Kannabiksen lainsäädännöllinen asema
Kannabiksen asema lainsäädännössä vaihtelee maittain. Suurimmassa osassa maita kannabis on luokiteltu huumausaineeksi ja sen käyttö ja hallussapito on kielletty.
Yhden historian varhaisimmista tunnetuista kannabiskielloista antoi Napoleon Bonaparte Egyptissä 1798. Egyptiläiset alkoivat käyttää muskottipähkinää korvikkeena.
Yhdysvalloissa kannabis kiellettiin 1900-luvun alkupuolella. Myöhemmin Yhdysvaltojen vaikutuksesta kielto levisi YK:n kautta lähes kaikkiin maailman maihin.
Yhdysvalloissa oli vuonna 1910 käsiteltävänä lakiesitys, joka koski silloin käytössä olevia lääkeaineita ("Foster Anti-Narcotic Bill"). Lakiesityksen tarkoituksena oli tutkia lääkkeinä käytettyjen aineiden turvallisuutta. Kannabis oli mukana tässä lakiesityksessä, mutta se kumottiin, koska kannabiksen ei katsottu olevan riippuvuutta aiheuttava.
1930-luvulla syntyi myös pelotteleva valistus, jossa kannabiksen muun muassa varoitettiin muuttavan tavalliset kansalaiset verenhimoisiksi tappajiksi. Kuuluisa esimerkki on "Reefer Madness" -elokuva vuodelta 1936. Tavallisimmaksi nimitykseksi kannabikselle vakiintui meksikolaisperäinen sana "marihuana".
Federal Narcotics Bureaun huolella suunnittelema pelotteleva valistus synnytti yleisössä hysteriaa ja lopulta johti marihuanan vastaisen Marihuana Tax Act -lakiehdotuksen hyväksymiseen 1937.
Vuoteen 1937 saakka kannabis oli laillista suurimmassa osassa Yhdysvaltain osavaltioita ja monin paikoin avoimesti saatavilla. Liittovaltion tasolla hyväksytty uusi verolaki ("Marihuana Tax Act") teki käytännössä kannabiksen hallussapidon rangaistavaksi. Laki ei suoranaisesti tehnyt kannabiksesta laitonta, mutta jokainen, joka halusi ostaa, myydä, käyttää tai pitää hallussa kannabista, velvoitettiin anomaan valtiolta postimerkkiä muistuttava kannabisveromerkki (). Valtio kuitenkin painoi vain nimellisen määrän kyseisiä ”lupia”, eikä niitä siten ollut saatavissa. Saadakseen luvan oli tuotava kannabista mukana lupaa hakiessa, jolloin oli jo lainrikkoja ja joutui vaikeuksiin. Lain hyväksymiseen Yhdysvaltain kongressissa vaikutti merkittävästi Federal Narcotics Bureaun pääjohtaja Harry J. Anslinger.
Vuonna 1961 voimaantullut piti Yhdysvaltain vaikutuksesta sisällään myös laajamittaisen kannabiksen kiellon. Toinen YK:n sopimus vuodelta 1988 tiukensi kannabiksen päihdekäytön kieltoa entisestään.
Intia vastusti päätöksiä voimakkaasti, koska sillä oli laaja ja perinteinen kannabiksen käyttökulttuuri. Tämän vuoksi Intialle myönnettiin 25 vuotta lisäaikaa kieltolain toteuttamiseksi ja virallisesti Intia kielsi kannabiksen käytön vasta 1989.
Asetustasolla huumeiden käyttö määriteltiin Suomessa rikokseksi vuonna 1966 ja vuosikymmenen lopulla huumeasiat siirrettiin huoltopoliisilta rikospoliisille, jonka puitteisiin perustettiin huumeisiin erikoistuneita yksiköitä.
Vuonna 1972 säädettiin huumausainelaki. Erimielisyydet huumekysymyksen määrittelyssä tiivistyivät kysymykseen huumeiden käytön rangaistavuudesta. Hallituksen esityksessä käyttöä ei määritelty rangaistavaksi teoksi. Eduskunnassa lakivaliokunta suositteli käytön kriminalisointia, kun taas talousvaliokunta asettui hallituksen linjalle. Suuri valiokunta päätti asiasta arvalla. Nostetussa arvassa luki "Ei", eli siis hallituksen rangaitsemattomuuskantaa vastaan ja kriminalisoinnin puolesta, joka hyväksyttiin myös lopullisessa äänestyksessä äänin 92 puolesta – 80 vastaan.
