hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Parkinsonin triviaalisuuden laki
Parkinsonin triviaalisuuden laki on C. Northcote Parkinsonin laki, joka esittää, että ihmiset antavat suhteettomasti painoarvoa pienille asioille, joita he olettavat ymmärtävänsä. Englanninkielinen termi juontuu esimerkistä, jossa ydinvoimalan suunnitelmia hyväksyvä komitea käyttää suhteettomasti aikaa triviaaleihin asioihin, kuten pyörävajan materiaalien valintaan. Lain mukaan asioihin käytetty aika on käänteisesti verrannollinen sen hintaan tai tärkeyteen.
Termin käyttö on yleistynyt tietotekniikassa tanskalaisen Poul-Henning Kampin mainittua sen sähköpostissa vuonna 1999. Lakiin liittyy läheisesti myös Philip Wadlerin mukaan nimetty "Wadlerin laki" ohjelmointikielen suunnittelussa.
Christian Lindqvist
Jarl Christian Lindqvist (s. 25. joulukuuta 1949 Helsinki) on suomalainen lääkäri ja Helsingin yliopiston suu- ja leukakirurgian professori.
Lindqvist kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Nya svenska läroverketistä vuonna 1967. Hän valmistui Helsingin yliopistosta vuonna 1973 hammaslääkäriksi (ondotologian lisensiaatiksi), vuonna 1979 lääkäriksi (LL) ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi (LKT). Helsingin yliopiston dosentiksi hänet nimitettiin vuonna 1986.
Lindqvist toimi erikoislääkärinä vuosina 1988-1996, ja osaston ylilääkärinä 1988-1996. Vuodesta 1996 HUS:n ylilääkäri. Hän hoiti professuuria (vs.) vuosina 1996–2000 ja sai vuonna 2000 nimityksen professoriksi.
Lindqvist on saanut työstään useita huomionosoituksia ja tunnustuksia. Hänelle on myönnetty Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan I luokan ritarimerkki. Hänet kutsuttiin Saksan kansallinen tiedeakatemia Leopoldinan jäseneksi vuonna 2000.
Ian McNeice
Ian McNeice on englantilainen näyttelijä ja ääninäyttelijä, joka tuli tunnetuksi vuonna 1985 roolistaan agentti Harcourtina palkitussa televisiosarjassa "Pimeyden ytimessä". Tämän jälkeen hänet nähtiin suosituissa elokuvissa, kuten "Englantilainen joka nousi kukkulalle, mutta laskeutui vuorelta" (1995), "Ace Ventura – luonto kutsuu" (1995) sekä "Dyyni" (2000).
McNeice on näyttellyt vuodesta 2004 lähtien Bert Largea draamakomediasarjassa "Doc Martin". Vuosina 2005–2007 hän näytteli uutistenlukijaa historiallisessa draamasarjassa "Rooma".
Ian McNeice syntyi vuonna 1950 Basingstokessa, Hampshiressa. Hän aloitti näyttelemisen Tauntonin koulussa, jonka jälkeen McNeice opiskeli näyttelemistä London Academy of Music and Dramatic Artissa ja Salisbury Playhousessa. Opiskelujen jälkeen hän vietti muutaman vuoden teatterissa. Hän näytteli neljä vuotta arvostetussa Royal Shakespeare Companyssa sekä "Nicholas Nickleby" -näytelmässä Broadwaylla.
McNeice teki läpimurtoroolinsa palkitussa televisiosarjassa "Pimeyden ytimessä" vuonna 1985. Vuonna 1996 hän näytteli juoppoa kokkia Gustave LaRochea tilannekomediasarjassa "Chef!". McNeice nähtiin vuonna 2000 minisarjassa "Dyyni" hirviömäisenä paroni Vladimir Harkonnena, roolissa johon hän palasi vielä elokuvassa minisarjassa "Frank Herbert's Children of Dune" (2003). Televisiossa hänet on nähty myös "Komisario Lewisin" toisella kaudella ja "Midsomerin murhien" neljännellä kaudella. McNeice nähtiin uutistenlukijana HBO:n ja BBC:n "Rooma"-sarjassa. Vuodesta 2004 lähtien hän on näytellyt Bert Largea ITV:n draamakomediasarjassa "Doc Martin".
McNeice on esiintynyt myös lukuisissa elokuvissa, kuten "Rakas vanha kirja" (1987), "Pako Absolomista" (1994), "Englantilainen joka nousi kukkulalle, mutta laskeutui vuorelta" (1995), "From Hell" (2001) sekä "Day of Dead" (2008). Hän teki läpimurtonsa Amerikan elokuvamarkkinoille näyteltyään Fulton Greenwallia elokuvassa "Ace Ventura – luonto kutsuu" (1995). McNeice näytteli vuonna 2001 natsivirkamies Gerhard Klopferia BBC:n ja HBO:n palkitussa televisioelokuvassa "Lopullinen ratkaisu". Tämän jälkeen hän on näyttellyt muun muassa elokuvissa "Maailman ympäri 80 päivässä" (2004) sekä "White Noise" (2005). McNeice nähtiin natsi-kenraali Joachim von Kortzfleischina elokuvassa "Operaatio Valkyrie" (2008).
Ääninäyttelijänä McNeice on antanut omalaatuisen äänensä ja aksenttinsa useille hahmoille.
McNeicen näytteli alun perin Illyrio Mopatista HBO:n menestyssarjan "Game of Thronesin" pilottijaksossa, mutta myöhemmissä jaksoissa hahmoa esittää aikatauluongelmista johtuen Roger Allam. Vuosina 2010–2011 McNeice nähtiin Winston Churchillna "Doctor Who" -sarjan neljässä jaksossa. Hän on näytellyt aikaisemmin Churchillia Howard Brentonin näytelmässä "Never So Good" (2008) sekä "Kuninkaan puheen" teatteriversiossa (2012).
Lyric Arts Trio
Lyric Arts Trio on kanadalainen taidemusiikin kokoonpano, jonka perustivat vuonna 1964 sopraano Mary Morrison, huilisti Robert Aitken ja Aitkenin puoliso, pianisti Marion Ross. Trio perustettiin alun perin jäsentensä virkistykseksi, mutta se saavutti pian yleistä kysyntää osittain jäsentensä yksilöllisten maineiden ja osittain kokoonpanolle sävelletyn yllättävän vaihtelevan ohjelmiston ansiosta. Enimmäkseen ohjelmisto koostui barokin, rokokoon ja 1800–1900-luvun vaihteen duoista ja trioista, mutta siihen sisältyi myös sellaisia 1900-luvun teoksia kuin Frank Martinin "Trois Chansons de Noël" ja Albert Rousselin "Deux Poèmes de Ronsard". Jälkimmäisen teoksen Lyric Arts Trio esitti debytoidessaan 14. lokakuuta 1965.
Viimeistä kertaa Lyric Arts Trio esiintyi John Weinzweigin 70-vuotispäivän kunniaksi vuonna 1983.
Muun ohjelmistonsa ohessa Lyric Arts Trio järjesti myös kanadalaisten säveltäjien uusien teoksien kantaesityksiä. Näiden teosten säveltäjiä olivat Milton Barnes, Norma Beecroft, Walter Buczynski, Gabriel Charpentier, Gustav Ciamaga, Harry Freedman, Bengt Hambraeus, Hugh Hartwell, Mieczyslaw Kolinski, Peter Paul Koprowski, Bruce Mather, Paul Pedersen, Harry Somers, ja John Weinzweig. Trio kantaesitti myös ulkomaalaisten säveltäjien teoksia, kuten Jukka Tiensuun trion vuodelta 1975.
Merv
Merv (, muinaispersiaksi "Margu", "Margiana", , "Marv".) oli Keski-Aasiassa sijainnut historiallinen kaupunki. Se sijaitsi Murgabjoen varrella keskellä strategisesti tärkeää Margianan keidasaluetta. Mervin alue sijaitsee lähellä nykyistä Maryn kaupunkia Turkmenistanissa. Se on yksi UNESCON maailmanperintöluettelon kohteista.
