolme kertaa viikossa melbournelaiseen Herald Sun -sanomalehteen, ja hänen kolumninsa julkaistaan myös muissa News Corp Australian julkaisuissa. Bolt juontaa myös arkipäivisin The Bolt Report -talkshow’ta Sky News Livellä. Hänen kirjansa "Still Not Sorry: The Best of Andrew Bolt" ilmestyi vuonna 2005.
Octavian Nemescu
Octavian Nemescu (s. 29. maaliskuuta 1940 Pașcani) on romanialainen säveltäjä. Hänen tuotantonsa koostuu pääasiassa orkesteri- ja kamarimusiikkiteoksista. Hänen musiikkiaan on esitetty Romanian lisäksi Australiassa, Itävallassa, Belgiassa, Suomessa, Ranskassa, Saksassa, Unkarissa, Israelissa, Italiassa, Japanissa, Moldovassa, Alankomaissa, Puolassa, Espanjassa ja Sveitsissä.
Nemescu opiskeli Bukarestin kansallisessa musiikkiyliopistossa vuosina 1956–63. Hänelle opettivat sävellystä Mihail Jora, harmoniaa Paul Constantinescu sekä orkestraatiota Alexandru Pașcanu ja Anatol Vieru. Myöhemmin hän opiskeli Sigismund Toduțăn johdolla Cluj-Napocan Gheorghe Dima -musiikkiakatemiassa, josta hän sai musiikin tohtorin arvon musiikkitieteessä. Nemescu on saanut useita palkintoja ja tunnustuksia sekä Romaniassa että ulkomailla. Näihin lukeutuu vuonna 1970 Yhdysvalloissa myönnetty Aaron Copland -palkinto. Vuonna 2004 Nemescu nimitettiin Romaniassa Ordinul Meritul Culturalin ensimmäisen luokan upseeriksi.
Nemescu on kirjoittanut monia artikkeleita ja kirjan "Capacitatile semantice ale muzicii" (1983). Nemescusta tuli vuonna 1990 sävellyksen professori Bukarestin kansallisessa musiikkiyliopistossa.
Roberto Bolle
Roberto Bolle (s. 26. maaliskuuta 1975 Casale Monferrato, Italia) on italialainen balettitanssija. Hän on American Ballet Theatrerin solistitanssija ja hän esiintyy säännöllisesti Royal Ballet'ssa ja La Scala Theatre Balletissa. Hän on myös Teatro alla Scalan tähtitanssija.
Bolle aloitti balettiopinnot 7-vuotiaana ja pääsi 11-vuotiaana La Scalan balettikouluun. Rudolf Nurejev huomasi lahjakkaan Bollen ja valitsi tämän tanssimaan baletissa "Death in Venice". Vuonna 1996 oltuaan kaksi vuotta La Scalan tanssjia 20-vuotias Bolle nimettiin solistitanssijaksi. Hän on tanssinut lukuisten klassikkobalettien pääosat, kuten "Prinsessa Ruusunen", "Joutsenlampi", "Tuhkimo", "Don Quijote", "Pähkinänsärkijä", "Giselle", "La Sylphide", "Manon" ja "Bajadeeri" sekä lukuisissa nykytanssiteoksissa.
Bolle on vierallut lukuisissa balettiryhmissä kuten Royal Ballet'ssa, Pariisin oopperassa, Tokion baletissa, Kanadan Kansallisbaletissa, Stuttgartin baletissa, Staatsoper Unter den Lindenissä sekä Suomen Kansallisbaletissa.
Hänen partnereinaan ovat olleet muun muassa Darcey Bussell, Sylvie Guillem, Marianela Nunez, Tamara Rojo, Polina Semionova ja Svetlana Zaharova.
Bolle on työskennellyt myös mallina. Vuodesta 1999 hän on ollut UNICEFin hyvän tahdon lähettiläs.
Svetlana Zaharova (balettitanssija)
Svetlana Zaharova (s. 10. kesäkuuta 1979 Lutsk, Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta, Neuvostoliitto) on venäläinen balettitanssija. Hän on sekä Bolšoin että La Scala Theatre Ballet'n solistitanssija.
Zaharova aloitti tanssitunnit 6-vuotiaana. Vuonna 1996 Zaharova valmistui Vaganovan balettiakatemiasta ja hän sai välittömästi sopimuksen Mariinski-teatteriin vain 17-vuotiaana. Vuosi myöhemmin hänet nimettiin solistitanssijaksi.
Hän on tanssinut lukuisten klassikkobalettien pääosat, kuten "Prinsessa Ruusunen", "Joutsenlampi", "Tuhkimo", "Don Quijote", "Giselle", "La Sylphide", "Manon", "Paquita", "Raimonda" ja "Bajadeeri" sekä lukuisissa nykytanssiteoksissa.
Hän on vieraillut lukuisissa balettiryhmissä kuten New York City Ballet'ssa, American Ballet Theatressa, Pariisin oopperassa ja Englannin kansallisbaletissa.
Aleksandar Perunović
Aleksandar Perunović (s. 1978 Nikšić, Montenegron sosialistinen tasavalta, Jugoslavia) on montenegrolainen säveltäjä. Hän opiskeli Montenegron yliopiston musiikkiakatemiassa Podgoricassa sävellystä aluksi Vojin Komadinan johdolla vuosina 1994–97. Tämän jälkeen hän jatkoi siellä sävellysopintojaan Konstantin Babićin ja Žarko Mirkovićin johdolla vuoteen 2008 saakka. Perunovićin tuotanto koostuu pääasiassa orkesteri-, kamarimusiikki- ja kuoroteoksista. Hänen musiikkiaan on esitetty Montenegrossa, Serbiassa, Kroatiassa, Ukrainassa ja Itävallassa. Perunović aloitti vuonna 2003 opettamisen Montenegron yliopiston musiikkiakatemiassa.
Lucien Posman
Lucien Posman (s. 22. maaliskuuta 1952 Eeklo) on belgialainen säveltäjä. Hän opiskeli Hogeschool Gentin konservatoriossa ja Antwerpenin kuninkaallisessa konservatoriossa. Hänelle myönnettyihin tunnustuksiin lukeutuu Muizelhuis-palkinto kamarimusiikista (1988). Posman on opettanut Hogeschool Gent Conservatoriumissa. Hän on säveltänyt runsaasti kamarimusiikkia vaihteleville kokoonpanoille sekä kuoro- ja muita vokaaliteoksia. Lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu pianomusiikkia, sinfonia (1996) ja kamariooppera "Hercules Haché, the Adventure of a Professor!" (1991).
Frits Celis
Frits Celis (s. 11. huhtikuuta 1929 Antwerpen) on belgialainen säveltäjä, kapellimestari ja harpisti. Hän opiskeli Antwerpenin kuninkaallisessa konservatoriossa ja Brysselin kuninkaallisessa konservatoriossa. Hän opiskeli lisäksi orkesterinjohtoa Hermann Schmeidelin johdolla Salzburgissa (1949–51) ja Wolfgang von der Nahmerin johdolla Kölnissä (1953–54).
