Hanna Brotherus
Hanna Maaria Brotherus (o.s. "Saloheimo", s. 7. kesäkuuta 1968 Helsinki) on suomalainen koreografi, ohjaaja ja tanssitaiteilija.
Brotherus tunnetaan työstään erilaisten ihmisryhmien parissa. Hän on työskennellyt esimerkiksi ikäihmisten, turvapaikanhakijoiden ja kuntoutuvien narkomaanien kanssa. Näiden eritaustaisten ihmisten ja tanssi- tai teatterialan ammattilaisten kanssa yhteistyönä syntyneet teokset ovat muodoltaan tanssielokuvia ja näyttämöteoksia, joita on esitetty sekä kansallisilla päänäyttämöillä että sairaalan käytävillä.
Työskentelyllään Brotherus pyrkii muuttamaan maailmaa suvaitsevaisemmaksi. Hänen teoksiaan on luonnehdittu koskettaviksi ja toivoa luoviksi. Teoksista tunnetuimpia ovat muun muassa turvapaikanhakijoiden elämäntarinoista kertonut "Paperiankkuri" (Suomen Kansallisteatteri 2011) ja vanhusten sotamuistoja käsitellyt "Silmissäni mennyt" (Helsingin Kaupunginteatteri 2009).
Vuonna 2014 Brotherus sai Teatteri- ja mediatyöntekijöiden liiton myöntämän tanssin mainetekopalkinnon ja viisivuotisen Taiteen edistämiskeskuksen taiteilija-apurahan vuonna 2015.
Brotherus aloitti tanssin balettikoulussa viisivuotiaana. 11-vuotiaana hänet valittiin Oopperan balettikouluun, mutta vanhemmat eivät antaneet hänen jatkaa tanssimista. Brotherus valmistui ylioppilaaksi Kallion ilmaisutaidon lukiosta vuonna 1988. Hän pyrki Teatterikorkeakoulun tanssitaiteen linjale ja pääsi sisään. Vuonna 1993 Brotherus opiskeli tanssia Amsterdamin School for New Dance Developmentissa ja valmistui tanssitaiteen maisteriksi vuonna 1994. Pedagogiset opinnot hän suoritti vuonna 1996. Brotherus opetti vuosina 1998–2000 liikunnallista ilmaisua Kallion lukiossa.
Brotheruksen taiteilijaidentiteettiin on voimakkaasti vaikuttanut hänen oma elämänsä neljän lapsen äitinä. Lapset ovat esiintyneet monissa töissä, jotka ovat käsitelleet sukupolvien välistä yhteyttä tai sisaruutta. Brotheruksen entinen puoliso Antti Ikonen on säveltänyt monet Brotheruksen töistä. 
Vuonna 2000 Helsingin Diakonissalaitos kutsui Brotheruksen päätoimiseksi tanssitaiteilijaksi. Tämä oli uraauurtava avaus sosiaalityön ja taiteen välillä. Vuosina 2000–2005 hän teki taidetta yhdessä vähäosaisten, kuten asunnottomien, lastenkotilasten ja narkomaanien kanssa. Diakonissalaitoksen jälkeen Brotherus on jatkanut työskentelyä yhteiskunnan marginaalissa olevien ihmisten kanssa.
Brotherus on yhteisö- ja yleisötyön osaaja. Hän työskentelee eri taidelaitosten yleisötyöosastojen kanssa sekä kouluttaa niin taiteen ammattilaisia kuin korkeakouluopiskelijoita taiteen soveltavassa käytössä. Työn keskiössä on kohtaaminen: kohtaaminen kahden ihmisen, ihmisryhmien tai esiintyjien ja yleisön välillä. Brotheruksen mukaan: ”Keho kantaa historiaamme. Kun kohtaamme fyysisesti, näemme toisemme ja tulemme nähdyiksi, jaamme jotain, mihin sanat eivät yllä.”
"Brotherus on parhaimmillaan moniselitteisten tunnelmien luojana." Maria Säkö, Helsingin Sanomat 13.10.2012
"(En lähde täältä salaa on) varmasti yksi komeimmista ja hienoimmista kuolemaa ja elämän rajallisuutta käsittelevistä tanssiteoksista." Jussi Tossavainen, Helsingin Sanomat 22.8.2009
Brotheruksella on entisen miehensä Antti Ikosen kanssa neljä lasta, joista Johannes Brotherus on näyttelijä. Brotherus ja Ikonen erosivat vuonna 2013.
Brotherus asuu Helsingissä. Hän on seurustelellut muusikko Mikko Kuustosen kanssa vuodesta 2014 saakka, ovat asuneet yhdessä vuodesta 2016 ja avioituivat toukokuussa 2018.