hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Henrik Gabriel Krusberg
Henrik Gabriel Krusberg (15. maaliskuuta 1779 Huittinen – 1824 jälkeen) oli suomalainen pappi ja virsirunoilija.
Krusbergin vanhemmat olivat Huittisten kappalainen Henrik Krusberg ja Kristina Betulin. Hän kävi Porin triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1795. Krusberg vamistui filosofian kandidaatiksi 1800 ja maisteriksi 1802. Papiksi hänet vihittiin Pietarissa 1803.
Krusberg toimi kirkkoherran apulaisena Tuutarissa Inkerissä 1803 ja Toksovassa 1804. Hän oli Haminan piirikoulun latinan, historian ja maantiedon opettajana 1805–1811 ja sitten Glückstalin vastaperustetun saksalaisen seurakunnan pastorina Etelä-Venäjällä 1811–1816. Hänet erotettiin tästä virasta koska hän ""vahingoitti seurakuntaa käyttäytymisellään enemmän kuin hyödytti sitä oppineilla saarnoillaan"". Krusberg asui tämän jälkeen luultavasti Viipurissa ainakin vielä 1821. Odessan luterilaisen seurakunnan kirkkoherrana hän toimi vuoden 1824 tienoilla.
Krusberg julkaisi myös omalla nimellään tai nimensä alkukirjaimiä käyttäen 1821 "Laulun Suomen Tyttärille opiksi, neuvoksi ja varoitukseksi" sekä saksasta suomentamansa virren "Uskon sanat" ja suomennoksen J. D. Valeriuksen runosta "Tålamodet" ("Kärsivällisyys").
Ruben Nirvi arvelee, että juuri Krusberg olisi ollut se tuntemattomaksi jäänyt henkilö, joka lähetti 150 virsitekstiä uskonpuhdistuksen 300-vuotisjuhlan yhteydessä 1817 perustetun arkkipiispa Jacob Tengströmin johtaman virsikirjakomitean järjestämiin uusien virsien laatimiskilpailuihin. Peräti 123 niistä päätyi korjattuna Tengströmin vuonna 1836 julkaisemaan kokoelmaan "Uusia virsiä". Virsiin, joista 46 oli alkuperäistä, kuuluivat nykyisen virsikirjan virret 540 "Aurinko armas valollansa" ja 133 "Halleluja! Nyt ylistys, kunnia, voima, väkevyys". Virsien sisältö ja sanamuodot osoittavat Krusbergin olleen lähellä herännäisiä.
Familiaalinen adenomatoottinen polypoosi
Familiaalinen adenomatoottinen polypoosi eli FAP on APC- tai MUTYH-geenin mutaation aiheuttama perinnöllinen polyyppisairaus. Sairastuneen paksusuoleen kehittyy runsaasti aluksi hyvänlaatuisia kasvaimia, jotka lopulta muuttuvat pahanlaatuisiksi ja aiheuttavat siten suolisyövän. Polyyppien merkkinä saattaa olla veri ulosteessa. Pahanlaatuiseksi muututtuaan sairaus voi aiheuttaa muun muassa laihtumista ja suolen toiminnan muutoksia. Etäpesäkkeitä voi kehittyä maksaan tai muualle.
Kun sairaus johtuu APC-geenin mutaatiosta, se periytyy autosomissa dominantisti. MUTYH-geenin mutaation aiheuttamana se periytyy autosomissa resessiivisesti.
Sairaus johtaa syöpään keskimäärin 39 vuoden iässä, mutta taudista tavataan myös muotoa, jossa polyyppien ja syövän kehittyminen viivästyy. Tällöin potilas sairastuu syöpään keskimäärin 55-vuotiaana. Syöpä estetään paksu- ja peräsuolen poistolla.
Hoitamaton FAP johtaa lähes varmasti syövän kehittymiseen.
Hiustähdet
Hiustähdet ("Comatulida") on merililjoihin kuuluva, ulkonäöltään saniaista muistuttavien piikkinahkaisten eläinten lahko. Lahkoon kuuluu yli 500 lajia.
Hiustähtien rakenteeseen kuuluu kuppimainen keskuskiekko, joka on viisiosainen. Kussakin osassa on kaksi sakaraa, jotka ovat usein haaroittuneita ja tyypillisesti höyhenmäisiä. Nuorilla yksilöillä on viisi haaraa, aikuisilla yleensä ainakin kymmenen, joillakin jopa 80–200 haaraa. Jokainen haara koostuu toistensa lomaan asettuneista kalkkirenkaista. Ne muodostavat joustavan panssarin, joka suojaa eläintä varsin hyvin. Toisinaan haaroja kuitenkin katkeilee, mutta hiustähdet pystyvät kasvattamaan uuden tilalle. Sekä suu että peräaukko ovat eläimen yläpinnalla. Haarojen pinnalla on sadoittain pieniä imujalkoja, jotka ojentuvat eläimen kasvattaessa nestepainetta. Hiustähdillä imujalat toimivat pyyntivälineinä, toisin kuin meritähdillä.
Hiustähdet hankkivat ruokaa passiivisesti: ohivirtaava vesi tuo ravintoa niiden höyhenmäisiin pyyntilonkeroihin. Ravintohiukkanen tarttuu imujalan pinnan peittävään limaan. "Oksan" pinnalla sijaitsee ojan kaltainen ravintouurre, jota pitkin pienet lonkerot työntävät ruokahiukkasen vähitellen kohti suuaukkoa. Hiustähdet käyttävät pääasiassa ravinnokseen kuollutta eloperäistä ainesta puolen millimetrin kokoluokkaan saakka – sitä suuremmat partikkelit eivät tartu imujalkojen limaan.
Hiustähdet elävät matalammassa vedessä kuin monet muut nykyiset merililjalajit. Niitä esiintyy mannerjalustoilla, alle 200 metrin syvyydessä. Runsain lajikirjo on nykyisin indopasifisen merialueen koralliriutoilla, missä voi elää 50 lajia samalla riutalla. Jotkin lajit elävät myös kylmissä vesissä.
Hiustähdet voivat liikkua vedessä pitkien käsivarsiensa avulla. Monet niistä piiloutuvat päiväksi kivenkoloon, ja levittävät oksansa yöllä tähden tai satelliittiantennin muotoiseksi pyyntiverkoksi.
Hiustähdet lisääntyvät suvullisesti. Sukusoluja kehittyy erityislonkeroissa lähellä "oksien" tyveä. Eräät lajit vapauttavat sukusolunsa vapaasti mereen, toisilla munat pysyvät sakaroihin kiinnittyneinä hedelmöityksen jälkeenkin. Kudun ajankohtaan vaikuttavat veden lämpötila ja muiden yksilöiden sukusolujen mukana veteen liuenneet aineet. Poikaset käyvät läpi monivaiheisen muodonmuutoksen. Hedelmöittyneistä munista kuoriutuneet ensitoukat kelluvat planktonin mukana 3–4 päivää. Toukka on tynnyrimäinen, ja sen pinnalla on liikkuvien ripsien muodostamia vöitä. Toukista kehittyy varrellinen välivaihe, joka muistuttaa muita merililjoja. Lopulta aikuistuva hiustähti katkaisee vartensa ja lähtee liikkeelle.
Hiustähtiä myydään joskus meriakvaarioihin, mutta koska ne eivät kykene käyttämään korvikeruokia, ne nääntyvät ennen pitkää nälkään, jos eivät saa riittävästi luonnollista ravintoa. Niiden pitämistä akvaarioissa ei siksi suositella. Useimmat pyydystetyt hiustähdet kuolevat muutaman viikon kuluessa pyydystämisestä, jotkin pysyvät hengissä kuukausia.
Ordre des Palmes académiques
Ordre des Palmes académiques on ranskalainen ritarikunta, jonka kunniamerkin Ranskan valtio myöntää tunnustuksena opetus- ja akateemisten alojen edustajille. Ritarikunnan on perustanut Napoleon I, ja se myönnettiin alkuun Pariisin yliopiston opettajille. Vuodesta 1866 alkaen arvonimi on voitu myöntää muidenkin ammattikuntien edustajille ja ulkomaalaisille.