Arkeologisen tutkimuksen mukaan alueelta on löytynyt jälkiä asutuksesta kolmannelta vuosituhannelta ennen ajanlaskun alkua. Akhaimenidien dynastian (550 eaa. – 330 eaa.) se toimi ympäröivän Margianan satraappikunnan keskuksena. Merv oli yksi lukuisista kaupungeista, jotka Aleksanteri Suuri valloitti ja nimesi itsensä mukaan uudelleen Aleksandriaksi. Aleksanterin aikaa seuranneella Helleenisellä aikakaudella Antiokhos I Soter nimesi sen Antiokiaksi.
Merv kuului silkkitien varren merkittäviin kaupunkeihin. Merv siirtyi Umaijadien kalifaatille 600-luvun lopulla. Kalifaatti jälleenrakensi sen 700-luvulla ja teki siitä Khorasanin provinssin pääkaupungin. Se toimi Abu Muslim Khorasanin tukikohtana Abbasidien vallankumouksen aikana. Se joutui mongolien haltuun 1221, jolloin valloittaja Tolui-kaani järjesti siellä suuren verilöylyn. Uzbekit valtasivat sen 1505 ja taas 1510 Safavidien dynastian perustaja Ismail I valtasi sen Persialle. Tämän jälkeen kaupunki kuului lähinnä Persialle, joskin joutui muutaman kerran uudelleen uzbekkien haltuun. Manghitien Buharan kaanikunta valtasi sen 1785. Buharakaani Shah Murad tuhosi Mervin 1780-luvun lopulla ja sen asukkaat karkotettiin Buharan alueelle ja Samarkandiin. Murad hajotti samalla Murgabjoelle rakennetun suuren padon, minkä vuoksi alue menetti maatalouteen perustuvan vaurautensa ja siitä tuli lähinnä joutomaata.
Venäläiset miehittivät Mervin keidasalueen helmikuussa 1884. Venäläishallinnon aikana aluetta alettiin kehittämään uudelleen maatalouskelpoiseksi rakentamalla Mugrabjoelle kaksi uutta patoa. Neuvostoliiton aikana alue kuului Turkmenistanin sosialistiseen neuvostotasavaltaan. Alueelle perustettiin Baýramalyn kunta 1935.
Ernest MacMillan
Ernest MacMillan (18. elokuuta 1893 Mimico – 6. toukokuuta 1973 Toronto) oli kanadalainen kapellimestari ja säveltäjä. Hän aloitti urkujensoiton opiskelun Arthur Blakeleyn johdolla Torontossa 8-vuotiaana ja teki julkisen ensiesiintymisensä 10-vuotiaana. Hän jatkoi urkujensoiton opintojaan myöhemmin Skotlannissa ja Englannissa. Hän sai Oxfordin yliopistosta musiikin kandidaatin arvon.
MacMillan opiskeli nykyajan historiaa Toronton yliopistossa 1910-luvun alussa ja lähti sitten Pariisiin opiskelemaan pianonsoittoa Therese Chaigneaun johdolla. Hänet internoitiin ensimmäisessä maailmansodassa, mutta hän sai poissaolevana taiteiden kandidaatin arvon Toronton yliopistosta vuonna 1915. Vuonna 1918 hän sai Oxfordin yliopistosta musiikin tohtorin arvon.
Vapauduttuaan MacMillan palasi Torontoon, jossa hän työskenteli urkurina ja kuoromestarina. Hän oli myös Toronton musiikkikonservatorion rehtorina vuosina 1926–1942 ja Toronton yliopiston musiikin tiedekunnan dekaanina 1927–1952. Hän toimi Toronton sinfoniaorkesterian kapellimestarina 1931–1956 ja Mendelssohn-kuoron johtajana samassa kaupungissa 1942–1957. Hän myös esiintyi vierailevana kapellimestarina Pohjois- ja Etelä-Amerikoissa, Euroopassa sekä Australiassa. Hän toimi Kanadan musiikkineuvoston puheenjohtajana 1947–1966. Vuonna 1935 hänestä tuli ensimmäinen ritariksi lyöty kanadalainen. Hän johti useiden perinteisten ja uusien teosten Kanadan-ensiesityksiä.
Tactical Monsters Rumble Arena
Tactical Monsters Rumble Arena on Camex Gamesin kehittämä alustariippumaton peli, joka on mahdollista ladata Androidille, iOS:lle sekä Steamille.
Peli saavutti huhtikuussa 2 miljoonan latauskerran rajapyykin. Suosiota se on saanut pelin nopean tempon vuoksi. Pelissä pelaajat sotivat keskenään keräämiensä monstereidensa kanssa vuoropohjaisessa pelissä, jossa kunkin vuoron aikaraja on alle 20 sekuntia. Nopeat strategiat, monialaiset monsterit ja aktiivinen yhteisö kasvattavat pelaajamääriä jatkuvasti.
Peli on käännetty kymmenille eri kielille, joista yksi on suomi.
Goodbye Yellow Brick Road (kappale)
Goodbye Yellow Brick Road on Elton John:in balladi. Laulun sanoitukset on kirjoittanut  Bernie Taupin ja musiikin säveltänyt John hänen "Goodbye Yellow Brick Road -albumilleen". Sen musiikillinen tyyli ja tuotanto on saanut voimakkaasti vaikutteita 1970-luvun soft rock- ja glam rock -tyyleistä. Kappale on kriitikoiden laajasti ylistämä, ja jotkut ovat nimenneet sen Elton Johnin parhaaksi kappaleeksi.
Kappale julkaistiin vuonna 1973 albumin toisena singlenä, ja se pääsi 10 parhaan listalle Iso-Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Se oli yksi Johnin suurimmista hiteistä, ja ylitti edellisen singlen, "Saturday Night's Alright for Fighting", myynnissä ja suosiossa pian julkaisunsa jälkeen. Yhdysvalloissa se nousi kultalevyrajaan 4. tammikuuta 1974 ja platinaan 13. syyskuuta 1995 RIAA:n luokituksessa.
Yellow Brick Road on 1939 elokuvasovituksesta Lyman Frank Baumin kirjasta "Wizard of Oz". Tässä elokuvassa Dorothy ja hänen kolme sekalaista ystäväänsä ovat saaneet neuvon seurata Yellow Brick Roadia löytääkseen Ozin Velhon, vain huomatakseen, että heillä olikin jo kaikki mitä he olivat etsineet. Tie johtaa Emerald Cityyn Ozin maahan, jota on usein pidetty vertauskuvana "tielle, joka johtaa elämän fantasioihin" tai "tielle, joka johtaa elämän vastauksiin." Sanoitukset kuvaavat halua palata yksinkertaisempaan elämään sen jälkeen, kun kertoja on luullut elävänsä hyvää elämää mutta oivaltaakin olleensa vain kuin lemmikki rikkaalle seurapiirirakastajalleen.
María José Alvarado
María José Alvarado (1995 – 13. marraskuuta 2014) oli Miss Hondurasiksi 26. huhtikuuta 2014 kruunattu valokuvamalli.
19-vuotias José Alvarado kuoli henkirikoksen uhrina marraskuussa 2014. Hänen siskonsa Sofían poikaystävä Plutarco Ruiz ja apuriksi epäilty Aris Maldonado pidätettiin teosta epäiltyinä. Ruiz tunnusti teon ja johdatti poliisit paikkaan, johon surmatut naiset oli haudattu. Kaksoissurman motiivina oli ilmeisesti se, että Sofía oli tanssinut toisen miehen kanssa. María José Alvarado joutui kahdesti selkään ammutuksi yrittäessään paeta paikalta siskonsa surman jälkeen.
Syyskuussa 2017 Ruiz tuomittiin 45 vuoden vankeusrangaistukseen.
Leo Smith
Joseph Leopold "Leo" Smith (26. marraskuuta 1881 Birmingham, Englanti – 18. huhtikuuta 1952 Toronto, Kanada) oli säveltäjä, sellisti, kirjoittaja ja opettaja. Hänen äitinsä oli ansioitunut pianisti ja isänsä opettaja. Smith oli yksi vanhempiensa seitsemästä lapsesta.
