Port Essington
Port Essington oli Australian Pohjoisterritorion Cobourgin niemimaalla vuodet 1838–1849 sijainnut brittiläinen siirtokunta. Sen väkiluku ei sen olemassaolon aikana milloinkaan ylittänyt 80 henkilöä. Port Essington oli sikäli poikkeuksellinen, että siellä ei suurimman osan sen olemassaolon ajasta käytetty työvoimana rangaistusvankeja, toisin kuin suuressa osassa muuta Australiaa.
Britit olivat yrittäneet perustaa pohjoiseen Australiaan siirtokunnan jo kahdesti ennen Port Essingtonin perustamista. Ensimmäinen yritys oli James John Bremerin Melvillensaarelle loppuvuonna 1824 perustama Fort Dundas, joka ei menestynyt sijaintinsa vuoksi. Siirtokunnan noin sata asukasta evakuoitiin lopulta paikallisten alkuperäisasukkaiden hyökkäysten ja trooppisten sairauksien aiheuttamien vastoinkäymisten takia. Heidät siirrettiin vuonna 1828 Rafflesinlahdelle Fort Wellingtoniin, joka kuitenkin hylättiin jo seuraavana vuonna.
James John Bremer johti vuonna 1838 paroni Glenelgin käskystä Cobourgin niemimaalle retkikunnan, joka koostui kahdesta aluksesta, HMS "Alligatorista" ja HMS "Britomartista", ja jonka matkassa oli myös kuninkaallisen merijalkaväen erillisosasto. Siinä missä aiempia yrityksiä oli perusteltu taloudellisilla motiiveilla, uusi yritys oli suurelta osin puhtaan imperialistinen ja sillä haluttiin ehkäistä ranskalaisten tai yhdysvaltalaisten asutusyrityksiä.
Alun perin nimellä Port Victoria kutsuttu siirtokunta perustettiin lokakuussa 1838 Cobourgin niemimaalle. Siirtokunnan alkuvaihe sujui verrattaen hyvin. Sinne oltiin hankittu Sydneystä kymmenen hirsirakennusta, joista tehtiin muun muassa asuintaloja, kirkko ja sairaala. Siirtokunnan muu rakennuskanta koostui kaarnasta ja ruo’oista rakennetuista majoista, jotka tuhoutuivat parin vuoden sisällä rakentamisestaan termiittien syödessä tukirakenteet, jolloin ne poltettiin ja tilalle rakennettiin uudet. Paikallinen kivilaji osoittautui korkean rautapitoisuutensa vuoksi vaikeaksi hakata, mikä aiheutti ongelmia. Rakennukset oli rakennettava paaluille kivisen maan tasoittamisen vaikeuden takia, eikä siirtokunnan suojaksi rakennetusta aallonmurtajasta tehty kuin puolittain kivistä hakattu.
Merijalkaväen upseeri John McArthur seurasi Bremeriä Port Essingtonin komentajana vuonna 1839. Hänen johtajuutensa oli todennäköisesti merkittävässä roolissa ylläpitämässä siirtokunnan moraalia.
Marraskuussa 1839 trooppinen pyörremyrsky tuhosi suuren osan Port Essingtonin rakennuskannasta. Siirtokunnan satamassa ollut HMS "Pelorus" paiskautui maihin, mikä pakotti sen miehistön jäämään siirtokuntaan vuoden 1840 ajaksi. Yksi aluksen miehistöön kuuluneista merisotilaista oli ammatiltaan tiilentekijä, ja hänen johdollaan siirtokunnassa alettiin valmistaa suhteellisen heikkolaatuisia tiiliä, joista tehtiin rakennuksille perustukset.
Ensimmäiset rangaistusvangit saapuivat Port Essingtoniin vuoden 1844 lopulla ja viipyivät siellä neljän kuukauden ajan. Kaikki 20 vankia olivat entisiä kivenlouhijoita ja muurareita, jotka olivat aiemmin olleet majakanrakennustöissä. Vankien työpanoksella Port Essingtoniin rakennettiin majakka sataman suulle, kaksi perheellisille tarkoitettua asuinrakennusta ja keittiö sairaalarakennukseen sekä korjattiin sepän paja.
Port Essingtonia koetteli sadekautena 1848–1849 ankara malariaepidemia, jonka pahimmassa vaiheessa ei koko siirtokunnassa ollut kuin kolme tervettä henkilöä. Tauti oli kokonaisuudessakin yleinen siirtokunnassa, ja se olikin sen asukkaiden merkittävin yksittäinen kuolinsyy.
Thomas Henry Huxley vieraili Port Essingtonissa vuonna 1849 ja kuvaili sitä myöhemmin ”ilmastoltaan epäterveelliseksi, asukkaita epämukavuudessa eläviksi ja asuinrakennuksia perin pohjin rappeutuneiksi ja mädäntyneiksi”. Port Essington hylättiin lopullisesti samana vuonna.
Port Essingtonin rauniot sijaitsevat Garig Gunak Barlun kansallispuiston alueella, ja niiden läheisyydessä asuu viiden iwaidjankielisen alkuperäisasukasheimon jäseniä. Pääsy alueelle oli aiemmin hyvin rajoitettua, mutta rajoituksia on vähennetty 1900-luvun lopulla ja sen jälkeen.
Raunioihin lukeutuu muun muassa perheellisten asuinrakennuksen viisi pyöreää cornwallilaistyylistä savupiippua sekä sairaalarakennuksen rauniot. Ensimmäiset arkeologiset kaivaukset alueella toteutettiin vuonna 1966.
Port Essingtonin taloustilanne oli koko sen olemassaolon ajan heikko. Maanviljelys oli huonosti tunnetuissa oloissa vaikeaa, eivätkä lampaat voineet laiduntaa myrkyllisten kasvien takia vapaasti, joten lampaita oli syötettävä käsin. Port Essingtoniin laivattiin myös karjaa, mutta eläimistä kuoli yleensä valtaosa jo merimatkan aikana. Eräästä 45 eläimen karjalastista tuli elävänä perille vain 14 eläintä. Linnustuksesta ja kalastuksesta saatua ruokavarantoa täydensivät alkuperäisasukkailta saadut äyriäiset, palmunytimet, hunaja ja kilpikonnat.
Paikalliset alkuperäisasukkaat suhtautuivat Port Essingtoniin ja sen asujaimistoon lämpimästi. Siirtokunnan toinen komentaja John McArthur noudatti ilmeisesti suhteellisen suopeaa ja väkivallatonta politiikkaa. Myös se, että siirtokunta oli pieni ja keskittynyt vähensi sen muodostamaa uhkaa paikallisten elämäntavalle ja taloudelliselle perustalle. Alkuperäisasukkaiden keskuudessa ei myöskään tehty erityisen voimakkaasti lähetystyötä asukkaiden käännyttämiseksi kristinuskoon.