Suomen Ilmapuolustusliitto
Suomen Ilmapuolustusliitto (, lyhenne SIPL) oli suomalainen maanpuolustushenkinen ilmailujärjestö, joka toimi vuosina 1925–1945.
Suomalainen siviili-ilmailu rajoittui 1920-luvulla vaatimattomasta alusta liikkeelle lähteneeseen lentoliikenteeseen ja muutamien harrastelijoiden toimintaan. Tämän lisäksi Ilmailuklubi järjesti vuosittain ilmailunäytöksen Helsingissä. Yleisen väestön kosketus ilmailuun rajoittuikin tuohon aikaan pääasiassa Suomen ilmailuvoimien toimintaan.
Monisatavuotiset perinteet omaavilla armeijalla ja laivastolla oli vahvat puolestapuhujat siellä, missä asevoimien määrärahoista päätettiin. Ilmailuvoimissa ja niiden ulkopuolella ymmärrettiin, että ilmailun kehittäminen ja ilmailuvoimien määrärahojen turvaaminen vaativat laajan väestön tutustuttamista toimintaan, ja näin ollen nähtiin tärkeäksi, että ilmailuvoimien puolestapuhujaksi saataisiin ilmailutoimintaa yleiselle väestölle tuottava järjestö.
Ilmapuolustusjärjestön perustamista pohdittiin 1920-luvun alulla useilla paikkakunnilla. Keskustelu oli aktiivisinta Kuopiossa, jossa järjestön perustamista pohtimaan kokoontui kaupunginlääkäri Aksel Johannes Hahlin johdolla lokakuussa 1923 joukko asevoimien henkilöstöä ja muita henkilöitä. Kokous oli yksimielinen ilmapuolustusasian ajamisen tärkeydestä, ja päätti perustaa kolmihenkisen toimikunnan, joka ottaisi yhteyttä silloiseen ilmailuvoimien komentajaan Arne Somersaloon, joka toimi myös Ilmailuklubin puheenjohtajana. Somersalolle lähetettiin kirje, jossa toimikunta ilmaisi huolensa Suomen ilmailuvoimien heikkoudesta verrattuna naapurimaa Neuvostoliiton ilmavoimiin. Kirje toivoi Somersalolle olevan tärkeää ilmavoimien vahvistaminen hallituksen budjettiesityksessä esitettyjä suuremmilla määrärahoilla. Kirje pohti mahdollisuutta organisoidun kansalaismielipiteen hyödyntämiseen ilmavoimien edun ajamiseksi eduskunnassa ja hallituksessa. Somersalo kutsuttiin myös Kuopioon keskustelemaan suunnitellun kansalaistoiminnan kehittämisestä.
Somersalo vastasi kuopiolaisten kirjeeseen jo pari viikkoa myöhemmin lentämällä Kuopioon upseeriseurueen kanssa kahdeksalla IVL A.22 Hansa -vesitasolla. Saapumispäivää seuraavana päivänä Somersalo puhui 220 henkilöä keränneelle kansalaiskokoukselle ilma-aseen tehokkuudesta ja suhteellisesta halpuudesta, joiden hän näki tekevän aselajista erityisen soveltuvan Suomen kaltaisille pienille kansoille. Somersalo tähdensi, ettei aselajin merkitystä ollut Suomessa ymmärretty, sillä sen osuus maan puolustusmenoista oli vain kolme prosenttia, verrattuna joidenkin muiden maiden jopa 18 prosenttiin. Kansalaiskokous yhtyi Somersalon viestiin ja päätti ryhtyä toimiin ilmapuolustusasiaa ajavan yhdistyksen perustamiseksi. Somersalo ja ilmavoimien Hansa-koneet lähtivät kokouksen päätyttyä 31. lokakuuta 1923 paluumatkalle Helsinkiin Joensuun, Sortavalan ja Viipurin kautta. Lentokoneet levittivät paluumatkallaan ilmapuolustusasiaa ajaneita Kuopion kokouksessa hyväksyttyjä lentolehtisiä, jotka painettiin sanomalehti Savon kirjapainossa ennen koneiden lähtöä. Kuopion kansalaiskokouksen tuki ilmavoimien määrärahojen korottamiselle tuotiin myös eduskuntapuolueiden tietoon. Kansalaiskokouksessa perustettu ilmapuolustusyhdistys ei kuitenkaan lopulta alkanut toimimaan, kun into hankkeen ympärillä lopahti.