Liittyen YK:n huumausaineita koskevaan yleissopimukseen kannabiksen valmistus eli kasvatus huumausaineena käytettäväksi on kielletty kaikkialla Euroopassa. Kannabiksen "käytön" suhteen Euroopassa lainsäädäntö vaihtelee merkittävästi jäsenmaiden välillä Ruotsin käytön kriminalisoivasta tiukasta lainsäädännöstä Alankomaiden pienten kannabismäärien valvotuissa oloissa tapahtuvan myynnin sallivaan käytäntöön.Huumeiden laillisuutta kuvaavia tekstejä luettaessa kannattaa huomioida, että tiedot voivat olla vanhentuneita tai epätarkkoja, esimerkiksi huume voi olla "laiton", vaikka käytöstä ei ole säädetty rangaistusta tai sellaista ei käytännössä anneta, ja joissain lähteissä kirjoitetaan "laillistettu" (dekriminalisoitu), jos huumeen käyttö ei enää ole rikos vaan rike, josta saattaa saada sakon.
Joulukuussa 2018 on ollut uutisia, joiden mukaan Luxemburgin uusi hallitus laillistaisi kannabiksen ensimmäisenä EU-maana.
Lainsäädäntö vaihtelee kannabiksen myynnin ja käytön suhteen valtiokohtaisesti. velvoittaa sen ratifioineita maita pitämään kannabiksen tuotanto ja myynti "de jure" laittomana. Tosiasiallinen paikallinen käytäntö vaihtelee kuitenkin merkittävästi. Esimerkiksi Yhdysvalloissa liittovaltion lait kieltävät kaiken käytön ja jakelun, mutta 12 osavaltiota sallii lääkekäytön ja 13:ssa osavaltiossa on toteutettu pienten määrien eri asteinen dekriminalisointi.
64 % yhdysvaltalaisista kannatti kannabiksen laillistamista lokakuussa 2017. Käyttö on sallittua Alaskassa, Coloradossa, Kaliforniassa, Mainessa, Massachusettsissa, Nevadassa, Oregonissa, Vermontissa, Washingtonin osavaltiossa ja pääkaupungissa Washingtonissa. Näistä kaikki paitsi Washingtonin kaupunki sallivat myös kannabiksen luvanvaraisen myymisen. Myös New Yorkin kaupungissa seuraamuskäytöntöjä on muutettu siten, ettei pienen määrän hallussapidosta enää pidätetä, kuten ennen.Vuonna 2009 presidentti ja oikeusministeri päättivät lopettaa ratsiat osavaltioiden laillistamiin lääkekannabiskauppoihin. Vuoden 2017 marraskuussa lääkekannabis oli sallittu 29 osavaltiossa ja pääkaupungissa Washingtonissa.
Hampun kasvattaminen huumausainekäyttöön, samoin kuin kannabiksen hallussapito, maahantuonti, myynti, levitys ja käyttö on kiellettyä rikoslain 50. luvun 1. §:n mukaan (huumausainerikos). Mikäli poliisilla on riittävää syytä epäillä, voidaan epäilyksen kohteena olevalle henkilölle suorittaa henkilöntarkastus tai kotietsintä. Törkeän huumausainerikoksen rajana pidetään kiloa hyvälaatuista kannabista. Kannabis lisättiin Suomen lääkeainelistaan 1. lokakuuta 2008.
Eduskunta on hyväksynyt lain rikoslain 50. luvun muuttamisesta, jonka mukaan huumausainerikoksen valmistelun yrityksestä tulee rikos. Jo aiemmin siementen kylväminen tai taimen istutus on tulkittu lainvastaiseksi huumausainerikoksen valmisteluksi. Lakivaliokunnan mukaan rangaistavuus ulottuu poikkeuksellisen pitkälle, mutta valiokunta painottaa, että huolimatta rangaistavuuden laajuudesta, tuomioistuinten on muistettava näyttökynnyksen olevan sama kuin muissakin rikoksissa. Tämä tarkoittaa rikoslain 5. luvun mukaan, että on osoitettava syytetyn aloittaneen rikoksen tekemisen ja saaneen aikaan vaaran rikoksen täyttymisestä.