Smith piti täyden sooloresitaalin kahdeksanvuotiaana Birminghamin kaupungintalolla. Tämän jälkeen hän opiskeli Royal Manchester College of Musicissa ja Manchesterin yliopistossa. Hän soitti kamarikokoonpanoissa sekä muun muassa Hallén orkesterissa, Covent Gardenissa ja myöhemmin kanadalaisissa orkestereissa. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Marcus Adeney, Louis Applebaum, John Beckwith, Keith Bissell, Howard Brown, Kenneth Peacock, Margaret Sargent ja Bertha Tramblyn. Hänen kirjoitustensa joukossa on muun muassa arvosteluja. Hän julkaisi myös kolme oppikirjaa, jotka päätyivät laajasti käytetyiksi.
Smithin sävellysten joukossa ovat jousikvartetto D-duurissa ja sellosonaatti e-mollissa.
Boris Berlin
Boris Berlin (27. toukokuuta 1907 – 24. maaliskuuta 2001) oli venäläissyntyinen, sittemmin kanadalaistunut ja uuden asuinmaansa kansalaisuuden vuonna 1931 saanut säveltäjä ja pianopedagogi. Hän opiskeli Sevastopolissa, Genevessä ja Berliinissä. Hänen opettajiaan viimeksi mainitussa kaupungissa olivat Mark Hambourg ja Leonid Kreutzer.
Berlin aloitti uransa pianistina, joka esiintyi Saksassa ja Sveitsissä, mutta keskittyi pian pianopedagogiikkaan. Hän opetti ensin Hampurissa, sittemmin The Royal Conservatory of Musicissa (Toronto; vuodesta 1928) ja Toronton yliopistossa (vuodesta 1970). Berlin kirjoitti yli kaksikymmentä pedagogista teosta. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Louis Applebaum, Dorothy Sandler-Glick, Gwen Beamish MacMillan, Kenneth MacMillan, Bernadene Blaha, Andrew Markow, Adrienne Shannon, Christina Petrowska, Geraldine Schuster-Leder, Peter C. Simon, Lydia Wong, Rudy Toth ja Norman Amadio.
Berlin sai vuonna 2000 Kanadan ritarikunnan upseerin arvon, mutta menehtyi ennen seremoniaa, jossa arvo olisi virallisesti annettu.
Rikas, rakas, köyhä, varas
Rikas, rakas, köyhä, varas ("Rich Man, Poor Man") on ABC-televisioyhtiön tuottama yhdysvaltalainen minisarja vuodelta 1976. Dean Riesnerin käsikirjoittama 12-osainen sarja perustuu Irwin Shaw’n samannimiseen bestseller-romaaniin (suom. nimillä "Menestyksen maku" ja "Rikas, rakas...") vuodelta 1969. Sarja kertoo Saksasta Yhdysvaltoihin maahanmuuttajina tulleen Jordachen perheen kahden sukupolven vaiheista toisen maailmansodan lopulta aina 1970-luvulle. Sarja oli muun muassa Nick Nolten ja Gregg Henryn läpimurto suosituksi elokuvanäyttelijäksi.
Sarjalle tehtiin jatko-osa "Rich Man, Poor Man – Book II", jonka oli tarkoitus perustua Irvin Shaw’n "Menestyksen maulle" kirjoittamaan jatkoromaaniin "Köyhä, varas", mutta kirjan viivästyttyä toteutettiinkin alkuperäiskäsikirjoituksen perusteella. Suomessa nämä molemmat sarjat näytettiin peräkkäin yhteisnimellä "Rikas, rakas, köyhä, varas". Sarjan pilottijakso esitettiin Mainos-TV:n ohjelmistossa kahdessa osassa 29. ja 31. elokuuta 1977 ja muut 32 jaksoa sen jälkeen viikottain. Televisiosarjan suosion myötä Gummerus julkaisi alkuperäisen "Menestyksen maun" uudelleen nimellä "Rikas, rakas..." ja sen jatkoksi julkaistun romaanin nimellä "Köyhä, varas".
Sarja alkaa toisen maailmansodan päättymisen ajoista ja esittelee köyhän leipuri Jordachen perheen. Tarinan keskiössä ovat perheen aikuistuvat pojat, joista Rudy luo menestyksekkään liikemiesuran ja ryhtyy sitten myös poliitikoksi. Nyrkkeilyä harrastava Tom ei menesty elämässä yhtä hyvin vaan jää köyhäksi ja tulee murhatuksi. Sarjan jatko-osassa eli Suomessa esitetyn version myöhemmissä jaksoissa Tomin poika Wesley (Gregg Henry) asuu nyt poliitikkosetänsä Rudyn luona, jossa asuu myös Rudyn nykyisen vaimon poika Billy. Juonikuviot keskittyvät paljolti näiden kahden kunnianhimoisen nuorukaisen valtataisteluihin. Omalla tahollaan Rudy käy taistelua miljardööri Charles Estepin (Peter Haskell) kanssa. Tom Jordachen murhasta tuomionsa kärsinyt Anthony Falconetti (William Smith) palaa vankilasta ja ottaa seuraavaksi kohteekseen Rudyn.
"Rikas, rakas, köyhä, varas" tuotti kaikkiaan neljä Golden Globe -palkintoa. Se toi myös Emmy-palkinnon aiemmin valokuvamallina tunnetulle Susan Blakelylle.
"Helsingin Sanomien" tv-kriitikko Jukka Kajava kirjoitti sarjasta löytyvän vaikutteita "Peyton Placesta", "Kahden kerroksen väestä" ja James Dean -elokuvista.
Johan Fredrik Thauvón
Johan Fredrik Thauvón (8. elokuuta 1828 Paltamo – 18. toukokuuta 1918 Ii) oli suomalainen kirkkoherra, kirjallisuuden harrastaja ja tutkimusmatkailija.
Thauvónin vanhemmat olivat Paltamossa apteekkarina toiminut viipurilainen proviisori Lars Reinhold Thauvón (k. 1835) ja Maria Lovisa Aejmelaeus (k. 1868). Hän kävi Oulun triviaalikoulua ja Vaasan ja Kuopion kymnaasia ja pääsi ylioppilaaksi Helsingissä 1847. Thauvón valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1851 ja filosofian maisteriksi 1853. Hänet vihittiin papiksi Kuopion hiippakunnassa 1859. Hänestä tuli riemumaisteri 1907.
Thauvónista tuli Tornion ala-alkeiskoulun vt. rehtori 1852 ja vakinainen rehtori 1855. Hän toimi välisaarnaajana Sallassa (Kuolajärvellä) vuodesta 1867 alkaen. Sallan kirkkoherrana Thauvón oli vuodesta 1869, Puolangan kirkkoherrana vuodesta 1870 ja viimeksi Iin kirkkoherrana 42 vuoden ajan vuodesta 1876 aina kuolemaansa saakka. Thauvón sai rovastin arvon 1902. Hän toimi myös Oulun läänin pohjoisen tarkastuspiirin kansakoulutarkastajana 1874–1883.
Thauvón oli opiskeluaikanaan jäsenenä vuonna 1848 perustetussa Suomalaisen Kauniskirjallisuuden Yhdyskunnassa jonka sensuuri kielsi jo 1849. Hän oli kirjeenvaihdossa Elias Lönnrotin kanssa ja sai tältä muun muassa ohjeita valmistautuessaan Kuolaan tekemälleen tutkimusmatkalle.
Thauvón liittyi lestadiolaisuuteen Puolangalla vuoden 1874 vaiheilla. Hän oli aikakautensa tunnetuimpia lestadiolaispappeja ja isännöi 1885 Iissä pidettyä lestadiolaispappien kokousta sekä oli vielä vuonna 1917 vanhoillislestadiolaisen herätysliikkeen vuosikokoussaarnaajana. Thauvón kävi puhujamatkoilla pääasiassa Pohjois-Suomessa mutta myös Turussa, Ruskealassa ja Joensuussa.
Thauvón oli naimisissa 1852–1906 Emilia Lovisa Carlssonin (1830-1906) kanssa. Heidän poikansa rovasti Emil Thauvón (1860–1926) toimi kirkkoherrana Pudasjärvellä ja Viitasaarella. Tyttären Sallyn (s. 1855) poika oli kirjallisuustutkija Ilmari Heikinheimo ja toisen tyttären Alman (s. 1863) poika oli jääkärimajuri Martin Jakobson.