Ordre des Palmes académiques -arvonimeä myönnetään kolmessa tasossa:
Amopa Finlande ylläpitää listaa arvonimen saaneista suomalaisista.
Kunniamerkki on myönnetty muun muassa Yleisradion toimittajalle Sini Sovijärvelle työstä ranskan kielen ja ranskalaisen kulttuurin hyväksi.
Kauppakeskus Akseli
Kauppakeskus Akseli on Mikkelissä Savilahden kaupunginosassa Hallitustorin luoteiskulmalla sijaitseva kauppakeskus. Siellä palvelee lähes 50 liikettä. Liiketilaa on noin 14 000 neliömetriä.Akseli on valittu jo kahdesti Vuoden kauppakeskukseksi.
Living in America
Living in America on The Soundsin esikoisalbumi, joka julkaistiin 11. marraskuuta 2002.
Pentti Koskinen
Pentti Pauli Ilmari Koskinen (s. 24. heinäkuuta 1943 Jyväskylä) on entinen suomalainen uimahyppääjä.
Koskinen edusti Suomea kolmien olympialaisten ponnahduslautahypyissä. Tokiossa 1964 hän sijoittui 20:nneksi, Méxicossa 1968 12:nneksi sekä Münchenissä 1972 15:nneksi. EM-kilpailuissa hän sijoittui kuudenneksi vuonna 1962, seitsemänneksi vuonna 1966 sekä 11:nneksi vuonna 1970. Hän voitti Pohjoismaiden mestaruuden vuosina 1961, 1963, 1965 ja 1967. Vuoden 1967 universiadeissa hän sijoittui viidenneksi.
Seuratasolla "Pena" Koskinen edusti Jyväskylän Uimaseuraa, Tikkurilan Lohia ja Kouvolan Uimareita. Hän voitti Suomen mestaruuden ponnahduslautahypyissä vuosina 1962 ja 1964–1972 sekä kerroshypyissä vuonna 1962.
Koskinen toimi aktiiviuransa jälkeen muun muassa uimavalmentajana sekä Suomen Uimaliiton kuten myös Suomen Uimaopetus- ja Hengenpelastusliiton koulutuspäällikkönä. Hänen henkilökohtaisia valmennettaviaan ovat olleet muun muassa Juha Ovaskainen, Virva Glan ja Janne Kangas.
Pentti Koskisen isä Pauli Koskinen on Pro Finlandia -mitalilla palkittu kuvanveistäjä. Pentti Koskisen vaimo Kirsti Koskinen (o.s. Kokkonen) saavutti kaksi SM-pronssia ponnahduslautahypyissä.
Nifelvind
Nifelvind on Finntrollin viides studioalbumi, joka julkaistiin 17. helmikuuta 2010.
Finntroll ilmoitti kotisivuillaan heinäkuussa 2009 virallisesti aloittavansa uuden studioalbumin äänittämisen. Albumin sanoitukset on tehnyt edellisten albumien tapaan, Nattföddiä lukuun ottamatta, entinen jäsen Katla.
Äänityssessioista ilmestyi huumoripohjaista päiväkirjaa yhtyeen pääasiallinen säveltäjän Trollhornin julkaisemana. Päiväkirjaan ilmestyi ajan myötä myös lyhyitä videoita uusien kappaleiden miksauksesta, joista sai kuvaa levyn äänimaailmasta. Äänitykset kestivät syyskuun lopulle, ja miksaus aivan syyskuun alkuun.
Äänityksen lomassa yhtyeeseen liitettiin myös virallisesti Virta, joka on tähän mennessä ollut mukana kiertueilla.
27. lokakuuta Trollhorn ilmoitti Finntrollin uusilla kotisivuilla albumin masteroinnin olevan valmis. Ohessa oli myös osittainen kappalelista. Päivää myöhemmin ilmestyi video, jossa on mm. lisää uuden albumin materiaalia. 27. marraskuuta levyn viralliseksi nimeksi julkaistiin Nifelvind.
Kappaleesta "Solsagan" julkaistiin musiikkivideo Finntrollin MySpace-sivustolla 15. tammikuuta.
"Under Bergets Rot" -kappale sai myös oman musiikkivideonsa huhtikuussa 2010. Video on yhtyeen ensimmäinen animoitu musiikkivideo.
Pauli Koskinen
Pauli Tapani Koskinen (16. maaliskuuta 1921 Jyväskylä – 16. huhtikuuta 2003 Kouvola) oli suomalainen kuvanveistäjä.
Koskisen vanhemmat olivat Toivo Koskinen ja Martta Koivistoinen ja puoliso Maire Mirjam Hirvonen, heidän poikansa Pentti Koskinen oli Suomen paras uimahyppääjä 1960-luvulla. Koskinen opiskeli Taideteollisuuskoulussa 1944-1947 ja Suomen Taideakatemian koulussa 1947-1950. Valtion taiteilijaeläke Koskiselle myönnettiin 1974, päätoimisena kuvanveistäjänä hän työskenteli vuodesta 1950 alkaen. Koskinen sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1971.
Koskisen teoksia oli ensimmäistä kertaa esillä vuonna 1945. Hänet tunnetaan realistisista usein ihmishahmoja esittävistä pronssiveistoksistaan, joissa on vertauskuvallista sisältöä. Monissa veistoksissaan Koskinen sovelsi lähinnä Wäinö Aaltoselta omaksumiaan tyyli- ja rotupiirteitä, jotka muutenkin hallitsivat suomalaista julkista veistotaidetta 1960-luvun alkupuolelle asti. Uran loppupuolella Koskisen figuratiiviset veistokset olivat pelkistetympiä ilmaisultaan.
Koskisen tuotannossa on eniten sankarimuistomerkkejä, hautakiviä, muotokuvaveistoksia ja mitaleita, kuten "Jyväskylä-mitali". Koskisen käyttämät materiaalit olivat pronssi, puu ja kivi. Koskinen teki paljon julkisia teoksia etenkin Jyväskylän ja Kouvolan seudulle. Hänen tunnetuimpia töitään ovat "Lentäjien muistomerkki" Luonetjärvellä (1951), nuorta Minna Canthia esittävä patsas Jyväskylässä (1962) sekä "Kouvolan kolmoset" (1967) ja Ilmari Salmisen patsas (1988) Kouvolassa. Esimerkiksi veistoksessa "Leikkivät pojat" on kaksi alastonta poikaa, joista toinen potkaisee palloa, jota toinen yrittää ottaa. Teoksessa on nähty liikunnan aateen, suurten ikäluokkien ja sodanjälkeisen optimismin symboliikkaa. Urheiluaiheisena siinä on nähtu myös muunnelma Wäinö Aaltosen Paavo Nurmen patsaasta.
Monet Koskisen veistoksista valettiin Halosten taiteilijasuvun valimossa Lapinlahdella. Koskinen vieraili usein Halosten Akkalansaaressa sijaitsevalla kesähuvilalla, joka toimi taiteilijoiden kokoontumispaikkana. Muita vierailijoita olivat muun muassa Aimo Tukiainen, Oskari Jauhiainen ja Esko Tirronen.
Hannu Salonen
Hannu Salonen (s. 10. heinäkuuta 1972 Pori ) on suomalainen elokuvaohjaaja. Hän on opiskellut Berliinissä Deutsche Film-und Fernsehakademiessa. Salonen asuu Saksassa ja työskentelee pääosin siellä.
Hänen ohjauksiaan ovat muun muassa elokuvat "Moments in Monochrome" (1998), "Downhill City" (1999), "All' Arrabiata - Eine kochende Leidenschaft" (2000) ja "Vasha" (2009). Hän on ohjannut myös televisiosarjoja "Ki.Ka-Krimi.de", "Polizeiruf 110", "Commisario Laurenti", "Kriminalisti", "Rikospaikalla", "Crossing Lines" ja "Die Hebamme" (2014).
Salonen on ohjannut Vares-elokuvan "Vares – Sheriffi", jonka ensi-ilta oli tammikuussa 2015.