Celis on saanut useita palkintoja kapellimestarina ja säveltäjänä. Hän toimi Théâtre Royal de la Monnaien toisena kapellimestarina vuosina 1954–59. Sitten hän oli samassa asemassa Koninklijke Vlaamse Operassa (1959–60) ennen pääsemistään sen pääkapellimestariksi ja musiikilliseksi johtajaksi, jona hän toimi vuosina 1960–81. Vuodesta 1981 Celis on toiminut kapellimestarina Vlaamse Operassa, ja hän on esiintynyt vierailevana kapellimestarina useiden orkesterien johdossa monissa eri maissa.
Vuosina 1946–52 Celis toimi Koninklijke Vlaamse Operan ensiharpistina. Hän oli lisäksi professori Antwerpenin kuninkaallisessa konservatoriossa. Hänen kustantajansa on Centre Belge de Documentation Musicale. Hänen sävellystuotantonsa koostuu pääasiassa orkesteri- ja kamarimusiikki- sekä kuoro- ja muista vokaaliteoksista, joita on esitetty eri puolilla Eurooppaa.
Andrei Mikita
Andrei Mikita (; s. 1959 Pietari) on venäläinen säveltäjä ja pianisti. Hän opiskeli sävellystä Boris Tištšenkon ja pianonsoittoa Natan Perelmanin johdolla Pietarin konservatoriossa vuosina 1977–78. Tämän jälkeen hän jatkoi sävellysopintojaan Tihon Hrennikovin ja Aleksandr Tšaikovskin sekä pianonsoiton opiskelua Jevgeni Malininin ja Stanislav Neuhausin johdolla Moskovan konservatoriossa 1980-luvun loppuun saakka.
Mikita voitti ensipalkinnon hengellisen kuoromusiikin kilpailussa Moskovassa vuonna 2003. Hänen musiikkiaan on esitetty Venäjän lisäksi Armeniassa, Ranskassa, Saksassa, Israelissa, Kazakstanissa, Sveitsissä, Turkissa ja Ukrainassa. Pianistina Mikita on tulkinnut muun muassa Aleksandr Skrjabinin musiikkia ja omia teoksiaan. Vuonna 1993 hän perusti Moskovan pianoduon Aleksandr Mekajevin kanssa.
Mikita on opettanut sävellystä Gnesin-musiikkiakatemiassa vuodesta 2001.
Mikitan tuotantoon kuuluu muun muassa kymmeniä Venäjän ortodoksikirkolle sävellettyjä kuoroteoksia. Lisäksi hän on säveltänyt muun muassa baletteja, orkesteriteoksia, jousikvartettoja ja pianomusiikkia.
Les Sylphides
Les Sylphides on baletti, joka kuvailee keijuja eli metsän henkiä. Siinä ei ole juonta, runoilija ja keijut vain leijailevat metsässä musiikin tahtiin. Baletin kuoro eli corps de ballet on näyttämöllä lähes koko ajan. Baletti kuuluu useimpien maailman balettiseurueiden ohjelmistoon.
Ensimmäinen versio esitettiin Pietarin Mariinski-teatterissa vuonna 1908. Nykyisin tunnetuimman koreografian on laatinut Mihail Fokin Sergei Djagilevin Ballets russesia varten. Sen ensiesitys oli Pariisissa 1909.
Baletin musiikkina on käytetty Frédéric Chopinin pianoteoksia, jotka Aleksandr Glazunov sovitti orkesterille. Myös Benjamin Britten on tehnyt sovituksesta versionsa.
Marie Rambert
Marie Rambert (20. helmikuuta 1888 – 12. kesäkuuta 1982) oli puolalaissyntyinen tanssija, joka vaikutti paljon Britannian baletin kehitykseen.
Rambert innostui tanssista nähtyään Isadora Duncanin esiintyvän vuonna 1904. Hän opiskeli tanssia Pariisissa. Hän opiskeli kolmen vuoden ajan eurytmiikkaa, sveitsiläisen Émile Jaques-Dalcrozen menetelmää, jossa analysoitiin musiikkia liikkeen keinoin.
Vuonna 1912 Sergei Djagilev kutsui hänet auttamaan Ballets russesin tanssijoita Igor Stravinskyn "Kevätuhrin" monimutkaisissa rytmeissä. Rambert tanssi ajoittain myös Ballet russesin kuorossa, ja kiinnostui siellä klassisesta baletista.
Ensimmäisen maailmansodan lähestyessä Rambert muutti Lontooseen. Hän perusti tanssikoulun vuonna 1920. Vuonna 1926 koulun oppilaat esittivät baletin "A Tragedy of Fashion", jonka koreografian oli luonut Frederick Ashton, yksi Rambertin oppilaista. Tätä esitystä pidetään brittiläisen baletin alkuhetkenä.
Rambertin tanssijoista muodostui vähitellen kiinteämpi seurue, jonka nimi oli ensin The Ballet Club, sitten Mercury Theatre Ballet ja lopulta Rambert Ballet vuosina 1935–1987.
Rambertin balettiseurue vieraili Australiassa 1947–1949 ja antoi tuon puolentoista vuoden aikana 500 näytöstä.
Työntöpiirtopuikko
Työntöpiirtopuikko eli viirutin on muun muassa puuseppien käyttämä mitta.
No Rest
No Rest on suomalaisen death metal -yhtye Corpsetin toinen studioalbumi. Se julkaistiin 20. syyskuuta 2013 levymerkillä Violent Journey Records.
Albumin nimikkokappaleesta kuvattiin musiikkivideo.
Nuclear Death
Nuclear Death on suomalaisen death/thrash -yhtye Unhopedin EP-levy. Se julkaistiin toukokuussa 2013 levymerkillä Violent Journey Records.
Pimentola
Pimentola on suomalaisen heavy rock -yhtye Valonkantajien toinen studioalbumi. Se julkaistiin 25. huhtikuuta 2014 levymerkillä Violent Journey Records.
Devastating Return
Devastating Return on suomalaisen thrash metal -yhtye Witherian neljäs studioalbumi. Se julkaistiin 30. toukokuuta 2014 levymerkillä Violent Journey Records.
Kiki (vuoden 1926 elokuva)
Kiki () on vuonna 1926 ensi-iltansa saanut Clarence Brownin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä komediaelokuva, jonka pääosissa ovat Norma Talmadge ja Ronald Colman. "Kiki" kertoo pariisilaisesta tanssijasta ja glamour-näyttelijästä, jotka kilpailevat tuottajan sydämestä.