Ilmapuolustusasia oli alkanut kuitenkin ottaa tuulta alleen Joensuussa, jossa Somersalo oli vieraillut Hansalaivueineen. Kuopion tapaan kaupungissa oli pidetty kansalaiskokous, jossa oli hyväksytty samansuuntaiset periaatteet ilmapuolustuksen kehittämisestä. Pohjois-Karjalan ilmapuolustusyhdistys -nimen saaneen järjestön perustamiskokous pidettiin Joensuun kaupungintalolla kymmenen päivää Somersalon vierailun jälkeen. Joensuulaiset lähettivät kuopiolaisten tapaan valtuuskunnan Helsinkiin, joka kävi selvittämässä eduskunnalle ilmapuolustuksen merkitystä ja riittävien määrärahojen tärkeyttä.
Ilmapuolustusaatteesta innostuttiin Kuopion ja Joensuun lisäksi Viipurissa, mutta hanketta ei millään näistä paikkakunnista viety eteenpäin siten, että olisi syntynyt valtakunnallista toimintaa ilmapuolustuksen ja ilmailun hyväksi.
Kului kaksi vuotta ilman toiminnan merkittävää kehittymistä. Kuopiossa ilmapuolustusasiaa alun perin ajamaan lähtenyt A. J. Hahl päätti kirjoittaa aiheesta artikkelin Uusi Suomi -sanomalehteen, joka innostui aiheesta ja otti jutun pääkirjoituksekseen 20. elokuuta 1925. Hahl otti tämän jälkeen yhteyttä 11 suomalaiseen merkkihenkilöön, joilta hän pyysi apua ilmapuolustusasian eteenpäinviemiseksi. Hahlin pettymykseksi vain yksi vastauksista oli myönteinen. Ilmavoimien väliaikainen komentaja Väinö Vuori esitti koko maan kattavan ”ilmakokouksen” järjestämistä yleisten ilmailupäivien yhteydessä 10. lokakuuta 1925. Hahlin toiminnan kanssa samoihin aikoihin Georg von Wendt kirjoitti Helsingin ruotsinkielisessä lehdessä ilmapuolustusliiton puolesta viitaten muun muassa Neuvostoliitossa perustettuun vastaavaan järjestöön.
Yleisten ilmailupäivien yhteydessä järjestetyssä ilmapuolustusliiton perustamiskokouksessa olivat läsnä varhaisempien Kuopion, Joensuun ja Viipurin ilmapuolustusyhdistysten lisäksi vastikään perustetut tai perusteilla olleet Helsingin-, Tampereen-, Varsinais-Suomen- ja Kokkolan ilmapuolustusyhdistykset sekä Suomen Ilmailuklubi. Kokoukseen tuli myös edustajia Mikkelistä, Jyväskylästä, Porvoosta, Sortavalasta ja Kokemäeltä. Kokouksessa puhunut Väinö Vuori hahmotteli toimintasuunnitelman perustettavalle yhdistykselle: liiton tehtäväksi tuli tehdä ilmailun kaikinpuolista merkitystä tunnetuksi yleisen väestön piirissä ja toimia samalla etenkin sotilasilmailun tarpeiden tukena. Vuori visioi myös järjestön voivan edistää siviili-ilmailun kehittymistä kotimaassa tukemalla uusien lentoreittien aikaansaamista.