Kannabiksen tuotanto ja myynti ovat kasvavaa liiketoimintaa. Viime vuosina kannabiksen kysyntä on kasvanut ja kannabisviljelmien koko on laajentunut. Esimerkiksi Helsingissä viljely on muuttunut ammattimaiseksi. Viljelijät tuntevat alan hyvin ja suhtautuvat työhönsä kiihkeällä intohimolla.
Suomessa poliisin tietoon kannabisviljelmät tulevat yleensä sattumalta jonkin muun asian yhteydessä. Vuonna 2008 Helsingin poliisin huumeyksikön silloinen johtaja Jari Aarnio sanoi, että ”markkinoilta saadaan pois ehkä viisi prosenttia kokonaismäärästä”. 2000-luvun ensikymmenellä kannabiksen takavarikot kasvoivat, mutta takavarikkojen määrä vaihteli selvästi: Helsingissä vuonna 2005 takavarikoitiin 25 kiloa, mutta vuonna 2007 vain 10 kiloa.
Ammattirikolliset rahoittavat kasvattamista viljelijän kantaessa riskin sadon valmistumisesta. Poliisi arvioi vuonna 2008, että 6–7 kilon suuruinen sato ”alkaa olla taloudellisesti hyvä tuote”.
Suomessa neurologina toimiva lääkäri saa määrätä potilaalleen Sativex-nimistä lääkettä, joka sisältää delta-9-tetrahydrokannabinolia ja kannabidiolia. Lääkettä myönnetään pääasiassa MS-tautiin. Sativex ei ole Kelan korvaama valmiste, joten sen käyttö joudutaan korvaamaan omilla rahoilla tai toimeentulotuella. Siitä korvaako toimeentulotuki lääkekäytön, on käyty Suomessa useita oikeustaisteluita. Ne kaikki ovat päätyneet potilaan eduksi. Lisäksi muihin tauteihin Fimea voi myöntää vuodeksi kerrallaan käyttöluvan.
Suomessa on tehty tähän mennessä neljä kansalaisaloitetta kannabiksen dekriminalisoimiseksi. Ne eivät ole saaneet vaadittavaa 50 000 kannattajaa, eikä aloitteet ole edenneet eduskunnan käsittelyyn.
Vuonna 1967 Suomen Kuvalehti julkaisi nimimerkki Liimataisen kirjoituksen, joka ironiseen sävyyn vertasi alkoholia ja kannabista. Kannabiksen kohdalla nimimerkki totesi, että se ei tee ”kissankipeää” sen polttajalle, mutta siitä saa sakkoa tai vankeutta. ”Se on tietenkin oikein, sillä marijuana on vaarallinen nautintoaine.” Alkoholista nimimerkki totesi: ”Mutta ministeriö, jonka tulee vastata maan raittiusoloista, sallii naurettavaan hintaan myydä sellaista alkoholia, joka kuin rotanmyrkky tappaa sen vakituisen nauttijan.” ”Mikä oikeusvaltio tämä on?”. Vuonna 1977 nimimerkki ”Liimatainen” paljastui Urho Kekkosen nimimerkiksi tekstikokoelman "Nimellä ja nimimerkillä" julkaisun myötä.
STT teki tammikuussa 2014 kyselyn kansanedustajille, joista kyselyyn vastasi 88. Yli kaksi kolmasosaa vastanneista pitää kannabiksen sääntelyä Suomessa hyvänä. Lainsäädäntöä haluaisi kiristää viidesosa, kun taas lievennysten kannalla on alle joka kymmenes. Suurimpien eduskuntaryhmien puheenjohtajista kukaan ei nähnyt tarvetta ainakaan akuutteihin lakimuutoksiin.
Suomessa vuonna 2014 valitut europarlamentaarikot vastustivat vihreiden Heidi Hautalaa lukuun ottamatta sitä, että marihuanaa lainsäädännössä kohdeltaisiin samalla tavalla kuin alkoholia tai tupakkaa.
