Suomen kielioppi
Suomen kielioppi käsittää suomen kielen muoto-opin eli morfologian ja lauseopin eli syntaksin. Äännerakennetta eli fonologiaa käsittellään artikkelissa Suomen kielen äännerakenne.
Suomen kielen sanaluokat voidaan jakaa taivutuksen perusteella kolmeen ryhmään:Suomen kielessä vapaita eli leksikaalisia morfeemeja ovat sanojen vartalot. Sidonnaiset eli kieliopilliset morfeemit ovat suffikseja, jotka liitetään sanavartalon perään.
Vartaloksi kutsutaan sitä sanan osaa, josta on erotettu taivutustunnukset. Vartalo voi olla kaikissa taivutusmuodoissa sama (esimerkiksi sanassa "talo") tai sitten siinä on morfofonologista vaihtelua: "keppi" : "kepi"+"n" : "keppe"+"jä". Nomineilla vartalo voi esiintyä itsenäisesti yksikön nominatiivissa, mutta verbeillä vartalon perässä on yleensä aina jokin sidonnainen morfeemi: "sano"+"n", "sano"+"i".
Osalla suomen sanoista vartalo loppuu aina vokaaliin, kuten "talo" ja "puhu"-. Vokaalivartalossa voi olla vaihtelua, kuten astevaihtelu sanoissa "luku" : "luvu"+"n" ja "anta"+"a" : "anna"+"n". Joillakin sanoilla on vokaalivartalon lisäksi myös konsonanttiin päättyvä vartalo. Vokaali- ja konsonanttivartalon vaihtelu näkyy esimerkiksi sanoissa "kiele"+"n" : "kiel"+"tä" ja "tule"+"n" : "tul"+"kaa". Enimillään nominilla voi olla jopa viisi vartaloa: "käsi", "käte"+"en", "käde"+"n", "kät"+"tä" ja "käs"+"i"+"ä".
Vartalon perään liittyviä sidonnaisia morfeemeja ovat taivutustunnukset, liitteet ja johtimet. Taivutustunnukset edustavat tiettyä taivutuskategoriaa, kuten esimerkiksi imperfektiä ja monikon 1. persoonaa verbimuodossa "tul"+"i"+"n", ja ne liittyvät sanan vartaloon. Liitteet puolestaan eivät kiinnity vartaloon vaan sanaan, jossa voi olla taivutustunnuksia, kuten kysymysliite sanassa "olit"+"ko".
Johtimet liittyvät sanavartaloon ja muodostavat uusia sanoja, kuten "kana"+"la", "keng"+"ittää" tai "pilku"+"llinen".
Sidonnaiset morfeemit esiintyvät sanoissa aina tietyssä järjestyksessä: ensin johtimet, sitten taivutustunnukset ja viimeiseksi liitteet. Tällä perusteella taivutustunnukset on jaettu vielä tunnuksiin ja päätteisiin. Tunnukset tulevat sanassa aikaisemmin kuin päätteet, joiden perässä voi olla vielä liitteitä. Tunnuksia ovat nomineilla luku ja verbeillä muun muassa tempus ja modus, päätteitä taas nominien sijapäätteet ja verbien persoonapäätteet. Esimerkiksi sanassa "kirja"+"sto"+"i"+"ssa"+"mme" on ensin sanavartalo "kirja", sitten johdin "sto", monikon tunnus "i", sijapääte "ssa" ja lopuksi omistusliite "mme".
Suomen nomineilla on kaksi lukua: yksikkö ja monikko. Yksikkö on tunnukseton. Monikon nominatiivissa tunnus on t, esimerkiksi "valo+t". Muissa sijoissa monikon tunnus on "i" tai vokaalien välissä "j", ja se tulee vartalon perään ennen sijapäätettä, esimerkiksi "valo"+"i"+"ssa" : "valo"+"j"+"a". Sijapäätteet ovat yleensä samat yksikössä ja monikossa, mutta genetiivissä ja illatiivissa on jonkin verran eroja.