Kokous pohti uuden järjestön tarkoitusta ja päämääriä, ja päädyttiin siihen, että järjestön tulisi levittää voimakasta ilmailupropagandaa väestön keskuudessa, edistää kaikin tavoin siivili-ilmailua ja ilmailua urheilumuotona. Kokouksen lopputulema oli, että haluttujen päämäärien toteuttamiseksi nähtiin tarpeelliseksi perustaa koko maan käsittävä, puolueista riippumaton ilmapuolustusyhdistys. Uuden järjestön nimestä oli erilaisia kantoja. Joku kuopiolaisista ehdotti järjestön nimeksi ”ilmailuyhdistystä”, sillä sen alle olisi helppo yhdistää siviili- ja sotilasilmailu. Suomen Ilmailuklubin edustajan mielestä nimen tulisi kertoa, ettei yhdistystä olisi perustettu pelkästään urheiluilmailun tai ilmapuolustuksen edistämiseksi, ”vaan vankalle isänmaalliselle pohjalle”. Esimerkkinä nähtiin Saksan laivastoasiaa ajanut Flottenverein.
Liiton sääntöjä ei saatu vielä aikaiseksi lokakuun kokouksessa, joka asetti toimikunnan valmistelemaan niitä ja kutsumaan kokoon liiton perustavan kokouksen. Toimikunta sai tehtäväkseen myös paikallisjärjestöjen perustamisen ympäri Suomea. Toimikuntaan kuuluivat muun muassa Kuopiossa ilmapuolustusliiton perustamista ajanut Hannes Hahl ja Helsingin ruotsinkielisessä lehdessä ilmapuolustusliiton puolesta kirjoittanut Georg von Wendt. Hahlin ja von Wendtin lisäksi siihen kuului myös useita yhteiskunnallisesti merkittäviä henkilöitä: jääkärimajuri Väinö Vuori, kauppaneuvos Samuli Hohenthal, puolustusministeri Aleksander Lampén, diplomi-insinööri Erik von Frenckell, toimittaja J. W. Keto, maisteri C. A. J. Gadolin, agronomi Tatu Nissinen, ylijohtaja V. M. J. Viljanen, pankinjohtaja Eino Tulenheimo, kirjailija Santeri Alkio, päätoimittaja A. L. Hintikka ja jääkärieversti Per Zilliacus. Toimikunta lähetti alkajaisiksi kahden hengen lähetystön silloisen presidentin, Lauri Kristian Relanderin puheille. Lähetystön tavoitteena oli saada presidentti uuden ilmapuolustusjärjestön suojelijaksi. Relanderin tiedettiin olevan innostunut ilmailusta. Hän oli käyttänyt lentokonetta useilla matkoillaan, lentäen esimerkiksi Helsingin ja Kultarannan välillä Aero-yhtiön lentokoneilla.
Syksyllä 1925 Ilmapuolustusliiton asiaa lähti ajamaan myös Suomen ilmavoimien esikunnan julkaisema Aero-lehti. Lehti piti ilmapuolustusjärjestön keskeisimpänä perustamissyynä Neuvostoliiton hyökkäysuhkaa, maalaillen jopa kauhukuvia mahdollisesta sodasta. Aeron julkaisuissa nähtiin tärkeänä, että ilmapuolustusjärjestö saisi Suomalaiset kiinnostumaan ilma-aseen kehittämisestä. Lehti esitti suojeluskuntalaisten kouluttamista ilmavoimien reserviksi ja näki tärkeänä, että kansanedustajat saataisiin ymmärtämään aselajin merkitys.
Lokakuussa asetetun toimikunnan kuusi jäsentä jättivät marraskuussa 1925 eduskunnalle vetoomuksen ilmapuolustuksen tehostamiseksi, joka kiinnitti huomiota ilmavoimille osoitettujen määrärahojen pienuuteen, kun ulkomailla samanaikaisesti lisättiin ilmavoimien rahoitusta. Vetoomus esitti erityisen ilmavoimien rakennusohjelman hyväksymistä ja aselajin määrärahojen korottamista ainakin 15 prosenttiin koko asevoimien menoista.
