hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Mehrin kieli
Mehrin kieli on seemiläinen kieli, jota puhutaan osissa Jemeniä ja Omania. Kielellä on nykyisin arviolta 100 000 puhujaa.
Mehrin kieltä puhutaan Itä-Jemenin Mahran kuvernoraatissa ja Omanin puolella maiden rajaa Dhofarin kuvernoraatissa. Mehrin kielen puhujia on noin 100 000 ja heistä yli puolet asuu Jemenissä. Puhujien määrästä ei ole väestönlaskentoja ja lukumäärä perustuu tutkijoiden arvioihin. Kielen puhujat kuuluvat pääosin al-Mahran heimoon ja sitä puhuu myös osa al-Kathiri-heimon jäsenistä. Kielen puhujat ovat puolipaimentolaisia, jotka kasvattavat kameleita, nautakarjaa ja vuohia.
Ennen vuotta 1990 monet kielen puhujat työskentelivät kauppiaina Kuwaitissa ja sittemmin heitä on muuttanut Saudi-Arabiaan. Myös Tansaniassa asuu mehriä puhuvia siirtolaisia, jotka vierailevat säännöllisesti kotiseuduillaan Arabiassa.
Mehrin kieli voidaan jakaa kahteen murreryhmään. Läntisiä murteita puhutaan Jemenissä ja niitä kutsutaan myös Jemenin mehriksi tai eteläiseksi mehriksi. Toista murreryhmää kutsutaan Omanin mehriksi tai Dhofarin mehriksi. Murreryhmien raja ei kuitenkaan vastaa täysin Omanin ja Jemenin valtioiden rajaa. Jemenin mehri voidaan jakaa edelleen itä- ja länsimurteisiin. Omanin mehrin murrejako on epäselvä, mutta sillä ei ilmeisesti ole merkittäviä murre-eroja. Samojen murreryhmien sisällä on myös eroja beduiinien ja kylissä tai kaupungeissa asuvien välillä.
Mehri on seemiläinen kieliin lukeutuviin nykyeteläarabialaisiin kieliin, joista mehri on puhujamäärältään suurin. Kielten luokittelu tämän ryhmän sisällä on epäselvä, koska kielten kielioppia ei ole tutkittu kattavasti. Muista nykyeteläarabialaisista kielistä harsusi ja bathari ovat kuitenkin selvästi läheistä sukua mehrille. Näiden kielten puhujat myös ymmärtävät toisiaan, jonka perusteella harsusi ja bathari voidaan myös luokitella mehrin murteiksi.
Vehnätankio
Vehnätankio ("Camelina microcarpa") on yksivuotinen ruistankion lähisukuinen ristikukkaiskasvi. Sen alalajeja ovat hietavehnätankio ("C. microcarpa" ssp. "microcarpa") ja venäjänvehnätankio ("C. microcarpa" ssp. "pilosa").
Vehnätankio esiintyy suurimmassa osassa Eurooppaa, alkuperäisenä Etelä-Ruotsiin asti. Suomeen kasvi on tullut alun perin Itä-Euroopasta. Suomessa se on melko harvinainen uustulokas Pohjois-Pohjanmaan korkeudelle ja kasvaa tai on kasvanut myllyillä ja liikennepaikoilla.
Pasi Nuija
Pasi Nuija (s. 13. huhtikuuta 1970 Mikkeli) on suomalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli keskuspuolustaja. Nuija edusti koko peliuransa ajan synnyinkaupunkinsa Mikkelin seuroja.
Nuija pelasi Veikkausliigassa ja sen edeltäjässä Mestaruussarjassa yhteensä 29 ottelua, joissa hän ei tehnyt maaleja. Kaikki pääsarjaottelunsa Nuija pelasi MP:ssä. Hän pelasi pääsarjatasolla yhden ottelun kaudella 1989, kaksi ottelua kaudella 1991, viisi ottelua kaudella 1992 ja 21 ottelua kaudella 1996. Kaudella 1991 Nuija oli saavuttamassa SM-hopeaa.
Ykkösessä Nuija pelasi MP:ssä vuosina 1997–1998 ja 2004–2005 sekä FC Mikkelissä vuosina 1999–2001 yhteensä 126 ottelua, joissa hän teki yhden maalin. Lisäksi Nuija edusti Kakkosessa MiKiä vuosina 1994–1995, MiPaa vuosina 1999 ja 2000 sekä MP:tä vuosina 2002–2003. III divisioonassa Nuija edusti MiKiä kaudella 1990.
Tuoksupielus
Tuoksupielus ("Lobularia maritima") on yksi- tai monivuotinen ristikukkaiskasvi, jota viljellään koristekasvina, yleensä yksivuotisena kesäkukkana. Se kasvaa alkuperäisenä Etelä-Euroopassa Välimeren alueen länsiosassa ja ehkä Kanariansaarilla.
Tuoksupielus on matala, enintään 20 senttimetriä korkeaksi kasvava tyveltä haarova ruohokasvi. Tuoksuvat, pienehköt, mutta runsaslukuiset kukat muodostavat tiheitä pyöreitä kukintoja. Kukkien terälehdet ovat valkoisia tai violetteja. Litu on päärynän muotoinen. Laji muistuttaa koristekasvina viljeltyjä yksivuotisia saippoja.
Hietakilpiruoho
Hietakilpiruoho ("Alyssum alyssoides") on yksivuotinen ristikukkaiskasvi. Se on matalakasvuinen 5–25 senttimetriä korkeaksi kasvava harmaan tähtikarvainen ruoho. Sillä on pienet kellertävät kukat, joista kasvaa litteän pyöreitä, karvaisia, lyhytperäisiä lituja.
Hietakilpiruoho kasvaa hietikoilla ja monenlaisilla muilla kuivilla kasvupaikoilla. Sitä esiintyy lähes koko Euroopassa. Suomessa kasvi on harvinainen satunnainen uustulokas.
Cosimo III
Cosimo III (; 14. elokuuta 1642 – 31. lokakuuta 1723) oli Toscanan suurherttua vuosina 1670–1723. Hänen pitkällä valtakaudellaan Toscanan valta heikkeni entisestään.
Cosimon isä oli suurherttua Ferdinand II, joka kuoli vuonna 1670. Cosimo III osoittautui hyvin heikoksi hallitsijaksi. Hän joutui tekemään paljon myönnytyksiä pitääkseen Toscanan puolueettomana Ranskan kuningas Ludvig XIV:n aloittamissa sodissa. Toscanan laivasto tuki Venetsian menestyksekkäitä merisotatoimia suuressa Turkin sodassa 1680-luvulla, mutta Toscana ei juuri hyötynyt saavutetuista voitoista. Kohdattuaan valtiomiehenä ja yksityiselämässään pääasiassa vastoinkäymisiä Cosimo uppoutui yhä enemmän uskonnolliseen hurskauteen ja lahjoitti paljon varoja katoliselle kirkolle.
Cosimo III:n puoliso oli vuodesta 1661 Ranskan prinsessa Marguerite-Louise d’Orléans, jonka paheellista elämää hän ei sietänyt. Cosimo yritti pitkään saada avioliiton mitätöityä, kunnes Marguerite-Louise hylkäsi hänet vuonna 1675 ja muutti takaisin Ranskaan.