Linja 10 (Pariisin metro)
Paris Métro Ligne 10 (linja 10) on yksi Pariisin metron linjoista. Linja yhdistää Pont de St-Cloudin Boulognessa Gare d'Austerlitziin. Linja on vähiten liikennöity Pariisin metron linjoista (lukuun ottamatta bis-linjoja). Linjalla on haamuasema nimeltään Croix Rouge Sèvres-Babylonen ja Mabillonin välissä. Asema suljettiin vuonna 1939. Linja haarautuu lännen ja idän suuntien osuuksiin.
Idän suunnan asemat
Lännen suunnan asemat
Osuudet yhdistyvät.
Downhill City
Downhill City on vuonna 1999 valmistunut draamaelokuva. Pääosia elokuvassa esittävät Franka Potente (Peggy), Teemu Aromaa (Artsi Sompanen), Andreas Bruckner (Hans) ja Michaela Rosen (Doris). Elokuvassa esiintyy yhtye 22-Pistepirkko.
Pentti Punkari
Pentti Tuomas Punkari (s. 12. tammikuuta 1938 Ylistaro) on entinen suomalainen painija.
Punkari edusti Suomea olympialaisten kreikkalais-roomalaisessa painissa Roomassa 1960 alle 79 kilon sarjassa ja Tokiossa 1964 alle 87 kilon sarjassa. Hänen paras arvokisasaavutuksensa oli neljäs sija Helsingborgin MM-kisoissa 1963. Hän osallistui MM-kilpailuihin myös vuosina 1967 ja 1971. Hän voitti Pohjoismaiden mestaruuden vuonna 1963.
Seuratasolla "Pena" Punkari edusti Vaasan Voima-Veikkoja, Ylistaron Kilpa-Veljiä, Hallan Visaa ja Kotkan Painimiehiä. Hän voitti yhteensä yhdeksän Suomen mestaruutta kreikkalais-roomalaisessa painissa ja vapaapainissa vuosina 1960–1970. Hän voitti viidesti poliisien Euroopan-mestaruuden.
Pentti Punkarin veli Viljo Punkari oli myös painin olympiaedustaja ja Suomen mestari.
Viljo Punkari
Viljo Matias Punkari (3. lokakuuta 1934 Ylistaro – 15. marraskuuta 1964 Ylistaro) oli suomalainen painija.
Punkari sijoittui Melbournen 1956 olympialaisten kreikkalais-roomalaisen painin alle 79 kilon sarjassa kuudenneksi ja Rooman 1960 olympialaisten vapaapainin alle 79 kilon sarjassa 12:nneksi. Hän osallistui vapaapainiin myös Melbournessa mutta ei sijoittunut. Hän edusti Suomea 26 maaottelussa.
Seuratasolla "Ville" Punkari edusti Ylistaron Kilpa-Veljiä ja Vaasan Voima-Veikkoja. Hän voitti yhteensä 13 Suomen mestaruutta kreikkalais-roomalaisessa painissa ja vapaapainissa vuosina 1954–1961.
Viljo Punkari kuoli 30-vuotiaana tapaturmaisesti. Hänen veljensä Pentti Punkari oli myös painin olympiaedustaja ja Suomen mestari.
Life Starts Now
Life Starts Now on Three Days Grace -yhtyeen kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 22. syyskuuta 2009. Albumin ensimmäinen single ”Break” julkaistiin 1. syyskuuta 2009 radiossa sekä yhtyeen virallisilla nettisivuilla.
Luettelo Tuomari Nurmion kappaleista
Tämä on luettelo Tuomari Nurmion levyttämistä kappaleista aakkosjärjestyksessä.
Hou Yifan
Hou Yifan (pinyin:Hóu Yìfán; s. 27. helmikuuta 1994 Xinghua, Jiangsu, Kiinan kansantasavalta) on kiinalainen shakin suurmestari ja nelinkertainen naisten maailmanmestari.
Hou osallistui ennätyksellisen nuorena, vain 12-vuotiaana sekä naisten MM-turnaukseen, että shakkiolympialaisiin Kiinan joukkueessa. Vuonna 2008 MM-turnauksessa Naltšikissa hän eteni ensimmäisen kerran finaaliin, mutta hävisi sen Aleksandra Kostenjukille.
Joulukuussa 2010 Housta tuli 13. shakin naisten maailmanmestari hänen kukistettuaan cupfinaalissa maannaisensa Ruan Lufein.
Marraskuussa 2011 Houn puolusti menestyksellä arvoaan MM-ottelussa Intian Humpy Konerua vastaan Albanian Tiranassa.
Yifan menetti maailmanmestaruustittelinsä 2012 karsiuduttuaan knockout-turnauksesta, jonka voitti Hanna Ušenina. Yifan sai mestaruuden takaisin kukistamalla Ušeninan ottelussa syyskuussa 2013.
Neljännen mestaruutensa Hou voitti 2016 pelatussa ottelussa puolustavaa mestaria, ukrainalaista Marija Muzytšukia vastaan.
Pentti Laukkanen
Pentti Laukkanen (s. 23. tammikuuta 1959 Kuopio) on suomalainen aktiiviuransa päättänyt jalkapalloilija. Hän on Kuopion Palloseuran kasvatti ja pelasi nappula- ja juniorivuodet Kupsissa 1965–1977. SM-sarjassa Laukkanen pelasi KPT:ssä 1978–1983, seuran nimi vaihtui 1981 Kopareiksi. Ykkösdivisioonassa hän pelasi v. 1984–1986 Kuopion Elon joukkueessa. Jääkiekkoa Laukkanen pelasi Kalpan junioreissa.
Gastarbeiter
Gastarbeiter on saksankielinen sana joka tarkoittaa "vierastyöläistä". Sillä tarkoitetaan siirtotyöläisiä, jotka muuttivat Saksaan työhön 1950-1970-luvulla virallisen vierastyöohjelman "Gastarbeiterprogramm" puitteissa. He olivat eräänlaisia vieraita yhteiskunnassa, ja heidän odotettiin aikanaan palaavan kotimaahansa. Sen ansiota oli Saksan talousihmeen toteutuminen. Värväystoiminta alkoi 1955, sen huippukohtia oli vuosi 1961, ja se päättyi vuoteen 1973, ensimmäiseen öljykriisiin. Työvoiman lähtömaita olivat Italia, Espanja, Kreikka, Turkki, Portugali ja Jugoslavia.
Samantyyppistä järjestelmää sovellettiin eräissä muissakin Keski-Euroopan maissa, kuten Hollannissa, Belgiassa ja Sveitsissä.
Burscheid
Burscheid on kaupunki Saksan Nordrhein-Westfalenin osavaltion Rheinisch-Bergischer Kreisin piirikunnassa. Kaupungin väkiluku on 19 000.
Kaupungin pormestari on Stefan Caplan. Suurimmat työnantajat ovat Federal Mogul GmbH (ent. Goetze AG) ja Johnson Controls.
Takakiduskotilot
Takakiduskotilot ("Opisthobranchia") on meressä elävä kotiloiden osaluokka. Niiden yhteinen anatominen piirre on kidusten sijaitseminen sydämen takana, tyypillisesti keskiviivan oikealla puolella.
Useimmat takakiduskotilot ovat kuorettomia, ja niitä kutsutaan "merietanoiksi". Jos kalkkikuori on, se on yleensä surkastunut ja osittain tai kokonaan pehmytkudoksen sisällä. Monilta lajeilta puuttuu ruumiinontelo, ja joiltakin myös kidukset - tällaiset lajit hengittävät suoraan ihonsa läpi.
Suomessa Itämeren rantavesissä elää kolme takakiduskotiloihin kuuluvaa merietanalajia, ruskomerietana ("Alderia modesta"), liuskamerietana ("Tenellia adspersa") ja sukkulamerietana ("Limapontia capitata").
Jill Biden
Jill Tracy Biden (s. 3. kesäkuuta 1951 Hammonton, New Jersey) on yhdysvaltalainen opettaja. Hän on Yhdysvaltain varapresidenttinä vuosina 2009–2017 toimineen Joe Bidenin vaimo. Bidenit menivät naimisiin vuonna 1977, ja heillä on vuonna 1981 syntynyt tytär Ashley.