Suomessa on 15 sijamuotoa, joista akkusatiivi esiintyy vain persoonapronomineissa ("minut, sinut" jne.) ja kysymyssanassa "kenet". Sijamuotojen määrä on suomessa poikkeuksellisen suuri, sillä monissa maailman kielissä ei ole ollenkaan sijamuotoja tai jos niitä onkin, tavallisimmin määrä on 6–7. Tosin unkarissa on peräti 21 sijamuotoa. Uralilaisissa kielissä on yleensäkin runsaasti sijamuotoja, sillä niitä on yli kymmenen myös mordvassa, marissa, komissa ja udmurtissa.
Sijamuodot voidaan jakaa kieliopillisiin sijoihin, abstrakteihin ja varsinaisiin paikallissijoihin sekä vajaakäyttöisiin sijoihin. Kieliopillisia sijoja ovat nominatiivi, partitiivi, genetiivi ja akkusatiivi. Ne ilmaisevat kieliopillisia suhteita, ja niillä merkitään keskeiset lauseenjäsenet eli subjekti, objekti ja predikatiivi. Lisäksi genetiivillä ilmaistaan esimerkiksi omistusuhdetta ("tämä kirja on minun") ja partitiivilla lukumäärää ("kaksi pientä tyttöä").
Abstraktit paikallissijat essiivi ja translatiivi ilmaisevat paikkaa adverbeissä, kuten "kotona, kaukana" ja "kauaksi". Tällöin essiivi on olo- ja translatiivi tulosija. Ne voivat myös luonnehtia kohdettaan, sen olotilaa ja muutosta: "hän työskentelee vartijana, tulen nopeasti sairaaksi".
Varsinaiset paikallissijat ilmaisevat jonkun tai jonkin olevan jossakin paikassa tai jonkun hallussa, siirtyvän sinne tai sieltä pois. Tällä perusteella ne voidaan jakaa olosijoihin, tulosijoihin ja erosijoihin. Toinen jako on sisä- ja ulkopaikallissijoihin sillä perusteella, että esimerkiksi kirja voi olla "kassissa" (sisäpuolella) tai "pöydällä" (ulkopinnalla). Paikallissijoilla voidaan ilmaista muitakin asioita, kuten aikaa tai välinettä: "illalla, junalla".
Vajaakäyttöisiä sijoja ovat abessiivi, instruktiivi ja komitatiivi. Niitä käytetään harvoin ja niiden käyttöön liittyy morfologisia ja syntaktisia rajoituksia. Instruktiivi ja komitatiivi sisältävät aina monikon tunnuksen, joten niissä ei voi erottaa yksikköä ja monikkoa. Jos substantiivi on komitatiivissa, siihen liittyy vielä possessiivisuffiksi. Abessiivilla ilmaistaan, mitä ilman jokin on tai tapahtuu, esimerkiksi "esteettä", "tuntematta kipua". Instruktiivi ilmaisee tapaa tai välinettä: "kaksin käsin", "suurin toivein". Komitatiivi ilmaisee yhteenkuuluvuutta, kuten "tyttö pitkine letteineen" tai "presidentti puolisoineen". Sitä käytetään sijamuodoista vähiten.
Omistusliitteet eli possessiivisuffiksit ilmaisevat nominien yhteydessä omistusta tai muuta yhteen kuuluvuutta, esim. "minun kotoani", "meidän kaltaisemme". Omistusliitteitä käytetään myös joidenkin verbin nominaalimuotojen kanssa, jolloin ne ilmaisevat tekijää: "saadakseni", "syödessään", "huomaamattaan". Omistusliitteiden käyttö on uralilaisille kielille tyypillinen piirre.