Liiton ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Samuli Hohenthal (myöh. Harima) ja varapuheenjohtajaksi von Wendt. Johtokuntaan kuului myös Väinö Vuori, ja liiton ensimmäiseksi asiamieheksi palkattiin Sakari Pälsi, joka kuitenkin jäi lomalle tehtävistä toukokuussa 1926 ja irtisanoutui myönnetyn loman päättyessä saman vuoden elokuussa. Tehtävään valittiin hänen jälkeensä Elmo E. Kaila, joka kuitenkin ajautui riitoihin K. W. Chansonin kanssa. Liiton hallitus asettui kiistassa Chansonin kannalle, ja erotti Kailan vuonna 1931. Tehtävä siirtyi tämän jälkeen Emil J. Helteelle.
Liiton johtokunnan keskeisimmiksi hahmoiksi muodostuivat Harima, J. V. Wartiovaara ja Salovius, joiden vaikutusvalta perustui henkilöiden vaikutusvaltaiseen asemaan suomalaisessa yhteiskunnassa. Salovius erosi liiton johtokunnasta vuonna 1933. Hänellä oli tosin vaikutusvaltaa liiton asioihin tämänkin jälkeen, sillä hän toimi kulkulaitosministeriön kansliapäällikkönä, ja pystyi vaikuttamaan valtiovallan suhtautumiseen ilmapuolustusliittoon.
Ilmapuolustusliiton toimisto oli alkuun melko vaatimaton, liiton papereita säilytettiin alkuun asiamies Kailan kotona. Vuodesta 1927 alkaen liiton toimisto oli sen toimistonhoitajan Evy Rosenbergin yksityisasunnossa. Toimisto siirtyi vuonna 1928 Aleksanterinkatu 19:stä vuokrattuun toimistohuoneeseen, jonka seinille E. J. Granroth (Karrus) oli maalannut ilmailuaiheisia seinämaalauksia. Liiton toimisto muutti vuonna 1930 Keskuskatu 4:ään, mistä se siirtyi kaksi vuotta myöhemmin Vuorikatu 16:een. Viimeisen kerran toimisto muutti vuonna 1937, kun se siirtyi Heikinkatu 20:een (nyk. Mannerheimintie 16A), Vanhaan ylioppilastaloa vastapäätä.
Ilmapuolustusliitto oli perustettu vuosien valmistelutyön jälkeen pääasiassa eräänlaiseksi ilmavoimien tukiorganisaatioksi, mikä oli huomattavissa liiton säännöissä ja sen perustamista edeltäneen taustatyön luonteessa. Liiton tavoitteet olivat lähes yksinomaan maanpuolustukselliset, vaikka sen keskeinen päämäärä olikin ilmailun yleinen edistäminen. Liitto näki esimerkiksi siviili-ilmailun lähinnä sotilasilmailun tukimuotona, sillä siviililentäjien koulutuksella luotiin samalla ilmavoimille tarpeellista lentäjäreserviä. Maanpuolustuksellinen näkökulma ilmailun edistämiseen oli toisaalta ajalle luonnollinen, sillä siviili-ilmailu oli Suomessa edelleen 1920-luvun puolivälissä melko pienimuotoista.
Ilmapuolustusliiton johtokunnan ensimmäisiä tehtäviä oli laatia muistio ilmapuolustuksen periaatteista, suuntaviivoista ja SIPL:n suhtautumisesta Suomen maanpuolustukseen. Muistio oli lopulta sisällöltään hyvin samankaltainen kuin vuosia ennen liiton perustamista tehdyt kannanotot. Liitto pyrki tuomaan itsensä esiin eräänlaisena kansalaisjärjestönä; muistiossa pyrittiin tuomaan ”kansalaisten huolestuneet ajatukset ilmapuolustuksemme heikosta asemasta” hallituksen ja eduskunnan tietoon. Liitolla ei ollut alkuvuosinaan keinoja tai voimavaroja parantaa suoraan ilmapuolustuksen tilaa Suomessa, jolloin sen ainoa vaikutustapa oli vaikuttaa valtiovaltaan ja kansan yleiseen mielipiteeseen.