Kiki (Norma Talmadge) on köyhä nuori pariisilainen järjellä elävä nainen, joka myy sanomalehtiä Pariisin kadunkulmilla. Hän saa työn laulajana ja tanssijana lähellä olevasta teatterista. Teatterissa ollessaan hän pääsee revyyn johtajan, Victor Renalin (Ronald Colman), elämään. Pian Kiki rakastuu Victoriin. Kun Kiki riitelee teatterin tähden ja Victorin mielitietyn Paulette Mascarin (Gertrude Astor) kanssa, hänet erotetaan teatterista. Victor kuitenkin leppyy, kun Kiki pyytää apua, ja vie hänet päivälliselle. Päivällisellä oleva Paulette hämmentyy Kikin nähdessään. Paulettea ei edes enää häiritse päivällisellä oleva paroni Rapp (Marc McDermott), joka yrittää koko ajan salaa kosiskella häntä. Paulette yrittää nöyryyttää Kikiä, mutta Victor ei välitä siitä. Hän vie Kikin kotiinsa, missä Kikin kauneus alkaa kiehtoa Victoria. Kiki jatkaa vihanpitoa Pauletten kanssa, ja Paulette alkaa juonitella paronin kanssa siitä, että miten Kiki saisi houkuteltua pois Victorin luota. Kun Kiki ja Paulette tappelevat fyysisesti, Kiki alkaa teeskennellä katalepsiaa. Victorin sympatia Kikiä kohtaan muuttuu rakkaudeksi. Kun Kiki "herää" ja suutelee Victoria, Victor kosii häntä.
Joseph M. Schenck ja Norma Talmadge toimivat elokuvan tuottajina, ja heidän elokuvastudionsa Norma Talmadge Film Corporation oli elokuvan tuotantoyhtiönä.
"Kiki" perustuu André Picardin samannimiseen "Kiki"-romaaniin (1920), johon myös perustuu David Belascon kirjoittama ja tuottama Broadway-sovitus "Kiki" (1921), joka oli aikanaan suuri menestys. Näytelmä sai ensi-iltansa Belasco-teatterissa 29. marraskuuta vuonna 1921, ja sitä esitettiin 233:n esityksen ajan. Viimeinen esitys oli kesäkuussa 1922. Broadway-näytelmän pääosassa oli Lenore Ulric. Alkuperäisen romaanin ja näytelmäsovituksen pohjalta Hanns Kräly laati vuoden 1926 elokuvan käsikirjoituksen.
"Kiki" sai Yhdysvaltain ensi-iltansa New Yorkissa 4. huhtikuuta vuonna 1926, ja Suomessa elokuva sai ensi-iltansa 6. joulukuuta 1926. First National toimi elokuvan levittäjänä.
Vaikka ilmestyessään "Kiki" oli arvostelumenestys, se ei ollut yleisömenestys. "Kiki" on harvoja Talmadgen tekemiä komediaelokuvia, ja yleisön hämmentyminen komedienne-Talmadgesta johti elokuvan heikohkoon taloudelliseen menestykseen. Kriitikot ylistivät "Kikiä" sen laadukkaasta tuotannosta, ensiluokkaisista näyttelijävalinnoista, puvustuksesta ja lavasteista. Myös Talmadgen roolisuoritus sai kriitikoilta ylistävät arvostelut.
"Kikin" kopiota säilytetään muun muassa Yhdysvaltain kongressin kirjaston ja New Yorkin Museum of Modern Art -taidemuseon elokuva-arkistoissa. Elokuva restauroitiin, ja se julkaistiin DVD:lle 16. maaliskuuta vuonna 2010. DVD-julkaisu sisältää myös Talmadgen "Laillisuuden rajoissa" -elokuvan (1923).
"Kikistä" tehtiin vuonna 1931 uudelleenfilmatisointi "Kiki", jonka pääosassa on Mary Pickford.
The Art of Partying
The Art of Partying on crossover thrash -yhtye Municipal Wasten kolmas studioalbumi. Se julkaistiin 11. kesäkuuta 2007 levymerkillä Earache Records.
Yhtye julkaisi musiikkivideon kappaleesta "Headbanger Face Rip," jonka kuvasi itsenäinen B-luokan elokuvia julkaiseva Troma Entertainment.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Municipal Waste.
Massive Aggressive
Massive Aggressive on yhdysvaltalaisen crossover thrash -yhtye Municipal Wasten neljäs studioalbumi. Se julkaistiin 25. elokuuta 2009 levymerkillä Earache Records.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Municipal Waste.
Municipal Waste (EP)
Municipal Waste on saman nimisen yhtyeen eponyymi esikois-EP. Se julkaistiin vuonna 2001 levymerkillä Amendment Records.
Coldworker
Coldworker oli ruotsalainen Örebrossa perustettu death metal -yhtye, joka toimi vuosina 2006–2013.
Kutšin kieli
Kutši on indoarjalainen kieli, jota puhutaan Intian Gujaratin osavaltiossa ja Pakistanin Sindhin provinssissa. Kieli on sukua alueen enemmistökielille gudžaratille ja sindhille, ja valtaosa kutšin puhujista puhuu gudžaratia toisena äidinkielenään.
Kutšia kirjoitetaan Intiassa gudžaratilaisilla kirjaimilla ja Pakistanissa arabialaisilla kirjaimilla.
The Walkmen
The Walkmen on yhdysvaltalainen indie rock-yhtye, joka perustettiin vuonna 2000. Yhtyeen perustivat Paul Maroon (kitara, piano), Walter Martin (urut/basso), Matt Barrick (rummut), Peter Bauer (basso/urut) ja Hamilton Leithauser (laulu, kitara). Yhtye käyttää musiikissaan vintage soittimia.
Walkmen ilmoitti jäävänsä pitkälle tauolle marraskuussa 2013.
UG-saattueet
UG-saattueet olivat sarja Atlantin idästä länteen ylittäneitä Yhdysvalloista Gibraltarille matkanneita saattueita, jotka kuljettivat elintarvikkeita, ampumatarvikkeita ja sotamateriaalia Yhdysvaltain asevoimille Pohjois-Afrikkaan ja Etelä-Eurooppaan toisessa maailmansodassa. Saattueet koottiin Hampton Roadsissa lähellä Chesapeakenlahden suuta ja ne päätyivät Pohjois-Afrikan satamiin. Määränpää muuttui akselivaltojen joukkojen vetäytyessä 1942–1945.
Liittoutuneiden sotamateriaali kuljetettiin vuodesta 1939 alkaen Pohjois-Amerikasta Britteinsaarille HX-saattueilla ja hitaammilla SC-saattueilla vuodesta 1940 alkaen. Näiden saattueiden suojaamisesta vastasivat Britannian ja Kanadan kuninkaalliset laivastot. Yhdysvaltain laivaston alukset osallistuivat vähäisessä määrin saattueiden suojaamiseen syyskuusta 1941 huhtikuuhun 1943. UG-saattueet luotiin toiselle suoremmalle huoltoreitille tukemaan erityisesti Pohjois-Afrikan maihinnousua ja sitä seuranneita taisteluita. Ensimmäinen saattue UGF 1 oli samalla maihinnoususaattue, joka lähti 24. lokakuuta 1942 ja se saapui määränpäähänsä 8. marraskuuta. Tunnuksen F merkitsi nopeaa (). Seuranneet itään ja länteen matkanneet saattueet muodostivat neljä eri sarjaa alkaen numerosta kaksi.
Suurin piirtein kuukausittain lähti saattue Hampton Roadsista. Ensimmäinen oli UGF 2 2. marraskuuta 1942 Casablancaan. Saattueet UGf 4 - UGF 10 päätyivät Oraniin ja saattueesta UGF 11 alkaen määränpäänä oli Napoli. Viimeinen nopea saattue UGF 22 saapui 8. huhtikuuta 1945 Oraniin. Kaikkiaan 382 alusta matkasi kaikkiaan 26 saattueessa, joista ei upotettu ainuttakaan.