St. Johnstone FC
St. Johnstone Football Club on jalkapalloseura Perthistä Skotlannista. Sen edustusjoukkue pelaa kaudella 2018–2019 Skotlannin korkeimmalla sarjatasolla Skotlannin Valioliigassa.
St. Johnstonen nimi tulee Perthin vanhahtavasta arkikielisestä nimestä St. John’s Toun. Seura sai alkunsa syksyllä 1884 samannimisen krikettiseuran hakiessa jalkapallosta ajanvietettä krikettikauden päätyttyä, joskin sen virallinen perustamiskokous pidettiin vasta helmikuussa 1885.
St. Johnstone palasi Valioliigaan seitsemän kauden tauon jälkeen kaudeksi 2009–2010. Seura on läpi historiansa pelannut vaihdellen korkeimman ja toiseksi korkeimman sarjatason välillä. Sen paras sijoitus korkeimmalla sarjatasolla on kolmas kausina 1970–1971 ja 1998–1999, minkä myötä se pääsi myös seuraavien kausien UEFA Cupiin. St. Johnstonen perinteisiä kilpailijoita ovat läheisestä Dundeesta tulevat Dundee ja Dundee United, joita vastaan pelattuja otteluita kutsutaan Taysiden derbyksi.
Cup-kilpailuissa St. Johnstone on yltänyt kahdesti Skotlannin liigacupin loppuotteluun. Skotlannin cupissa seura on pelannut useita kertoja välierissä, mutta ei ole koskaan päässyt loppuotteluun. Vuonna 2007 St. Johnstone voitti Challenge Cupin, joka on tarkoitettu Skotlannin jalkapalloliigan eli toiseksi, kolmanneksi ja neljänneksi korkeimman sarjatason joukkueille. Loppuottelussa se kukisti Dunfermline Athleticin maalein 3–2.
St. Johnstonen kotistadion on runsaan 10 000 katsojapaikan McDiarmid Park, jonne seura muutti vuonna 1989. Seuran aikaisempia stadioneja ovat Recreation Ground ja Muirton Park.
Lutsit
Lutsit olivat Latviassa sijaitsevassa Ljutsynin maakunnassa Latgalen alueella asuneita virolaisia, jotka ovat nykyisin todennäköisesti täysin sulautuneet alueen muihin etnisiin ryhmiin. Lutsien nimi tuli alueen maakuntakeskuksesta Ludzasta. Itseään lutsit nimittivät nimellä "Lutsi maarahvas". He olivat yhdessä leivujen kanssa toinen Latvian historiallisista virolaisryhmistä.
Lutsien esi-isät tulivat luultavasti Viron eteläosista. Heikki Ojansuun teorian mukaan he olivat Boris Šeremetevin Latviaan suuren Pohjan sodan aikana tuomien 500–600 virolaisen vangin jälkeläisiä. Lutsit olivat alun perin luterilaisia, mutta he kääntyivät ajan myötä katolilaisuuteen katolilaisvaltaisessa Latgalessa. Ensimmäinen lutseja tutkinut oli Oskar Kallas, jonka mukaan lutseja oli vuonna 1893 arviolta 4 387. Näistä 800 puhui viroa, muut puhuivat latgallia tai venäjää. Kallaksen mukaan lutsit eivät kuitenkaan mieltäneet itseään virolaisiksi vaan liiviläisiksi.
Lutsit puhuivat omaa murrettaan, joka oli lähellä setojen puhumaa murretta ja itävõron murretta. Lutsien murteessa oli noin 180 lainasanaa latgallista ja muutamia venäjästä. Kieli oli ollut luultavasti lähinnä kotikäytössä ja esimerkiksi kirkonmenot pidettiin latviaksi tai puolaksi. Latviasta lainattujen kieliopillisten piirteiden takia lutseilla oli vaikeuksia ymmärtää viron kirjakieltä. Murteella oli vielä 1970- ja 1980-luvuilla parikymmentä ymmärtäjää, mutta se on luultavasti nykyisin jo kuollut.
Électricité de France
Électricité de France (EDF) on Ranskan valtion omistama energiayhtiö, joka on Ranskan suurin ja maailman suurimpia sähkön tuottajia. EDF omistaa kaikki Ranskan 58 ydinreaktoria.
Kansainvälisen energiajärjestön (IEA) mukaan (2008) Ranskan sähköntuotanto, noin 9 000 kWh henkeä kohden, on Saksaa (8 000 kWh/henkilö) ja Italiaa (noin 5 000 kWh/henkilö) korkeampi ja Suomea (15 000 kWh/henkilö) matalampi. Syöttötariffi säädettiin vuonna 2001.
Gaius Julius Priscus
Gaius Julius Priscus (k. noin 248 tai 249 jälkeen?) oli roomalainen sotilas ja poliitikko sekä keisari Philippus Arabsin veli.
Priscus oli kotoisin Arabian tai Syyrian provinssista ja hänen isänsä oli Julius Marinus. Keväällä 242 hänet nimitettiin pretoriaanikaartin prefektiksi ja tätä ennen hän oli toiminut Mesopotamian prefektinä. Jos Roomasta löytynyt katkonainen piirtokirjoitus voidaan yhdistää Priscukseen, niin hänen uransa sai Gordianus III:n aikana nopean sysäyksen eteenpäin ja Priscus toimi muun muassa Macedonian prokuraattorina, Egyptin varaprefektinä ja tuomarina Aleksandriassa. Vuonna 243 Gordianuksen ja Pricuksen kollegan Timesitheuksen johtama Rooman armeija hyökkäsi Persian sassanideja vastaan Mesopotamiassa. Sotaretki sujui hyvin mutta yllättäen Timesitheus sairastui ja kuoli, jonka jälkeen Pricuksen veli Philippus nimitettiin Timesitheuksen tilalle. Pian myös Gordianus sai surmansa, ja Philippus huudettiin uudeksi keisariksi. Hän solmi rauhansopimuksen Persian kuningas Sapor I:n kanssa ja palasi armeijansa kanssa takaisin Eurooppaan.
On epäselvää miksei Philippuksen paljon kokeneempaa veljeä Priscusta nimitetty keisariksi mutta tämä sai ainakin suunnattomasti valtaa idässä. Yhdessä piirtokirjoituksessa Priscusta kutsutaan Rooman itäisten provinssien hallitsijaksi ("rector Orientis"). Sotien ja Rooman 1000-vuotisjuhlallisuuksien järjestämiseksi jouduttiin kuitenkin nostamaan verotusta mikä aiheutti levottomuutta. Vuonna 248 Syyriassa kapinoitiin erään Jotapianuksen johdolla. Kapina kukistettiin helposti mutta Priscuksesta ei enää tämän jälkeen tiedetä mitään. Luultavasti hän kuoli kapinassa tai luonnollisesti.
Matala (kunta)
Matala on kunta Huilan maakunnassa Angolassa. Asukkaita kunnassa oli vuonna 2006 140 205.
Matalassa sijaitsee pato, joka nostaa Cunene-joen pintaa kahdeksalla metrillä sekä tuottaa vesivoimaa. Pato valmistui vuonna 1958 ja tunnettiin alkujaan Salazar-patona.
Moçâmedes-rautatie kulkee Matalan kautta maakunnan pääkaupungin Lubangon kautta Atlantin rannalle Namibeen. Kunnassa sijaitsee myös lentoasema.
Elävänä!
Elävänä! on suomalaisen Vandaalit -yhtyeen ensimmäinen livealbumi, ja järjestyksessään viides albumi. Se julkaistiin 11.11.2009.
Elysia crispata
Elysia crispata on pussikielikotiloihin kuuluva Karibianmeren merietanalaji. Tämä nilviäinen kasvaa 5-7 cm pitkäksi ja 3 cm leveäksi. Sen vaipassa on kyljissä voimakkaasti poimuttuneet liehukkeet, jotka antavat eläimelle hiukan lehtisalaattia muistuttavan ulkonäön. Eläimiä on monen värisiä sinisestä vihreään ja keltaiseen, eikä ole ihan varmaa, onko kyseessä yksi laji, joukko alalajeja voi jopa lajiryhmä.
