Pavel Sudoplatov
Pavel Anatoljevitš Sudoplatov (; 7. heinäkuuta 1907 Melitopol, Ukraina – 26. syyskuuta 1996) oli korkea-arvoinen Neuvostoliiton tiedusteluvirkailija. Hän palveli kenraaliluutnantin arvoisena NKVD:ssa eli Neuvostoliiton sisäisessä turvallisuusministeriössä. Sudoplatovin johtama erikoisoperaatioiden yksikkö oli nimeltään ”Osasto S” – ja se oli suoraan alistettu sisäasiainministeri Lavrenti Berijalle, joka oli myös NKVD:n päällikkö (Nikolai Ježovin jälkeen). Sudoplatov otti vastaan toimintakäskyjä myös generalissimus Josif Stalinilta, jota kävi tapaamassa muutamia kertoja vakoilijauransa aikana.
Sudoplatov liittyi jo nuorena ns. tsekisteihin, eli Tšekaan. Hänen johdollaan toteutettiin neuvostoemigrantti Lev Trotskin salamurha Meksikossa vuonna 1940. Tappotehtävän toteutti espanjalaissyntyinen Ramon Mercader, teräasetta käyttäen. Trotski ei kuollut heti, vaan myöhemmin vammoihinsa sairaalassa. Nuori Sudoplatov suoritti Ukrainassa myös itse eliminointi-tehtävän, salamurhaten vastavallankumouksellisen Jevhen Konovaletsin. Pavel Sudoplatov vietti myös Suomessa lyhyen aikaa vangittuna.
Pavel Sudoplatov ohjasi myös vakoilurengasta, joka keräsi ydintutkimukseen liittyviä tietoja – sekä Englannista että Yhdysvalloista. Merkittävimpiä näistä asiamiehistä jotka myivät tietoja itään, olivat brittiläinen Alan Nunn May sekä natsi-Saksasta paennut, kommunistipuolueen jäsen Klaus Fuchs. Myös Cambridgen rengas - eli "viisikko" sivusi Sudoplatovin salaista tiedustelu-uraa. Viisikon jäsenet solutettiin suurlähetystön sekä Cambridgen yliopiston kautta. Näistä henkilöistä osa muutti pysyvästi
Neuvostoliittoon, kuten Kim Philby. Vakoilurenkaan paljastuminen oli valtava takaisku Iso-Britannialle aikanaan.
Sudoplatov kertoo omassa muistelmateoksessaan, että kuuluisaa tiedemiestä J. Robert Oppenheimeria koetettiin lähestyä Neuvostoliiton taholta ydintutkimukseen liittyvissä asioissa, jopa useastikin. Samoin sen, ettei tämä itse koskaan paljastanut luottamuksellista tietoutta neuvostoliittolaisille taikka näiden edustajille. ”Oppy” joutui ongelmiin muutoin, lähinnä naiivin avomielisyytensä johdosta. Se johti muun muassa. Oppenheimerin turvaluokitustason alentamiseen sekä syrjityksi joutumiseen myöhempänä. Hän kärsi erityisesti Joseph McCarthyn epäamerikkalaisuutta tutkineen komission toimista, joutuen vähämerkityksiseen asemaan elämänsä loppuvaiheessa. Sudoplatovin mukaan, oli Oppenheimer kuitenkin edesauttanut ”myyrien pesiytymistä” Manhattan-projektiin merkittävästi, esimerkiksi rekrytoimalla Klaus Fuchsin. Fuchs oli Oppenheimerin käsityksen mukaan lahjakas ja ansioitunut tutkija. Toinen keskeinen ”myyrä” Fuchsin ohella oli Enrico Fermin assistentti, italialaistaustainen Bruno Pontecorvo. Fuchsin lailla Pontecorvo emigroitui itäblokkiin.
Fyysikko Oppenheimerin lähellä palveli kuitenkin sellaisia henkilöitä, jotka salaista tietoutta vuosivat eteenpäin. Sudoplatov oli kertonut Neuvostoliiton ydinsalaisuuksien eräänä merkittävimmistä lähteistä, olleen tanskalaisen ydinfyysikko Niels Bohrin. Bohr oli suhtautunut joviaalisti tiedonjakoon Yhdysvaltain ja Ison Britannian ulkopuolelle, tarkoittaen lähinnä itäistä liittolaista NL:oa. Tätä tapaamaan kotimaahansa Tanskaan lähetettiin akateemisessa peitetehtävässä esiintynyt NKVD:n agentti Elizaveta Zarubina, jolle Bohr auliisti oli pyydetyt tiedot kertonut. Bohrin panos oli niin merkittävä, että tämän antamien tietojen pohjalta kyettiin käynnistämään Neuvostoliiton ensimmäinen ydinvoimala. Tätä ennen venäläisille oli jo päässyt tapahtumaan ydinonnettomuus, mikä oli johtunut plutoniumin virheellisestä käsittelystä.
