Ympäristöherkkyys
Ympäristöherkkyys on tila, jossa henkilö oirehtii tai kärsii poikkeuksellisesti esimerkiksi sähköstä, hajuista, kemikaaleista tai sisäilmasta, vaikkei kyse ole sairaudesta, allergiasta tai muusta altisteen suorasta vaikutuksesta elimiin. Esimerkiksi hajuyliherkkyys on eri asia kuin hajusteallergia. Allergiassa elimistö tuottaa vasta-aineita. Ympäristöherkkyyttä ei voi todentaa lääketieteellisesti, joten usein kannattaa ensin lääketieteellisin tutkimuksin sulkea pois sairaudet, kuten allergiat. Tyypillisiä oireita ovat mm. hengenahdistus, vatsakipu ja keskittymisvaikeudet.
Ympäristöherkkyys on lisätty Suomen ICD-10-tautiluokitukseen nimikkeellä ""R 68.81: Jatkuva tai toistuva poikkeuksellinen herkkyys ympäristön tavanomaisille tekijöille"", mm. jotta sen yleisyyttä voitaisiin seurata.
Vakavasti ympäristöherkkiä on alle prosentti, mutta muutama prosentti ihmisistä tekee sen vuoksi muutoksia arkeensa. Ympäristöherkät ovat yleensä naisia.
Ympäristöherkkyys syntyy, kun jostain syystä aivot alkavat reagoida rajusti vähäisiinkin ärsykkeisiin. Kun ympäristöherkän limbinen järjestelmä ("liskonaivot") uskoo uhkaan, se voi käynnistää stressihormonien ja sytokiinien toiminnan sekä sympaattisen ja parasympaattisen hermoston reaktioita ja esimerkiksi nostaa kuumetta. Vaikka syynä oireisiin on uskomus, oireet ovat todellisia ja voivat olla tuskallisia ja haitallisia.
Hopperin menetelmässä "aivot ohjelmoidaan uudelleen" niin, että ne eivät enää "lähetä virheellisiä viestejä" uhasta. Ihminen harjoittelee puolen vuoden ajan sanomaan itselleen, että uhan tunne on virheellinen ja aitoa uhkaa ei ole. Hopperin menetelmän avulla potilaat ovat vapautuneet yliherkkyydestä mm. hajusteille, hometaloille, ruoka-aineille ja sähkölle. Tässä ympäristöherkkyys tulee erottaa todellisesta allergiasta: homeille, ruoka-aineille ja hajusteille voi olla oikeaakin allergiaa.
Oikean hoidon määrittämiseksi Sosiaali- ja terveysministeriö suosittaakin tutkimaan lääketieteen menetelmin, löytyykö sairauksia vai onko kyse vain ympäristöherkkyydestä.
Vaikka osalla ympäristöherkistä ei ole allergioita, on esitetty, että todelliset allergiaoireet voivat vähitellen "opettaa" ihmisen välttelemään asioita, joista hän uskoo saavansa oireita, ja näin altistaa allergikon ympäristöherkkyydelle.
Ympäristöherkillä on useammin kuin muilla allergiaa, astmaa, ahdistuneisuutta, masennusta ja toiminnallisia häiriöitä. Esimerkiksi allergia tai astma saattaa herkistää tuoksuille.
Neurologi, työterveyslaitoksen ylilääkäri Markku Sainio pitää Hopperin menetelmää onnistuneena ja katsoo, että suomalaisen terveydenhoidon tulisi ottaa siitä opikseen. Siinä ei vain hoideta oireita vaan poistetaan koko ongelma. Sainion mukaan potilaiden syyllistäminen voi haitata hoitamista.
Useissa kaksoissokkokokeissa on osoitettu, että esimerkiksi sähköyliherkille ei ole eroa sillä, onko sähkökenttää vai ei, vaan he raportoiva oireita yhtä lailla valealtistuksen kuin todellisen altistuksen kohdalla. Tällä perusteella kyse olisi nosebo-ilmiöstä (lumevaikutus).
Eräs ympäristöherkkä kertoi alkaneensa saada oireita ensin koulun todetuista sisäilmaongelmista mutta vähitellen lähes "kaikesta": hajusteista, pesuaineista, maaleista, painomusteesta, tietokoneista, puhelimista. Uupumusta, raajojen tärinää, hengenahdistusta, silmien kutinaa. Hän koki elämänsä menneen pilalle. Kuultuaan ympäristöherkkyydestä kärsineen Annie Hopperin menetelmästä hän alkoi ajatella ympäristöherkkyyttään "fyysisenä aivovammana" ja korjasi Hopperin menetelmällä reaktionsa vähitellen täydellisesti.
Environmental Research -tiedelehdessä julkaistussa kaksoissokkotutkimuksessa kolmen minuutin pelotteludokumentti matkapuhelinsäteilystä tuotti terveille koehenkilöille sähköyliherkkyyden, painovoimadokumentti ei. Henkilöt saivat oireita, kun he luulivat saavansa säteilyä, mutta oikeasti he eivät erottaneet, milloin heihin kohdistui sähkömagneettinen kenttä ja milloin ei. Kyseessä oli nosebo, jollaista vaaroja korostavat uutiset tuottavat.