Keskimäärin lähti noin kaksi hidasta saattuetta Hampton Roadsista kohti Pohjois-Afrikkaa.
Kaikkiaan 335 alusta palasi Yhdysvaltoihin näin numeroitujen 24 saattueen mukana. Ensimmäinen GUF 2 lähti Casablancasta 29. marraskuuta 1942 ja viimeinen GUF 22 Oranista 16. huhtikuuta 1945. Lisäksi oli joitakin lisäsaattueita kuten GUF 2A, GUF 15B ja GUF 17B. Näistä saattueista ei upotettu yhtään alusta.
Noin 5200 alusta palasi Yhdysvaltoihin muodostaen 98 hidasta saattuetta. Ensimmäinen oli GUS 2 Oranista 21. joulukuuta 1942 ja viimeinen GUS 92 Oranista 27. toukokuuta 1945. Atlantilla ei saattueista upotettu aluksia, mutta Välimerellä upotettiin viisi.
Yhdysvaltain laivasto vastasi saattueiden suojaamisesta Atlantilla ja Britannian kuninkaallinen laivasto Välimerellä.
Polkupyöräpataljoona
Polkupyöräpataljoona on ollut keveän ja nopeasti liikkuvan jalkaväen joukkoyksikkömuoto, jota on yhdessä ratsuväen kanssa käytetty nopeisiin liikkeisiin mm. suojajoukoissa. Polkupyöräjoukkoja Suomessa oli mm. osasto Brandensteinilla Suomen sisällissodassa huhti-toukokuussa 1918.
Itsenäisessä Suomessa tavallinen jalkaväki kulki marssien, kun taas jääkärijoukot olivat varustetut polkupyörillä.
Nimitys "jääkäri" on ollut käytössä myöhemminkin nopealiikkeisille joukoille mm. jääkäriprikaati-91:ssä erotuksena jalkaväkiprikaati-80:sta, jossa näiden ero liikkuvuudessa tuli esille siinä, että edellinen liikkui miehistökuljetusvaunuilla, kun taas jälkimmäinen traktoreiden lavoilla.
Polkupyöräpataljoonan ensimmäinen nimitys suomen kielellä oli pyöräilijäpataljoona.
Päivätär (sanomalehti)
Päivätär oli Helsingissä vuosina 1863–1865 ilmestynyt sanomalehti.
Ruotsinkielistä "Barometerniä" julkaissut Ernst Linder perusti "Päivättären" vuoden 1863 valtiopäivien edellä. Se oli ensimmäinen suomenkielinen liberaalilehti, joka vaati "Helsingfors Dagbladin" tavoin perustuslaillisia uudistuksia, mutta korosti kielikysymyksessä suomen ja ruotsin tasa-arvoa. Kerran viikossa ilmestynyt lehti sai nopeasti lähes tuhat tilaajaa eri puolilta maata, mutta valtiopäivien jälkeen sen levikki laski kolmanneksella.
Linder luopui "Päivättären" toimittamisesta vuoden 1865 alussa, mutta sen julkaisemista jatkettiin vuoden loppuun saakka Abraham Nylanderin johdolla. Sen jälkeen lehti yhdistettiin "Suomettareen", jonka toimittajaksi myös Nylander siirtyi.
Päivän Uutiset (STP)
Päivän Uutiset oli Helsingissä vuosina 1973–1975 ilmestynyt sosialistisen työväenpuolueen sanomalehti.
Lehti perustettiin SDP:hen sulautuneen TPSL:n "Päivän Sanomien" jatkajaksi. "Päivän Sanomien" omaisuus siirrettiin Aarre Simosen johtamalle uudelle säätiölle ja sen koneet ja kalusto myytiin Kirjapaino Kursiivi Oy:lle, jossa säätiö oli yhtenä omistajana. Viidesti viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajana työskenteli Sulo Kivinen.
"Päivän Uutiset" oli alusta lähtien tappiollinen julkaisu. Se lopetettiin vuoden 1975 eduskuntavaalien jälkeen, joissa STP ei saanut yhtään kansanedustajaa. Kirjapaino Kursiivi Oy siirtyi samalla SKP:n vähemmistön omistukseen.
Vaasan Sanomat (1912–1913)
Vaasan Sanomat oli Vaasassa vuosina 1912–1913 ilmestynyt sanomalehti.
Toimittaja A. F. Schütz perusti "Vaasan Sanomat" samana vuonna lakanneen "Pohjanmaan" tilalle. Lehti oli linjaltaan nuorsuomalainen, mutta virallisesti siitä ei tullut riitaisan puolueen äänenkannattajaa. Kahdesti viikossa ilmestynyt lehti lopetettiin taloudellisesti kannattamattomana.
Vaasan Sanomat (1897–1899)
Vaasan Sanomat oli Vaasassa vuosina 1897–1899 ilmestynyt sanomalehti.
Waldemar Sandmanin kirjapaino perusti "Vaasan Sanomat" ruotsinkielisen "Wasa Tidningin" sisarlehdeksi. Se oli linjaltaan suomenmielinen ja hengeltään kristillissiveellinen. "Vaasan Sanomat" kärsi tappion kilpailussa Ossian Ansaan "Pohjalaisen" kanssa ja yhtiön molemmat lehdet lopetettiin vuoden 1899 vaihteessa. Kahdesti viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajana työskenteli N. J. Ahlman.
Vaasan Sanomat (1878–1881)
Vaasan Sanomat oli Vaasassa vuosina 1878–1881 ilmestynyt sanomalehti.
Suomenmielisten "Vaasan Sanomien" kustantaja oli kirjanpainaja F. W. Unggren, joka julkaisi myös ruotsinkielistä "Vasabladetia". Lehtori Erkki Almbergin sivutöinään toimittama lehti jäi tappiolle kilpailussa sisällöltään paremman ja aatteellisesti terävämmän "Vaasan Lehden" kanssa. Kerran viikossa ilmestyneen lehden julkaiseminen päättyi sen oman ilmoituksen mukaan toimittajapulaan.
Vaasan Sanomat
Vaasan Sanomat -nimisiä lehtiä on kolme:
Savo (sanomalehti)
Savo (vuonna 1891 "Savotar", vuosina 1891–1903 "Uusi Savo" ja vuosina 1904–1909 "Otava") oli Kuopiossa vuosina 1878–1972 ilmestynyt sanomalehti.
Kuopion suomenmieliset perustivat "Savon" kielipoliittisesti laimean "Tapion" kilpailijaksi. Vuonna 1887 toimittajiksi tulivat Juhani ja Pekka Brofeldt, joiden aikana lehden linjaksi muodostui radikaali nuorsuomalaisuus. Sensuuri lakkautti "Savon" vuonna 1891. Sen tilalle perustettiin ensin "Savotar" ja sitten "Uusi Savo". Välivaiheessa ilmestyi vuoden ajan myös Pekka Brofeldtin toimittama "Savon Viikkolehti". "Uusi Savo" lakkautettiin helmikuun manifestin jälkeen vuonna 1899. Päätös ei koskenut lehden kolmipäiväistä painosta, mutta sekin lakkasi toukokuussa 1903, kun toimittajat Pekka ja Kalle Brofeldt karkotettiin maasta.