Vanhoilla päivillään Cosimo III alkoi pelätä Medicin dynastian sammumista, sillä hänen ainoa veljensä Francesco Maria de' Medici ja vanhin poikansa Ferdinand kuolivat molemmat lapsettomina vuosina 1711 ja 1713, ja toinen poika Gian Gastone eli lapsettomana erossa aviopuolisostaan. Cosimo yritti nimetä kruununperilliseksi tyttärensä Anna Maria Luisan, jonka avioliitto Pfalzin vaaliruhtinas Johan Vilhelmin kanssa oli tosin myös lapseton, ja ehdotti jopa Firenzen tasavallan uudelleenperustamista. Euroopan suurvallat kuitenkin sekaantuivat asiaan, koska ne halusivat kaikki saada Toscanan omaan valtapiiriinsä. Vuonna 1720 Espanja ja kvadrupelallianssin valtiot (Iso-Britannia, Ranska, Hollanti ja Itävalta) sopivat keskenään, että Medicin suvun mieslinjan sammuessa Toscanan hallitsijaksi nostettaisiin Espanjan prinssi Don Carlos. Cosimo III:n kuoltua vuonna 1723 valta siirtyi hänen pojalleen Gian Gastonelle, joka jäi viimeiseksi Medici-sukuiseksi suurherttuaksi. Kvadrupelallianssin suunnitelmasta poiketen valta siirtyi sen jälkeen Habsburg-Lothringenin suvulle.
Hietapitkäpalko
Hietapitkäpalko eli hietalituruoho ("Cardaminopsis arenosa") on yksi-, kaksi- tai harvoin monivuotinen ristikukkaiskasvilaji. Laji kasvaa alun perin Keski- ja Itä-Euroopassa.
Se on läheistä sukua lituruohoille sekä pitkäpaloille ja muistuttaa niistä erityisesti ruotsinpitkäpalkoa. Hietapitkäpalolla kukat ovat hieman suuremmat kuin ruotsinpitkäpalolla ja ruusukelehdet liuskaisemmat.
Hietapitkäpalko kasvaa 15–30 senttimetriä korkeaksi. Varsi on pysty, haarova, alaosasta karvainen, monesti sinipunainen. Kasvi on usein monivartinen. Ruusukelehdet ovat parijakoisia tai -osaisia ja niissä on iso päätöliuska. Ruusukelehdet ovat karvaisia. Varsilehdet ovat isohampaisia, ylimmät voivat olla lähes hampaattomia.
Kukinto on tukilehdetön terttu. Kukat ovat kaksineuvoisia, verho- ja terälehtiä on neljä. Terälehdet (5–8 millimetriä) ovat leveitä, valkoisia tai punertavia, verholehtiä pidempiä. Heteitä on kuusi (neljä pitkää ja 2 lyhyttä). Sikiäin on kaksilokeroinen, kehänpäällinen. Hedelmänä on monisiemeninen litu. Lidut (2–4 cm) ovat hieman käyriä, 4–5 kertaa lituperän pituisia.
Suomessa hietapitkäpalko kasvaa uustulokkaana, joka on yleisempi maan pohjoisosassa, niukempi maan eteläosassa. Sen kasvupaikkoja ovat etenkin liikennealueet, kuten rautatiet, satamat ja tienvarret. Sitä esiintyy runsaimmin Oulu – Tornio – Rovaniemi -välillä. Laji levisi Pohjois-Suomeen erityisesti saksalaisena sotatulokkaana toisen maailmansodan aikana. Hietapitkäpalko on nimetty Oulun kaupungin nimikkokasviksi.
Jäykkäpitkäpalko
Jäykkäpitkäpalko ("Arabis hirsuta") on ruohovartinen ristikukkaiskasvilaji, joka on yleensä lyhytikäinen monivuotinen kasvi.
Jäykkäpitkäpalko muistuttaa lähisukuista pölkkyruohoa. Se kasvaa 20–60 senttimetriä korkeaksi. Varsi on jäykkä, haaraton, kankeakarvainen, toisinaan lähes kalju. Lehdet ovat siirottavasti karvaisia. Aluslehdet ovat kapean vastapuikeita, tylppähampaisia ja muodostavat ruusukkeen. Varsilehdet (10–20) ovat ruodittomia, herttatyvisiä, pitkulaisia, tylppiä, sahalaitaisia, miltei sepiviä. Kukkien verho- ja terälehtiä on 4. Terälehdet ovat noin 4 millimetriä, kapeita, valkoisia. Lidut ovat tavallisesti 2,5–4 cm pitkiä ja 1,2–1,5 leveitä, lähes pystyjä, suoria, keskisuoni selvä. Lituperä on noin 5 mm pitkä, pysty.
Suomessa jäykkäpitkäpalkoa esiintyy maan lounaisosassa, pääosin Ahvenanmaalla ja lounaissaaristossa, missä se on myös yleinen. Jäykkäpitkäpalko on kalkinsuosija, joka kasvaa kedoilla, kivikkorinteillä, katajamäillä ja kallioilla.
Harviala (kylä)
Harviala on Janakkalassa sijaitseva kylä. Kylän alueelle perustettu Harvialan kartano on muodostettu useasta eri tilasta ja on eräs Janakkalan suurkartanoista.
Harviala, josta käytetään paikallisessa murteessa myös nimitystä "Harvijala", esiintyy ensimmäisen kerran muodossa Harwiala vuonna 1425. Asiakirjoissa esiintyvät myös kirjoitusasut Harvela, Harvila ja Harvala. Lisäksi ovat olleet käytössä esimerkiksi muoto Morthen Hareasist (1464) sekä muodot Harfuila (1477) ja Harffwela (1490). Nimen pohjana on ehkä sana Harvia(inen), esimerkiksi Oleff Harffwia (1455) Lempäälässä, Mor(ten) Haruia 1571 Lahdenpohjan neljänneksessä Satakunnassa.
Tämän Harvialan nimen puitteissa voidaan koota eräänlainen nimipesue, johon kuuluvat: Harvia, Harviala, Harviainen, Harvio, Harva, Harvi[la], Harvo, Harvola, Harvonen sekä esimerkiksi Vanajassa Harvoilanmäki, Harwoila 1766 (Mäskälässä). Tämä nimipesue on Suomen nimistössä melko yleinen.
Perimätiedon mukaan kylän paikalle syntyi kartano Ruotsin vallan aikana. Kartanon ensimmäinen omistaja olisi ollut Birger-jaarlin poika Pentti (1254–1291), myöhempi Suomen herttua ja Linköpingin piispa. Harviala oli Vanajan pitäjän suurin yhtenäinen rälssiomistus. Kartano periytyy siis jo keskiajalta, jolloin se oli mm. Kurki-suvun omistuksessa. Näin se kilpailee Laukon kartanon kanssa Kurki-suvun synnyinsijana.
Harvialan lääni (vertaa Jokioisten lääni), kuten tilakokonaisuutta yleisesti kutsuttiin, jaettiin neljään osaan 1400-luvun lopulla. Lepaan sukuinen valtaneuvos Björn Klasson omisti vuonna 1527 neljäsosan Harvialasta, Äikäälän ja maita myös Janakkalan Kiialasta. Björn oli yksi Klas Hanssonin perillisistä. Näitä maitansa hän laajensi ostamalla sisarusten osuuksia Harvialasta. Vuonna 1530 hän osti lisäksi Yläneen ja Höitilän talot. Tämän suureksi muodostuneen Harvialan läänin lisäksi hän omista alueita myös muualla Hämeessä, Uudellamaalla sekä Varsinais-Suomessa. Vuonna 1555 Björnin maaomaisuus oli Hämeen mahtavin ja koko Suomen viidenneksi suurin.
Batroun
Batroun on arviolta 20 000:n asukkaan pikkukaupunki Libanonin rannikolla.
Batrounin kaupunki sijaitsee noin 56 kilometriä Libanonin pääkaupunki Beirutista pohjoiseen Beirutin ja Tripolin välisen tien varrella. Kaupunki on rakennettu kolmionmuotoiselle tasangolle, jonka läpi virtaa Nahr el-Jawz-joki. Lännessä kaupunki rajautuu Välimereen, sekä etelässä ja idässä Libanoninvuoriin.
