Yhdysvaltain poliittinen historia 1774–1901
Yhdysvaltain poliittisen historian voidaan katsoa alkaneen vuonna 1774, jolloin ensimmäinen mannermaakongressi kokoontui Philadelphiassa ja ajatus emämaa Iso-Britanniasta irtautumisesta syntyi. Vapaussodan jälkeen Yhdysvallat itsenäistyi ja liittovaltion hallinto siirrettiin siirtokuntien kongressilta Yhdysvaltain kongressille ja presidentille. Tästä huolimatta jokaisella osavaltiolla on myös oma kongressinsa (), joka säätelee osavaltion omia lakeja.
Tämä artikkeli käsittelee Yhdysvaltain poliittista historiaa ensimmäisestä siirtokuntien kongressista presidentti William McKinleyn salamurhaan 14. syyskuuta 1901 saakka. Vaikka presidentiksi noussut varapresidentti Theodore Roosevelt ehtikin toimia presidenttinä loppuvuoden 1901, ei hänen valtaannousunsa aikaisia poliittisia tapahtumia enää käsitellä artikkelissa.
Vuonna 1789 valitsijamieskokous valitsi vapaussodassa kunnostautuneen kenraali George Washingtonin yksimielisesti Yhdysvaltain ensimmäiseksi presidentiksi. Merkittävimmät syyt Washingtonin valintaan olivat hänen sotilaalliset ansionsa, osallistuminen perustuslain allekirjoitukseen ja kansan luottamus. Washington käytti presidenttinä toimeenpanovaltaansa hyvin harkiten, sillä jokainen hänen tekonsa muovasi presidentin myöhemäpää asemaa Yhdysvalloissa.
Vaikka Washingtonin presidenttikausilla hallituksella ei ollut muodollista perustuslaillista asemaa, delegoi Washington tehtäviään neuvonantajilleen. Merkittävimmät näistä olivat varapresidentti John Adams, ulkoministeri John Jay (siirtyi myöhemmin korkeimman oikeuden tuomariksi, tilalle Thomas Jefferson) ja sotaministeri Benjamin Lincoln. Samalla Yhdysvaltoihin muodostuivat maan ensimmäiset poliittiset puolueet, kun vahvaa liittovaltiota kannattanut Alexander Hamilton perusti federalistisen puolueen ja osavaltioiden itsemääräämisoikeutta tukenut Jefferson demokraattis-republikaanisen puolueen. Washington itse pysyi poliittisesti sitoutumattomana.
Washingtonin presidenttikausilla Yhdysvallat noudatti puolueettomuuspolitiikkaa. Kun Ranska ja Iso-Britannia ajautuivat vuonna 1793 sotaan, päätti Washington pitää Yhdysvallat erillään sodasta. Hänen mielestään Yhdysvaltain tulisi kehittää vahvempi armeija ennen kuin se olisi valmis osallistumaan aseellisiin konflikteihin.
Vuonna 1797 Yhdysvaltain toiseksi presidentiksi valittiin federalisti John Adams. Varapresidentiksi äänestettiin Thomas Jefferson. Adamsin kaudella Yhdysvallat pyrki luomaan paremmat kauppayhteydet Ranskaan. Yritykset kuitenkin epäonnistuivat, kun Ranskan ulkoministeri Charles Maurice de Talleyrand halusi Yhdysvalloilta lahjuksia ennen kuin suostui neuvottelemaan. Yhdysvallat kieltäytyi ja maat ajautuivat lyhyeen merisotaan.
Yksi Adamsin kauden merkittävimmistä ja kiistellyimmistä lakimuutoksista oli "Alien and Sedition Acts" -laki. Lain nojalla Yhdysvaltain presidentille annettiin oikeus karkottaa sellaisesta maasta tullut siirtolainen, jonka kanssa Yhdysvallat oli sodassa. Lisäksi laki velvoitti lehtiä sensuroimaan hallitusta kritisoineet kirjoitukset.