Kaupungin nuorsuomalaiset saivat lehden tilalle V. A. Marjasen julkaiseman "Otavan", joka oli aluksi linjaltaan hyvin varovainen ja epäpoliittinen. Vähitellen siitä kehittyi kaupungin liikemiespiirien lehti, jonka ainoa asia oli perustuslaillinen vastarinta. Nuorsuomalaisten puolueriitoihin kyllästynyt Marjanen myi lehden Kuopion Uudelle Kirjapainolle, joka alkoi julkaista sitä vuoden 1910 alusta jälleen "Savo"-nimisenä.
Suomen sisällissodan jälkeen "Savo" kannatti tasavaltaa kaupungin nuorsuomalaisten enemmistön ollessa monarkian kannalla. Liikemiehet Janne Vartiainen ja Lauri Hallman ostivat syksyllä 1918 lehden julkaisuyhtiön osake-enemmistön, minkä jälkeen "Savosta" tuli kokoomuksen äänenkannattaja. 1920-luvun lopulla kokoomus hankki lehden kokonaan omistukseensa, ja vuoteen 1947 saakka sen päätoimittaja työskenteli myös puolueen piirisihteerinä. Kustannusyhtiöksi tuli Kirjapaino Oy Savo vuonna 1942.
Sivistyneistöön vedonnut "Savo" oli aluksi Kuopion kaupungin ykköslehti, mutta maaseudulla se kärsi tappion kilpailussa "Savon Sanomien" kanssa. Toisen maailmansodan jälkeen "Savo" jäi myös Kuopion kakkoslehdeksi, jota ylläpidettiin kirjapainoyhtiön tuotoilla. Yhtiön muututtua tappiolliseksi se joutui "Savon Sanomille", joka lakkautti lehden.
Lehti ilmestyi vuonna 1879 kerran, vuodesta 1880 lähtien kahdesti, vuodesta 1891 kolmesti, vuodesta 1898 kuudesti, vuodesta 1899 kolmesti, vuodesta 1908 kuudesti, vuodesta 1910 kolmesti, vuodesta 1920 kuudesti, vuodesta 1951 seitsemästi ja loppuvaiheessa viidesti viikossa. Sen levikki oli 5 000 kappaletta vuonna 1899, 10 800 kappaletta vuonna 1923, 17 500 kappaletta vuonna 1955 ja 14 386 kappaletta vuonna 1971. Päätoimittajina työskentelivät August Kuokkanen (1879–1886), Juhani Brofeldt (1887–1889), Pekka Brofeldt (1890–1903), V. A. Marjanen (1904–1909), Mikko Puhakka (1910–1911), Jaakko Laurila (1911–1914 ja 1917–1918), Yrjö Eränen (1914–1916), Tatu Nissinen (1917), Edvard Vaarama (1918–1920), Juhana Wilhelm Tuura (1920–1922), Albert Paavilainen (1922–1926), A. A. Niskala (1926–1929), Heikki Kokko (1929–1931), Niilo Vapaavuori (1931–1935), Jalmari Lampela (1935–1942), Yrjö Leiwo (1942–1950 ja 1954), Pentti Lyytinen (1950–1954) ja Paavo Eerikäinen (1954–1972).
Camille (vuoden 1926 elokuva)
Camille () on vuonna 1926 ensi-iltansa saanut Fred Niblon ohjaama yhdysvaltalainen mykkä melodraamaelokuva, jonka pääosissa ovat Norma Talmadge ja Gilbert Roland.
Marguerite Gautier on kurtisaani Pariisissa. Hän rakastuu syvästi nuoreen mieheen Armand Duvaliin. Kun Armandin isä pyytää Margueritelta, ettei hän pilaisi Armandin uratoiveita ja asemaa avioitumalla hänen kanssaan, Marguerite myöntyy ja jättää rakkaansa. Kun Marguerite on köyhä ja kuolemansairas, hän saa selville, että Armand ei ole koskaan tukahduttanut rakkauttaan häntä kohtaan.
"Camille" perustuu Alexandre Dumas nuoremman romaaniin (1848) ja näytelmään (1852) "Kamelianainen", joiden pohjalta Fred De Gresac, Olga Printzlau ja Chandler Sprague laativat elokuvan käsikirjoituksen. George Marion, Jr. teki elokuvaan välitekstit.
Elokuvan tuottajina olivat Joseph M. Schenck ja Talmadge, ja "Camillen" tuotantoyhtiönä toimi Norma Talmadge Film Corporation. Elokuva kuvattiin Kalifornian Los Angelesin kaupunginosassa Chatsworthissa. "Camillen" kuvauksien aikana Talmadgelle ja Rolandille kehittyi rakkaussuhde.
"Camille" sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 18. joulukuuta vuonna 1926. Maanlaajuinen ensi-ilta oli 4. syyskuuta vuonna 1927. Suomessa elokuva ilmestyi elokuvateattereihin 25. joulukuuta 1927. Elokuvan levittäjänä oli First National Pictures, ja elokuva jäi Talmadgen viimeiseksi First National -elokuvaksi ennen kuin hänen elokuvansa siirtyivät United Artistsin levitykseen. "Camille" jäi myös Talmadgen viimeiseksi menestyselokuvaksi.
"Camille" on osittain kadonnut elokuva; noin puolet elokuvasta on säilynyt. Vuonna 1980 Yhdysvaltain elokuvainstituutti listasi elokuvan halutuimmaksi kadonneeksi elokuvaksi.
Pitkän päivän ilta
Pitkän päivän ilta ("The Remains of the Day") on James Ivoryn ohjaama epookkidraama vuodelta 1993. Se perustuu Kazuo Ishiguron samannimiseen romaaniin.
Arto Pajukallion mukaan tarina on menneisyyden valintojen ja tunteiden kieltämisen haikeankirpeä hahmotus.
British Film Instituten valitsemat asiantuntijat äänestivät "Pitkän päivän illan" vuonna 1999 yhdeksi kaikkien aikojen sadasta parhaasta brittielokuvasta. "The New York Timesin" kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Anthony Hopkins ja Emma Thompson saivat kumpikin osasuorituksestaan David di Donatello -palkinnon, ja itse elokuva oli ehdokkaana monien palkintojen saajaksi.
Henrik Achtman
Henrik Achtman (noin 1718 – 7. heinäkuuta 1765 Teuva) oli suomalainen kappalainen ja uskonnollisen kirjallisuuden suomentaja.
Achtmanin vanhemmat olivat porilainen suutari Matts Achtman (k. 1749) ja hänen ensimmäinen puolisonsa Hebla Johansdotter Sneck. Hän kävi Porin triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1739. Achtman vihittiin papiksi 1743.
Achtman toimi armovuodensaarnaajana Närpiön seurakuntaan kuuluneessa Teuvan kappelissa 1743 ja hän oli kappalaisena siellä vuodesta 1744 alkaen.
Achtman oli naimisissa Margareta Sireliuksen (k. 1795) kanssa.