1930-luvun Suomessa Ilmapuolustusasiaa ajoivat SIPL:n lisäksi esimerkiksi Suomen Kaasusuojelujärjestö, jonka toiminta oli jossain määrin päällekkäistä SIPL:n kanssa. Järjestöön kuulunut Akateeminen Ilmasuojeluyhdistys järjesti jopa omaa lentokoulutusta. SIPL ja Kaasusuojelujärjestö kävivät vuonna 1934 yhdistymisneuvotteluja, tosin tuloksetta. Kaasusuojelujärjestön toiminnasta kehittyi myöhemmin Suomen väestönsuojelun perusta.
Asevoimien määrärahojen jaosta alkoi muodostua kilpailu eri aselajien välillä 1920-luvulla. Merivoimia tukeva laivastoliitto sai lähtölaukauksensa, kun lehdissä uutisoitiin ilmapuolustusliiton perustamisesta. Suomen Laivastoliitto perustettiinkin vielä vuoden 1925 aikana. Vuonna 1927 säädetty laivaston kehittämistä käsittelevä laki saikin ilmavoimien kehittämistä ajavat tuntemaan jääneensä määrärahakilpailussa tappiolle. Asiaa käsiteltiinkin SIPL:n syyskokouksessa 1927 everstiluutnantti Vuoren aloitteesta. SIPL:n liittokokous yhtyi Vuoren näkemyksiin ilmavoimien kehittämisestä 5–10 vuoden ohjelmalla, joka vastasi laivastolakiin kirjattua merivoimien vastaavaa ohjelmaa.
Ilmapuolustusliiton lähetystö kävi keskustelemassa määrärahakysymyksestä myös silloisen pääministerin Väinö Tannerin kanssa, joka tosin oli penseä koko ajatukselle, todeten hallituksen kyllä tietävän, mitä tehdä puolustusmäärärahoille.
SIPL:n vetoomuksilla ei ollut merkittäviä välittömiä vaikutuksia, ja mikä sai liiton syyttämään valtiota selvin sanoin ilmavoimien kehittämisen laiminlyönnistä. Se lähetti esimerkiksi vuonna 1928 valtioneuvostolle kirjeen, jossa valitettiin ilmapuolustuksen useita vuosia jatkuneesta liian vähäisestä rahoituksesta. Liitto mukaan määrärahat eivät olleet edes riittävät sen aikaisen tilanteen ylläpitoon, mikä huomattiin pian, kun ilmavoimien vanhentuneen kaluston poistaminen aiheutti laivueiden määrän putoamisen. Vuoden 1928 syyskokouksen päätöksellä liitto julkaisi lehdistölle julkilausuman, jossa se valitti ilmavoimien ja lentoliikenteen taloudellisen tuen laiminlyönnistä.
Liiton kannanotot saivat vastakaikua tiedotusvälineissä. Aktiivisimmin aiheeseen otti kantaa Uusi Suomi, joka kiinnitti useaan otteeseen huomiota ilmapuolustuksen heikkoon tilanteeseen. Määräraha-asiasta syntyi myös pienimuotoista väittelyä ilmapuolustusliiton ja sen ”vastustajan”, laivastoliiton, välillä. Esimerkiksi Iltalehdessä julkaistiin vuonna 1927 Laivastoliiton aloitteesta syntynyt kirjoitus, joka korosti laivaston merkitystä ja käsitteli ilmavoimia halventavaan sävyyn. Vastaavia ilma-aseen torjuntakykyä vähätelleitä kirjoituksia ilmestyi Karjala-lehdessä keväällä 1928, jolloin SIPL ei enää tyytynyt vain paheksumaan asiaa omissa kokouksissaan. SIPL:n asiamies lähetettiin Laivastoliiton asiamiehen luo huomauttamaan sen sekaantumisesta SIPL:n mielestä sille kuulumattomalle alalle.