Kolmannessa persoonassa yksikkö ja monikko eivät eroa toisistaan. Suffiksia -"Vn" käytetään silloin, kun sen edellä on lyhyt vokaali, paitsi yksikön nominatiivissa: "laukkuja"+"an", "lapsille"+"en". Muodot "laukkuja"+"nsa" ja "lapsille"+"nsa" ovat mahdollisia mutta vaikuttavat vanhanaikaisilta tai murteellisilta. Toisaalta yksikön nominatiivissa ja muualla kuin lyhyen vokaalin jäljessä ainoastaan "-nsA" on mahdollinen: "talonsa, taloonsa".
Puhutussa kielessä omistusliitteitä ei välttämättä käytetä, etenkään silloin, kun omistaja ilmenee persoonapronomista, esimerkiksi "minun" ~ "mun autolla". Omistusliitteiden käytössä on kuitenkin paljon vaihtelua, ja esimerkiksi yksikön toisessa persoonassa se on melko yleinen: "Mitä sä laitat päälles?"
Komparaatio- eli vertailumuotoja on kaksi, komparatiivi ja superlatiivi. Komparatiivi ilmaisee, että ominaisuutta on enemmän kuin toisessa asiantilassa; superlatiivi puolestaan sitä, että ominaisuutta on enemmän kuin missään muussa vertailtavassa asiantilassa. Suomen kielessä komparaatio on taivuttamisen ja johtamisen rajatapaus. Komparaatio koskee lähinnä skalaarisia eli suhteellista ominaisuutta ilmaisevia adjektiiveja, kuten "vanha" ja "hyvä", mutta myös joitakin adverbeja ("vähän" : "vähemmän"), pronomineja ("usea" : "useampi") ja adverbiaaleina käytettyjä substantiiveja ("illalla: illemmalla"). Yksikön nominatiivissa komparatiivin tunnus on -"mpi" ja superlatiivin -"in", esimerkiksi "iso"+"mpi" ja "iso"+"in". Taivutettaessa komparatiivin tunnus on -"mpA" ~ -"mmA" ja superlatiivin -"impA" ~ -"immA".
Verbien taivutusmuodot jaetaan kahteen luokkaan: finiittisiin ja infiniittisiin.Suomen verbitaivutusta ei voi pitää universaalisti kovin monimutkaisena, koska yhdellä verbimuodolla voi ilmaista kerrallaan vain kolmea taivutuskategoriaa, jotka ovat passiivi, modus tai aikamuoto ja persoona, esimerkiksi "men"+"tä"+"isi"+"in". Maailman eri kielissä verbeillä on yleisesti 4–5, enimmillään jopa 13 taivutuskategoriaa.
Suomen verbit taipuvat kolmessa persoonassa yksikössä ja monikossa, joten suomessa on kuusi kieliopillista persoonaa: yksikön 1. ("minä"), 2. ("sinä") ja 3. ("hän") persoona sekä monikon 1. ("me"), 2. ("te") ja 3. ("he") persoona. Persoonaa ilmaistaan erityisellä persoonapäätteellä, joka on sama kaikissa moduksissa imperatiivia lukuun ottamatta. Yksikön 3. persoonan pääte on vartalon loppuvokaalin pidentymä, esimerkiksi "sano"+"o". Pitkään vokaaliin tai diftongiin päättyvissä verbivartaloissa yksikön 3. persoona on päätteetön, esimerkiksi ("hän") "syö". Puhekielessä monikon 1. persoonassa käytetään yleisesti "mme"-päätteisen persoonamuodon asemesta passiivimuotoa, esimerkiksi "me tehdään".
Persoonamuotoihin lasketaan myös yksipersoonainen passiivi. Passiivimuotoisessa lauseessa ei ole subjektia, joten sen avulla tapahtumaa voi kuvata ilmaisematta tekijän tai osallistujan identiteettiä. Passiivimuodoista voidaan erottaa passiivin tunnus "tA" ja persoonapääte -"Vn", kuten "sano"+"ta"+"an". Passiivin tunnuksessa on paljon äänteellistä vaihtelua, mutta siinä on yleensä ensin konsonanttiaines "t" ~ "tt" ~ "d" ja vokaali "a" ~ "ä".