Pyhän Eatan kirkko
Pyhän Eatan kirkko sijaitsee Atchamin kylässä Englannissa. Se on anglikaaninen kirkkorakennus, jonka English Heritage on luokitellut Grade I -luokan rakennussuojelukohteeksi.
Atchamissa tiedetään olleen kirkko jo vuonna 1075, koska kronikoitsija Orderic Vitalis kertoo, että hänet kastettiin kirkossa sinä vuonna. Kastemalja on ajoitettu vuoteen 1675. Lukupulpetin 1600-luvulta peräisin olevat paneelit kuvaavat tuhlaajapoikavertausta.
Sanomia Porista
Sanomia Porista oli Porissa vuosina 1894–1896 ilmestynyt sanomalehti.
Filip Warénin toimittajama ja julkaisema "Sanomia Porista" oli linjaltaan nuorsuomalainen ja vanhasuomalaisen "Satakunnan" kilpailija. Kolmesti viikossa ilmestynyt lehti lopetettiin tilaajien vähäisyyden takia. Sen tilalle nuorsuomalaisten uudeksi lehdeksi perustettiin "Kansalainen".
Luettelo televisiosarjan Pahan jäljillä jaksoista
Tämä on luettelo televisiosarjan "Pahan jäljillä" jaksoista.
Erik Frosterus
Erik Frosterus (23. helmikuuta 1713 Oulu – 21. toukokuuta 1788 Haukipudas) oli suomalainen kappalainen ja katekismuksen tekijä.
Frosteruksen vanhemmat olivat Paltamon kirkkoherra Abraham Frosterus (1680–1726) ja Katarina Cajanus. Hän kävi Oulun triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1733. Turun akatemiassa opiskellut Frosterus oli opiskeluvuosinaan kotiopettajana Turun piispan Jonas Fahleniuksen perheessä. Frosterus vihittiin papiksi 1736.
Frosterus toimi armovuodensaarnaajana Haukiputaalla 1736 ja hän oli kappalaisena siellä vuodesta 1737 alkaen. Frosterus sai varapastorin arvon 1781. Hän kehitti kansanopetusta ja opetti myös itse lapsia lukemaan. Frosterus laati 200–sivuisen katekismuksen joka toimi Martti Lutherin katekismuksen selitysteoksena. Kirja ilmestyi ruotsin kielellä 1773 ja suomen kielellä 1783.
Frosterus oli naimisissa 1737–1755 Sofia Elisabet Patkullin (k. 1755) ja vuodesta 1756 Sigrid Maria Montinin (k. 1806) kanssa. Hänen poikiaan olivat Iin kirkkoherra Abraham Frosterus (1743–1815), Paltamon kappalainen Erik Frosterus (1745–1789), Kalajoen kirkkoherra Johan Frosterus (1751–1838) ja Iin kirkkoherra Jakob Frosterus (1761–1836).
Luettelo Wimbledonin naisten nelinpelin voittajista
Tämä on luettelo Wimbledonin tennisturnauksen naisten nelinpelin voittajista.
Task Force 34
Task Force 34 oli toisessa maailmansodassa Yhdysvaltain laivaston taisteluosasto, jonka tehtävänä oli vallata Marokko osana operaatio Torchia. Osaston komentajana oli kontra-amiraali Henry Kent Hewitt lippulaivanaan Northampton-luokan raskas risteilijä "USS Augusta". Alusten kuljettaman jalkaväen komentajana oli kenraalimajuri George S. Patton.
Pohjoisen hyökkäysosaston (Task Group 34.8) aluksille oli kuormattu Yhdysvaltain 9. jalkaväkidivisioonan vahvennettu 60. jalkaväkirykmentti (), Yhdysvaltain 2. panssaridivisioonan 66. panssarirykmentin I pataljoona, 540. pioneerirykmentin I pataljoona sekä erikoisyksiköitä. Maihinnousuosaston komentajana oli prikaatikenraali Lucian K. Truscott Jr. ja sen kokonaisvahvuus oli 9099 miestä ja 65 kevyttä panssarivaunua.
Keskisen hyökkäysosaston aluksille oli kuormattu Yhdysvaltain 3. jalkaväkidivisioona (vahvennetut rykmentit 7, 15 ja 30), 2. panssaridivisioonan 67. panssarirykmentin I pataljoona sekä erikoisyksiköitä. Kenraalimajuri Jonathan W. Andersonin alaisuudessa oli 18783 miestä ja 79 kevyttä panssarivaunua.
Eteläisen hyökkäysosaston (Task Group 34.10) aluksille oli kuormattu Yhdysvaltain 9. jalkaväkidivisioonan vahvennettu 47. jalkaväkirykmentti (), Yhdysvaltain 2. panssaridivisioonan 67. panssarirykmentin III pataljoona sekä osia II pataljoonasta sekä erikoisyksiköitä. Maihinnousuosaston komentajana oli kenraalimajuri E. N. Harmon ja sen kokonaisvahvuus oli 6413 miestä ja 54 kevyttä sekä 54 keskiraskasta panssarivaunua.
Dalcroze-rytmiikka
Dalcroze-rytmiikka, aiemmin myös eurytmiikka, Dalcrozen eurytmiikka tai Dalcrozen menetelmä on musiikkipedagoginen menetelmä, jonka kehitti sveitsiläinen Émile Jaques-Dalcroze. Dalcrozen tarkoituksena oli saada oppilaat ymmärtämään musiikin olemusta syvällisesti liikunnan, laulun tai säveltapailun ja soitinimprovisaation keinoin. Eurytmiikaksi sanotaan useimmiten juuri liikunnallista osaa Dalcrozen menetelmästä.
Tyypillisellä rytmiikkatunnilla oppilaat ovat paljain jaloin ja liikkuvat ympäri huonetta. Opettaja soittaa musiikkia joko nauhalta tai improvisoiden pianolla. Oppilaat liikkuvat annettujen ohjeiden mukaan. Parhaimmillaan musiikki muuttuu reaktiona oppilaiden liikkeeseen.
Dalcroze-rytmiikkaa on sovellettu myös vanhusten musiikkiliikuntaan. Sen on todettu parantavana tasapainoa ja vähentävän kaatumisia.
Skipton
Skipton on vanha markkinakaupunki Pohjois-Englannin Yorkshiressä. Kaupungissa pidetään vielä nykyäänkin lammasmarkkinoita. Kaupunki on strategisesti tärkeässä paikassa, ja sinne rakennettiin 1100-luvulla linna, Skipton Castle. Linnaa piiritettiin Englannin sisällissodassa kolme vuotta vuosina 1643-1645. Lopulta linnaa hallinneet rojalistit antautuivat. Teollisen vallankumouksen aikana 1700-luvulla rakennettu Leeds-Liverpool-kanava kulkee Skiptonin kautta ja toi aikanaan vaurautta alueelle. Nykyään kanava on tärkeä kaupungin matkailulle.
Kyyhkynen (elokuva)
Kyyhkynen () on vuonna 1927 ensi-iltansa saanut Roland Westin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä melodraamaelokuva, jonka pääosissa ovat Norma Talmadge, Noah Beery, Sr. ja Gilbert Roland.