Historioitsija Josephuksen mukaan Batrounin perusti Tyroksen kuningas Ithobaal, mutta sen historia ulottuu todellisuudessa paljon pidemmälle. Kaupunki mainitaan Amarna-kirjeissä Byblosin alusmaana. Sittemmin se tuli tunnetuksi merirosvojen tukikohtana, jotka kukisti seleukidihallitsija Antiokhos III Suuri. Rooman valtakunnan aikana kaupunkiin rakennettiin suuri amfiteatteri ja se tuli tunnetuksi viinitarhoistaan. 16. heinäkuuta 551 kaupunki tuhoutui monien muiden rannikon kaupunkien tapoin maanjäristyksessä ja sitä seuranneessa hyökyaallossa. Ristiretkien aikaan Batroun oli pieni hiippakunta, joka kuului Tripolin kreivikuntaan. Alue kuului pitkään läänityksenä provencelaiselle d'Agout-suvulle, mutta temppeliherrat tuhosivat sen heidän päädyttyään riitoihin frankkien kanssa. Mamelukkisulttaani al-Mansur Qalawun valloitti Batrounin vuonna 1289 ja se liitettiin hallinnollisesti Tripolin alaisuuteen. Kaupunki menetti vähitellen merkitystään ja eurooppalaiset matkailijat alueella 1600- ja 1700-luvuilla kuvailivat sitä lähes kokonaan hylätyksi rauniokaupungiksi. 1800-luvulla kaupunki elpyi merisienten kalastuksella ja silkkiteollisuudella. Merisienten kalastus työllistää nykyisin vain muutamia veneitä. Sen sijaan investointeja on tehty turismiin.
Batrounissa on arviolta noin 20 000 asukasta. Kaupungin asukkaiden valtaosa on maroniitteja.
Sant Mat
Sant Mat on henkinen tie, joka rakentuu sisäisen äänen ja valon meditaatiolle, henkisen opettajan antamalle initiaatiolle ja ohjaukselle sekä eettiselle elämäntavalle. Mestarin tehtävä on antaa oppilaalle tietoinen sisäinen kokemus Jumalan voimasta, joka ilmenee sisäisenä valona ja äänenä. Tämä sielun ja Jumalan välisen sisäisen yhteyden luominen tapahtuu initiaatiossa ja se muodostaa meditaatioharjoitusten perustan. Eettiseen elämäntapaan kuuluu kasvisruokavalio, päihdyttävien aineiden välttäminen, sekä sitoutuminen vain yhdenlaiseen meditaatioharjoitukseen. Myös pyyteettömän palvelun toteuttaminen on oleellinen osa Sant Matin periaatteita.
Sant Mat -perimyslinjan henkisiä opettajia on Intiassa useita. Suomessa Sant Mat -meditaatiota on esitelty muutamia kertoja ja Helsingissä toimii yksi meditaatioryhmä, joka koostuu Sant Baljit Singh -nimisen mestarin oppilaista.
Gospel Flight ry., http://www.uskonnot.fi/yhteisot/view?orgId=103, 22.8.2006.
Islannin hallitsija
Islannin hallitsija (isl. "Konungsríki Íslands"; tansk. "Kongeriget Island") oli Islannin perustuslaillisen monarkian valtionpäämies vuosina 1918–1944.
Islannin ja Tanskan välinen persoonaunioni perustui vuoden 1918 säädettyyn lakiin jonka mukaan Tanskan hallitsija samanaikaisesti myös Islannin hallitsija.
Islannin parlamentti pyysi Tanskaa edustamaan Islantia ulkopoliittisesti täysivaltaisesti Reykjavikistä.
Saksan miehitettyä Tanskan vuonna 1940 Islantia hallitsi sijaishallitsija.
Islannin monarkia päättyi 17. kesäkuuta 1944 kun Islannissa järjestettiin perustuslaillinen kansanäänestys jonka tuloksena Islannin tasavalta perustettiin. Samalla otettiin käyttöön uusi Islannin perustuslaki.
Islannin monarkia perustettiin vuonna 1918 tehdyllä unionin säädöksellä, joka muutti entisen Tanskan merentakaisen aluee hallinnan riippumattomaksi valtiolliseksi perustuslailliseksi monarkiksi. Islanti sai uuden perustuslain vuonna 1944 pidetyn kansanäänestyksen jälkeen, joka kumosi monarkian.
Vaikka monet tanskalaiset olivat loukkaantuneita siitä, että Islanti ryhtyi tällaiseen toimeen monarkian kumoamiselle, ja Tanska oli vielä tuolloin Saksan miehittämä maa, kuningas Kristian X lähetti islantilaisille onnittelut uudesta valtiomuodosta.
Sarasvati (joki)
Sarasvati tai Saraswati on eräs Rigveda-eepoksessa mainittu joki. Sarasvatijoeksi on usein väitetty jo pitkälle kuivunutta Chaggar-Hakra-jokea. Mutta erään tutkijan mukaan Sarasvatijoki saattoi olla Afganistanissa sijaiteva Helmandjoki.
kolmas vaihtoehto on, että Sarasvati olisi kuvitteellinen joki.
Chiapasin maanjäristys 2017
Vuoden 2017 Chiapasin maanjäristys tapahtui syyskuun 7. päivä kello 23:49 paikallista aikaa Meksikon Tyynenmeren rannikolla. Järistyksen voimakkuus oli 8,1 momenttimagnitudia ja sen keskus sijaitsi 69,7 kilometrin syvyydessä Tehuantepecinlahden vesillä noin 80 kilometrin päässä rannikosta Meksikon Chiapasin osavaltion edustalla. Maanjäristys aiheutti suuria tuhoja erityisesti Oaxacan osavaltiossa. Järistyksessä on kuollut ainakin 91 ihmistä.
Meksikon eteläisen Tyynenmeren rannikon Tehuantepecinlahti sijaitsee kahden litosfäärilaatan rajalla. Alueella mereinen Kookossaaren laatta työntyy suuremman mantereisen Pohjois-Amerikan laatan alle, mikä aiheuttaa laattojen rajalle toistuvia maanjäristyksiä. Alityöntövyöhyke on osa suurempaa Tyynenmeren tulirengasta.
Maanjäristys iski torstaina 7. syyskuuta hieman ennen puoltayötä kello 23:49:21 paikallista Meksikon keskistä aikaa. Sen järistyskeskus oli merellä Tehuantepecinlahdella 69,7 kilometrin syvyydessä 87 kilometriä lounaaseen Pijijiapanin kaupungista Chiapasin osavaltiossa. Meksikon kansallinen seismologian laitos (SSN) mittasi maanjäristyksen voimakkuudeksi 8,2 momenttimagnitudiasteikolla, kun taas maanjäristyksiä kaikkialla maailmassa tutkiva Yhdysvaltain geologian tutkimuskeskus (USGS) mittasi sen voimakkuudeksi 8,1.
Maanjäristys aiheutti huomattavaa aineellista vahinkoa ja ainakin 91 ihmisen kuoleman. Valtaosa kuolleista oli Oaxacan osavaltiossa, jossa maanjäristyksessä menehtyi ainakin 71 ihmistä. Suuri osa kuolleista kuului sapoteekkien alkuperäiskansaan. Chiapasissa kuoli ainakin 16 ihmistä ja Tabascon osavaltiossa neljä. Maanjäristys tuhosi tai vaurioitti vakavasti kymmeniä tuhansia taloja ja jätti satoja tuhansia ihmisiä kodittomiksi.
Utu (jumala)
Utu on sumerien auringon jumala. Hän on myös oikeuden suojelusjumala. Mesopotamian mytologiassa Utu tunnettiin nimellä Shamash.
Repaglinidi
Repaglinidi (CHNO) on aromaattisiin amideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä tyypin 2 diabeteksen hoitoon.
Huoneenlämpötilassa repaglinidi on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste on kiraalista, ja lääkeaineena tehokas isomeeri on S-enantiomeeri. Repaglinidin S-enantiomeerin kiertokyky metanoliliuoksessa on +6,97. Repaglinidin vaikutusmekanismi perustuu siihen, että se sitoutuu haiman β-solujen pintaan ja siten aktivoi insuliinin eritystä. Tämän seurauksena verensokeritaso laskee. Repaglinidiä voidaan käyttää joko yksistään tai yhdistelmälääkkeenä metformiinin kanssa tyypin 2 diabeteksen hoidossa. Sen teho on verrattavissa glibenklamidiin. Repaglinidin vaikutus alkaa nopeasti ja on suhteellisen lyhytkestoinen.