"Elysia crispata"-kotilo syö makroleviä. Levien kloroplasteja siirtyy kotilon elimistöön, ja ne jatkavat siellä yhteyttämistään, toimien nilviäisen ravinnonlähteinä. Lajia pidetään joskus meriakvaarioissa. Se tarvitsee runsaasti kiviä, joiden pinnalla elävää levää se voi laiduntaa.
Brian Ferneyhough
Brian Ferneyhough (s. 16. tammikuuta 1943 Coventry, Englanti) on brittiläinen klassisen nykymusiikin säveltäjä. Hänen monikerroksiset sävellyksensä ovat varsin omaperäisiä ja hänen tuotantoonsa kuuluu monenlaisia teoksia kamarimusiikista orkesterisävellyksiin.
Ferneyhough'n musiikin opiskelupaikkoina olivat 1960-luvulla Birmingham School of Music ja Royal Academy of Music. Vuonna 1968 hän sai Mendelssohn-apurahan ja lähti opiskelemaan Amsterdamiin Ton de Leeuwin oppilaana ja myöhemmin Baseliin, missä hän opiskeli Klaus Huberin johdolla. Vuosina 1973–1986 hän opetti säveltämistä Freiburgin Staatliche Musikhochschule -korkeakoulussa, jolloin hänen oppilaanaan oli muun muassa Kaija Saariaho.
Ferneyhough tuli säveltäjänä tunnetuksi 1970-luvun puolivälissä, jolloin hänen ensimmäiset soolohuiluteoksensa saivat kantaesityksensä. Vuonna 1975 esitettiin myös hänen oopperansa "Transit" ja kuoroteoksensa "Time and Motion Study III", joista edellinen sai "Koussevitzky"-palkinnon ja jälkimmäinen esitettiin arvostetuilla "Donaueschingen"-festivaaleilla.
Vuosina 1987–1999 Ferneyhough oli musiikin professorina Kalifornian yliopistossa San Diegossa. Vuodesta 1999 lähtien hän on ollut musiikin William H. Bonsall -professori Stanfordin yliopistossa. Hän on ollut myös vierailevana professorina Harvardin yliopistossa vuosina 2007–2008.
Ferneyhough'n tuotannon on katsottu liittyvän läheisesti nykymusiikin niin sanottuun uuskompleksisuus-koulukuntaan (), ja häntä on pidetty jopa sen isähahmona. Ferneyhough'n lähestymistapa hylkää muun muassa sarjallisuuden ja muut "generatiiviset" sävellysmenetelmät ja käyttää muodollisia järjestelmiä vain sävellysten materiaalin ja reunaehtojen tuottamiseen. Järjestelmien realisoituminen itse sävellyksissä jää impulsiiviseksi..
Vuonna 2007 Ferneyhough sai elämantyöstään Ernst von Siemens -palkinnon.
Johan Bengtsson
Johan Bengtsson on ruotsalaisen The Sounds -yhtyeen basisti. The Sounds syntyi, kun lapsuudenystävät Felix Rodriguez ja Johan Bengtsson päättivät muodostaa yhtyeen lukiokavereidensa keskuudesta. Yhtyeeseen kuuluu heidän lisäkseen Maja Ivarsson, Jesper Anderberg ja Fredrik Nilsson.
Mustatiirat
Mustatiirat ("Chlidonias") on tiirojen heimoon kuuluva rantalintusuku. Mustatiirojen sukuun kuuluu BirdLife Suomen mukaan neljä lajia. Joissain lähteissä suvun lajimäärä poikkeaa edellä mainitusta.
Madame
Madame oli Suomen ensimmäinen juorulehti, ja sitä julkaistiin vuosina 1962–1965.
Tabe Slioor perusti Madame-lehden "puolustamaan lakia ja oikeutta sekä esiintuomaan yhteiskunnassamme vallitsevaa mädännäisyyttä". Lehdelle jouduttiin rakentamaan oma jakeluverkosto, koska Rautakirja kieltäytyi sen levittämisestä suurkustantajien yrittäessä estää sen myynnin.
Madame sisälsi juttuja suomalaisista ja kansainvälisistä julkisuuden henkilöistä, reportaaseja ajankohtaisista aiheista, reseptejä, horoskooppeja ja ristikoita. Slioorin johtaman Helsingin Mannakiinikoulun syys- ja kevätlukukausien aikoihin lehteen toimitettiin myös kirjallista oppikurssia. Lisäksi lehti mainosti näyttävästi Slioorin Ranskassa tuottamaa parfyymisarjaa Tabe. Timo Sarpanevan suunnittelema pakkaus käsitti neljä eri pulloa: yö-, päivä-, ilta- ja erikoiskäyttöön, ja sitä myytiin vuosina 1963–1965.
Madamen suosituimpiin osastoihin lukeutui "Ah société" -juorupalsta, joka keskittyi tunnettuihin suomalaisiin julkisuuden henkilöihin kertoen avoimesti myös korkea-arvoisten vaikuttajien tekemisistä. Lehdessä oli myös erillinen autojuorupalsta, jossa kerrottiin autoilijoiden liikennerikkomuksista ja julkaistiin heidän autojensa rekisterinumeroita.
Slioorin alun perin Jallu-miestenlehdessä vuonna 1961 julkaisema "Miehet ja minä" -muistelmasarja sai jatkoa hänen omassa lehdessään vuosina 1964–1965, kun Madamessa julkaistiin sarjan osat 11–18. Slioorin muutettua Yhdysvaltoihin hänen tyttärensä Aulikki toimitti Madamen viimeiset numerot. Aulikki oli jo aiemmin kirjoittanut juttuja lehteen muun muassa kansainvälisistä seurapiireistä matkustaessaan eri puolilla Eurooppaa ja Pohjois-Afrikassa.
Madame-lehtensä johdosta Sliooria on pidetty skandaalijournalismin uranuurtajana Suomessa. Tampereen yliopiston tutkijan Laura Saarenmaan mukaan "näin jälkikäteen katsoen hän oli hyvinkin merkittävä. Hän oli ensimmäinen henkilö, joka julkaisi kuuluisuuksien, erityisesti eliitin yksityiselämään liittyviä asioita -- seuraajia tuli vasta 60-luvun lopussa ja 70-luvulla."
Alice Lyly
Alice Lyly (o.s. Jacobsson; 11. syyskuuta 1899 Riika – 22. lokakuuta 1976) oli suomalainen näyttelijä. Hän teki pitkän uran Oulun Näyttämöllä näyttelijänä, ohjaajana ja teatterinjohtajana. Lisäksi hän näytteli sivuosia useissa suomalaisissa elokuvissa vuosina 1946–1962.
Alice Lylyn vanhemmat olivat liikkeenharjoittaja Georg Jacobsson ja Dorothea Sarin. Oppikoulun jälkeen Lyly opiskeli teatteritaidetta Kaarola Avellanin, Olga Salon ja Annikki Uimosen opastuksella. Vuosina 1925–1931 hän teki useita opintomatkoja Ruotsiin. Alice Lyly avioitui lehtori Erkki Lylyn kanssa 1923, liitto päättyi puolison kuolemaan 1944.
Uransa alussa Alice Lyly näytteli useissa teattereissa: Jyväskylän Teatteri 1918–1919, Oulun Teatteri 1919–1922 ja Joensuun Teatteri 1922–1923. Vuonna 1931 hän siirtyi Oulun Näyttämölle, jossa hän näytteli vuoteen 1947. Vuosina 1947–1949 Lyly toimi samaisessa teatterissa johtajana ja vuodesta 1949 näyttelijä-ohjaajana.
Alice Lylyn näyttämötehtäviä olivat muun muassa Kristiina (kappaleessa "Kunnian vuoksi"), Kirsti ("Elinan surma"), Katri ("Daniel Hjort"), Theresa ("Onni alkaa huomenna") ja Lihava Sohvi ("Nuori mylläri"). Artturi Järviluoman menestysnäytelmässä "Pohjalaisia" hän tulkitsi Liisan, Maijan ja Kaisan roolit. Lylyn teatteriohjauksiin kuuluivat muun muassa Serpin epookkikomedia "Katupeilin takana", Hella Wuolijoen talonpoikaisdraama "Niskavuoren nuori emäntä" sekä "Maan jumala", "Conwayn perhe", "Älkää surko" ja "Nuori mylläri".