Suomessa on neljä aikamuotoa: preesens, imperfekti, perfekti ja pluskvamperfekti. Preesensillä ei ole tunnusta, ja imperfektin tunnus on "i". Perfekti ja pluskvamperfekti ovat liittomuotoja, jotka muodostetaan "olla"-verbistä ja pääverbin partisiippimuodosta. Sekä imperfekti, perfekti että pluskvamperfekti kuvaavat mennyttä aikaa, mutta ne viittaavat eri tavalla tapahtuma- ja puhehetkeen. Imperfekti viittaa tapahtumahetkeen mutta perfekti puhehetkeen, eli perfektin kuvaama tilanne jatkuu tai on muuten merkityksellinen myös puhehetkellä. Ero näkyy esimerkiksi lauseissa "odotin puoli tuntia" (imperfekti, odottaminen on loppunut) ja "olen odottanut puoli tuntia" (perfekti, odottaminen jatkuu). Pluskvamperfektissä tapahtuma- ja viittaushetken suhde on sama kuin perfektissä, mutta myös viittaushetki on menneisyydessä. Esimerkiksi "olin odottanut puoli tuntia" (odottaminen jatkui siihen hetkeen asti, josta puhun).
Suomen kielessä ei ole futuuria, eli tempusjärjestelmä erottaa vain menemättömän ja menneen ajan. Menemätöntä aika ilmaistaan preesensillä, joka voi viitata sekä nykyiseen että tulevaan aikaan. Tulevaan aikaan voidaan viitata myös verbiliitoilla, joita ei lueta mukaan tempusjärjestelmään: "tulee olemaan, on oleva". Jälkimmäistä on kutsuttu myös liittopreesensiksi.
Finiittiverbien tapaluokkia eli moduksia on neljä: indikatiivi, imperatiivi, konditionaali ja potentiaali. Indikatiivi on niin sanottu perusmodus, joka esittää tapahtumisen sellaisenaan, eikä sillä ole tunnusta. Konditionaalin avulla ilmaistaan tapahtuman epävarmuutta tai ehdollisuutta, mutta myös kohteliaisuutta, ja sen tunnus on "isi". Potentiaali esittää tapahtuman mahdollisena tai todennäköisenä. Potentiaalin tunnus on "ne", mutta se assimiloituu usein vartalon loppukonsonantin kanssa ja muodostaa geminaatan, esimerkiksi "nous"+"see", "pur"+"ree". Imperatiivi ilmaisee käskyjä, kehotuksia tai toivomuksia. Sen muodostus eroaa muista moduksista, sillä imperatiivissa moduksen tunnus ja persoonapääte ovat usein sulautuneet yhteen. Yksikön 2. persoonassa imperatiivi laukaisee rajageminaation, ja monikon 2. persoonassa imperatiivin tunnus on -"kAA".
Imperatiivin persoonajärjestelmä on vajaa siinä mielessä, että yksikön 1. persoonassa imperatiivia ei käytetä ja monikon 1. persoonan muodot ("kAA"+"mme", esim. "lähtekäämme") ovat tyyliltään vanhahtavia ja niiden tilalla käytetään yleisesti passiivia: "lähdetään". Kolmannen persoonan ja passiivin muodot ("kerto"+"koon" : "kerto"+"koot" : "kerrotta"+"koon") eroavat muista imperatiivimuodoista sekä päätteensä että merkityksensä puolesta, ja niitä kutsutaankin jussiiveiksi.