Liiton ponnistukset eivät kuitenkaan jääneet aivan tuloksettomiksi: eduskunnassa tehtiin vuonna 1928 kansanedustaja Martti Rantasen johdolla toivomusaloite, jonka tavoitteena oli ilmapuolustuksen kehittämistä koskevan lain säätäminen. Eduskunta hyväksyi aloitteen ja kehotti saman vuoden syyskuussa hallitusta selvittämään, miten silloisia ilmailuvoimia tulisi kehittää maanpuolustuksen ja lentoliikenteen etua silmällä pitäen. Hallitusta kehotettiin antamaan myös esitys ilmapuolustuksen kehittämistä koskevasta laista.
Hallitus nimitti ilmapuolustuksen tilaa selvittämään niin sanotun ilmailuasiantuntijakomitean marraskuussa 1928. Komitean puheenjohtajaksi kutsuttiin SIPL:n puheenjohtaja Hohenthal, ja muut jäsenet olivat Leonard Grandell, Rafael Hallanmaa ja ilmavoimien komentaja Väinö Vuori. Komitea totesi vuonna 1929 valmistuneessa mietinnössään tuon ajan vallalla olleen sotilasdoktriinin mukaisesti, että ilmasodankäynnissä kannattavin strategia olisi vihollisen sotilaskohteisiin hyökkääminen, kun muilla aselajeilla sotatoimet olivat lähinnä puolustuksellisia. Komitean mielestä offensiivisilla ilmavoimilla olisi myös psykologinen merkitys, sillä ne saisivat vihollisen ajattelemaan enemmän hyökkäyksen kannattavuutta ja seurauksia. Mietintöön kuului myös joukko yksityiskohtaisia laskelmia ilmavoimien tarpeista ja konkreettisia esityksiä aselajin järjestelyistä.
Komitean mietintö jäi lopulta vähälle huomiolle päätöksenteossa ja hallituksen työ aiheen parissa pitkälti tuloksettomaksi, mikä sai liiton paheksumaan hallituksen saamattomuutta joulukuussa 1929. Liitto lähetti hallitukselle kirjeen, jossa muistutettiin eduskunnan toivoman lakiesityksen jääneen antamatta sitä taustoittaneen komitean ehdotuksista huolimatta. Liitto uhkasi myös hallituksen luottamuksen hupenevan, jollei ilmapuolustusasiaa lähdettäisi viemään ponnekkaammin eteenpäin.
Liiton vaatimukset kaikuivat kuitenkin kuuroille korville, ja asiaan jouduttiin palaamaan jälleen pari vuotta myöhemmin, kun ilmavoimien määrärahakysymyksessä ei ollut tapahtunut muutosta parempaan suuntaan. Liiton toistuvat epäonnistumiset määräraha-asian ajamisessa johtivat lopulta pohdintaan, jossa päädyttiin siihen, että SIPL oli määräraha-asian ajamisen lisäksi epäonnistunut yleiseen mielipiteeseen vaikuttamisessa.
Valtiovaltaan vedottiin kuitenkin vielä vuoden 1931 syyskokouksen päätöksellä. Liitto halusi päättäjien vahvistavan ilma-aseen kehittämistä edistävän ohjelman, myöntävän riittävät määrärahat ja järjestävän tarpeellisen erikoiskoulutuksen. Työttömyysmäärärahoja esitettiin käytettäväksi apulentokenttien rakentamiseen. Ehdotus ei edellisten tapaan tuottanut haluttua kehitystä, minkä seurauksena liitto päätti aloittaa vuonna 1931 valtakunnallisen varainkeräyksen, jonka tavoitteena oli lahjoittaa ilmavoimille lentokone. Keräyksen tunnuslauseena oli ajan maanpuolustusasenteita hyvin kuvannut ”Vastauksemme ryssille”. Vallinnut talouslama jarrutti kuitenkin keräystä, eikä sen tavoitetta saavutettu.
