LSD
Lysergihapon dietyyliamidi tai lysergidi tai LSD (saksan sanasta "Lysergsäurediäthylamid") on puolisynteettinen psykedeeli, joka aiheuttaa käyttäjälleen muuntuneen tajunnantilan, johon voi liittyä esimerkiksi aistiharhoja.
LSD:tä käytetään pääasiassa enteogeeninä, päihteenä ja psykedeeliavusteisessa terapiassa. LSD ei aiheuta fyysistä riippuvuutta ja psyykkisen riippuvuuden kehittyminen on harvinaista. LSD:n ei tiedetä aiheuttavan aivovaurioita, ja sillä on erittäin vähäinen toksisuus suhteessa annokseen. Käytössä voi esiintyä ahdistusta ja vainoharhaisuutta psykologisina haittavaikutuksina.
LSD:tä valmistetaan torajyvästä saatavasta ergotamiinista. Ensimmäistä kertaa LSD:tä valmisti Albert Hofmann vuonna 1938. LSD:tä kokeiltiin Yhdysvalloissa psyykenlääkkeenä 1947–1965. LSD:n käyttö päihteenä alkoi 1960-luvulla Kaliforniassa hippiliikkeen parissa.
LSD:n syntetisoi ensimmäisenä sveitsiläinen Sandoz-yrityksen kemisti Albert Hofmann 1938 etsiessään ergoliineille lääketieteellistä käyttötarkoitusta. Hänen onnistui eristää lysergihappoa ja siitä lysergihapon dietyyliamidia (LSD-25) tarkoituksenaan tuottaa analeptia eli piristettä lääketieteelliseen käyttöön, sillä kemiallisesti samankaltaiset aineet olivat aiemmin osoittautuneet analepteiksi. Aineella oli jotain vaikutusta koe-eläimiin, mutta se ei herättänyt kiinnostusta ja tutkimuksia ei jatkettu.
Hofmann palasi 1943 LSD:n tutkimuksen pariin ja havaitsi sen psyykkiset vaikutukset sattumalta. Hän oli saanut elimistöönsä ilmeisesti ihon läpi hyvin pienen määrän ainetta, minkä seurauksena hän koki outoa huimausta ja levottomuutta sekä hallusinaatioita kahden tunnin ajan. Hän palasi laboratorioonsa ja nautti 19. huhtikuuta 1943 mielestään varovaisen 250 mikrogramman annoksen. Sen seurauksena hän koki hyvin intensiivisen, monta tuntia kestäneen matkan, joka alkoi pelottavilla kuolemankokemuksilla mutta päättyi miellyttäviin värikkäisiin hallusinaatioihin. Seuraavana aamuna hän tunsi olonsa hyvin virkistyneeksi. Hänen aluksi epäilevät työtoverinsa toistivat kokeen itseensä pienemmillä annoksilla ja totesivat vaikutuksen todelliseksi.
1940-luvun lopulla LSD:tä alettiin tutkia psykiatrian apuvälineenä Yhdysvalloissa. 1950-luvulla CIA tutki operaatio Midnight Climaxissa sen käyttöä muun muassa totuusseerumina MK-Ultra-projektissa.
LSD:n viihdekäyttö alkoi yleistyä nopeasti 1960-luvulla. Lokakuussa 1968 LSD:n hallussapito kiellettiin Yhdysvalloissa. Vuonna 1971 säädettiin YK:n psykotrooppisia aineita koskeva yleissopimus, jossa oli kiellettyjen huumausaineiden listalla myös LSD kategoriassa I, mikä esti kaiken tutkimuksen YK:n jäsenmaissa. Jotkin tutkimukset saivat kuitenkin luvan jatkua Saksassa ja Yhdysvalloissa 1990-luvun alussa. Sveitsissä tehtiin LSD-tutkimusta erikoisluvalla 1988–1993.
Ensimmäinen legitiimi tutkimus 1970-luvun alun jälkeen LSD:n käytössä psykoterapiassa käynnistyi Sveitsissä Solothurnin kaupungissa 2008. Tutkimus julkaistiin 2014. Tutkimuksessa tarkkailtiin aineen vaikutusta kuolemansairaiden potilaiden mielialaan ja ahdistukseen.