Teatteriuransa ohella Lyly näytteli useissa elokuvissa, yleensä sivuosia täti- ja rouvarooleissa. Vuonna 1946 hänellä oli sivuosa vallensmanskana Valentin Vaalan elokuvassa "Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä". Vuosina 1955–1962 hänellä oli yksitoista elokuvatehtävää, kuten kotiapulainen Tekla Matti Kassilan komediassa "Isän vanha ja uusi" (1955) ja Martan osa Vaalan värillisessä Aleksis Kivi -filmatisoinnissa "Nummisuutarit" (1957). Lylyn elokuvaura päättyi tarkemmin nimeämättömään sivuosaan Ossi Skurnikin elokuvassa "Tie pimeään" (1962).
Maija Savutie
Maija Savutie-Myrsky (27. helmikuuta 1910 Lahti – 31. joulukuuta 1988) oli suomalainen kirjallisuus- ja teatterikriitikko sekä kustannustoimittaja. Hän kirjoitti teatteriarvosteluja eri vasemmistojulkaisuihin.
Maija Savutien vanhemmat olivat työnjohtaja Väinö Edvard Savutie (alkuaan Savander) ja Laina Alfiina Viitanen. Väinö Savutie kuului lahtelaisten sosiaalidemokraattien voimahahmoihin. Maija Savutie kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1931, jonka jälkeen hän opiskeli Helsingin yliopistossa kirjallisuutta ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1935. Opiskeluaikanaan Savutie imi vaikutteita vasemmistoradikaali Mauri Ryömältä ja etääntyi sosiaalidemokraattisesta aatteesta. Toisen maailmansodan jälkeen Savutie liittyi kansandemokraatteihin. Ensimmäiset teatteriarvostelunsa hän kirjoitti tamperelaiseen Kansan Lehteen vuosina 1937–1941. Sen jälkeen hän työskenteli Suomen Sosialidemokraatille 1943–1944. Vuosina 1945–1947 Savutie oli kustannusvirkailijana Kansankulttuuri-kustantamossa. Sieltä hän siirtyi Vapaan Sanan kulttuuritoimittajaksi 1948–1956. Savutie palasi Kansankulttuuriin vuonna 1960 ja työskenteli yhtiön kirjallisena johtajana vuoteen 1974. Hän toimi 1950-luvun loppupuolelta kuolemaansa asti Kansan Uutisten teatterikriitikkona.
Kriitikkona Savutie saavutti luotettavan ja asiantuntevan maineen. Hän asetti arvostelemansa näytelmät laajempaan yhteiskunnalliseen viitekehykseen, mutta vältti poliittista julistuksellisuutta kirjoituksissaan.
Maija Savutien aviopuoliso oli vuodesta 1936 lähtien diplomi-insinööri Ahti Myrsky, joka lukeutui sosialidemokraattien vasemmistolaiseen siipeen. Liitto päättyi Myrskyn kuolemaan Neuvostoliiton sotavankina vuonna 1942.
Kanadan koripallomaajoukkue
Kanadan koripallomaajoukkue edustaa Kanadaa koripallon miesten maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi Kanadan koripalloliitto.
Voitto Vikainen
Voitto Vikainen (11. marraskuuta 1912 Vehmaa – 24. maaliskuuta 1985) oli taidegraafikko, joka tunnetaan primitivistisistä puupiirroksistaan.
Voitto Vikainen opiskeli Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1933–1934 ja 1936–1937. Hänen teoksiaan oli esillä ensimmäistä kertaa Turussa 1941.
Voitto Vikaista pidetään yhtenä 1940-luvun keskeisenä puupiirroksia tekevänä taiteilijana Vilho Askolan, Ina Collianderin, Erkki Tantun, Erkki Talarin ja Tapio Tapiovaaran ohella. Vikaisen primitivististen puupiirrosten aiheet olivat muun muassa uskonnollisia ja kansantaiteeseen liittyviä.
Voitto Vikainen on yksi kolme taiteilijaveljeksestä, kaksi muuta ovat kuvanveistäjä Jussi Vikainen ja Olavi Vikainen.
Pyramidi (romaani)
Pyramidi on ruotsalaisen kirjailijan Henning Mankellin novellikokoelma, joka sisältää viisi kertomusta rikospoliisi Kurt Wallanderista.
Kirja ilmestyi sen jälkeen, kun Mankell oli julkaissut kahdeksan suuren suosion saanutta rikosromaania, joiden pääosassa oli Wallander. Hän päätti lopettaa rikosromaanisarjan ja kirjoitti sen sijaan kokoelman tarinoita, jotka sijoittuvat ajallisesti ennen romaanien tapahtumia. Kirjasta löytyy esimerkiksi kertomus nuoren Wallanderin poliisiuran alkuajoilta.
Kirjan novellit:
"Pyramidi" on myös elokuva, jossa Wallanderia esittää Rolf Lassgård.
Nevaimarre
Nevaimarre ("Thelypteris palustris", syn. "T. thelypteroides", "Dryopteris thelypteris", "Lastrea thelypteris") on suurehko, Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa laajalle levinnyt saniainen. Suomessa laji on tavanomainen vain eteläisimmissä osissa maata. Oulun ja Lapin lääneissä se on rauhoitettu.
Nevaimarteen pitkä maavarsi on vaakasuora ja nysty- tai karvasuomuinen. Lehdet ovat pystyjä ja kasvavat yksittäin. Lehtien ruoti kasvaa 15–50 senttimetriä pitkäksi, ja lapa 15–40 cm pitkäksi. Ruodin pituus suhteessa lehden lapaan vaihtelee lapaa paljon lyhyemmästä hieman pidempään. Lapa on kapeansoikea, lähes kalju ja parilehdykkäinen. Lehdykät ovat kapeanpuikeita, parijakoisia tai -osaisia, lehdyköiden liuskat ehytlaitaisia ja kolmiomaisia. Lehtilavan alapuolella olevat itiöpesäkeryhmät ovat nuorina katesuomuisia, myöhemmin suomut katoavat. Suomessa nevaimarteen itiöt kypsyvät heinä-elokuussa.
Nevaimarre kasvaa lähes koko Euroopassa pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Levinnäisyysalue jatkuu Venäjän läpi Keski-Aasiaan ja Himalajalle. Nevaimarteen muunnoksia tavataan lisäksi Kaukoidässä Kiinassa, Japanissa ja Korean niemimaalla (var. "pubescens"), ja toisaalta Pohjois-Amerikan keski- ja itäosissa (var. "pubescens" ja var. "haleana"). Suomessa lajia tavataan satunnaisesti koko maassa Rovaniemen korkeudelle saakka. Yleinen laji on kuitenkin ainoastaan Lounais-Suomen ja Suomenlahden rannikkoseuduilla.
Nevaimarre kasvaa luhtaisilla, rehevillä rannoilla, erityisesti lampien nevareunuksissa, tervaleppä- ja lettokorvissa sekä rehevissä pajuviitakorvissa. Laji kasvaa yleensä kosteammissa paikoissa kuin muut Suomessa tavattavat saniaislajit. Nevaimarre on taantunut muun muassa ojitusten, purojen perkausten ja lampien vedenpinnan laskujen takia.
Kanadan Gutenberg-projekti
Kanadan Gutenberg-projekti on vastaavanlainen kuin alkuperäinen Gutenberg ja Australian Gutenberg-projektit. Sen aloitus oli Kanadan kansallispäivänä 1.kesäkuuta 2007. Kanadan kansalaiset saavat luoda ja ladata monia sellaisia e-kirjoja teoksista, joiden teksti ei ole vielä vapaa tekijänoikeudesta monissa muissa maissa.
Kanadassa tekijänoikeus kestää 50 vuotta tekijän kuolemasta. . Jos kirja julkaistiin tekijän eläessä ja hänen kuolemastaan on 51 vuotta tai enemmän, se on vapaassa levityksessä Kanadassa. Joissain tapauksissa "Kanadan Gutenberg-projekti" on saanut levitysluvan myös teoksiin, jotka ovat yhä tekijänoikeuden alaisia.