Ilmavoimien materiaalinen tilanne alkoi kuitenkin parantua 1930-luvulla, sillä puolustusneuvoston puheenjohtaja C. G. E. Mannerheim suhtautui aselajin kehittämiseen myönteisesti.
Ilmapuolustusliitto otti Mannerheimin innostamana purjelennon ohjelmaansa vuonna 1934.
Ilmapuolustusliitto toteutti poliittisen vaikuttamisen lisäksi ilmailuun liittyviä käytännön hankkeita. Se teki vuoden 1928 aikana muun muassa aloitteen tapaturmallisesti kuolleiden lentäjien talouden turvaamisesta, yritti saada Suomeen jonkinlaisen ensimmäisen ilmavalvonnan, esitti sairaankuljetuslentokoneen hankintaa Pohjois-Suomeen ja teki aloitteen aerodynaamisen professuurin perustamisesta Teknilliseen korkeakouluun.
Vuonna 1933 liitto teki asiamies Helteen esityksestä valtioneuvostolle aloitteen erityisen ilmailumuseon perustamisesta Sotamuseon yhteyteen. SIPL kartoitti myös museon mahdollista materiaalia, jota löytyi runsaasti. Museoon olisi ollut mahdollista saada esimerkiksi ilmavoimien varhaista kalustoa, Karhumäen veljesten ensimmäiset lentokoneet ja muuta pienempää esineistöä, kuten moottoreita ja radiolaitteita. Museohanke ei kuitenkaan toteutunut, vaikka asian suhteen oltiin varsin ajoissa liikkeellä.
SIPL:n perustavasta kokouksesta lähtien oli pohdittu järjestön oman lehden julkaisemista. Liitto päätyi kuitenkin lopulta julkaisemaan ilmavoimien esikunnan Aero-lehteä yhteistyössä Ilmavoimien upseeriliiton kanssa. Järjestely oli ilmapuolustusliiton kannalta erittäin hyvä, sillä sen ei tarvinnut ottaa minkäänlaista taloudellista vastuuta julkaisusta, vaikka se lupasikin kaikin tavoin tukea lehteä. Liitto pääsi asettamaan lehden toimituskuntaan kolme edustajaa. Aeron päätoimittajana jatkoi kapteeni Chanson, ja toimituskuntaan kuuluivat Arvo Nisonen, Viljo Rekola, Asser Järvinen, Sakari Pälsi, C.A.J. Gadolin ja Erik von Frenckell, joista kolme viimeksi mainittua olivat SIPL:n edustajat toimituskunnassa.
Aeron toimittajat ja toimituskunta muuttuivat vuosien mittaan, mutta erikoinen omistajasuhde pysyi entisellään. Tilanteeseen kiinnitettiin ensi kertaa merkittävämpää huomiota 1931, kun lehden päätoimittajana vuosina 1927–1929 toiminut Armas A. Rauhamaa arvosteli nurinkuriseksi tilannetta, jossa upseeriyhdistys maksoi lehden julkaisemisen ja huolehti toimittamisesta, vaikka SIPL oli sen tavoin lehden julkaisija ja käytti sitä äänenkannattajanaan. Lehteä kustantamaan pyrittiin saamaan vuonna 1928 osakeyhtiö, mutta hanke ei edennyt ja tilanne pysyi entisellään.