Merkittävin repaglinidin haittavaikutus on hypoglykemia eli veren sokeritason laskeminen liian alhaiseksi. Muita mahdollisia haittavaikutuksia ovat ripuli, ummetus, vatsakivut, huonovointisuus sekä allergiset oireet, kuten ihottuma ja kutina.
Muurahaispolku
Muurahaispolku on Aito Mäkisen ja Virke Lehtisen ohjaama suomalainen draamaelokuva vuodelta 1970. Kahden nuoren Lappiin asti yltävässä odysseiassa päärooleja näyttelevät Tiina Harpf ja Simeon Rabinowitsch.
Nuori autovaras Jari pysäköi autonsa sivutielle ja nukahtaa. Hän herää ja tapaa lähistöllä asuvan tytön, Marjan. He viettävät päivän yhdessä, ja seuraavanakin aamuna Jari hakee Marjan ajelulle. Tyttö ihmettelee, kun Jari näyttää pelästyvän poliisiautoa. Leirintäalueella juoppo taiteilijapariskunta kutsuu nuoret seuraansa, ja mies alkaa lähennellä Marjaa. Nuoret jatkavat yhdessä matkaa ja ajavat Ruotsin puolelle Haaparantaan asti. Paluumatkalla poliisi pysäyttää heidän autonsa, joka osoittautuu varastetuksi. He pakenevat, jättävät auton ja jatkavat matkaa peukalokyydillä. Norjan Tromssassa Jari ei löydä ystäväänsä, joka on luvannut hänelle työpaikan kalastusalukselta. Suomen puolella Jari ja Marja murtautuvat tyhjään huvilaan piileskelemään. He tapaavat erakoituneen kullankaivajan (Matti Keinänen), joka loukkaantuu pian kaivoksen sortumassa. Jari ja Marja lähtevät viemään miestä hoitoon, mutta tämä kuolee heidän käsiinsä. Rajavartioston lentokoneesta huomataan nuorten tekemä nuotio, ja pian he joutuvat antautumaan viranomaisille.
"Muurahaispolku" oli Filmiryhmän toiseksi ja viimeiseksi jäänyt tuotanto; ensimmäinen oli "Vain neljä kertaa" (1968). Elokuva kuvattiin Eastmancolor-värifilmille lähes kokonaan ilman keinovaloa, sisäkohtaukset mukaan lukien.
Aikalaisarvioissa "Muurahaispolkua" pidettiin parempana kuin Filmiryhmän aiempaa tuotosta "Vain neljä kertaa" (1968). Nuorten amatöörien roolisuorituksia pidettiin tuoreina, elokuvan kuvausta kehuttiin ja kiitettiin ettei nuorisoelokuvassa ollut sorruttu ajan muoti-ilmiöön, alastonkohtauksiin. Useimmat kriitikot pitivät kerrontaa kuitenkin ohuena, pinnallisena, hitaana ja tylsänäkin.
Elokuvan yleisömenestys jäi vuoden keskitason alapuolelle, mutta Mainos-TV:n televisioesityksessä 1974 "Muurahaispolku" sai 1,4 miljoonaa katsojaa.
Shelley Hennig
Shelley Catherine Hennig (s. 2. tammikuuta 1987 Destrehan, Louisiana, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen malli ja näyttelijä, joka tunnetaan esimerkiksi televisiosarjasta "Teen Wolf" (2014–2017) sekä elokuvista "Unfriended" (2014) ja "Ouija" (2014).
Oannes
Oannes on mesopotamialainen jumala, puoliksi ihminen, puoliksi kala. Nimi Oannes on jumalan kreikankielinen nimi, mahdollisesti se on rappeutunut muoto akkadinkielisestä sanasta "ummânu", "mestari". Oannes mainitaan babylonialaisen papin Berossoksen kirjoituksissa. Oannes kuvataan kulttuuriheerokseksi, joka opetti ihmiskunnalle käsityön, rakennustaidon, tieteet ja tekniikan.
Berossoksen kuvauksen mukaan Oanneksella oli ihmisen pää kalan pään alla ja ihmisen jalat kalan pyrstön alla. Hän nousi päivisin rantaan Persianlahdella ja opasti ihmiskuntaa kirjoittamisessa, taiteissa ja tieteissä. Oannes saattoi olla käsityötaidon ja viisauden jumalan Ean lähettiläs.
Belperin rautatieasema
Belperin rautatieasema on rautatieasema Belperin kaupungissa Derbyshiressä. Se sijaitsee Midlandin pääradan ja Derwent Valley Linen varrella.
Asema avattiin 11. toukokuuta 1840. Alkuperäinen asema suljettiin 10. maaliskuuta 1878, jolloin tilalle avattiin uusi asema 1&nbsp:085 metriä alkuperäisestä asemasta pohjoiseen. Belperin asemaa käytti 225 426 matkustajaa kaudella 2015–2016.
Suvi Salomaa
Suvi Salomaa (s. 22. maaliskuuta 1987) on suomalainen näyttelijä, tanssija, ohjaaja ja koreografi.
Salomaa valmistui näyttelijäksi Englannissa vuonna 2012, ja on myös teatterin ja draaman tutkimuksen maisteri. Hän on näytellyt muun muassa Ränssin kievarin kesäteatterissa, Riihivuori Teatterissa, Teatteri Eurooppa Neljässä sekä Talliteatteri Juliuksessa kesällä 2017. Juliuksessa hän näytteli Mimmi-lehmää näytelmässä "Mimmi-lehmä ja Varis". Salomaa näyttelee Mirjamia Ylen draamasarjassa Korpelan kujanjuoksu.
Toivakan kirkonkylä
Toivakan kirkonkylä on kuntakeskus Toivakassa. Se on pääosin omakotitaloaluetta, mutta siellä on myös rivitaloasutusta. Alueella on runsaasti palveluja, kuten kirkko, Sale, postipalvelut sisältävä K-Market, kirjasto, peruskoulu ja terveysasema.
Kati Tervo
Kati Tervo (oik. Katri Anneli, o.s. Anttila, s. 22. heinäkuuta 1954 Helsinki) on suomalainen kirjailija ja kolumnisti.
Kati Tervo kävi keskikoulun Hakalehdon yhteiskoulussa Espoon Tapiolassa. Hän valmistui Tampereen yliopistosta sosionomiksi (yhteiskunnallinen tutkinto) sekä filosofian kandidaatiksi (pääaineena kotimainen kirjallisuus). Helsingin yliopistossa hän opiskeli taidehistoriaa.
Tervo on työskennellyt kirjastoapulaisena, kirjastonhoitajana ja informaatikkona useissa eri kirjastoissa ja arkistoissa (Helsingin kaupunginkirjasto, Yleisradio, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura). 
Nuorena hän kokeili keraamikon ja silkkipainajan ammatteja ja piirsi Vapaassa taidekoulussa.
Tervo on kirjoittanut kolumneja vuodesta 2007 useisiin lehtiin (Kodin Kuvalehti, Meidän mökki, Hyvä terveys, Helsingin Sanomat, Ilta-Sanomat). Hän on kirjoittanut vuodesta 2012 myös Yhteishyvään ( ja vuodesta 2017 Kotilääkäri-lehteen. Tervo käsittelee usein kolumneissaan nykyhetken arkisia asioita palaten lapsuuden kokemuksiin. Hän on julkisesti kertonut lapsettomuuden vuosista ja rintasyövästään.
Tervon isoisä oli jääkärieversti Johan Anttila. Tervo on ollut naimisissa kirjailija Jari Tervon kanssa vuodesta 1991. Heillä on yksi poika. Perhe asuu Helsingin Katajanokalla.