Pitkäjärvi (Paatsjoki)
Pitkäjärvi (, tai Лангватн, "Langvatn"; ) on suvantojärvi Paatsjoen juoksulla Venäjän ja Norjan rajalla. Venäjän puoleinen osa kuuluu Petsamon piirin Nikelin kuntaan ja Norjan puoleinen osa Finnmarkin läänin Etelä-Varangin kuntaan. Venäjälle kuuluva itäosa oli osa Suomelle kuulunutta Petsamon kuntaa vuosina 1920–1944.
Paatsjoki virtaa Vetokoskea myöten järven eteläpäähän ja jatkaa matkaansa järven pohjoispäästä, jossa sijaitsee vuonna 1964 rakennettu Skogfossin voimalaitos. Järven eteläosassa on Aittasaari. Järven eteläpuolella kohoaa 351 metriä korkea Kaskamatunturi. Pitkäjärveen laskee etelästä Kaskamajärvi ja kaakosta Laukkajokea myöten Laukkajärvet.
Ivalosta Petsamoon johtava entinen Jäämerentie (nykyinen tie P-10) kulkee järven itäpuolitse, järven länsirantaa Norjan Paatsjokilaakson tie 885. Järven eteläpäässä Norjan puolella sijaitsee Kobbfossin kylä. Järven itärannalla sijaitsi Suomen aikana Pitkäjärven kylä, mutta se on nykyisin autio.
Kaskama
Kaskama () on tunturi Petsamon piirissä Murmanskin alueen luoteisosassa Venäjällä. Se sijaitsee Paatsjoen itäpuolella Suomen Neuvostoliitolle luovuttaman entisen Petsamon kunnan länsiosassa. Tunturi on 351 metriä korkea. Tunturin länsipuolella on Kaskamajärvi, joka laskee tunturin pohjoispuolella olevaan Pitkäjärveen. Tunturin ja Kaskamajärven välistä kulkee entinen Jäämerentie.
Virnimä
Virnimä () on tunturi Petsamon piirin Nikelin kunnassa Murmanskin alueen luoteisosassa Venäjällä. Se sijaitsee Höyhenjärven kylän itäpuolella Paatsjokeen laskevien Laukkajoen ja Puksjoen välisellä alueella Suomen Neuvostoliitolle luovuttaman entisen Petsamon kunnan länsiosassa. Tunturi on 419 metriä korkea.
Luis Alberto Lacalle
Luis Alberto Lacalle de Herrera (s. 13. heinäkuuta 1941 Montevideo) on uruguaylainen poliitikko, maan presidentti vuosina 1990–1995 sekä kansallispuolueen (Partido Nacional) johtaja 1999–2004 sekä vuodesta 2009 eteenpäin.
Luis Alberto Lacalle sai toiseksi eniten ääniä lokakuun 2009 presidentinvaalien ensimmäisellä kierroksella. Sen jälkeen hänen vastaehdokkaakseen toiselle kierrokselle tuli José Mujica.
Lacallen suvussa on ollut merkittäviä kansallispuolueen poliitikkoja: hän on äitinsä puolelta Luis Alberto de Herreran sisarenpoika. Poliittisen uransa Luis Alberto Lacalle aloitti Kansallispuolueessa vuonna 1958 "herreristojen" siiven kannattajana.
Lacalle meni vuonna 1961 töihin Clarín-lehteen ja suoritti 1974 Universidad de la Repúblicasta oikeustieteen tutkinnon.
Lacalle valittiin vuonna 1971 kansanedustajaksi, ja hän peri sedältään puolueen "herrerista"-siiven johdon. Vuoden 1973 vallankaappauksen jälkeen Lacalle pidätettiin muutamaksi viikoksi. Lacalle osallistui myös salaisen sotilasjunttaa vastustavan liikkeen toimintaan, ja hänet yritettiin murhata hänelle lähetetyllä myrkytetyllä viinipullolla vuonna 1978.
1980-luvulla Lacalle oli Correo de los Viernes y Opinar -lehden kolumnistina ja juonsi Patria y Partido -radio-ohjelmaa. Hän nousi myös puolueen johtoon ja asettui ehdolle vuoden 1989 presidentinvaaleihin, jotka hän voitti.
Lacallen presidenttikautena harjoitettiin taloudessa sokkiuudistuksia: valtion budjettialijäämää leikattiin veroja korottamalla ja leikkauksin, monopoleja hajotettiin, pankit yksityistettiin, maan valuutta kellutettiin, lakko-oikeutta rajoitettiin ja kauppaa vapautettiin. Toimet olivat samankaltaisia kuin naapurimaissa ja Itä-Euroopassa kylmän sodan lopulla.
Clodovil Hernandes
Clodovil Hernandes (17. kesäkuuta 1937 Elisiário, São Paulo, Brasilia – 17. maaliskuuta 2009 Brasília, Distrito Federal, Brasilia) oli brasilialainen juontaja ja poliitikko.
Samuel Goldwyn
Samuel Goldwyn synt. Szmul Gelbfisz (heinäkuussa 1879 Varsova, Puola – 21. tammikuuta 1974 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen elokuvatuottaja.
Szmul Gelbfisz syntyi Varsovassa Abraham ja Hanna (o.s. Jarecka) Gelbfiszin esikoisena. Hänellä oli viisi sisarusta. Köyhän juutalaisperheen isä oli huonekalukauppias, mutta eniten häntä kiinnosti Tooran tutkiminen. Isän kuoltua Samuel päätti muuttaa ulkomaille. Hän kulki jalan Saksaan ja sieltä laivalla Birminghamiin, Englantiin ja muutti siellä nimensä Samuel Goldfishiksi. Vuonna 1896 hän muutti Kanadan kautta Yhdysvaltoihin, jonka kansalaisuuden hän sai 1912. Vuonna 1918 hän muutti sukunimensä muotoon Goldwyn.
Hän työskenteli New Yorkin osavaltiossa sijainneessa hansikastehtaassa muun muassa myyntimiehenä. Yhdessä lankonsa Jesse L. Laskyn kanssa hän perusti elokuvatuotantoyhtiö Jesse Lasky Feature Play Companyn, jonka ensimmäinen elokuva oli vuonna 1914 julkaistu Cecil B. DeMillen "The Squaw Man", joka oli ensimmäisiä täyspitkiä Hollywood-elokuvia. Yritys fuusioitui 1917 Adolph Zukorin Famous Players Film Companyn kanssa, ja Goldwynistä tuli syntyneen Famous Players-Lasky Companyn hallituksen puheenjohtaja. Samana vuonna hän perusti Goldwyn Pictures Corporationin, joka vuonna 1924 liitettiin osaksi Metro-Goldwyn-Mayeria. Tämän jälkeen Goldwyn toimi itsenäisenä tuottajana.
Goldwynin tuottamia elokuvia olivat muun muassa "Varjojen kadut" (1937), "Humiseva harju" (1939), "Nainen ei armoa antanut" (1941), "Parhaat vuodet" (1946) ja "Enkeleitä Broadwaylla" (1955).
Goldwynillä on tähti Hollywood Walk of Famella.
The Squaw Man
The Squaw Man voi tarkoittaa seuraavia:
Eila
Eila on naisen etunimi. Nimi yleistyi Suomessa 1900-luvun alkupuolella ja esiintyy harvinaisena myös Saksassa. Nimen alkuperästä ei ole varmuutta. Sitä on arveltu Elisabet-nimen lyhentymäksi tai muunnokseksi alkujaan irlantilaisesta nimestä Eileen, joka pohjautuu kelttiläiseen "miellyttävää" tarkoittavaan sanaan, mutta nimen yleistymiseen ovat todennäköisesti vaikuttaneet myös muut sitä äänteellisesti muistuttavat nimet, kuten Aila.
Suomessa nimi Eila on vuoden 2009 loppuun mennessä annettu 38 943 henkilölle. Yli puolet heistä on syntynyt 1920- tai 1930-luvulla. Viime aikoina Eila on ollut harvinainen nimivalinta, mutta on ennustettu, että 2020-luvulla se tulee olemaan taas suosittu nimi. Eilan nimipäivä on 30. lokakuuta.