Tanssija Dolores "Kyyhkynen" Romero on rakastunut uhkapelaaja Johnny Powelliin. Varakas ritari Don José María y Sandoval on taas rakastunut Doloresiin, ja sen takia hän lavastaa Johnnyn murhaajaksi, jotta saisi Doloresin itselleen. Dolores hieroo kauppaa Don Josén kanssa Johnnyn vapaudesta: Don José saisi Doloresin vapauden, jos Johnny pääsee vapaaksi. Don Josén ja Doloresin häiden aattona Johnny palaa maanpaosta vaatimaan Doloresia takaisin itselleen. Kun Doloresin ja Johnnyn pakoyritys epäonnistuu, heidät uhataan ampua, kunnes joukko sivullisia pakottaa Don Josén vapauttamaan heidät. Don José heltyy, vapauttaa vangit ja antaa hevosvaununsa heidän tulevaa matkaansa varten.
"Kyyhkynen" perustuu Willard Mackin Broadway-näytelmään "Kyyhkynen", jota esitettiin vuonna 1925. Alkuperäinen näytelmä sai ensi-iltansa Empire-teatterissa 11. helmikuuta 1925, ja sitä esitettiin 149 kertaa lokakuuhun 1925 asti. Judith Anderson oli pääosassa Dolores Romerona. Näytelmä elokuvan tapaan perustuu Gerald Beaumontin novelliin "The Blue Ribbon" (1923). Näytelmän ja alkuperäisen tarinan pohjilta Paul Bern, Willard Mack, Wallace Smith ja ohjaaja West laativat elokuvan käsikirjoituksen. Smith teki elokuvaan välitekstit.
"Kyyhkysen" tuotantoyhtiönä oli Norma Talmadge Film Corporation, ja sen tuottajina olivat Talmadge ja Joseph M. Schenck.
"Kyyhkynen" sai Yhdysvaltain ensi-iltansa New Yorkissa 31. joulukuuta vuonna 1927, jonka jälkeen elokuva pääsi maanlaajuiseen teatterilevitykseen 7. tammikuuta 1928. Elokuvan levittäjänä oli United Artists, jonka sen ajan levityksiin liittyvät ongelmat aiheuttivat "Kyyhkysen" heikon menestyksen. Vaikka elokuva ei ollut arvostelu- eikä yleisömenestys, William Cameron Menzies voitti elokuvasta parhaan lavastuksen Oscar-palkinnon vuonna 1929.
"Kyyhkynen" uudelleenfilmatisoitiin vuonna 1932 äänielokuvana. "Tyttö Riosta" -elokuvan pääosassa on Dolores del Río, ja sen tuotti RKO Radio Pictures. Elokuva "The Girl and the Gambler" (1939) perustuu myös "Kyyhkynen" -näytelmään.
"Kyyhkynen" on nykyään osittain kadonnut elokuva. Yhdysvaltain kongressin kirjastossa säilytetään elokuvan neljää kelaa, jotka ovat kelat 1, 3, 4 ja 8. Elokuvan kelat 2, 5, 6, 7 ja 9 ovat kadoksissa.
Bostonin baletti
Bostonin baletti ("Boston Ballet") on yhdysvaltalainen balettiseurue, joka toimii Bostonissa Massachusettsin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Sen perustivat E. Virginia Williams ja Sydney Leonard vuonna 1963. Se on nykyään yksi Yhdysvaltojen merkittävimmistä balettiseurueista. Sen nykyinen taiteellinen johtaja on suomalaisyhdysvaltalainen Mikko Nissinen, joka on toiminut johtajana vuodesta 2001. Ennen Nissistä Bostonin balettia johtivat Violette Verdy (1980–1984), Bruce Marks (1985–1997) ja Anna-Marie Holmes (1997–2000).
Nissinen on vuodesta 2001 uudistanut menestyksekkäästi Bostonin baletin imagoa ja ohjelmistoa. The Boston Globe -lehti kirjoitti, että ”Bostonin baletin muodonmuutos on on yksi vuosikymmenen suurimmista taidejutuista”. Vuodesta 2009 Bostonin baletti on esiintynyt The Boston Opera House -oopperatalossa.
Boston Ballet vieraili Suomen Kansallisbaletissa vuonna 2012. He esittivät Christopher Wheeldonin koreografian "Polyphonia", Jorma Elon koreografian "Plan to B", Helen Pickettin koreografian "Tsukiyo" sekä William Forsythen koreografian "The Second Detail". Bostonin baletti on vieraillut myös muun muassa Espanjassa, Koreassa ja Kanadassa.
Bostonin baletin yhteydessä toimii Pohjois-Amerikan suurin balettikoulu Boston Ballet School. Balettikoulun johtaja on enitinen balettitanssija Margaret Tracey.
Donbassin offensiivi
Donbassin offensiivi oli toisessa maailmansodassa puna-armeijan 13. elokuuta – 22. syyskuuta 1943 suorittama offensiivi, jonka tarkoitus oli vapauttaa Donetsin altaan teollisuusalue saksalaismiehitykseltä. Neuvostoliitto sai alueen teollisuuden nopeasti elpymään seuraavana vuonna. Offensiivin seurauksena saksalaiset joutuivat vetäytymään myös Kubanin alueelta.
AFC:n karsinnat jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuihin 1998
Vuoden 1998 jalkapallon MM-kilpailujen karsintoihin osallistui Aasian maanosaliitosta AFC:stä 36 maata. Joukkueet karsivat maanosan kolmesta kiintiöpaikasta, sekä yhdestä paikasta joka oli jaettu Oseanian maanosaliiton OFC:n kanssa.
Karsintojen ensimmäisellä kierroksella joukkueet jaettiin kymmeneen lohkoon, joiden voittajat jatkoivat toiselle kierrokselle. Toisella kierroksella jäljellä olevat kymmenen joukkuetta jaettiin kahteen lohkoon, joiden voittajat selviytyivät MM-lopputurnaukseen ja lohkojen toiseksi sijoittuneet pelasivat yksiosaisen playoff-ottelun karsintojen kolmannesta sijasta. Ottelun häviäjä pääsi karsimaan liittojen välillä jaetusta MM-kisapaikasta.
Aasian maista selviytyivät MM-lopputurnaukseen toisen kierroksen lohkovoittajat Saudi-Arabia ja Etelä-Korea, sekä lohkokakkosten playoff-ottelun voittanut Japani. Neljäs kisoihin selviytynyt Aasian maa oli liittojen väliset karsinnat voittanut Iran.
Lohkokakkosten playoff-ottelu Aasian karsintojen kolmannesta sijasta pelattiin yksiosaisena puolueettomalla kentällä. Japani voitti ottelun jatkoajan kultaisella maalilla ja eteni MM-lopputurnaukseen. Iran selviytyi liittojen väliseen karsintaan OFC:n karsintojen voittajaa vastaan.
Iran selviytyi vierasmaalisäännön perusteella vuoden 1998 MM-kilpailuihin.
Nainen kadulta
Nainen kadulta () on vuonna 1928 ensi-iltansa saanut Henry Kingin ja Sam Taylorin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä melodraamaelokuva, jonka pääosissa ovat Norma Talmadge ja Gilbert Roland. "Nainen kadulta" kertoo hyväsydämisestä wieniläisestä prostituoidusta, joka joutuu keskelle kolmiodraamaa ensimmäisen maailmansodan aattona vuonna 1914. "Nainen kadulta" jäi Talmadgen viimeiseksi mykkäelokuvaksi.