Väinö Vuori teki vuonna 1934 aloitteen liiton oman äänenkannattajan perustamisesta, hanke ei tosin ottanut tuulta alleen. Asiaan palattiin jälleen kolme vuotta myöhemmin, kun asiamies Helle ehdotti liitolle omaa julkaisua, jota voitaisiin käyttää erilaisten määräysten ja ohjeiden toimittamiseen jäsenyhdistyksille. Liiton oman äänenkannattajan perustamista käsiteltiin vuoden 1937 syyskokouksessa, jossa asia hyväksyttiin lopulta äänestyksessä, vaikka osa kokousedustajista oli sitä vastustanut. Päätöksen seurauksena liitto alkoi julkaista Ilmailu-lehteä vuoden 1938 alusta. Uuden lehden päätoimittaja oli vuoteen 1941 liiton asiamies Helle.
Ilmailusta tuli alusta alkaen korostetusti SIPL:n ja sen jäsenjärjestöjen tiedotuslehti, mistä huolimatta se pyrki käsittelemään monipuolisesti niin Suomalaisia kuin kansainvälisiä ilmailutapahtumia.
Ilmapuolustusliittoon kuului jäsenjärjestöinä noin viitisenkymmentä ilmapuolustusyhdistystä.
Ilmapuolustusliiton organisaation uudistamista oli pohdittu jo 1920-luvun lopulla, kun liiton jäsenyhdistysten aktiivisuus ei vastannut odotuksia. Uudistuksessa liittoon oli päätetty luoda uudet maantieteelliset piirit, joiden toiminnasta vastaisi piiriasiamies. Uudistuksen toteuttaminen oli kuitenkin hidasta, ja se saatiinkin vietyä läpi vasta liiton syyskokouksessa joulukuussa 1938. Liiton uudet säännöt päästiin tämän jälkeen hyväksymään tammikuussa 1939 pidetyssä ylimääräisessä liittokokouksessa.
Uudistettujen sääntöjen mukaan liiton jäsenistö järjestäytyisi suojeluskuntapiireittäin jaoteltuihin ilmapuolustusyhdistyksinä tunnettuihin ilmailukerhoihin. Liiton johtokunta valitsi myös piirijohtokuntien esityksestä piirisihteerit, jotka toimivat liiton virkailijana omien piiriensä alaisuudessa. Suomea kansainvälisessä ilmailujärjestö FAI:ssa edustava Suomen Ilmailuklubi muodosti poikkeuksellisen, koko maan kattavan piirin.
Uusien sääntöjen lopullinen hyväksyminen kuitenkin venyi juridisten muotoseikkojen takia, ja niitä päästiin virallisesti soveltamaan vasta vuoden 1941 alusta. Tästä huolimatta uusia sääntöjä oli alettu jo jossain määrin noudattaa vuodesta 1939, jolloin ilmapuolustusliitolle valittiin asiamiehen sijasta toiminnanjohtaja, josta käytettiin tosin alkuun toimitusjohtajan titteliä. Tehtävään valittiin kesäkuun 1939 alussa Paavo G. Waris, ja siihenastinen asiamies Helle siirtyi liiton propaganda- ja talouspäälliköksi.
Muutamista SIPL:n alaisista ilmapuolustusyhdistyksistä muodostui lähinnä aatteellisia ”vanhojen herrojen” kerhoja. etenkin 1930-luvun loppupuolella pelkkään aatteelliseen toimintaan tyytymättömät ilmailuharrastajat järjestäytyivät joillakin paikkakunnilla rekisteröimättömiin kerhoihin, joiden tehtäväksi muodostui ennen kaikkea aktiivisen lentotoiminnan harjoittaminen.
Liiton kunniajäseniksi kutsuttiin 1930-luvun aikana kolme henkilöä: Ernst Bonsdorff (1930), C. G. E. Mannerheim (1937) ja Edgar Grönblom (1937).
Ilmapuolustusliiton jäsenkunnan tunnuksena oli Saksassa teetetty jäsenmerkki, jossa oli sinisellä pohjalla kuvattuna miekkaa pitelevä haarniskoitu käsi yhdessä siipikuvion kanssa. Liitto jakoi myös ohjaajatutkinnon suorittajille Junkers-mallisia lentomerkkejä.