Vuonna 1801 presidentiksi nousi demokraattis-republikaani Thomas Jefferson varapresidenttinään Aaron Burr. Jeffersonin kaudella tehdyn Louisianan oston ansiosta Yhdysvaltain pinta-ala lähes kaksinkertaistui. Yhdysvallat pyrki aluksi pysymään erossa vuonna 1803 alkaneista Napoleonin sodista, mutta brittien ja ranskalaisten hyökättyä yhdysvaltalaisten kauppa-alusten kimppuun Jefferson asetti maat kauppasaartoon vuonna 1807. Saarto vahingoitti vakavasti Yhdysvaltain taloutta ja se purettiin jo seuraavana vuonna.
Vuonna 1808 presidentiksi valittiin demokraattis-republikaanien James Madison ja varapresidentiksi George Clinton. Madisonin kaudella federalistien perustaman kansallisen pankin toimilupa meni umpeen ja kongressin piti äänestää pankin jatkosta. Koska kongressissa oli tuolloin huomattava demokraattis-republikaanien enemmistö, pankin jatkaminen evättiin. Vuonna 1816 kongressi päätti kuitenkin perustaa toisen kansallisen pankin, joka kuitenkin ajautui konkurssiin parikymmentä vuotta myöhemmin.
Yhdysvaltain sotapolitiikka muuttui radikaalisti Madisonin kausien aikana. Jeffersonin kaudella aloitetun kauppasaarron takia Iso-Britannia oli alkanut värväämään yhdysvaltalaisia kauppalaivoja ja intiaaneja sotatoimiin Yhdysvaltoja vastaan. Samaan aikaan sotahaukkoina tunnettu demokraattis-republikaanipoliitikkojen ryhmä kongressissa ajoi läpi useita armeijaa tukeneita lakiehdotuksia. Armeijan tukeneminen huipentui vuonna 1812, kun kongressi julisti sodan Iso-Britanniaa vastaan. Britit olivat sodassa pitkään niskan päällä, jonka takia sotaa kritisoitiin Yhdysvalloissa ankarasti. Britanniaa huomattavasti heikommasta asevarustelusta huolimatta Yhdysvallat sai joitakin merkittäviä voittoja, lähinnä kenraali Andrew Johnsonin ansiosta, ja sota päättyi ratkaisemattomana vuonna 1815.
Demokraattis-republikaanien James Monroe voitti selvästi vuoden 1816 vaalit ja nousi seuraavana vuonna maan viidenneksi presidentiksi. Monroen ensimmäisellä kaudella Yhdysvallat pyrki parantamaan välejään Espanjaan. Maiden välit olivat huonontuneet Yhdysvalloille kuuluneen Georgian ja Espanjan Floridan välisten rajakonfliktien takia. Yhdysvallat pyrki ratkaisemaan ongelman ostamalla Floridan viidellä miljoonalla dollarilla: tämä kuitenkin aiheutti maan ensimmäisen laajan finanssikriisin.
Toinen Monroen ensimmäisellä kaudella puhuttanut ongelma oli orjuuskysymys. Kun Missouri pyrki Yhdysvaltain osavaltioksi, ryhtyivät pohjois- ja etelävaltiot kiistelemään siitä, tulisiko uudessa osavaltiossa sallia orjuus vai ei. Kongressi hyväksyi lopulta niin kutsutun Missourin kompromissin, joka salli Missourissa orjuuden, mutta kielsi sen Mainessa.
Toisella presidenttikaudellaan Monroe halusi kasvattaa Yhdysvaltain vaikutusvaltaa maailmalla. Vuonna 1823 hän julkaisi yhdessä John Quincy Adamsin kanssa niin kutsutun Monroen opin, jonka mukaan Yhdysvallat ei sotkeudu Euroopan asioihin, kunhan eurooppalaiset eivät yritä perustaa uusia siirtokuntia Amerikan mantereelle.