Gian Gastone
Gian Gastone (; 24. toukokuuta 1671 – 9. heinäkuuta 1737) oli viimeinen Medici-sukuinen Toscanan suurherttua vuosina 1723–1737.
Gian Gastone oli pitkään hallinneen suurherttua Cosimo III:n ja tämän ranskalaisen puolison Marguerite-Louise d’Orléansin nuorempi poika ja samalla sukunsa viimeinen miespuolinen jäsen. Isänsä tavoin hän eli erossa vaimostaan eikä hänen avioliitostaan syntynyt lapsia. Noustessaan valtaan 52-vuotiaana Gian Gastone oli jo rankkojen elämäntapojensa uuvuttama eikä hänellä heikon terveytensä vuoksi ollut sen enempää kykyjä kuin kiinnostustakaan panostaa valtakuntansa hallintoon.
Euroopan suurvallat olivat jo vuonna 1718 sopineet keskenään, että Medicin hallitsijasuvun sammuessa Toscanan valtaistuimelle nostettaisiin Espanjan prinssi Don Carlos, josta tuli vuonna 1731 myös Parma-Piacenzan herttua. Puolan perimyssotaan liittyneen Wienin esirauhan yhteydessä vuonna 1735 suurvallat tekivät kuitenkin uuden sopimuksen, jonka mukaan Toscanan valtaistuimelle nousisikin Medicien jälkeen Lothringenin herttua Frans Stefan. Kun Frans seuraavana vuonna meni naimisiin Itävallan kruununperijättären Maria Teresian kanssa, siirtyi Toscana Itävallan Habsburgien valtapiiriin. Gian Gastone taipui hyväksymään tämän järjestelyn. Espanja veti miehitysjoukkonsa pois Toscanasta ja niiden tilalle saapui itävaltalaisia joukkoja, jotka vannoivat helmikuussa 1737 uskollisuutta suurherttualle. Gian Gastone kuoli viisi kuukautta myöhemmin ja Frans Stefan julistettiin suunnitellusti Toscanan suurherttuaksi. Medicin suvun yksityisomaisuus ja korvaamaton taidekokoelma menivät perintönä Gian Gastonen siskolle Anna Maria Luisa de' Medicille, joka lapsettomana kuitenkin testamenttasi ne suurherttua Fransille.
Cosimo de’ Medici (täsmennyssivu)
Cosimo de’ Medici voi tarkoittaa seuraavia firenzeläisen Medici-suvun henkilöitä:
Matias Ojalehto
Matias Johan Ojalehto (s. 15. helmikuuta 1984 Raahe) on suomalainen poliitikko.
Ojalehto on toiminut Oulun kaupunginvaltuutettuna ja Pohjois-Pohjanmaan maakuntavaltuutettuna vuodesta 2009 lähtien. Hän on Keskustan puoluehallituksen jäsen.
Ojalehto on koulutukseltaan kone- ja tuotantotekniikan insinööri ja ammatiltaan hankekehitysinsinööri rakennusalalla. Varusmiespalvelun hän suoritti Kainuun Rajalla, sotilasarvoltaan hän on alikersantti. Ojalehto oli Suomen Keskustan kansanedustajaehdokkaana Oulun vaalipiiristä vuonna 2015.
Ojalehtoa on kuvailtu värikkäänä persoonana ja voimakkaana oman alueen puolustajana. Toimintatavat ovat aiheuttaneet myös kohuja ja media on saanut hänestä useita otsikoita. Eniten keskustelua aiheutti toiminta valtuuston kokouksessa Sanginjoen ulkometsän suojelupäätöksen yhteydessä, jossa hänen katsottiin painostaneen toista puolueensa valtuutettua äänestämispäätöksen tekemisessä. Hallinto-oikeus totesi myöhemmin, ettei virheellistä menettelyä ole tapahtunut. Myös esitykset koiraverosta ja teatterin alastonesitysten ikärajasta ovat aiheuttaneet vilkasta keskustelua. Ojalehdon toimiessa Oulun Sivistys- ja kulttuurilautakunnan puheenjohtajana, hän ajoi vahvasti tietohallinnon kilpailuttamista. Kulttuurin saralla hänellä kiinnosti lähinnä museo- ja tiedekeskus Luupin tulevaisuus.
Jorma Jurvanen
Jorma Jurvanen (s. 15. lokakuuta 1952) on suomalainen jalkapalloilija. Hän pelasi kaudella 1970 yhden ottelun Mestaruussarjasta kauden päätteeksi pudonneessa Kuopion Elossa.
Hissi (vuoden 1983 elokuva)
Hissi ("De Lift") on Dick Maasin ohjaama ja käsikirjoittama alankomaalainen kauhuelokuva vuodelta 1983.
Kronenstede-nimiseen liikerakennukseen on hiljattain asennettu hissi. Hissi jumiutuu ukonilmalla ja seurue jää jumiin lähes kohtalokkain seurauksin. Apuun kutsutaan hissimekaanikko Felix Adelaar, joka ei löydä hissistä mitään ongelmia. Tapahtuu uusia onnettomuuksia, jotka vaativat uhreja, poliisin pitäessä tapahtuneita onnettomuutena kunnes rakennuksen siivooja pidätetään epäiltynä sabotaasista. Adelaarin alkaessa selvittää hissin konehuoneessa mikä aiheuttaa vakavat onnettomuudet, paikalle ilmestyy hissin onnettomuuksista kiinnostunut toimittaja Mieke. Adelaar alkaa epäillä hissin elektroniikkapuolta teknisten ongelmien aiheuttajaksi. Koska hänen ammattitaitonsa ei riitä elektroniikan tutkimiseen, hakeutuu hän hissiyhtiölle mikrosiruja tuottavan alihankkijan, Rising Sunin toimistoon ja kyseenalaistaa koneissa käytettävien sirujen turvallisuuden. Kun epäasiallinen vierailu selviää Adelaarin pomolle, joutuu Adelaar jäähylle työstään. Toimittaja Mieke ehdottaa Adelaarille, että taustalla olisi jonkinlainen salaliitto hissiyhtiön johdon sekä Rising Sunin välillä.
Per-Erik Juslin
Per-Erik Juslin (s. 6. lokakuuta 1934) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä.
Juslin pelasi Mestaruussarjaa kausina 1957 ja 1958 HJK:ssa sekä kausina 1960 ja 1961 Kiffenissä. HJK:ssa Juslin pelasi 16 pääsarjaottelua tehden yhden maalin ja Kiffenissä 24 pääsarjaottelua tehden viisi maalia. Hän saavutti Kiffenissä SM-pronssia 1960 ja SM-hopeaa 1961.
Lisäksi Juslin edusti Gnistania neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla 1956 ja Kiffeniä Suomensarjan kaudella 1959, jonka aikana hän teki 11 maalia.
Harri Hakamäki
Harri Hakamäki (s. 19. elokuuta 1963) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan laitapuolustaja.
Hakamäki pelasi PPT:ssä yhden Mestaruussarjan ottelun kaudella 1987. Hän pelasi PPT:ssä lisäksi I divisioonaa 19 ottelua kaudella 1989 ja viisi ottelua kaudella 1990 PPT:n noustessa pääsarjatasolle. Hakamäki edusti lisäksi PPP:tä viidenneksi korkeimmalla sarjatasolla 1986 ja P-Iiroja yhdessä Ykkösen ottelussa kaudella 1994.
Kaarlo Ilmari Kalpa
Kaarlo Ilmari Kalpa (21. heinäkuuta 1893 Ruhnu Viro – 20. helmikuuta 1963 Nokia) oli suomalainen lääkäri ja lääkintöneuvos, joka toimi Pitkäniemen sairaalan ylilääkärinä.