Paul Pedersen
Paul Richard Pedersen (s. 28. elokuuta 1935) on kanadalainen säveltäjä. Hänen opettajiaan olivat Murray Adaskin Saskatchewanin ja John Weinzweig Toronton yliopistossa. Hän sai musiikkitieteessä filosofian tohtorin arvon vuonna 1970.
Pedersen liittyi McGillin yliopiston henkilökuntaan vuonna 1966 ja toimi vuosina 1970–1974 sen teoriaosaston puheenjohtajana, vuosina 1971–1974 elektronisen musiikin studion johtajana ja vuosina 1976–1986 dekaanina. Vuonna 1990 hänet nimitettiin Toronton yliopiston musiikkitiedekunnan dekaaniksi. Hänen varhaiset sävellyksensä, kuten "Kvintetto" (1959) ja "Sonaatti viululle ja pianolle" (1960) ovat vapaan atonaalisia. Osassa teoksista näkyy kiinnostus elektronista musiikkia ja tietokonemusiikkia kohtaan, ja muiden muassa "Themes from the Old Testament" ja "Fantasie" ovat multimediateoksia. Pedersenin tuotantoon kuuluu myös erinäisiä kuoroteoksia.
Peter Paul Koprowski
Peter Paul Koprowski (s. 24. elokuuta 1947 Lodz) on puolalaissyntyinen, kanadalaistunut säveltäjä ja pianisti. Hän on saanut vahvoja vaikutteita renessanssin aikana vaikuttaneilta Johannes Ockeghemilta ja Josquin Despreziltä, mutta myös Karol Szymanowskilta, joka uskoi vanhojen ja uusien vaikutteiden yhdistelemiseen.
Koprowski opiskeli vuoteen 1969 saakka Krakovassa. Suoritettuaan opintoja Nadia Boulangerin johdolla hän muutti Kanadaan vuonna 1971 ja pääsi sävellyksen tohtorikoulutettavaksi Toronton yliopistossa. Hän on opettanut McGillin yliopistossa ja Länsi-Ontarion yliopistossa. Hän on myös toiminut Banff-keskuksen nimikkosäveltäjänä. Samassa asemassa hän toimi 1980-luvun lopussa Kanadan oopperayhtiössä, jolle hän sävelsi oopperan "Dulcitius". Pianolle ja orkesterille sävelletty teos "Souvenirs de Pologne" (1983) syntyi ensimmäisen Kanadaan muuton jälkeen tehdyn Puolan-matkan innoittamana.
Koprowski voitti Jules Léger -palkinnot teoksillaan "Sonnet for Laura" (huilulle ja pianolle, 1989) ja "Puhallinkvintetto" (1994). Hän on tehnyt kymmenittäin tilaustöitä ja säveltänyt muiden teostensa ohessa konserttoja sekä sinfonioita. Alttoviulukonsertto toi Koprowskille Juno-palkintoehdokkuuden vuonna 2002.
Porvoon naisopisto
Porvoon naisopisto oli Porvoossa vuosina 1912–1972 toiminut yksityinen tytöille tarkoitettu sisäoppilaitos jossa voitiin vuodesta 1932 alkaen suorittaa ylioppilastutkinto. Koulun nimenä oli vuoteen 1930 "Porvoon naisopisto – Institutet för unga flickor i Borgå" ja sen jälkeen "Porvoon naisopisto ja tyttölukio". Pääsyvaatimuksena kouluun oli keskikoulun suorittaminen.
Opiston perusti 1912 Edith Maria Bergholm (1867–1925) joka omisti koulun ja toimi koulun rehtorina vuoteen 1925 saakka. Koulu oli aluksi kaksivuotinen suomen- ja ruotsinkielinen tyttökoulu jossa opetettiin myös kotitaloutta ja käsityötä. Vuonna 1930 koulu muutettiin yksinomaan suomenkieliseksi ja sen yhteyteen perustettiin kolmevuotinen tyttölukio.
Porvoon naisopisto toimi Vesitornikadun ja Aleksanterinkadun kulmauksessa sijaitsevassa entisessä tehdasrakennuksessa aluksi vuokralla. Rakennus oli valmistunut 1902 Porvoon Uudeksi Panimoksi. Panimon mentyä konkurssiin rakennuksen osti 1912 Suomalainen Lelupaja Oy jonka taidemaalari John Engelberg oli perustanut 1907. Lelupajan muutettua pois Porvoosta 1915 Edith Bergholm osti koko rakennuksen koulutaloksi 1916 ja lisärakennus valmistui koululle 1964.
Porvoon naisopisto lakkautettiin 1972 ja sen tilalle perustettiin Porvoon Matkailu- ja Ravintola-alan oppilaitos.
Mieczysław Kolinski
Mieczysław Kolinski (5. syyskuuta 1901 Varsova – 7. toukokuuta 1981 Toronto) oli puolalaissyntyinen etnomusikologi ja säveltäjä. Hän sai Kanadan kansalaisuuden vuonna 1974.
Kolinski opiskeli Berliinissä ja sai siellä filosofian tohtorin arvon vuonna 1930. Hän teki 1930-luvulla transkriptiokokoelmia muun muassa togolaisesta ja alkuperäisamerikkalaisesta musiikista. Hän asui vuosina 1938–1951 Brysselissä ja vuosina 1951–1966 New Yorkissa, jossa hän toimi musiikkiterapeuttina, Hargail Music Pressin toimittajana ja Society for Ethnomusicologyn puheenjohtajana (1958–1959). Kolinski opetti etnomusikologiaa Toronton yliopistossa vuosina 1966–1976.
Kolinskin johdolla opiskelivat muiden muassa Beverley Diamond, Peter Goddard, Alison Mackay, Jay Rahn, Doug Riley, George Sawa, Bang-song Song ja Lu-lien Wang.
Kolinskin omien sävellysten joukossa on "Dance Fantasy" (jousiorkesterille, 1969).
Ville Haapoja
Ville Haapoja (s. 19. maaliskuuta 1998) on suomalainen koripalloilija.
Tampereen Pyrinnön kasvatti Haapoja pelasi Pyrinnön nuorisojoukkueissa muun muassa A- ja B-poikien SM-sarjoja. Kaudella 2013–2014 Haapoja oli B-poikien SM-sarjan tarkimpia kahden pisteen korintekijöitä, ja Pyrintö saavutti ikäluokan SM-hopeaa. Vuonna 2014 Haapoja pelasi myös ensimmäiset ottelunsa miesten valtakunnallisissa sarjoissa, kun hän edusti Pyrinnön reservijoukkuetta toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. Seuraavalla kaudella hän kuului Pyrintö II:n runkopelaajiin yli 20 minuutin peliajalla ja 9,2 pisteen ottelukeskiarvolla.
Toukokuussa 2016 Haapoja siirtyi Pyrinnön kanssa kilpailleen BC Nokian joukkueeseen 2+1-vuotisella sopimuksella. Haapojalle ei kuitenkaan annettu juuri peliaikaa Nokian edustusjoukkueessa, ja hän pelasi alemmissa sarjoissa. Kauden 2017–2018 Haapoja pelasi rinnakkaislisenssillä M1DB-joukkue Raholan Pyrkivässä, missä hän pelasi tupla-tuplan keskiarvolla ja oli tehokkuuslukemallaan sarjan paras suomalaispelaaja sekä kolmen pisteen heittotarkkuudessaan sarjan toiseksi paras.
Toukokuussa 2018 Haapoja palasi Pyrintöön kaksivuotisella sopimuksella. Pyrinnön päävalmentaja Sami Toiviaisen mukaan aikaisempina vuosina loukkaantumisista kärsinyt Haapoja oli tarkoitus kehittää hyvään fyysiseen kuntoon, ja häntä oli tarkoitus peluuttaa myös ison laitahyökkääjän pelipaikalla. Peliaikaa Haapojan oli tarkoitus saada edustusjoukkueen ohella Pyrinnön M1DA:ssa pelaavassa reservijoukkueessa. Syyskaudella Haapoja oli pitkään poissa kokoonpanosta.