Vuonna 2016 Martti Ahtisaari otti "Miten tästä eteenpäin" -kirjassa myöntyväisen kannan kannabiksen laillistamisesta toteamalla: ”Todennäkoisesti on ihan tolkun ajatus”.
Poliisiammattikorkeakoulun vuonna 2012 tekemässä ennakointitutkimuksessa asiantuntijat arvioivat että vuoteen 2020 mennessä kannabiksen käyttö ja kotikasvatus saattavat lisääntyä niin paljon, että yhteiskunnan arvellaan sopeutuvan pakon edessä rangaistuskäytäntöjen lieventämiseen. Tutkimuksen asiantuntijoina toimivat Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksessa toimivan kansallisen huumeseurantakeskuksen yhteistyöverkoston jäsenet muun muassa keskusrikospoliisista, tullista, A-klinikkasäätiöstä, oikeusministeriöstä sekä tilastokeskuksesta. Noin kolmannes asiantuntijoista piti todennäköisenä sitä, että kannabiksen käyttö ja hallussapito dekriminalisoidaan vuoteen 2020 mennessä. Puolet asiantuntijoista ei uskonut tähän. Kuitenkin yli puolet asiantuntijoista oli sillä kannalla, että vuonna 2020 kannabiksen omasta käytöstä ei todennäköisesti enää käytännössä rangaista. Puolet asiantuntijoista piti kannabiksen käytön rangaistavuuden poistumista epätoivottavana, puolet toivottavana. Epätoivottavana kehitystä pitäneet näkivät kehityksen lisäävän kannabiksen käyttöä ja kenties edistävän myös muiden huumeiden leviämistä. Rangaistavuuden poistumista toivottavana pitäneet perustelivat kantaansa päihdepolitiikan tavoitteella ehkäistä syrjäytymistä sekä oikeusvaltioperiaatteella.
Näkyvimmin kannabiksen laillistamista ajaa Suomessa vuonna 1991 toimintansa aloittanut ja vuonna 2014 viralliseksi yhdistykseksi rekisteröity kansalaisjärjestö Suomen kannabisyhdistys, jonka keskeisin tavoite on laillistaa kannabiksen yksityinen käyttö, saatavuus ja kasvatus Suomessa jokaiselle 18 vuotta täyttäneelle henkilölle. Yhdistys on järjestänyt mielenosoituksia, kutsuu kannabista ”nautintoaineeksi” ja julkaisee ohjeita kannabiksen valmistukseen ja käyttämiseen. Toinen kannabislainsäädännön uusimista ajava taho on Humaania päihdepolitiikkaa, joka kannattaa käyttäjien rikosoikeudellisista seuraamuksista luopumista.
Euroopan kriminaalipolitiikan instituutin johtaja Kauko Aromaa esitti vuonna 2009 dekriminalisointia puolustavia näkemyksiä. Sosiaali- ja terveysministeriö tyrmäsi Aromaan ajatukset. Aromaa esitti vastaavanlaisia näkemyksiä myös vuonna 2013.
Vihreä liitto kirjasi kesällä 2014 vuosien 2015–2019 tavoiteohjelmaansa että rikoslaissa huumausaineiksi määriteltyjen laittomien päihteiden käytöstä ja hallussapidosta omaan käyttöön ei pidä rangaista ja että huumausainepolitiikan painopiste siirretään rangaistuksista haittojen vähentämiseen. Lisäksi kannabiksen omaan käyttöön tapahtuvan hallussapidon sekä kasvatuksen rikosoikeudellisesta rangaistavuudesta on luovuttava.
Kannabisaktivistit ovat käyttäneet myös kansalaistottelemattomuutta Suomen huumelainsäädäntöä kritisoidakseen, järjestämällä eduskuntatalon edessä mielenosoituksia vuosina 2010, 2011 ja 2013. Mielenosoittajat ilmoittivat etukäteen, että mielenosoituksessa tullaan käyttämään kannabista. Mielenosoittajat vaativat kannabiksen käytön, pienten määrien hallussapidon ja omaan käyttöön tapahtuvan kasvatuksen rangaistavuudesta luopumista. Vuoden 2013 mielenosoituksessa puheen pitänyt Mikko Pekkola, oli vuonna 2012 aloittanut oman kansalaistottelemattomuutensa julistautumalla suomen viralliseksi kotikasvattajaksi ja ilmoittamalla niin blogissaan, kuin erikseen poliisille ja eduskunnalle kasvattavansa kannabista. Pekkola ei myöskään suostunut maksamaan kasvatuksesta tuomioksi määrättyjä sakkoja, vaan päätti istua tuomion vankilassa. Vuoden 2015 eduskuntavaalien kansanedustajaehdokas Jani Toivanen kasvatti kannabista protestimielessä ja osana vaalikampanjaansa ja kertoi asiasta Youtube-palveluun lataamassaan videossa.