Kalpan vanhemmat olivat sisällissodan alkuvaiheessa surmattu kirkkoherra Kaarlo Julius Kalpa ja Olga Johanna Emilia Lindgren. Hänen puolisonsa vuodesta 1924 oli sairaanhoitaja Aino Elisabeth Paunu. Kalpa tuli ylioppilaaksi Tampereen suomalaisesta yhteiskoulusta 1912 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1924. Hermo- ja mielitautien erikoislääkärin pätevyyden Kalpa sai 1932. Hän toimi jo ennen sotia lääkärinä Pitkäniemen sairaalassa, jonka ylilääkäriksi hänet nimitettiin 1955. Sotien jälkeen Kalpa työskenteli lyhyen aikaa Sotavammasairaalassa ja sitten Mannerheimin Lastensuojeluliiton ja Tampereen kaupungin kasvatusneuvolan palveluksessa. Hänellä oli laaja joukko kotimaisia ja kansainvälisiä luottamustoimia omalla alallaan, mutta hän oli myös muun muassa Pohjois-Pirkkalan kunnanvaltuuston jäsen 1930-luvulla sekä Nokian kauppalan valtuuston jäsen vuodesta 1937 ja puheenjohtaja 1940-luvun alkuvuosina, samoin kuin kauppalan hallituksen jäsen. Lääkintöneuvoksen arvonimi Kalpalle myönnettiin vuonna 1950.
Insectivorous Plants
Insectivorous Plants on brittiläisen luonnontieteilijä ja evoluutioteorian edelläkävijä Charles Darwinin kirja, joka julkaistiin Lontoossa 2. heinäkuuta 1875.
Osana Darwinin luonnonvalintateoriaan liittyvää teosten sarjaa, kirja on lihansyöjäkasvien tutkimus, jossa kiinnitetään erityistä huomiota niiden sopeumiin, joiden avulla ne voivat elää vaikeissa olosuhteissa. Se sisältää Darwinin omia piirroksia, mutta myös hänen poikiensa George ja Francis Darwinin piirroksia.
Kirja kertoo Darwinin kokeista eri lihansyöjäkasveilla, joissa hän huolellisesti tutkii niiden ruokailujärjestelmiä. Darwin kokeili useita menetelmiä kasvien ansamekanismien aktivoimiseksi, kuten ruokkimalla niitä lihalla ja lasilla, puhaltamalla niiden päälle ja tökkimällä niitä hiuksilla. Hän havaitsi, että vain eläinten liikkeet saivat kasvit reagoimaan ja totesi, että tämä oli evoluution sopeuma energian säästämiseksi ja ärsykkeiden sivuuttamiseen, jotka eivät todennäköisesti ravitse kasvia. Hän havaitsi myös, että vaikka joillakin kasveilla on erilaisia ansankaltaisia ​​rakenteita, toiset tuottavat tahmeita nesteitä napatakseen saaliinsa ja totesi, että tämä oli esimerkki luonnonvalintapaineesta, joka johti erilaisiin ravinnonhankintatapoihin.
Ensimmäisen painoksen määräksi ilmoitettiin 3 000 kopiota. Se käännettiin useille kielille Darwinin elinaikana, mukaan lukien saksankielisen painoksen. Toinen englanninkielinen painos julkaistiin vuonna 1889 Darwinin kuoleman jälkeen. Sitä on muokattu Francis Darwinin lisäyksillä ja alaviitteillä.
Ateenan arkeologinen seura
Ateenan arkeologinen seura () on yksityinen arkeologinen seura, joka toimii Ateenassa Kreikassa. Se ilmoittaa tehtäväkseen Kreikan muinaisjäänteiden tutkimuksen ja säilyttämisen.
Ateenan arkeologinen seura perustettiin 6. tammikuuta 1837 Kreikassa suoritettujen arkeologisten kaivausten sekä Kreikan muinaismuistojen kunnostuksen ja ylläpidon tukemiseksi pian Kreikan itsenäistymisen jälkeen, sillä uuden valtion taloudellinen tilanne oli heikko. Perustajat olivat Kreikan vapaussodan johtajia, liikemiehiä ja oppineita. Itsenäisyyden alkuvuosina seura oli käytännössä ainoa maan muinaisjäänteiden kaivauksia ja kunnostustöitä suorittanut taho. 1800-luvun kuluessa seura suoritti monet varhaisista kaivauksista erityisesti Ateenan ja Attikan alueen keskeisimmillä muinaisjäännepaikoilla, kuten Ateenan Akropoliilla, jonka kaivaukset olivat seuran ensimmäinen suuri hanke.
Seura oli varhaisina vuosinaan myös perustamassa useita museoita, jotka myöhemmin yhdistettiin Kansalliseksi arkeologiseksi museoksi sekä Epigrafiseksi museoksi. Seuran perustamia museoita ovat myös muun muassa Chairóneian arkeologinen museo, Chalkídan arkeologinen museo sekä Korfun arkeologinen museo.
Seuran puheenjohtajina ja pääsihteereinä on toiminut historian kuluessa monia merkittäviä arkeologeja sekä merkkihenkilöitä, kuten Kyriakós Pittákis, Panagiótis Kavvadías, Aléxandros Rízos Ragkavís, Anastásios Orlándos, pääministeri Ioánnis Koléttis, Aléxandros Kontóstavlos, kuningas Konstantin I sekä kuningas Yrjö II. Muihin jäseniin ovat kuuluneet muun muassa Theódoros Kolokotrónis, Petrómpeis Mavromichális, Elefthérios Venizélos, Charílaos Trikoúpis ja Kostís Palamás.
Ateenan arkeologinen seura suorittaa arkeologisia kaivauksia ja muinaisjäänteiden kunnostustöitä sekä rakennuttaa museoita. Se järjestää kursseja ja luentosarjoja, julkaisee tieteellisiä julkaisuja, myöntää stipendejä sekä rahoittaa tutkimusprojekteja, näyttelyitä ja julkaisuja. Seura avustaa Kreikan kulttuuriministeriön arkeologista yksikköä, ja ottaa tarvittaessa hoitaakseen suuria kaivaus-, kunnostus- ja tutkimusprojekteja ministeriön valvonnan alaisuudessa. Ennen kaivauksia seura usein hankkii tarvittavat maa-alueet niiden omistajilta. Myöhemmin arkeologiset alueet luovutetaan Kreikan valtiolle.
Seura on yksityinen ja voittoa tuottamaton, ja sen talous perustuu lahjoituksiin sekä ajan kuluessa saadun kiinteistöomaisuuden tuottoon. Seura on valtionhallinnosta riippumaton, mutta sillä on oikeus esittää tieteellinen mielipiteensä arkeologisissa asioissa. Jäsenistöön kuuluu sekä kreikkalaisia että ulkomaisia arkeologeja.
Seura toimii Ateenan Panepistimíou-kadulla sijaitsevassa, vuonna 1957 valmistuneessa rakennuksessa. Siihen kuuluu toimisto- ja tutkimustilojen lisäksi muun muassa kaksi luentosalia 450 ja 100 hengelle sekä kirjasto ja arkisto.
Seura on suorittanut arkeologisia kaivauksia ja tämän jälkeen kunnostustöitä muun muassa seuraavissa kohteissa:
Seura julkaisee antiikintutkimukseen liittyviä artikkeleita sekä kaivausraportteja seuraavissa julkaisuissaan:
Society of Dilettanti
Society of Dilettanti eli "Diletanttien seura" on brittiläinen yläluokkaisten miesten noin vuonna 1732–1734 perustama seura, joka tukee antiikin Kreikan ja Rooman taiteen ja muiden muinaisjäänteiden tutkimusta.
1700-luvulla brittiläisille yläluokkaan kuuluville nuorille miehille tuli tavaksi tehdä matka (nk. "Grand Tour") Italiaan ja erityisesti Roomaan. Tällaiset matkat saattoivat kestää useita vuosia, ja niiden tarkoituksena oli muun muassa sivistyminen valistuksen hengessä sekä historialliseen taiteeseen ja muinaisjäänteisin tutustuminen. Society of Dilettanti syntyi tällaisen matkan tehneiden miesten päivällisseurana noin vuonna 1732–1734. Ensimmäinen tapaaminen saattoi olla Italiassa vuonna 1732, mutta usein perustamisvuodeksi mainitaan 1734. Seuran nimen "dilettanti" on peräisin italiankielen sanasta "dilettare", ”tuottaa mielihyvää”.