Koska yhdessä verbin taivutusmuodossa voi olla vain joko tempuksen tai moduksen tunnus, imperfektiä ei käytetä kuin indikatiivissa, jossa ei ole moduksen tunnusta, esimerkiksi "kerro"+"i"+"n". Muissa moduksissa mennyttä aikaa ilmaistaan vain perfektillä: "olisi kertonut" (konditionaali), "lienee kertonut" (potentiaali) ja "olkoon kertonut" (imperatiivi).
Suomessa kielto ilmaistaan verbillä "ei", joka taipuu persoonamuodoissa: "en", "et", "ei", "emme", "ette", "eivät". Taipuva kieltoverbi on suhteellisen harvinainen, sillä vastaava rakenne tunnetaan noin 9 %:ssa maailman kielistä. Noin puolessa kielto ilmaistaan erillisellä partikkelilla, kuten ranskan "ne" tai ruotsin "inte". Preesensissä kieltolauseet ovat liittomuotoja, joissa on ensin apuverbinä kieltoverbi ja sen jälkeen pääverbi kieltomuodossa, esimerkiksi "en anna". Kieltomuoto on erilainen eri moduksissa ja aktiivissa ja passiivissa. Indikatiivissa, potentiaalissa ja imperatiivin yksikön toisessa persoonassa se aiheuttaa rajageminaation.
Verbien infiniittiset muodot eli nominaalimuodot jakaantuvat infinitiiveihin ja partisiippeihin. Niillä on eräitä nominien ominaisuuksia, esimerkiksi sijapäätteitä ja omistusliitteitä, eikä niitä ei voi taivuttaa tempuksen ja moduksen mukaan kuten finiittisiä verbejä. Toisaalta ne saavat verbeille tyypillisiä määritteitä ja osaa voidaan taivuttaa passiivissa.
Infinitiivit käyttäytyvät lauseessa substantiivien tapaan. Ne ovat vähemmän nominaalisia kuin partisiipit, sillä niillä on vajaa sijataivutus eikä niillä voi ilmaista monikkoa.Partisiipit käyttäytyvät lauseessa adjektiivien tapaan: ne voivat olla esimerkiksi substantiivien määritteitä. Niillä on täysi luku- ja sijataivutus kuten nomineilla.Morfofonologinen vaihtelu tarkoittaa sitä, että morfeemin (sanavartalon tai suffiksin) äänneasu vaihtelee eri ympäristöissä. Sanavartaloa koskevista morfofonologisista vaihteluista yleisimmät ovat astevaihtelu ja vartalon loppuvokaalin vaihtelu. Astevaihtelua on pidetty jopa yhtenä suomen äänne- ja muotorakenteen luonteenomaisimmista piirteistä. Astevaihtelu koskee kaikkia taipuvia sanaluokkia, ja arviolta 20–30 % suomen sanoista on astevaihtelussa.
Astevaihtelu koskee sanavartalon sisällä olevia klusiileita ("k, p, t") silloin, kun niiden edellä on vokaali tai soinnillinen konsonantti ("l, m, n, r" tai "h"). Vaihtelussa on kaksi astetta: vahva ja heikko. Kvantitatiivisessa astevaihtelussa vahvassa asteessa on geminaatta ja heikossa yksinäisklusiili, kvalitatiivisessa astevaihtelussa taas klusiili muuttuu toiseksi äänteeksi.
Lisäksi astevaihtelu voi koskea joskus myös soinnillisia klusiileita, kuten sanoissa "digata" : "diggaan" tai "lobata" : "lobbaan". Suorassa astevaihtelussa sanan perusmuoto on vahvassa asteessa (esim. "karppi" : "karpin", "hyppiä" : "hypin"), käänteisessä astevaihtelussa taas heikossa asteessa (esim. "opas" : "oppaan", "tampata" : "tamppaan").