LSD sitoutuu laajaan joukkoon tyypillisiä tiedonvälitystä lievästi aktivoivia tai vähentäviä monoamiinireseptoreja, joiden tyypillinen vaikutus on muuttaa aivojen pääasiallisten sähköisiä viestejä vievien hermosolujen synapsien herkkyyttä ja aktivoitumistodennäköisyyttä. Monoamiineihin kuuluu muun muassa serotoniini, joka liittyy muun muassa mielialan ja tunnereaktoiden voimakkuuden säätelyyn. Tyypillisesti käytetyillä LSD-annoksilla elimistöön saatavat pitoisuudet ovat niin pienet, että vaikutukset välittyvät käytännössä sellaisten serotoniinireseptorin kautta, joihin LSD:llä on kaikkein suurin sitoutumiskyky. Näistä serotoniinireseptorin alatyyppi nimeltä 5-HT on tärkein psykedeeliselle vaikutukselle. LSD:n, kuten muidenkin klassisten psykedeelien (DMT, meskaliini, psilosybiini), aiheuttama psykedeelinen vaikutus estyy näitä 5-HT-reseptoreja salpaavilla lääkeaineilla, eli tyypillisesti psykoosien hoitoon tarkoitetuilla lääkeaineilla.
Ei ole aivan selvää miten psykedeelinen vaikutus alkaa, mutta sen on osoitettu liittyvän erityisesti korkeimpiin aivotoimintoihin liitettyjen aivojen kuorikerroksen toiminnan muutoksiin. Erityisesti aivokuoren viidennellä solukerroksella olevien niin sanottujen pyramidaalisolujen toiminnan muutokset ovat oleellisia. LSD aktivoi kuorikerroksen kaikkein syvimmissä osissa 5-HT-reseptoreja kantavia hermosoluja. Aktivoituvat hermosolut lisäävät glutamaatti-välittäjäaineen vapautumista viejähaarakkeistaan, jotka sijaitsevat viidennellä kuorikerroksella. Näissä viidennen solukerroksen vastaanottavissa hermosoluissa on lisäksi omia 5-HT-reseptoreja, joihin vaikuttaa myös LSD. Näiden vastaanottavien solujen toiminta muuttuu sekä suoraan että epäsuorasti LSD:n vaikutuksesta. Nämä pyramidaalisolut hermottavat inhibitorisia välineuroneja, joiden tehtävä on vähentää tiedonvälitystä hermostossa. Nettovaikutuksena inhibitorinen ja eksitatorinen tiedonvälitys, eli sähköinen toiminta muuttuu lievästi aivokuorella. Tällöin syntyy normaalisti rytmissä toimivien aivokuoren eri osien välille sähköisen toiminan rytmin epäsynkronisaatio. Tämä voidaan nähdä myös aivoaaltojen muutoksena. Samalla eräät syvemmät aivoalueet, kuten muistiaineksen käsittelyyn osallistuvat hippokampus ja tunnepitoista muistiainesta käsittelevä amygdala, aktivoituvat jaksoittain. Tämä vaikuttaa muistiaineksen käsittelyyn.
Peräkkäisinä päivinä otettuna LSD:lle kehittyy niin voimakas toleranssi muutamassa päivässä, että se menettää lähes täysin kykynsä saada aikaan psykedeelisiä vaikutuksia jopa viikoiksi. Tämän on näytetty johtuvan vaikutuspaikkojen eli 5-HT-reseptorien vähenemisestä hermosolujen pinnoilta muutamien päivien ajaksi. Koska vaikutuspaikkoja ei ole tarjolla, LSD ei voi saada aikaan vaikutusta tänä aikana.
LSD:tä käytetään tabletteina, kapseleina, jauheena, liuoksena sekä imeytettynä sokeripaloihin tai papereihin. Yksi annos LSD:tä voi olla 40–500 mikrogrammaa; yleisin annostus on 75–150 mikrogrammaa. Pienin vaikuttava annos on noin 20 mikrogrammaa. Puhdas LSD on väritöntä, hajutonta ja mautonta.
Jotkin 2010-luvulla tehdyt kokeet ovat antaneet viitteitä siitä, että LSD:n avulla voitaisiin hoitaa masennusta ja alkoholismia, ja lääketieteellinen kiinnostus aiheeseen on kasvussa.
Norjalaisen meta-analyysin 2012 mukaan 59 prosenttia 1960- ja 1970-luvulla tutkituista alkoholisteista kykeni LSD:tä nautittuaan hallitsemaan alkoholinkäyttöään paremmin. Lumelääkettä saaneilla vastaava osuus oli 38 prosenttia. Aine antoi koehenkilöille heidän mukaansa positiivisemman kyvyn suhtautua ongelmiinsa ja niiden ratkaisuun. Yhden annoksen hyötyvaikutus kesti puolesta vuodesta vuoteen. LSD:n arvellaan vähentävän riippuvuuksia heikentämällä niitä aiheuttavia hermoyhteyksiä ja luomalla uusia, joiden varaan voidaan rakentaa uusia käyttäytymismalleja.
LSD:tä ja sen ajatustoimintoihin vaikuttamatonta johdannaista 2-Bromo-LSD:tä voidaan käyttää lääkkeenä muun muassa erinäisiin hermosärkyihin, kuten Hortonin syndroomaan, mutta lääkekäyttö ei ole toistaiseksi yleistynyt. Särkyä estäviä vaikutuksia havaittiin myös muilla LSD:n kaltaisilla tryptamiineilla, kuten psilosybiinillä.