Haapoja pelasi myös Suomen alle 18-vuotiaiden maajoukkueessa ja kuului maan turnauskokoonpanoon ikäluokan vuoden 2016 EM-kilpailuissa, missä Suomi sijoittui kahdeksanneksi.
Haapojaa on luonnehdittu pitkäraajaiseksi ja hyvin heittäväksi pelaajaksi, jonka fyysinen kunto on kehityskohde.
Hugh Hartwell
Hugh Kenneth Hartwell (s. 18. tammikuuta 1945 Hamilton, Ontario) on kanadalainen säveltäjä. Opiskeltuaan István Anhaltin johdolla McGillin yliopistossa sekä George Rochbergin ja George Crumbin johdolla Pennsylvanian yliopistossa Hartwell opetti vuosina 1971–1976 Kirkland Collegessa, New Yorkin osavaltiossa.
Vuonna 1976 Hartwell liittyi McMasterin yliopiston henkilökuntaan opettamaan musiikin teoriaa, sävellystä ja jazzia. Hän oli musiikkijaoksen puheenjohtajana vuosina 1986–1989.
Muiden muassa Jack Behrens ja Hamiltonin filharmonikot ovat tilanneet Hartwelliltä teoksia. Hänen sävellystensä joukossa on dodekafoninen "Septetto" kolmelle klarinetille, käyrätorvelle ja jousitriolle (1969).
Francesco Andreini
Francesco Andreini (1548 Pistoia – 1624 Mantova) oli italialainen näyttelijä ja näytelmäkirjailija. Hänen tyylilajinsa oli commedia dell'arte. Francesco lienee syntynyt vauraaseen Cerracchi Dal Gallon sukuun, jolloin Andreini on ollut hänen taiteilijanimensä.
Ennen taiteellista uraansa Francesco Andreini toimi sotilaana Toscanan suurherttuan joukoissa. Noin kahdenkymmenen vuoden ikäisenä hän jäi turkkilaisten vangiksi. Vankeutta kesti kahdeksan vuotta, minkä jälkeen hän palasi kotimaahansa ja ryhtyi koomikoksi. Andreini liittyi näyttelijäryhmä I Gelosiin, joka oli eräs commedia dell'arten tunnetuimmista ja varhaisimmista kokoonpanoista.
Andreinin pääasiallinen rooli oli kapteeni Spavento da Valle Inferna - il Capitano on yksi commedia dell'arten tyyppihahmoista. Francesco Andreini avioitui vuonna 1578 näyttelijä Isabella Canalin kanssa, joka oli niin ikään I Gelosin kuuluisa näyttelijä. Ryhmä näytteli ympäri pohjoisen Italian; yksittäisistä näytöksistä aikakirjoihin on merkitty esiintyminen Firenzessä 1589. Isabella kuoli kesäkuussa 1604, minkä jälkeen Andreini lopetti näyttelijän työnsä ja keskittyi kirjalliseen työhön, mukaan lukien Isabellan teosten julkaisu postuumisti.
Andreinin muita rooleja olivat esimerkiksi Dottor Siciliano, nekromantti Falsirone ja lammaspaimen Corinto. Näyttelijän työssään hän hyödynsi vankeudessa oppimiaan kieliä, kuten kreikkaa ja turkkia.
Vuonna 1607 Andreini julkaisi teoksen "Le bravure di Capitan Spavento", johon hän ammensi näyttelemästään kapteenin tyyppiroolista.
Francesco Andreinilla ja Isabella Canalilla oli neljä tytärtä ja kolme poikaa. Yksi pojista, Giovan Battista Andreini (1576–1654), työskenteli vanhempiensa tapaan näyttelijänä.
Lauri Merikivi
Lauri Merikivi (s. 23. marraskuuta 1982 Pudasjärvi) on suomalainen jääkiekkovalmentaja. Kaudella 2018–2019 hän valmensi SM-liigassa pelaavaa Jyväskylän JYPiä. Merikivi on valmentanut aikaisemmin myös JYPin A-nuoria sekä Suomen alle 18-vuotiaiden maajoukkuetta.
Merikivi aloitti valmentajauransa vuonna 2005. Hän valmensi ensin Oulun Kärppien naisten joukkuetta, kunnes siirtyi Kärppien U18-joukkueen päävalmentajaksi. Sen jälkeen Merikivi valmensi Mestis-joukkue Heinolan Peliittoja vuosina 2013–2016. Kahden JYPin A-nuorten valmennuskauden jälkeen hän siirtyi SM-liigan JYPin päävalmentajaksi.
Merikivi on toiminut apuvalmentajana Suomen U18-, U17- ja U16-vuotiaiden maajoukkueissa.
Pizza Buffa
Pizza Buffa on suomalainen S-ryhmän omistama seisovapöytä -ravintola. Pizza Buffan noutopöydän valikoimassa on salaatteja, pizzoja, muita lämpiä ruokia sekä juomia. Ne kuuluvat S-ryhmän Raflaamo-konseptiin. Pizza Buffia on Suomessa yhteesä 21 kappaletta. Ne sijaitsevat usein Prismojen yhteydessä.
Sama meri, eri maa
Sama meri, eri maa: aasialaista, afrikkalaista ja amerikkalaista kirjallisuutta on novelliantologia, jonka on toimittanut Sara Eeva. Sen on julkaissut Laatusana vuonna 2010. Teos sisältää nykynovelleja Aasiasta, Afrikasta ja Amerikasta.
Elina Hiltunen
Elina Hiltunen (s. 15. maaliskuuta 1971) on suomalainen tulevaisuudentutkija ja tietokirjailija. Hiltunen on ollut asiantuntijana Nokian strategiaosastolla, Finprossa ja Tulevaisuuden tutkimuskeskuksesta. Hän on ollut tiedekolumnistina useissa suomalaisissa aikakauslehdessä ja asiantuntijavieraana Ylen Prisma-ohjelmassa. Koulutukseltaan Hiltunen on Kauppatieteen tohtori Aalto-yliopistosta ja diplomi-insinööri Teknillisestä korkeakoulusta. Hänen tohtorinväitöskirjansa vuonna 2010 käsitteli heikkojen signaalien määrittelyä ja tunnistamista. Hiltunen on Tiedettä tytöille -hankkeen perustaja. Tietokirjojen ohella Hiltunen on julkaissut ohjekirjoja amigurumien, virkattujen tai neulottujen pehmoeläinten, tekemiseen sekä ohjelmointioppaita lapsille.
Harry Freedman
Harry Freedman (5. huhtikuuta 1922 Lodz, Puola – 16. syyskuuta 2005 Toronto, Ontario, Kanada) oli kanadalainen säveltäjä ja englannintorvensoittaja. Hän oli yksi ensimmäisistä kansallisesti tunnetuista lähes kokonaan Kanadassa kouluttautuneista säveltäjistä. Hänen opettajiensa joukossa oli vuosina 1945–1951 John Weinzweig. Freedman soitti Toronton sinfoniaorkesterissa englannintorvea vuosina 1946–1971. Vuonna 1971 hänet nimitettiin orkesterin ensimmäiseksi nimikkosäveltäjäksi; tämän jälkeen hän omisti suurimman osan ajastaan säveltämiselle.
Weinzweigin vaikutus Freedmanin tuotantoon näkyy kaksitoistasäveljärjestelmän soveltamisessa. Tiukasti dodekafoninen on "The Tokaido" (1964) kamarikokoonpanolle ja vapaammin "Tangents" (1967) orkesterille. Useisiin sävellyksiin Freedman haki inspiraationsa kanadalaisista maalauksista. Arvostelumenestystä Freedman saavutti ensimmäistä kertaa ensimmäisellä sinfoniallaan, joka kantaesitettiin vuonna 1961. Canadian Music Council nimesi Freedmanin vuonna 1980 "vuoden säveltäjäksi". Myöhempiin Freedmanin teoksiin lukeutuvat "Touchings" (1989), jonka tilasi NEXUS-lyömäsoitinyhtye, ja "Town" (1991), orkestraalinen tribuutti taidemaalari Harold Townille. Hän sävelsi myös teatteria, televisiota ja elokuvaa varten. Baletin parissa hän teki yhteistyötä Brian Macdonaldin kanssa.
Freedman ylennettiin Kanadan ritarikuntaan vuonna 1984.