HMAS Adelaide (1918)
HMAS Adelaide oli Australian laivaston Birmingham-luokan kevyt risteilijä. Aluksen köli laskettiin 20. marraskuuta 1915 Australian laivaston telakalla Cockatoo-saarella Sydneyssä. Se laskettiin vesille 27. heinäkuuta 1918, jolloin sen kummina toimi kenraalikuvernöörin puoliso Lady Helen Munro Ferguson. Aluksen varustaminen ja viimeistely kuitenkin viivästyi, kun kriittiset voimanlähteen osat menetettiin niitä kuljettaneen aluksen upotessa. Viivästysten vuoksi alukselle annettiin lempinimeksi "Long Delayed". Alus luovutettiin telakalta Australian laivastolle 31. heinäkuuta 1922, ja se otettiin palvelukseen 5. elokuuta päällikkönään J. B. Stevenson.
"HMAS Adelaide" liittyi koeajojen ja Jervis Bayssä pidetyn koulutuksen jälkeen osa Australian aseman yksiköitä. Alus huollettiin, minkä jälkeen se siirrettiin 18. huhtikuuta 1924 Britannian kuninkaallisen laivaston erikoistehtävälaivueeseen (). Alus purjehti 20. huhtikuuta Wellingtoniin, jossa se liittyi maailmanympäripurjehtiviin taisteluristeilijöihin loppumatkaksi. Alus saapui 28. syyskuuta Portsmouthiin. Alus aloitti kotimatkansa 10. tammikuuta 1925 ja se saapui Sydneyyn 7. huhtikuuta.
Palattuaan kotimaahan alus aloitti normaalin rauhanaikaisen palveluksensa koululaivana. Se siirrettiin kesäkuussa 1928 reserviin.
"Adelaide" huollettiin läpikotaisin, minkä jälkeen se palasi palvelukseen maaliskuusta 17. toukokuuta 1939. Alus palasi reserviin ja sen miehistö siirtyi upouudelle risteilijälle, "HMAS Perthille".
Toisen maailmansodan syttyessä "Adelaide" otettiin välittömästi takaisin palvelukseen, ja sille sijoitettiin reservistä kerätty miehistö.
"Adelaide" poistettiin palveluksesta 13. toukokuuta 1946, ja se myytiin 24. tammikuuta 1949 Australian Iron Steel Pty Limitedille. Aluksen runko hinattiin 2. huhtikuuta Port Kemblaan, missä se lopulta romutettiin.
Aluksen päämasto on Sphynxin sotamuistomerkin osana Sydneyssä.
Werner Wejp-Olsen
Werner Wejp-Olsen (7. tammikuuta 1938 Brønshøj, Tanska – 15. marraskuuta 2018), nimimerkiltään WOW, oli tanskalainen sarjakuvapiirtäjä.
Wejp-Olsen valmistui journalistiksi 1959. Ensimmäiset sarjakuvansa hän piirsi 1955. 1970-luvulta lähtien hän käsikirjoitti Disneyn tarinoita ja asui vuodesta 1989 Massachusettsissa.
Wejp-Olsenin omia sarjakuvia ovat "Peter og Perle", joka ilmestyi Jyllands-Postenissa vuodesta 1966, "Felix" vuodesta 1972, päivittäinen "Fridolin" vuodesta 1974 Berlingske Tidendessa, "Krimi-quiz" (Tarkastaja Vaaran rikospähkinä) eli myöhemmin "Dick Danger" päähenkilönsä mukaan. Myöhempiä sarjakuvia "Granny and Slowpoke", "Momsemor", "The Tales of Hans Christian Andersen" ja "Trendz" on julkaistu Tanskassa ja Yhdysvalloissa.
Ditionihappo
Ditionihappo (HSO) on yksi rikin happi­hapoista. Yhdiste tunnetaan ainoastaan vesiliuoksina, eikä ole erityisen pysyvä. Sen suolat, jotka ovat nimeltään ditionaatteja ovat sen sijaan pysyviä.
Ditionihappo on vahva happo ja sen vesiliuokset ovat hyvin voimakkaasti syövyttäviä. Ditionihapon molemmat protonit protolysoituvat helposti, eikä hapolta tunneta happamia suoloja eli vetyditionaatteja.
Ditionihapon laimeat vesiliuokset eivät hajoa huomattavasti vielä huoneenlämpötilassa. Sen sijaan väkevät ditionihappoliuokset hajoavat suhteellisen helposti rikkidioksidiksi ja rikkihapoksi, mikä estää hyvin väkevien happoliuosten valmistamisen. 
Laimeat ditioni­happo­liuokset, joihin on lisätty jotain muuta happoa, hajoavat kuumennettaessa yli 50 °C:n lämpötilaan. Hajoamistuotteena syntyy rikkihappoa. Tämä voi johtua siitä, että muodostuu hyvin reaktiivinen vetyditionaati-ioni, joka reagoi helposti veden kanssa.
Ditionihappo on pelkistin ja reagoi lähes kaikkien hapettimien kanssa. Reaktio on kuitenkin hyvin hidas huoneenlämpötilassa ja edes hyvin voimakkaat hapettimet, kuten kaliumpermanganaatti, hypokloorihapoke tai kloori ole hapettaneet sitä huomattavissa määrin rikkihapoksi. Hapon lisääminen ja lämmittäminen nopeuttavat hapettumista.
Ditionihappoa valmistetaan ditionaattisuoloista, erityisesti bariumditionaatista. Bariumditionaattiliuokseen lisätään rikkihappoa, jolloin saostuu bariumsulfaattia ja ditionihappoliuos jää jäljelle.
HMAS Encounter
HMAS Encounter oli Britannian kuninkaallisessa laivastossa ja ensimmäisessä maailmansodassa Australian laivastossa palvellut Challenger-luokan panssarikansiristeilijä.
Aluksen köli laskettiin 28. tammikuuta 1901 Devonportin telakalla, ja alus laskettiin vesille 18. kesäkuuta 1902 kumminaan Devonportin telakan johtaja Sturges-Jacksonin puoliso. Alus valmistui 26. kesäkuuta 1905 ja se otettiin laivaston palvelukseen 21. marraskuuta ensimmäisenä päällikkönään komentaja C. F. Thursby.
"HMS Encounter" liitettiin uudenvuoden aattona 1905 Britannian kuninkaallisen laivaston Australiaan sijoitettuun laivueeseen. Seuraavien kuuden vuoden aikana alus vieraili useaan otteeseen Australian, Uuden-Seelannin ja Tyynenmeren saarten satamissa, vaikka pääosa toiminnoista olikin normaalia rauhanajan rutiinipalvelusta.
Britannian amiraliteetti määräsi aluksen lainattavaksi Australialle merikelpoiseksi koululaivaksi, koska Australian tilaaman risteilijä "HMAS Brisbanen" valmistus oli viivästynyt. Alus siirrettiin vuonna 1912 nimettynä "HMAS Encounteriksi", ja aluksen miehistöstä kysyttiin vapaaehtoisia siirtymään aluksen mukana kolmeksi vuodeksi Australian maksamilla palkoilla. Alus otettiin palveluskäyttöön 1. heinäkuuta Australian laivaston ensimmäisenä risteilijänä.
Alus liitettiin ensimmäisen maailmansodan alkaessa Tyynenmeren laivueeseen, jonka mukana se otti osaa Saksan Uuden-Guinean valtaamiseen. Se valtasi 12. elokuuta saksalaisen "Zambezin" ja tulitti 14. syyskuuta Toma Ridgeä tukiessaan maajoukkoja. Alus tuki maihinnousua Madangiin 24. joulukuuta. Se valtasi saksalaisen purjealus "Elfrieden" 25. huhtikuuta 1915.
"HMAS Encounter" poistettiin palveluksesta 30. syyskuuta 1920, ja se sijoitettiin reserviin. Alus nimettiin 1. tammikuuta 1923 "HMAS Penguiniksi", minkä jälkeen se palveli majoitusaluksena. Alus poistettiin lopullisesti 15. elokuuta 1929. Se upotettiin 14. syyskuuta 1932 Sydneyn edustalle.