LSD:stä tuli suosittua 1960-luvun hippien alakulttuurissa Yhdysvalloissa ja Länsi-Euroopassa. Kaliforniassa kemisti Owsley Stanley valmisti ainetta miljoonia annoksia ja vaikutti paljon sen suosion kasvuun. Tunnetuimpia LSD:n käyttäjiä ja puolestapuhujia 1960-luvulla olivat kirjailija Ken Kesey ja psykologi Timothy Leary sekä muusikoista etenkin Grateful Dead -yhtye. LSD:llä oli suuri vaikutus ajan populaarimusiikkiin ja taiteeseen, jossa kuvattiin LSD-matkojen värejä ja muotoja. Myös mystiikan harjoittamisen suosio kasvoi. LSD säilyi suosittuna nuorten piirissä 1970-luvun puoliväliin asti, ja 1990-luvulla sen suosio jälleen kasvoi.
Jotkut tutkijat ja innovaattorit ovat kertoneet hyötyneensä LSD:n käytöstä. Nobelisti ja molekyylibiologi Francis Crickin on väitetty sanoneen saaneensa LSD:stä inspiraatiota DNA:n löytymiseen johtaneen tutkimusprosessinsa aikana, joskin tämä väite on sittemmin kyseenalaistettu. Nobelisti ja biokemisti Kary Mullis kertoi LSD:n auttaneen häntä löytämään DNA:ta vahvistavan polymeraasiketjureaktion. Varhaiset tietokonealan kehittäjät, kuten Steve Jobs, kertoivat myös käyttäneensä LSD:tä saadakseen inspiraatiota.
Kalifornialaisen psykiatrin Oscar Janigerin 1954–1961 tekemässä tutkimuksessa yli sadan ammattitaiteilijan annettiin piirtää LSD:n vaikutuksen alaisena. Kokeessa ja sen jälkeen havaittiin, että aine tehosti kokeneiden taiteilijoiden luovaa potentiaalia huomattavasti, mutta toimivan piirtämistekniikan löytäminen vei aikaa. LSD:n vaikutuksen alla tehdyissä teoksissa oli yleensä normaalia enemmän liikettä, väriä ja valoa, mutta vähemmän yksityiskohtia, ja joskus esineet kuvattiin symbolisesti tai abstrakteina, fragmentoituneina, järjestäytymättöminä tai vääristyneinä. Janigerin kokeen jälkeen 99 prosenttia taiteilijoista kertoi havainneensa LSD:n arvokkaaksi työkaluksi oppia taiteesta sekä piirtämisen ja maalaamisen oppimisesta, ja lähes kaikki ilmoittivat halukkuutensa ottaa ainetta uudelleen.
LSD:tä on käytetty hyvin pieninä annoksina havaintokyvyn, mielialan ja keskittymiskyvyn parantamiseksi. Esimerkiksi LSD:n keksijä Albert Hofmann käytti ainetta usein tällä tavoin myöhemmällä iällään. Mikroannokset eivät aiheuta hallusinaatioita, jotka voisivat haitata työntekoa. Kokeilijat ovat sen sijaan raportoineet tehostuneesta keskittymisestä, normaalia helpommin saavutettavasta flow-tilasta ja kasvaneesta halusta elää terveellisesti. Jotkut ovat raportoineet käyttävänsä mikroannoksia mielenterveydellisiin ongelmiinsa. Mikroannos vaikuttaa hillitsemällä aivojen etuosia, jotka suunnittelevat tulevaisuutta ja murehtivat menneisyyttä, jolloin henkilö keskittyy tässä ja nyt tapahtuviin asioihin. Se vaikuttaa osin samojen järjestelmien kautta kuin useimmat tunnetut masennuslääkkeet.
LSD:n vaikutus alkaa 30–90 minuutin päästä käyttämisestä, ja vaikutus voi kestää 6–12 tuntia.
LSD vaikuttaa ajatteluun ja havaitsemiskykyyn. Se aiheuttaa psykoosia muistuttavan tilan, johon ei liity stimulaatiota tai masennusta. Käyttäjän ajan ja paikan taju muuttuu, ja hän kokee näkö-, kuulo- ja muita aistiharhoja. Hän voi nähdä värikkäitä kuvia, liikkuvia ja muotoaan muuttavia esineitä, sekä voimakkaita ja muuttuvia värejä. Hän kuitenkin yleensä ymmärtää näkemänsä vain hallusinaatioiksi ja vain harvoin pitää niitä totena. Myös muut aistit kuin näköaisti herkistyvät ja vääristyvät. Käyttäjä voi ”nähdä” musiikin ja ”kuulla” värit. Hänen ajan kokemuksensa muuttuu. Hän voi tuntea yhteyttä ja sulautumista ympäristöön sekä asioiden merkityksen muuttumista.