Vuonna 1736, jolloin pidettiin seuran ensimmäinen varmuudella tunnettu tapaaminen, seuralla oli 46 jäsentä. 1700-luvun lopulle tultaessa seura oli merkittävin antiikintutkimuksen alan seura. Historiansa aikana Society of Dilettanti on tullut tunnetuksi taiteen tukijana ja myös muun muassa arkeologisten kaivausten suorittajana ja tukijana. Seuran kaivauskohteita ovat muun muassa Eleusis, Priene ja Thorikos.
Seura on olemassa edelleen. Nykyisin siihen kuuluu 60 jäsentä. Seura hyväksyy edelleen, kuten aiemminkin, jäsenikseen ainoastaan aikaisempien jäsenten tuttuja, joistä äänestetään salaisesti. Virallinen päivällistapaaminen on neljästi vuodessa. Seura tukee brittiläisten arkeologisten instituuttien British School at Athens ja British School at Rome toimintaa sekä British Libraryn ja British Museumin hankintoja.
Seuran tunnettuihin jäseniin kuuluvat muun muassa:
Alankomaiden Ateenan-instituutti
Alankomaiden Ateenan-instituutti (, "NIA", ) on alankomaalainen arkeologinen instituutti, joka toimii Ateenassa, Kreikassa. Se on yksi Kreikassa toimivista ulkomaisista arkeologisista instituuteista, joilla on lupa suorittaa maassa arkeologisia kaivauksia.
Instituutti on perustettu vuonna 1984. Se toimii Ateenan keskustassa Makrygiánnin kaupunginosassa sijaitsevassa uusklassisessa rakennuksessa, samassa osoitteessa Belgische School te Athenen kanssa. Instituutti julkaisee vuodesta 1993 tiedejulkaisua "Pharos. Journal of the Netherlands Institute at Athens".
American School of Classical Studies at Athens
American School of Classical Studies at Athens ("ASCSA", , ”Amerikkalainen klassillinen koulu Ateenassa”) on yhdysvaltalainen arkeologinen instituutti, joka toimii Ateenassa, Kreikassa. Se on yksi Kreikassa toimivista ulkomaisista arkeologisista instituuteista, joilla on lupa suorittaa maassa arkeologisia kaivauksia. Koulu toimii yksityisellä rahoituksella ja on voittoa tavoittelematon.
American School of Classical Studies at Athens perustettiin vuonna 1881. Sen perusti yhdeksän yhdysvaltalaisen yliopiston muodostama konsortio yksityisellä rahoituksella. Koulu on suurin yhdysvaltalainen tutkimuskeskus ulkomailla Roomassa toimivan akatemian American Academy in Rome lisäksi, ja suurin kaikista Kreikassa toimivista ulkomaisista instituuteista.
Koulun ensimmäiset arkeologiset kaivaukset suoritettiin Thorikoksessa itäisessä Attikassa vuonna 1886. Koulun historian laajimmat, omat kaivaukset ovat olleet Antiikin Korintin kaivaukset, jotka alkoivat vuonna 1896, sekä Ateenan Agoran kaivaukset, jotka alkoivat vuonna 1931. Koulun kirjasto Blegen Library perustettiin vuonna 1882 ja toinen kirjasto Gennadius Library vuonna 1926.
Koulu sai Kreikan valtiolta arkeologisen koulun aseman vuonna 1928, ja näin se voi toimia amerikkalaisten tutkijoiden ja Kreikan kulttuuriministeriön välisenä virallisena linkkinä kaivausten suhteen. Koulu julkaisee antiikintutkimuksen alan tiedejulkaisua "Hesperia" vuodesta 1932.
Agoran arkeologisen alueen yhteyteen koulu rakennutti uudelleen Antiikin Agoran museona nykyisin toimivan Attaloksen stoan vuonna 1956, ja Korinttiin Antiikin Korintin arkeologisen museon. Samothrákille rakennettiin Samothrákin arkeologinen museo.
Koulu toimii Ateenassa Kolonákin kaupunginosassa Lykavittós-kukkulan juurella sijaitsevalla kampuksella. Kampuksella on tutkimus-, opetus-, toimisto- ja majoitustiloja. Koulun kirjastossa Blegen Libraryssä on noin niteen kokoelmat antiikintutkimuksen alalta, ja toisessa kirjastossa Gennadius Libraryssä noin niteen kokoelmat bysantintutkimuksen sekä tätä myöhemmän Kreikan tutkimuksen alalta. Cotsen Hallissa on 370-paikkainen auditorium, jota käytetään paitsi luento- ja konferenssitilana myös yleisötapahtumissa. Kampuksella toimii myös Wiener Laboratory, joka on arkeologian alan tutkimuslaboratorio. Loring Hall toimii tutkijoiden ja opiskelijoiden majoitustilana. Aivan kampusalueen vieressä toimii myös British School at Athens.
Koululla on vakituiset kaivaustalot eli kentällä sijaitsevat tutkimustilat Ateenan Agoralla, jossa sellaisena toimii Attaloksen stoa, sekä Korintissa.
American School of Classical Studies at Athens on vastuussa kaikista amerikkalaisten arkeologien Kreikassa suorittamista kaivaushankkeista ja hankkii niille luvat. Osan kaivauksista se suorittaa itse, kun taas osan suorittavat amerikkalaiset yliopistot, korkeakoulut ja tutkimusprojektit.
Koulun omat kaivauskohteet ovat:Koulun tukemia pohjoisamerikkalaisten yliopistojen tutkimus- ja kaivauskohteita ovat olleet muun muassa:
Australian Archaeological Institute at Athens
Australian Archaeological Institute at Athens ("AAIA", , ”Australian arkeologinen instituutti Ateenassa”) on australialainen arkeologinen instituutti, joka toimii Ateenassa, Kreikassa. Se on yksi Kreikassa toimivista ulkomaisista arkeologisista instituuteista, joilla on lupa suorittaa maassa arkeologisia kaivauksia.
Instituutti on perustettu vuonna 1980. Sillä on läheiset yhteydet erityisesti Sydneyn yliopistoon. Instituutti tukee australialaisten tutkijoiden toimintaa Kreikassa ja Kyproksella ja toisaalta pyrkii pitämään Kreikan tutkimusta esillä Australiassa.
Belgische School te Athene
Belgische School te Athene ("EBSA", , ”Belgialainen koulu Ateenassa”) on belgialainen arkeologinen instituutti, joka toimii Ateenassa, Kreikassa. Se on yksi Kreikassa toimivista ulkomaisista arkeologisista instituuteista, joilla on lupa suorittaa maassa arkeologisia kaivauksia.
Instituutti on perustettu vuonna 1985. Se toimii Ateenan keskustassa Makrygiánnin kaupunginosassa sijaitsevassa uusklassisessa rakennuksessa, samassa osoitteessa Alankomaiden Ateenan-instituutin kanssa.
Koulu on suorittanut arkeologisia tutkimuksia ja kaivauksia muun muassa seuraavissa paikoissa:
British School at Athens
The British School at Athens ("BSA", , ”Brittiläinen koulu Ateenassa”) on brittiläinen arkeologinen instituutti, joka toimii Ateenassa, Kreikassa. Se on yksi Kreikassa toimivista ulkomaisista arkeologisista instituuteista, joilla on lupa suorittaa maassa arkeologisia kaivauksia.
The British School at Athens on perustettu vuonna 1886. Se on osa British Academyn ulkomailla toimivien tutkimusinstituuttien verkostoa.