Walter Buczynski
Walter Joseph Buczynski (s. 17. joulukuuta 1933 Toronto) on kanadalainen säveltäjä. Hän opiskeli pianonsoittoa Earle Mossin ja sävellystä Godfrey Ridout'n johdolla. Hän sai opetusta myös muiden muassa Darius Milhaud'lta, Rosina Lhévinneltä ja Nadia Boulangerilta. Hän itse opetti The Royal Conservatory of Musicissa ja Toronton yliopistossa.
Pianosolistina Buczynski debytoi vuonna 1955 Toronton sinfoniaorkesterin kanssa soittamalla Frédéric Chopinin f-mollikonserton. Hänen uransa pianistina vei hänet New Yorkiin, Pariisiin, Varsovaan ja moniin kanadalaiskaupunkeihin. Hän esitti muiden säveltäjien teosten ohessa myös omaa tuotantoaan. Vuoden 1977 jälkeen hän on keskittynyt pikemminkin säveltämiseen ja opetustyöhönsä kuin pianonsoittoon. Häneltä ovat tilanneet teoksia muiden muassa Antonín Kubálek (Pianokonsertto, Pianosonaatti nro 3), William Aide, Joseph Macerollo ja Purcell-jousikvartetti (kvartetot nro 3 ja 4, pianokvintetto).
Buczynski jäi eläkkeelle opetustyöstä Toronton yliopistossa vuonna 1999.
Jordache
Jordache Enterprises [dʒɔːɹdæʃ] on yhdysvaltalainen monialayritys, joka tuli alun perin tunnetuksi 1970-luvun lopulla Jordache-merkkifarkkujen valmistajana. Nykyisin se on mukana monella toimialalla ja omistaa muun muassa enemmistön Israelin toiseksi suurimmasta lentoyhtiöstä Arkiasta.
Yrityksen perustivat vuonna 1969 Israelista New Yorkiin muuttaneet veljekset Joe, Ralph, David ja Avi Naccache, myöhemmin Nakash. Nimi "Jordache" on muodostettu heidän etunimiensä aluista ja alkuperäisen sukunimen lopusta, mutta Jordache esiintyy sukunimenä Irwin Shaw’n vuonna 1969 ilmestyneessä sukukronikassa "Menestyksen maku".
Jordache aloitti merkkifarkkujen vähittäiskauppana, jolla oli 1970-luvun puolessavälissä neljä myymälää New Yorkissa. Kun yksi niistä ryöstettiin ja tuhopoltettiin vuoden 1977 sähkökatkoksen aikana, veljekset päättivät investoida vakuutuskorvausrahat yrityksen uuteen strategiaan, omien merkkifarkkujen valmistukseen ja myyntiin. Ajoitus oli oikea, sillä kuluttajat olivat juuri siirtymässä yleisfarkkumerkeistä, kuten Levi’sista, designer-farkkuihin, kuten Calvin Klein ja Gloria Vanderbilt.
Veljekset sijoittivat vuonna 1979 yli puoli miljoonaa dollaria rohkeaan mainoselokuvaan, jossa yläosaton nainen ratsastaa hevosella vedessä kuin lainelautailija, yllään vain tiukat Jordache-farkut. Valtakunnalliset tv-kanavat kieltäytyivät esittämästä filmiä, mutta se sai kulttimainetta pienten paikalliskanavien kautta. Myös kampanjaan liittyviä lehtimainoksia kieltäydyttiin julkaisemasta. Syksyllä 1980 Jordachen mainoszeppeliini tuhoutui New Jerseyn Lakehurstissä, samassa paikassa kuin saksalaisten Hindenburg 43 vuotta aiemmin.
Syksyn 1981 paikkeilla Jordache tuotti noin 1,2 miljoonaa farkkuparia kuukaudessa muun muassa Louisianassa ja myi niitä 25 maassa. Sillä oli myös halvempi farkkumerkki Alessio sekä lastenvaatteiden, vapaa-ajanjalkineiden, käsilaukkujen ja urheiluvaatteiden mallistoja. Lisäksi Jordache lisensioi tuotemerkkiään rintaliivien, sukkahousujen, lasten nukkien ja vauvojen vaippahousujen valmistajille. Nakashin veljekset alkoivat myös sijoittaa muihin vaatemerkkeihin ja rahoittivat 1982 alkuun muun muassa Guess-merkin, mistä aiheutui myöhemmin Jordachelle kallis oikeusriita.
1990-luvulla Jordachen lisensointi ulottui vähitellen yhä kauempana farkkubisneksestä oleviin tuoteryhmiin, kuten vauvanvaippoihin, sateenvarjoihin ja matkalaukkuihin. Merkin vetovoima laski, ja sen tuotteita alkoi nähdä lähinnä halpamyymälöissä.
Yrityksen muita vaatemerkkejä ovat Jordachen lisäksi Earl Jeans, Kikit Jeans, Maurice Sasson, Fubu Ladies, Airport, Blue Star ja Gasoline. Lisäksi Jordache on valmistanut denim-tuotteita muun muassa Gapille, Tommy Hilfigerille, Levi’sille ja Abercrombie & Fitchille..
Nakashin veljekset ovat sijoittaneet vaatebisneksestä peräisin olevia varojaan Yhdysvalloissa ja Israelissa myös muiden toimialojen yrityksiin, kuten kiinteistöbisnekseen, lentomatkailuun, elintarviketuotantoon, hotelleihin ja ravintoloihin.
Nokia 6085
Nokia 6085 on Nokian syyskuussa 2006 julkaistu matkapuhelin.
Milton Barnes
Milton Barnes (16. joulukuuta 1931 Toronto – 27. helmikuuta 2001) oli kanadalainen säveltäjä, kapellimestari ja jazzrumpali. Hän opiskeli säveltämistä John Weinzweign ja Ernst Krenekin, orkesterinjohtoa Victor Feldbrillin, Boyd Neelin ja Walter Susskindin sekä pianonsoittoa Samuel Dolinin johdolla.
Barnesin tuotannossa ovat kuultavissa jazz- ja popvaikutteet. Hän vastaanotti sävellystilauksia muiden muassa Robert Aitkenilta, Liona Boydilta, Paul Brodielta, Erica Goodmanilta, Joseph Macerollolta, John Perronelta, Niagaran sinfoniaorkesterilta ja Trio Lyralta. Erica Goodmanin levytys Barnesin teoksesta "Divertimento for Harp and Strings" toi säveltäjälle parhaan klassisen sävellyksen Juno-palkintoehdokkuuden vuonna 1993.
2-metyyli-2-nitropropanoli
2-metyyli-2-nitropropanoli (CHNO) on nitroalkoholeihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään polymeeriteollisuudessa ja orgaanisten yhdisteiden valmistukseen.
2-metyyli-2-nitropropanoli on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee veteen ja moniin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin, dietyylieetteriin ja kloroformiin.
2-metyyli-2-nitropropanolia valmistetaan formaldehydin ja 2-nitropropaanin välisellä Henry-reaktiolla. Yhdistettä käytetään lateksimaaleissa lisäaineena, renkaissa parantamaan kumin ja polyesterirungon välistä adheesiota ja muiden orgaanisten yhdisteiden esimerkiksi isobutanoliamiinin valmistamiseen.
Sonja Ängeslevä
Sonja Ängeslevä, aikaisemmin Sonja Kangas, (s. 1974) on Unity Finlandin tuotejohtaja, pelitutkija ja aktiivinen pelialan verkostojen luoja. Hän on julkaissut artikkeleita ja teoksia nuorten median käytöstä ja pelaamisesta. Ennen Unityä Ängeslevä on työskennellyt muun muassa Nuorisotutkimusseuralla, VTT:llä ja Digital Chocolatessa.
Sonja Ängeslevä on toiminut vuodesta 2007 International Game Developers Association -järjestön (IGDA) Suomen-osastossa, ja 2010-luvulla hän toimi myös sen puheenjohtajana. IGDA:n puheenjohtajuuden jälkeen hänestä tuli toisen pelialan yhdistyksen, Neogamesin, puheenjohtaja. Ängeslevä on ollut myös perustamassa pelialan mentorointiohjelmaa naisille.