Käyttäjän verenpaine voi kohota, sydämen syke tihetä, hengitys syventyä ja nopeutua, hän voi alkaa hikoilla ja vapista, voida pahoin, oksennella, ja hänen ruokahalunsa voi kadota.
LSD:n käytöstä seuraa sietokyvyn kasvamista siten, että jopa suurien annosten vaikutus on vähäinen tai olematon. Tämä ei kuitenkaan käytännössä ole kovin yleistä, sillä ainetta tulisi toleranssin kohoamiseksi nauttia hyvin suuria määriä lyhyen ajan sisällä.
LSD:llä voi olla joitain vaarallisia psyykkisiä vaikutuksia. Se voi aktivoida piileviä psykoottisia häiriötiloja. Hallusinatorisissa ajatushäiriöissä voi joutua kohtalokkaisiin tapaturmiin. Kauhutilat saattavat aiheuttaa tuskaisuutta ja paniikkitiloja, joskus väkivaltatekoja tai itsemurhia. Ahdistava käyttökokemus eli ”paha matka” voi joillain käyttäjillä jäädä päälle ja altistaa traumaattisille stressihäiriöille ja skitsofreniaa muistuttavalle sairaudelle. LSD:n käyttö voi pahentaa siitä riippumatta syntynyttä psykoosia ja voi laukaista psykoosiin ihmisellä jolla on siihen suuri riski.
Vuosien kuluttua käytöstä voi esiintyä takaumia, joissa aistimusten vääristyminen palaa. Tällaisen takauman tulo väärällä hetkellä voi aiheuttaa vaaratilanteen. Täyttä varmuutta takautumien yhteydestä aiempaan LSD:n käyttöön ei kuitenkaan ole. Takaumia kokevien käyttäjien osuus on myös tuntematon. Vuonna 2013 julkaistussa norjalaisessa tutkimuksessa takaumia ei havaittu. Vuonna 2010 julkaistussa kyselytutkimuksessa 60 prosenttia vastaajista kertoi hallusinaatioita muistuttavista näköhavainnoista vähintään kolmen päivän jälkeen LSD:n käytöstä, mutta vain 4 prosenttia piti niitä epämiellyttävinä. Pitkäkestoisesta aistivääristymien jäännöstilasta puolestaan puhutaan HPPD-häiriönä. Ilmiön syytä ei tunneta.
LSD:n yliannostuksen riski on hyvin vähäinen. Potentiaalisesti tappava annos on kymmeniätuhansia kertoja suurempi kuin normaaliannos. LSD ei aiheuta fyysistä riippuvuutta tai vieroitusoireita. Mahdollisuus psyykkiseen riippuvuuteen on olemassa, vaikka se kehittyy vain pienelle osalle LSD:n säännöllisistä käyttäjistä.
Kahdessa, vuonna 2015 julkaistussa, Yhdysvaltojen kansalliseen päihde- ja terveystutkimuksen vastausaineistoon perustuvassa tutkimuksessa ei löydetty yhteyttä LSD:n ja sen kaltaisten meskaliinin ja psilosybiinin käytön sekä erilaisten mielenterveysongelmien välillä.
Ison-Britannian parlamentin alainen tieteellinen elin Science and Technology Select Committee laati vuonna 2006 kattavan luokittelun päihteiden suhteellisesta haitallisuudesta ihmiselle. Siinä LSD on luokiteltu vähemmän haitalliseksi kuin kannabis, tupakka ja alkoholi.
LSD:n valmistus ja käyttö kiellettiin Yhdysvalloissa 1968. LSD on luokiteltu laittomaksi psykotrooppiseksi aineeksi YK:n vuoden 1971 psykotrooppisten aineiden luettelossa I, lukuun ottamatta tieteellistä tai hyvin rajoitettua lääkekäyttöä. Suomessa LSD on luokiteltu sosiaali- ja terveysministeriön päätöksellä 1709/1993 huumausainelain tarkoittamaksi laittomaksi päihteeksi, jonka valmistus, myynti, maahantuonti ja hallussapito on kielletty. LSD katsotaan myös oikeuskäytännössä rikoslain (50. luku, § 5) tarkoittamaksi erittäin vaaralliseksi huumeeksi, jonka valmistuksesta tai levityksestä voidaan rangaista törkeänä huumausainerikoksena vähintään yhden ja enintään kymmenen vuoden vankeudella. Huumausaineen käyttörikoksesta suurin mahdollinen rangaistus Suomessa on puolen vuoden vankeus.