Vuonna 1825 presidentiksi nousi vaaleissa lahjonnasta syytetty kansallis-republikaani John Quincy Adams, John Adamsin poika. Lahjontaepäilyjen takia Adamsilla ei usein ollut kongressin tukea takanaan ja useat hänen ajamansa muutokset kaatuivat Andrew Jacksonin kannattajien vastustukseen. Yksi merkittävimmistä Adamsin kauden aikaisista päätöksistä oli kuitenkin Erien kanavan rakentaminen, jolla suurilta järviltä saatiin vesiyhteys Yhdysvaltain itärannikolle.
Vuoden 1828 presidentinvaalit olivat yhdet aikakauden suosituimmista: äänioikeuttaan käytti nelinkertainen määrä ihmisiä edellisiin presidentinvaaleihin verrattuna. Vaalit voitti lopulta sotasankarina tunnetuksi tullut kenraali Andrew Jackson. Jackson oli hyvin omavaltainen presidentti ja hänestä käytettiinkin pilkkanimeä "Kuningas Andrew I". Samalla maan poliittiset puolueet muotoutuivat uudelleen. Demokraattis-republikaanisen puolueen tilalle syntyi Jacksonia tukenut demokraattinen puolue ja federalistisesta puolueesta Jacksonia vastustanut Whig-puolue.
Jacksonin presidenttikausien aikana kansallinen pankki velkaantui pahasti. Kongressi hyväksyi pankin elvytyspaketin, mutta Jackson käytti veto-oikeuttaan ja esti elvytyksen. Tämän seurauksena pankki kaatui muutamaa vuotta myöhemmin.
Jacksonin toisen kauden alussa Etelä-Carolina kieltäytyi maksamasta korkeita veroja liittovaltiolle. Konfliktin välttämiseksi kongressi oli jo valmis alentamaan verotusta, mutta Jackson päätti uhata osavaltiota liittovaltion armeijalla mikäli tämä ei luovu vaatimuksistaan. Etelä-Carolina perui vaatimuksensa, eikä verotusta tarvinnut leikata. Samaan aikaan Etelä-Carolinan konfliktin kanssa Georgiassa oli syntymässä uusi välikohtaus cherokee-intiaanien ja uudisasukkaiden välille: uudisasukkaat olivat vallanneet intiaaneilta laittomasti valtavia maa-alueita. Riita sovittiin lopulta, kun intiaanit suostuivat vaihtamaan maansa uuteen alueeseen Arkansasista. Uudelleensijoitus vaati kuitenkin tuhansien intiaanien hengen.
Vuonna 1837 presidentiksi nousi demokraatti Martin Van Buren. Pian Van Burenin kauden alkamisen jälkeen Yhdysvallat ajautui pahaan finanssikriisiin, joka johtui suurimmilta osin Andrew Jacksonin tekemistä varainsiirroista liittovaltiolta osavaltioiden pankeille. Pankkien kaatuminen johti tuhansien yhdysvaltalaisten työpaikkojen ja maatilojen menettämiseen. Van Buren pyrki edeltäjänsä tavoin nostamaan deflaatiota ja sai näin parannettua taloustilannetta hiukan.
Vuodesta 1838 eteenpäin yhdysvaltalaiset siirtolaiset ryhtyivät asettumaan Mainen ja Kanadan väliselle raja-alueelle, jonka hallinnasta Iso-Britannia ja Yhdysvallat kiistelivät. Kun alueella oleskelleet britit ryhtyivät hätistelemään yhdysvaltalaisia siirtolaisia, lähetti hallitus alueelle liittovaltion armeijan joukkoja. Iso-Britannia ja Yhdysvallat kuitenkin sopivat riidan rauhanomaisesti allekirjoittamalla vuonna 1843 Webster–Ashburtonin rauhan.