Vuonna 2012 Ängeslevä oli 2012 IGDA:n edustajana vastaanottamassa presidentin Suomen pelialalle myöntämää kansainvälistymispalkintoa. Seuraavana vuonna Ängeslevä valittiin Tietoviikon top100 IT-vaikuttajat -listalle, ja vuonna 2014 hän sai IGDA:n elämätyöpalkinnon työstään yhdistyksessä.
Ama Ata Aidoo
Christina Ama Ata Aidoo (s. 23. maaliskuuta 1942 Saltpond, Ghana), on ghanalainen prosaisti, runoilija, näytelmäkirjailija ja työskentelee myös yliopistossa. Hän on ollut Ghanan opetusministeri Jerry Rawlingsin kaudella. Hän asuu Ghanassa, jonne hän perusti vuonna 2000 Mbaasem-säätiön edistämään ja tukemaan afrikkalaisia naiskirjailijoita.
Aidoo on opiskellut englannin kieltä ja kirjallisuutta Ghanassa ja luovaa kirjoittamista Stanfordin yliopistossa Kaliforniassa.
Zara Nelsova
Zara Nelsova (syntyjään "Sarah Nelson" tai "Katznelson"; 23. joulukuuta 1918 Winnipeg – 10. lokakuuta 2002 New York) oli kanadalaissyntyinen, vuonna 1953 Yhdysvaltain kansalaisuuden saanut sellisti ja pedagogi. Hänen opettajiensa joukossa olivat Dezső Mahalek ja Pablo Casals.
Nelsova muutti perheineen Englantiin vuonna 1928 ja perusti siskojensa (pianistin ja viulistin) kanssa Canadian Trion, joka desiintyi Wigmore Hallissa kaudella 1928–1929 ja jatkoi toimintaansa vuoteen 1939 saakka. Resitaalidebyyttinsä Nelsova teki Lontoossa vuoden 1930 paikkeilla, ja konserttosolistina hän esiintyi ensimmäistä kertaa vuotta myöhemmin Malcolm Sargentin johtaman Lontoon sinfoniaorkesterin kanssa. Trion kanssa Nelsova kiersi Australiassa ja Afrikassa.
Vuonna 1939 Nelsova palasi Kanadaan, jossa hän vuosina 1940–1943 toimi Toronton sinfoniaorkesterin ensisellistinä. 1940-luvun alussa hän myös muodosti toisen Canadian Trio -nimisen kokoonpanon, kumppaneinaan tällä kertaa Kathleen Parlow ja Ernest MacMillan. Hän pääsi opettamaan The Royal Conservatory of Musiciin, ja New Yorkissa hän teki ensiesiintymisensä New Yorkin kaupungintalolla vuonna 1942. Vuonna 1966 hänestä tuli ensimmäinen Neuvostoliitossa kiertueen tehnyt pohjoisamerikkalaissellisti. Kaikkiaan hän esiintyi yli kolmenkymmenen orkesterin solistina. Hän esitti Euroopassa ensimmäisenä Samuel Barberin sellokonserton, jonka hän myös levytti.
Vuoteen 1990 saakka Nelsova piti jopa 80 vuosittaista esitystä; vuonna 1997 hän jätti laajamittaisen esiintymisen keskittyäkseen opetustyöhön. Hän toimi opetustehtävissä vuosina 1962–2002 Juilliard Schoolissa ja opetti myös Rutgersin yliopistossa. Hänen oppilaidensa joukossa olivat Lotte Brott ja Denis Brott.
Nelsovan soittamien instrumenttien joukossa olivat vuoden 1726 Stradivarius-sello ja vuoden 1735 Pietro Guarneriuksen sello.
Syukuro Manabe
Syukuro Manabe (; s. 21. syyskuuta 1931 Shingū, Japani) on japanilais-yhdysvaltalainen meteorologi ja klimatologi, joka oli luomassa ensimmäistä maailmanlaajuista ilmastomallia. Hänen tutkimuksensa on ollut ilmastonmuutoksesta ja ilmaston lämpenemisestä tehtyjen tutkimusten pohjalla.
Manabe syntyi Japanissa vuonna 1931. Hän valmistui Tokion yliopistosta vuonna 1958. Japanilaisille tieteilijöille oli toisen maailmansodan jälkeisenä aikana hankalaa kotimaassaan, minkä takia monet lähtivät etsimään parempia työmahdollisuuksia Yhdysvalloista, missä kylmä sota takasi monille aloille tasaisen hallituksen tuen.
Manaben Yhdysvaltoihin toi Yhdysvaltain sääviraston johtaja Joseph Smagorinsky, joka palkkasi Manaben tutkijaksi. Manabe päätyi Yhdysvalloissa kehittämään matemaattisia malleja sääoloja ja pitkiä ilmastotrendejä varten.
Manabe teki yhteistyötä Smagorinskyn ja sääviraston virtausmalliryhmän kanssa. He kehittivät ensimmäiset toimivat mallit Maan ilmastosta, minkä ansiosta oli ensimmäistä kertaa mahdollista huomioida ilmakehän ja valtamerten väliset monimutkaiset vuorovaikutukset. Manaben ja kumppaneiden malli tunnetaan nimellä yleinen virtausmalli. Tutkimus julkaistiin vuonna 1967 "Journal of Atmospheric Sciences" -lehdessä, ja se tunnustettiin nopeasti geofysiikan ja meteorologian läpimurroksi.
Manabe jatkoi yleisen virtausmallin parissa ja pyrki löytämään lisätietoja lisääntyvän hiilidioksidin vaikutuksesta ilmastoon. Työn tuloksena vuonna 1975 julkaistiin vaikutusvaltainen tutkimus, joka lisäsi uusia muuttujia ilmastojärjestelmään. Se myös osoitti ilmaston lämpenemisen voimistuvan hiilidioksidimäärän kasvaessa. Manaben tutkimusryhmä julkaisi 1970- ja 1980-lukujen aikana useita tutkimuksia, jotka olivat muodostamassa IPCC:n ensimmäisen, vuonna 1988 julkaistun maailmanlaajuisen arvion ilmastonmuutoksesta.
Manabe oli toiminut Princetonin yliopiston professorina vuodesta 1968 saakka, kun hän vuonna 1997 siirtyi Japaniin ilmastonmuutokseen keskittyneen tutkimuslaitoksen johtoon. Manabe palasi vuonna 2002 Princetonin yliopistoon vierailevaksi tutkijaksi. Vuodesta 2005 hän on toiminut Princetonin yliopiston vanhempana meteorologina, ja vuosina 2006–2013 hän oli vierailevana professorina Nagoyan yliopistossa.
Manabe on ollut vuodesta 1962 asti naimisissa Nobuko Manaben kanssa. Syukuro Manabe sai vuonna 1975 Yhdysvaltain kansalaisuuden.
Manabe on saanut useita tunnustuksia uransa aikana, ja hän kuuluu muun muassa Yhdysvaltain kansalliseen tiedeakatemiaan, Academia Europæaan ja Royal Society of Canadaan.
Manabe sai vuonna 1992 ensimmäisen Blue Planet -palkinnon. Vuonna 1997 hän sai Volvon ympäristöpalkinnon. Benjamin Franklin -mitali myönnettiin Manabelle vuonna 2016 ja Crafoord-palkinto vuonna 2018. Crafoord-palkinnon perusteluissa mainittiin, että Manaben työ on ollut perustana kaikille nykyaikaisille ilmastomalleille ja ilmastotutkimukselle, sillä hänen luomansa matemaattiset mallit antoivat tieteilijöille paremmat mahdollisuudet tutkia Maan ilmastojärjestelmää.
Sunnuntailounas
Sunnuntailounas on Atte Järvisen ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen komediasarja, jonka pääosissa näyttelevät Taneli Mäkelä, Elena Leeve, Jarkko Niemi, Santtu Karvonen sekä Samuli Niittymäki. Sarja julkaistiin keväällä 2018 C More -suoratoistopalvelussa ja se esitetään syksyllä 2018 MTV3-kanavalla.