Kannabiksen laillistamisen vastustajien mukaan käytön vapauttaminen lisäisi käyttöä ja siten myös haittoja. Kannabiksen vapauttaminen Suomessa toisi vastustajien mukaan alkoholin rinnalle vain yhden ongelman lisää. Vastustajien mielestä laillistaminen lisäisi todennäköisesti kannabiksen ja alkoholin sekakäyttöä. Vastustajien mukaan kannabiksen arkipäiväistyminen madaltaisi myös muiden laittomien huumeiden käytön kynnystä. Poliisin mukaan kannabiksen laillistaminen lisäisi päihteiden käyttöä ja veisi poliisin voimavaroja enemmän. Vastustajien mukaan häiriökäyttäytyminen ja erityyppiset ongelmat liikenteessä lisääntyisivät. Ihmisten syrjäytymisen riski kasvaisi. Alkoholia voidaan myös nauttia ilman päihtymistarkoitusta, toisin kuin kannabista. Kannabiksen laillistaminen olisi viesti käytön hyväksymisestä.
EHYT ry:n toiminnanjohtaja Sari Aalto-Matturi on muistuttanut suomalaiseen päihdepolitiikkaan kuuluvaan varmuusperiaatteeseen: jos riskit ovat olemassa, niitä ei oteta. Hänen mukaansa lasten ja nuorten suojeleminen yleisesti saatavilla olevalta ja kotimaassa tuotetulta kannabikselta olisi käytännössä mahdotonta. Kannabisaktivismin arvostelijoiden mukaan kannabis ei ole vaaraton huume, vaikka monet käyttäjät yrittävät markkinoida sitä puhtaana elämäntapavalintana. Kannabiksen vastustajien mukaan kannabis ei koske pelkästään yksilöä ja hänen vapauttaan. Yhteiskunta joutuu maksamaan kannabiksen käytöstä aiheutuvia kuluja.
Vastustajien mukaan kannabis ei ole sille myönteisten tahojen mainostama ”mieto huume”. Kun 1980-luvulla kasvin THC-pitoisuus oli 1–5 prosenttia, nykyiset pitoisuudet ovat 15–20 prosenttia.
Euroopan unionissa kannabiksen kieltolaista pidetään pääsääntöisesti kiinni. Suomi on noudattanut huumepolitiikassa unionin yhteistä linjaa. Naapurimaa Ruotsi edistää täysin huumevapaata yhteiskuntaa. Suomalaisista lähes 70 prosenttia pitää kannabiksen käyttöä rangaistavana tekona. Vuonna 2014 tehtyjen kyselyjen mukaan suuri enemmistö kansanedustajista ja europarlamentaarikoista katsoo, että kannabista ei tule laillistaa. MTV:n vuonna 2014 teettämän verkkopaneelikyselyn mukaan 71 prosenttia vastaajista katsoi, ettei kannabista tule laillistaa. Kyselyyn vastasi noin 1 700 täysi-ikäistä suomalaista.
Ehkäisevä päihdetyö EHYT ry:n kanta on, että kannabiksen käyttöä ei pidä laillistaa. Samoin kuin tupakoinnista suomalaisessa yhteiskunnassa pyritään eroon, on kannabiksen käytön yleistyminen pyrittävä estämään. Viranomaisten toiminnan painopisteen ehdotetaan keskittyvän päihdekasvatukseen ja käytön lopettamisen tukemiseen, eikä rankaisemiseen.
Irti Huumeista ry suhtautuu kriittisesti kannabiksen laillistamiseen, mutta ei pidä huumausaineiden käytöstä rankaisemista järkevänä.