Vartalon loppuvokaalissa esiintyy vaihtelua etenkin silloin, kun siihen liittyy monikon tai imperfektin "i"-tunnus. Vaihtelu koskee vartaloita, joiden lopussa on "a, ä, e, i", pitkä vokaali tai diftongi. Jos vartalon lopussa on "o, ö, u" tai "y", vaihtelua ei ilmene.Suomen kielen nominit ja verbit voidaan jakaa taivutustyyppeihin sen perusteella, millaisia niiden vartalot ovat ja millaista morfofonologista vaihtelua vartaloissa ja suffikseissa on. Samaan taivutustyyppiin kuuluvat sanat taipuvat samalla tavalla. Taivutustyyppien määrä vaihtelee eri lähteissä: esimerkiksi "Suomen perussanakirjassa" on erotettu 49 nominien ja 27 verbien taivutustyyppiä. Toisaalta "Verkkokielioppi" yhdistää pelkästään vartaloiden perusteella nominit ja verbit kummatkin neljäksi perustyypiksi, joilla on lisäksi muutamia alaryhmiä. Leila Whiten kieliopissa on 6 vokaaliloppuista (esimerkkisanat "katto, pankki, lehti, kieli, uusi" ja "huone") ja 11 konsonanttiloppuista nominien taivutustyyppiä (esimerkkisanat "nainen, puhelin, työtön, rakas, kaunis, vastaus, totuus, väsynyt, olut, sävel" ja "tytär"). Verbien taivutustyyppejä on kuusi (esimerkkisanat "ottaa, juoda, suudella, tavata, tarvita" ja "kalveta"). Suomi toisena ja vieraana kielenä -opetuksessa verbien taivutustyypeistä voidaan käyttää numeroita 1–6, mutta nomineista on yleensä käytössä vain esimerkkisanat.
Liitepartikkelit kiinnittyvät sanan loppuun, eli ne ovat suffikseja kuten taivutuspäätteetkin. Ne eivät kuitenkaan liity sanan vartaloon vaan sananmuotoon, joka esiintyy myös itsenäisenä. Esimerkiksi sanassa "töissä"+"hän" on itsenäinen sananmuoto "töissä" ja liitepartikkeli -"hän". Suomessa on seuraavat liitepartikkelit:Lausekkeella tarkoitetaan yhden tai useamman sanan muodostamaa kokonaisuutta, joka on lauseen rakenneosa. Saman lausekkeen sanat liittyvät yhteen kiinteämmin kuin muut samaan lauseeseen kuuluvat sanat. Lausekkeessa on edussana, joka voi saada määritteekseen toisia sanoja. Lausekkeet nimetään tämän edussanan sanaluokan mukaan. Suomessa on seuraavanlaisia lausekkeita (edussana lihavoitu):Lausekkeet toimivat lauseenjäseninä eli niillä on lauseessa tietty tehtävä. Ainoastaan kieliopillisessa sijassa (nominatiivissa, genetiivissä, partitiivissa tai akkusatiivissa) olevat substantiivi- ja adjektiivilausekkeet voivat toimia subjektina, objektina tai predikatiivina. Kaikki muut lausekkeet ja kaikissa muissa sijamuodoissa olevat substantiivilausekkeet ovat adverbiaaleja. Lausekkeiden lisäksi suomessa on taipumattomia pikkusanoja, kuten partikkeleita (esimerkiksi "niin" ja "kyllä"), jotka sävyttävät koko lauseen merkitystä, ja konjunktioita (kuten "että", "jos"), jotka liittävät lauseita toisiinsa.