Sarjan alussa perheen isä Tauno on juuri jäänyt eläkkeelle ja saanut oletetun sydänkohtauksen, joka paljastuu vain närästykseksi. Elämän rajallisuuteen havahtunut Tauno päättää alkaa järjestää viikottaisia lounashetkiä lastensa Eevin, Janin, Taavin ja Severin kanssa. Viikon tapahumia käydään läpi niin lounaspöydässä kuin Eevin takaumissa, joita käydään läpi hänen terapia­istunnoissaan.
"Sunnuntailounas" on saamassa toisen tuotantokauden, joka esitetään myöhemmin ilmoitettavana ajankohtana.
Keskikatsojamäärä ensiesityspäivänä MTV3-kanavalla
24 silmää
24 silmää ("Nijushi no hitomi") on Keisuke Kinoshitan käsikirjoittama ja ohjaama japanilainen draamaelokuva vuodelta 1954.
Pienen saaren kyläkoulun nuoresta naisopettajasta kertova mustavalkoelokuva perustuu Sakae Tsuboin romaaniin vuodelta 1952.
Elokuvassa nuori naisopettaja (Hideko Takamine) saapuu vuonna 1928 eristyneelle Shodoshiman saarelle vuonna 1928. Hän on aikuisten mielestä epäilyttävän moderni – pukeutuu länsimaisesti ja ajaa polkupyörällä – mutta lapset pitävät hänestä heti kovasti. Elokuva seuraa opettajan ja hänen 12 ensimmäisen oppilaansa vaiheita läpi toisen maailmansodan.¨
"24 silmää" voitti Golden Globe -palkinnon parhaasta ulkomaalaisesta elokuvasta.
Raision nuorisovaltuusto
Raision nuorisovaltuusto on Raision kaupungin vuonna 2018 perustama nuorisovaltuusto. Valtuusto koostuu 15 jäsenestä, mukaan lukien puheenjohtaja, varapuheenjohtajat ja sihteerit. Nuorisovaltuuston puheenjohtajana toimi vuonna 2018 Ville Virtanen, hänet valittiin puheenjohtajaksi 26.maaliskuuta järjestäytymiskokouksen yhteydessä. Ville Virtanen on Raision nuorisovaltuuston historian ensimmäinen puheenhohtaja. Puheenjohtaja Virtanen on puheenjohtajuutensa lisäksi Varsinais-Suomen nuorin sotaveteraaniliiton kannattajajäsen ja innokas kunniamerkkien keräilijä. Virtanen on Raision lukion 2.vuoden opiskelija.
Nuorisovaltuuston tehtävänä on tuoda raisiolaisten nuorten ajatuksia esille ja edustaa lähiseudun nuoria, sekä valvoa, että nuorten mielipiteet otettaisiin huomioon kunnallisessa päätöksenteossa. Nuorisovaltuusto on nykyään lakisääteinen toimielin, mutta se ei pysty vaikuttamaan kaupunginvaltuuston tekemiin päätöksiin.
Mansoor Ahmed
Mansoor Ahmed (, 7. tammikuuta 1968 Rawalpindi – 12. toukokuuta 2018) oli pakistanilainen maahockeypelaaja, olympiamitalisti ja maailmanmestari.
Maalivahtina pelannut Ahmed kuului Pakistanin maajoukkueeseen sen voittaessa olympiapronssia Barcelonassa 1992, maailmanmestaruuden Australiassa 1994 ja MM-hopeaa Pakistanissa 1990. Hän kuului Pakistanin joukkueeseen myös Soulin kesäolympialaisissa 1988 (Pakistan viides) ja Atlantan kesäolympialaisissa 1996 (kuudes).
Ahmed kuoli 50-vuotiaana 12. toukokuuta 2018 kärsittyään vuosia sydänongelmista. Hän oli halunnut sydänleikkaukseen naapurimaahan Intiaan.
Naisen tie (vuoden 1971 elokuva)
Naisen tie ("Phir Bhi") on Shivendra Sinhan ohjaama intialainen Bollywood-draamaelokuva vuodelta 1971. Se kertoo 38-vuotiaasta leskeksi jääneestä äidistä ja hänen 20-vuotiaasta tyttärestään, jotka yrittävät löytää paikkansa keskiluokkaisessa kaupunkiyhteisössä Mumbaissa. Äiti Manjari, biologian opettaja, tapaa työssään uuden miehen muttei uskalla ottaa ratkaisevaa askelta. Äiti ja tytär tukevat toisiaan elämänsä valinnoissa.
"Naisen tie" palkittiin vuoden parhaana hindinkielisenä elokuvana, ja samassa yhteydessä Partap Sharma palkittiin miespääosastaan.
Elokuva on esitetty Suomen televisiossa maaliskuussa 1977.
Jalkapallon Suomen Cup 2018
Jalkapallon Suomen Cup 2018 oli 64. kerran järjestetty jalkapallon Suomen Cup. Turnauksen voitti Inter, joka voitti loppuottelussa HJK:n 1–0.
Richard Carapaz
Richard António Carapaz Montenegro (s. 29. toukokuuta 1993) on ecuadorilainen maantiepyöräilijä.
Carapaz aloitti ammattilaisuransa Strongman Campagnolo Wilier -tallissa alkuvuodesta 2016. Kilpailuaan välillä amatöörinä Lizarte - A.D. Galibier -joukkueessa hän on heimäkuun 2016 lopulta lähtien edustanut Team Movistaria.
Carapaz voitti Montevergine di Mercoglianoon päättyneen kahdeksannen etapin Italian ympäriajossa 2018. Kokonaiskilpailussa hän sijoittui neljänneksi.
Lähteet: Cycling Archives, Pro Cycling Stats
Peter Appleyard
Peter Appleyard (26. elokuuta 1928 Cleethorpes, Englanti – 17. heinäkuuta 2013 Eden Mills, Ontario) oli brittiläissyntyinen jazzmuusikko. Hän toimi alun perin rumpalina synnyinmaassaan, mutta muutti vuonna 1949 Bermudalle ja sitten vuonna 1951 Torontoon, jossa aloitti vibrafonin soittamisen. Hän pääsi esiintymään Billy O'Connorin kanssa ja muun muassa CBC:n radiossa jazzpianisti Calvin Jacksonin kanssa. Vuonna 1957 Appleyard perusti oman kokoonpanonsa, joka toimi Torontossa, mutta kiersi laajasti Pohjois-Amerikkaa ja esiintyi Yhdysvaltain televisiossa. Vuoden ajan yhtye säesti laulaja Gloria DeHavenia.
Appleyard juonsi Patti Lewisin kanssa radio-ohjelmaa "Patti and Peter" (1961–1962) ja Guido Basson kanssa televisio-ohjelmaa "Mallets and Brass" (1969). Vuosina 1977–1980 hän toimi "Peter Appleyard Presents" -televisioshow'n juontajana. Samanaikaisesti Appleyard oli Torontossa suosittu esiintyjä ja johtava lyömäsoittaja kaupungin teatteri- ja studio-orkestereissa. Big band -nostalgia johti All Star Swing Bandin perustamiseen vuonna 1982. Sen sovittajana toimi Rick Wilkins. Kokoonpano esiintyi Toronton seudulla, New Yorkissa ja festivaaleilla, kuten Monctonin jazzfestivaalilla Sveitsin Bernissä vuonna 1998.
Appleyard sai kansainvälistä huomiota jazzpiireissä 1970-luvulla soittamalla klarinetisti Benny Goodmanin sekstetissä, jonka kanssa hän kiersi Euroopassa ja Australiassa. Hän soitti Goodmanin kanssa muun muassa kolmessa konsertissa Carnegie Hallissa, New Yorkissa. Vuonna 1985 Appleyard perusti Goodman-tribuuttiyhtyeen Abe Mostin ja Peanuts Huckon kanssa. Hän teki yhteistyötä myös sellaisten muusikoiden kuin Mel Tormén, Dick Hymanin, Diana Krallin, Rob McConnellin, Ann Murrayn, Oscar Petersonin ja Hagood Hardyn kanssa.
Jack Batten vertasi 2. lokakuuta 1975 "Toronto Globe and Mail" -julkaisussa Appleyardia tyylillisesti Red Norvoon. Appleyard pääsi Kanadan ritarikuntaan vuonna 1992.