"Nainen kadulta" perustuu Denison Cliftin näytelmään (1926) ja Guy de Maupassantin novelliin "Boule de Suif" (1880), joiden pohjalta C. Gardner Sullivan laati elokuvan käsikirjoituksen. Sullivan teki myös elokuvan välitekstit. Elokuvan tuottajina olivat Joseph M. Schenck ja Talmadge, ja tuotantoyhtiönä toimi Joseph M. Schenck Productions. Alun perin Charles Chaplinilla oli elokuvassa lyhyt cameorooli, mutta cameoroolin sisältänyt kohtaus leikattiin pois elokuvasta.
"Nainen kadulta" sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 21. lokakuuta vuonna 1928. Suomessa elokuva ilmestyi elokuvateattereihin 4. helmikuuta vuonna 1929. Muualla Euroopassa elokuva sai ensi-iltansa vuosien 1929 ja 1930 aikana. United Artists toimi elokuvan levittäjänä. "Nainen kadulta" ei ollut yleisömenestys United Artistsin senaikaisten levitysongelmien takia. Elokuvan kokonaan säilynyttä kopiota säilytetään Yhdysvaltain kongressin kirjaston elokuva-arkistossa. "Nainen kadulta" esitettiin 18. heinäkuuta vuonna 2010 San Franciscon mykkäelokuvajuhlilla.
Viljo Juntunen
Viljo Juntunen (s. 1944 Polvijärvi) on suomalainen teologian tohtori ja rovasti. Hän toimi Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistyksen (SRK) johtokunnan puheenjohtajana vuosina 2014–2017.
Oulussa asuva Juntunen kirjoitti ylioppilaaksi Joensuussa ja opiskeli sen jälkeen teologiaa Helsingin yliopistossa. Hänellä ei ole vanhoillislestadiolaista perhetaustaa, vaan Juntunen liittyi liikkeeseen vasta lukioikäisenä. Tohtoriksi hän väitteli vuonna 1997 aiheenaan Uuden testamentin selitysoppi. Juntunen on toiminut muun muassa Ranuan kirkkoherrana lähes 35 vuoden ajan sekä 13 vuotta Kemin rovastikunnan lääninrovastina. Juntunen on kuulunut SRK:n johtokuntaan vuodesta 1989 lähtien, ja Pyhäjoen suviseuroissa kesäkuussa 2014 hänet valittiin johtokunnan puheenjohtajaksi Olavi Voittosen seuraajaksi. Voittonen oli toiminut puheenjohtajana vuodesta 2007 alkaen. Kesäkuussa 2017 Juntunen ilmoitti jättävänsä SRK:n johtokunnan puheenjohtajuuden Porin suviseurojen yhteydessä.
Johan Frosterus (Kalajoen kirkkoherra)
Johan Frosterus (26. lokakuuta 1751 Haukipudas – 24. tammikuuta 1838 Kalajoki) oli suomalainen kirkkoherra.
Frosteruksen vanhemmat olivat Haukiputaan kappalainen Erik Frosterus ja hänen ensimmäinen puolisonsa Sofia Elisabet Patkull. Hän kävi Oulun triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1767. Turun akatemiassa opiskellut Frosterus vihittiin papiksi 1771. Hänestä tuli teologian kunniatohtori 1827.
Frosterus toimi isänsä apulaisena Haukiputaalla 1771 ja hän oli Kärsämäen kappalaisena vuodesta 1774 alkaen. Frosterus oli Pudasjärven kirkkoherrana 1786–1809 ja Kalajoen kirkkoherrana 1809–1838. Hän sai rovastin arvon 1805 ja hän oli Raahen lääninrovastina vuodesta 1824 alkaen. Venäjän keisari Aleksanteri I vieraili Suomen-matkansa aikana Frosteruksen luona Kalajoen pappilassa syyskuussa 1819.
Frosterus oli naimisissa 1774–1792 Maria Westzynthiuksen (k. 1792) kanssa ja 1794-1837 Anna Beata Humblen (k. 1837) kanssa. Hänen poikiaan olivat Ilmajoen kirkkoherra Erik Johan Frosterus (1776–1826), Vaasan ja Mustasaaren kirkkoherra, professori, teologian tohtori Benjamin Frosterus] (1792–1856) ja Kuopion piispa Robert Valentin Frosterus (1795–1884).
Luettelo Wimbledonin sekanelinpelin voittajista
Tämä on luettelo Wimbledonin tennisturnauksen sekanelinpelin voittajista.
Väärät miehet
Väärät miehet () on brittiläisen yleisradioyhtiön BBC:n yhdessä yhdysvaltalaisen tilausvideopalvelu Hulun kanssa tuottama komedia- ja draamasarja, jonka ensimmäinen jakso esitettiin BBC Two -televisiokanavalla 24. syyskuuta 2013. Sarjan ovat luoneet sen pääosia näyttelevät James Corden ja Mathew Baynton.
Suomessa sarjan ensimmäisen tuotantokauden esittäminen alkoi Yle TV2:lla 3. heinäkuuta 2014 ja toisen kauden 3. helmikuuta 2015.
Sam Pinkett (Mathew Baynton) ja Phil Bourne (James Corden) viettävät tylsää virkamieselämää. Sam on silminnäkijänä auto-onnettomuudessa, ja onnettomuuspaikalla hän vastaa paikalta löytyneeseen puhelimeen. Puhelun seurauksena he joutuvat keskelle alamaailman välienselvittelyä ja muuta juonittelua.
Britannissa toinen tuotantokausi esitettiin kahtena jaksona.
Knaresborough
Knaresborough on vanha markkinakaupunki Pohjois-Englannin Yorkshiressä. Kaupunki sijaitsee Nidd-joen varrella. Kaupungissa on 1100-luvulla rakennettu linna, Knaresborough Castle.
Erik Rönnholm
Raoul Erik ”Erkki” Rönnholm (18. syyskuuta 1923 Helsinki – 15. syyskuuta 2010 Hyvinkää) oli suomalainen keskimatkojen juoksija.
Rönnholm juoksi vuoden 1951 Kalevan kisoissa hopeaa Ilmari Taipaleen takana sekä vuonna 1945 pronssia ja 1951 hopeaa 4 × 400 metrillä Helsingin Kullervon väreissä. TUL:n mestaruuksia hänelle kertyi viesteissä yhdeksän ja yksilömatkoilla viisi. Ilman yhtään maaotteluedustusta Rönnholm valittiin Helsingin vuoden 1952 olympialaisiin 800 metrille, jossa hän putosi alkuerissä. Omat ennätykset olivat 400 metrillä 50,4 ja 800 metrillä 1.54,0.
Seuratasolla Rönnholm edusti Helsingin Kullervoa. Ammatiltaan Rönnholm oli työkalujyrsijä.
Hänen serkkunsa oli 1960- ja 1970-lukujen maajoukkuekoripalloilija Kari Rönnholm.