Lauseita voidaan jakaa peruslausetyyppeihin sen mukaan, mitä lauseenjäseniä niissä on verbin lisäksi. Osa niistä on kiteytynyt ilmaisemaan tiettyjä merkityksiä, kuten omistuslause. Peruslausetyyppien määrittely vaihtelee ja niitä voidaan luetella kuudesta yhteentoista. Erkki Savolainen luettelee Verkkokieliopissa kahdeksan peruslausetyyppiä:Suomen kielen sanajärjestys on melko vapaa siinä mielessä, että lauseen pääjäsenet (subjekti, verbi, objekti ja predikatiivi) voivat sijoittua eri järjestykseen ilman että lauseesta tulee kieliopin vastainen tai sen kuvaama asiantila muuttuu. Tämä johtuu siitä, että sanojen kieliopillinen tehtävä käy ilmi niiden taivutusmuodoista eikä sitä tarvitse ilmaista sanajärjestyksellä. Niinpä esimerkiksi kolmisanaisen lauseen "Poika lyö palloa" sanat voivat olla periaatteessa kuudessa eri järjestyksessä: "Poika palloa lyö", "Palloa lyö poika", "Palloa poika lyö" jne. Tässä suhteessa suomi eroaa esimerkiksi englannista, jossa sanajärjestyksen muutos aiheuttaa myös lauseen merkityksen muutoksen.
Tavallinen eli neutraali sanajärjestys on SVO, eli subjekti tulee ennen verbiä ja objekti sen jälkeen. Se on Euroopan kielissä vallitseva sanajärjestys. Myös predikatiivi tulee verbin jäljessä: "Tämä laiskottelu on aika mukavaa". Omistuslauseessa neutraali sanajärjestys on omistaja + verbi + omistettava, esimerkiksi "Meillä on lomaa". Jos lauseen pääjäsenet ovat jossain toisessa järjestyksessä, lause ei kuvaa pelkästään asiantilaa vaan se välittää muitakin merkityksiä. Esimerkiksi lause "Löysin minä sieniä" alkaa verbillä, mikä korostaa lauseen paikkansapitävyyttä. Puhutussa kielessä tätä ilmaistaan myös sanoja painottamalla. Vastaavasti subjekti "Assi" saa erityisen painon lauseissa "Assi sen järjesti" (eikä Ossi) ja "Sen järjesti Assi" (eikä kukaan muu).
Sanajärjestys ilmaisee myös lauseen informaatiorakennetta: vastaanottajalle tutuksi oletettu asia eli teema esitetään ensin, ja uusi asia eli reema vasta sitten. Yleensä lauseen subjekti on myös teema, jolloin sanajärjestys on neutraali. Jos teemana on jokin muu lauseenjäsen, se tulee ennen subjektia, esimerkiksi "Elokuvan on ohjannut Woody Allen" tai "Pieniä nisäkkäitä ovat myös lepakot".
Uralilaisten kielten alkuperäinen sanajärjestys on ollut SOV, eli määritteet ovat tulleet ennen pääsanaa. Tämä periaate näkyy suomessa yhä siinä, että substantiivin määritteet tulevat pääsanan eteen ("isän vanha palttoo") ja postpositiot ovat yleisempiä kuin prepositiot: esimerkiksi lausekkeessa "kuusen alla" pääsana on postpositio "alla" ja "kuusen" on sen genetiivimuotoinen määrite. Lausekkeiden sisäinen sanajärjestys on kiinteämpi eikä se vaihtele niin paljon kuin lauseissa. Toisaalta niissäkin tapauksissa, joissa sanajärjestys on yleensä kiinteä, se voi vaihtua mitallisissa runoissa ja lauluissa: esimerkiksi "Maa kallis isien", "Varrella virran", "Villiä länttä enää ole ei".
Lauseenvastikkeet ovat rakenteita, joissa on jokin verbin infiniitti- tai partisiippimuoto ja joiden voidaan ajatella vastaavaan sisällöltään kokonaista lausetta. Muodollisesti ne eivät kuitenkaan ole lauseita, koska niistä puuttuu predikaatti eli finiittinen verbimuoto. Eri kieliopeissa lauseenvastikkeita on esitetty parikymmentä. "Ison suomen kieliopin" mukaan keskeisiä lauseenvastikkeita on viisi:
Lauseenvastikkeet ovat uralilaisten kielten alkuperäinen piirre, mutta vastaavia rakenteita tunnetaan muissakin maailman kielissä.