Neuvostoliitossa kutsuttavan suuren isänmaallisen sodan aikana eli toisessa maailmansodassa Pavel Sudoplatov vastasi erilaisista operatiivisista solutusryhmistä. Ne harjoittivat tiedustelun ohella, sekä sabotaasia että vihollisen harhauttamista eli disinformaatiota. Operaatiot toteutettiin usein vihollislinjojen takana selustassa.
Sudoplatov paljastaa elämäkerrassaan myös ruotsalaisen teollisuusmagnaatti Raoul Wallenbergin kohtalon. Tämä salamurhattiin Sudoplatovin käsityksen mukaan myrkkyruiskeella Ljubjankan erityisvankilassa, sekä ruumis ja asiakirjat olisi tämän jälkeen hävitetty. Salaisen myrkkylaboratorio X:n olemassaolo paljastetaan niin ikään. Laitos oli nimeltään "Toksikologian Laboratorio Nro 2" -ja se sijaitsi Moskovassa. Laitosta johti professori Grigori Moisejevitš Maironovski, jonka Sudoplatov oletti Wallenbergin likvidoineen. Wallenberg katosi toisen maailmansodan lopputiimellyksessä Unkarissa. Myös Maironovski pidätettiin sekä teloitettiin myöhemmin, raa'an pahoinpitelemisen jälkeen: NKVD:n omaksuman käytännön mukaisesti, jossa pääsääntöisesti kiusallisia todistajia ei eloon jätetä.
Myös niin kutsutun rautaesiripun syntymisestä idän ja lännen välille Sudoplatov luo aiemmasta poikkeavan käsityksen. Hänen mukaansa Neuvostoliitto alkoi osoittaa epäluottamusta länttä kohtaan jo toisen maailmansodan loppuvaiheissa, Saksan alettua luhistua ja Neuvostoliiton miehitettyä Itä-Euroopan. Tämä tapahtui paljon ennen Winston Churchillin Missourin Fultonissa maaliskuussa 1946 pitämää kuuluisaa puhetta. (s. 322) Sudoplatov kertoo omanneensa lukuisia kontakteja tuon ajan keskeisiin vaikuttajiin Itä-Euroopan maissa, joista muodostui kylmän sodan kaudeksi nk. vasalli- taikka ”puskurivaltioita” Neuvostoliitolle.
Eräs merkittävä paljastus oli ns. ”Berliinin kriisin” vuonna 1948 olleen puhdas Stalinin tekemä manipulaatio. Stalin olisi masinoinut eli luoneen provosoidusti Berliinin saarron, siirtääkseen lännen huomion kokonaan pois Kiinan tapahtumista. Kommunistit ottivat Kiinan alueet valtakomentoonsa vuoteen 1949 mennessä. Stalin oli suhtautunut Mao Zedongiin kunnioittavasti - mutta nuorempana kolleganaan. Yhdysvaltain presidentti Harry S. Truman oli suunnitellut peräti atomipommituksia Tsiang Kai-sekin johtamien kansallismielisten voiton turvaamiseksi ja kommunisteja vastaan, joutuen kuitenkin tästä suunnitelmasta luopumaan. Korean sotaa alettiinkin sotimaan jo tästä vain vuoden, pari myöhempänä. Tuon sodan kaikkein kriittisimmässä vaiheessa, esitti länsiliittoutuneiden ylipäällikkö Douglas MacArthur vaatimuksen atomipommituksien tekemisestä. Nämä kuitenkin torjuttiin.
Venäläiset olivat laatineet omat suunnitelmansa sen laskelman varaan, ettei länsi kykenisi kahdella rintamalla käytyyn atomisotaan samanaikaisesti. Salaisia raportteja Neuvostoliitolle toimitti muun muassa Donald Mclean.
Pavel Sudoplatov vangittiin pian Stalinin kuoleman jälkeen. Hän joutui viettämään vankiloissa toistakymmentä vuotta, vapautuen vankeudesta 21. elokuuta 1968. Sudoplatov rehabilitoitiin vasta vuonna 1990, joskaan tämä ei saanut takaisin sodan aikana hänelle myönnettyjä kunniamerkkejä. Viime vuosinaan kenraaliluutnantti Sudoplatov oli kärsinyt sydänvaivoista. Hänen poikansa, Anatoli on tiedemies Moskovan yliopistossa Venäjällä. Pavel Sudoplatovin juutalaissyntyinen aviovaimo Emma (o.s. Kaganova, k. 1988) oli myös korkea-arvoinen tiedusteluvirkailija NKVD:ssa. Hän koulutti salaisia agentteja tehtäviinsä, ollen everstiluutnantin arvoinen.