Koulun historian merkittävimpiin kaivausprojekteihin kuuluvat muun muassa Knossoksen kaivaukset Kreetalla sekä Mykenen kaivaukset Peloponnesoksella.
Koulun päärakennus sijaitsee Ateenassa Kolonákin kaupunginosassa Lykavittós-kukkulan juurella. Aivan sen vieressä toimii myös American School of Classical Studies at Athens. Koulun kirjastossa on yli nidettä sekä tiedejulkaisuja antiikintutkimuksen alalta ja muilta aloilta. Koululla on oma arkeologinen laboratorio, Fitch Laboratory, sekä arkisto ja museo.
Koululla on vakituiset kaivaustalot eli kentällä sijaitsevat tutkimustilat Knossoksessa sekä Palaíkastron Rousolákoksessa.
Koulun tutkimus- ja kaivausprojekteihin kuuluvat muun muassa:
Canadian Institute in Greece
The Canadian Institute in Greece (, "CIG-ICG"; , ”Kanadan instituutti Kreikassa”) on kanadalainen arkeologinen instituutti, joka toimii Ateenassa, Kreikassa. Se on yksi Kreikassa toimivista ulkomaisista arkeologisista instituuteista, joilla on lupa suorittaa maassa arkeologisia kaivauksia.
Instituutti on perustettu vuonna 1976. Se toimii Ilísian kaupunginosassa sijaitsevassa rakennuksessa.
École française d’Athènes
École française d’Athènes ("EfA", , ”Ateenan ranskalainen koulu”) on ranskalainen arkeologinen instituutti, joka toimii Ateenassa, Kreikassa. Se on yksi Kreikassa toimivista ulkomaisista arkeologisista instituuteista, joilla on lupa suorittaa maassa arkeologisia kaivauksia.
École française d’Athènes on perustettu vuonna 1846, ja se on näin vanhin Kreikassa toimivista ulkomaisista instituuteista. Sen historia palautuu 1800-luvun alkupuolen filhellenismiin ja varhaiseen kiinnostukseen Kreikan muinaisjäänteitä kohtaan sekä muun muassa ranskalaisten suorittamaan Morean tutkimusretkeen ("Expédition de Morée") vuosina 1828–1833.
Koulun ensimmäiset kaivaukset suoritettiin Ateenan Akropoliilla vuosina 1852–1853. Tuolloin Charles Ernest Beulé löysi hänen mukaansa nimetyn Beulén portin. Koulun historian merkittävimpiin ja laajimpiin kaivausprojekteihin kuuluvat Delfoi ja Delos. Tutkimukset Delfoissa alkoivat vuonna 1860 ja varsinainen ”Grande Fouille” (“suuri kaivaus”) tehtiin vuosina 1892–1903. Deloksen kaivaukset alkoivat vuonna 1873. Koulun rakennukset Ateenassa valmistuivat vuosina 1872–1874. Málian minolaisen palatsin kaivaukset alkoivat vuonna 1922.
Koulu toimii Ateenan keskustassa Pefkákian kaupunginosassa. Sen yhteydessä on toimisto-, tutkimus-, opetus- ja majoitustiloja. Koulun kirjasto koostuu yli niteestä ja tiedejulkaisuista antiikintutkimuksen alalta ja muilta aloilta.
Koululla on vakituiset kaivaustalot eli kentällä sijaitsevat tutkimustilat Delfoissa, Deloksella ja Máliassa.
Koulu on suorittanut tutkimuksia ja kaivauksia paitsi Kreikassa myös Albaniassa ja Kyproksella. Merkittävimpiä kohteita ovat muun muassa:
Kreikassa
Albaniassa
Kyproksella
École Suisse d'Archéologie en Grèce
École Suisse d'Archéologie en Grèce (, , "ESAG"/"SASG"/"SEAG"; , ”Sveitsiläinen arkeologinen koulu Kreikassa”) on sveitsiläinen arkeologinen instituutti, joka toimii Ateenassa, Kreikassa. Se on yksi Kreikassa toimivista ulkomaisista arkeologisista instituuteista, joilla on lupa suorittaa maassa arkeologisia kaivauksia.
Instituutti on perustettu virallisesti vuonna 1975. Se on suorittanut kaivauksia Eretriassa Euboialla jo vuodesta 1964. Instituutti toimii Ateenassa Kansallisen arkeologisen museon lähellä sijaitsevassa rakennuksessa. Lisäksi sillä on vakituinen kaivaustalo Eretrian arkeologisen alueen yhteydessä.
Georgian Ateenan-instituutti
Georgian Ateenan-instituutti (, ) on georgialainen arkeologinen instituutti, joka toimii Ateenassa, Kreikassa. Se on yksi Kreikassa toimivista ulkomaisista arkeologisista instituuteista, joilla on lupa suorittaa maassa arkeologisia kaivauksia.
Instituutti on perustettu vuonna 1997. Sen tehtäviin kuuluu paitsi antiikintutkimus myös kaikenlainen kulttuurivaihto Kreikan ja Georgian välillä. Instituutin johtajana toimii Avtandil Mikaberidze.
Institute for Aegean Prehistory Study Center for East Crete
Institute for Aegean Prehistory Study Center for East Crete ("INSTAP-SCEG") on arkeologinen tutkimuskeskus, joka toimii Pacheiá Ámmoksessa Kreetalla Kreikassa. Se on erikoistunut itäisen Kreetan alueen esihistorian tutkimukseen.
Instituutti perustettiin vuonna 1997 osana Philadelphiassa toimivaa Institute for Aegean Prehistory (INSTAP) -tutkimuslaitosta. Sen tehtävänä on Egeanmeren alueen muinaistutkimuksen tukeminen erityisesti itäisen Kreetan alueella, jossa on useita minolaisen kulttuurin aikaisia arkeologisia kohteita.
Instituutti toimii Ierápetran kunnassa Pacheiá Ámmoksen kylän laidalla sijaitsevassa rakennuksessa. Se tarjoaa tutkijoiden ja tutkimusprojektien käyttöön tutkimus-, opetus- ja laboratiotiloja, kirjaston sekä tiloja esinelöytöjen säilytykseen.
Instituutin tukemia tutkimus- ja kaivausprojekteja ovat muun muassa:
Irish Institute of Hellenic Studies at Athens
Irish Institute of Hellenic Studies at Athens ("IIHSA", , , ”Irlannin helleenisen tutkimuksen instituutti Ateenassa”) on irlantilainen arkeologinen instituutti, joka toimii Ateenassa, Kreikassa. Se on yksi Kreikassa toimivista ulkomaisista arkeologisista instituuteista, joilla on lupa suorittaa maassa arkeologisia kaivauksia.
Instituutti on perustettu vuonna 1995 ja se sai arkeologisen koulun aseman Kreikan viranomaisilta vuonna 1996. Instituutti on suorittanut arkeologisia tutkimuksia Leivathóssa Kefaloniálla vuodesta 2003 sekä kaivauksia Priniátikos Pýrgoksessa Kreetalla vuodesta 2007.
Itävallan arkeologinen instituutti Ateenassa
Itävallan arkeologinen instituutti Ateenassa (, "ÖAI Athens", ) on itävaltalainen arkeologinen instituutti, joka toimii Ateenassa, Kreikassa. Se on yksi Kreikassa toimivista ulkomaisista arkeologisista instituuteista, joilla on lupa suorittaa maassa arkeologisia kaivauksia.
Instituutti on perustettu vuonna 1898. Sen ensimmäinen ja koko historian merkittävin kaivauskohde on Efesos nykyisen Turkin alueella. Kaivaukset siellä alkoivat jo vuonna 1895.
Instituutti menetti itsenäisyytensä vuonna 1939 ja liitettiin Saksan arkeologiseen instituuttiin sen jälkeen, kun Itävalta oli liitetty Natsi-Saksaan. Vanha asema palautettiin vuonna 1954. Instituutti on ollut Itävallan tiedeakatemian tutkimusinstituutti vuodesta 2016.