Seversky P-35
Seversky P-35 oli yksi ensimmäisistä kokometallirakenteisista yksitasoisista hävittäjäkoneista, joissa oli sisään vedettävä laskuteline ja jossa oli sovellettu laajasti kuorirakennetekniikkaa. Koneen kehitti Seversky Aircraft Corporation pääsuunnittelijanaan Alexander Kartveli. Seversky Aircraft Corporation vaihtoi nimensä vuonna 1939 Republic Aviation Corporationiksi.
Seversky Aircraft Corporationin ensimmäinen hävittäjäkone oli Alexander Kartvelin suunnittelema kaksipaikkainen kiinteällä laskutelineellä varustettu hävittäjäkone tunnuksella SEV-2XP. Kone lensi ensilentonsa keväällä 1935, mutta se vaurioitui 18. kesäkuuta 1935. Kone rakennettiin uudelleen yksipaikkaiseksi hävittäjäkoneeksi SEV-1XP ja varustettiin sisään vedettävällä laskutelineellä.
SEV-1XP osallistui Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien evaluointiin maaliskuussa 1936 ja tuli valituksi 16. kesäkuuta 1936. Seversky sai 77 koneen tilauksen vaihtaen sarjatuotantoversiolle tunnuksen AP-1. Tilaus vahvistettiin vuoden 1937 alussa ja kone sai Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien tunnuksen P-35. Ensimmäiset koneet ehtivät palvelukseen vielä vuonna 1937, mutta 76. sarjakone toimitettiin vasta elokuussa 1938. Sarjan viimeisestä eli 77. koneesta tehtiin XP-41.
Seversky kehitti AP-1:tä eteenpäin. AP-2:ssa oli tehokkaampi moottori, uudelleensuunniteltu siiven keskiosa keskellepäin kääntyvine laskutelineineen. Seuraavan Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien evaluoinnin voitti kuitenkin Curtiss Hawk syyskuussa 1937. AP-2:n osista kehitettiin AP-7, joka lensi alkuvuodesta 1938. Moottoritehoa oli jälleen nostettu, mutta siipi taakse kääntyvine laskutelineineen oli peräisin AP-1:stä. Prototyyppi ei saavuttanut menestystä ja se myytiin Ecuadoriin.
AP-2:n pohjalta suunniteltiin myös AP-4, joka oli suunniteltu hävittäjäksi toimimaan korkealla. Koneessa oli turboahtimella varustettu 1200 hv:n Pratt&Whitney Twin Wasp R-1830-SC2G -moottori ja ohjaamon taakse asennetun turboahtimen vuoksi pidennetty takarunko. Kone osallistui Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien testeihin helmi-maaliskuussa 1939, joskin syttyi ilmassa tuleen 22. maaliskuuta 1939. Ilmavoimat tilasi kuitenkin 13 evaluointikonetta tunnuksella YP-43; koneesta syntyi myöhemmin Republic P-43 Lancer.
AP-7:n pohjalta suunniteltiin AP-9, jossa oli AP-7:n siipirakenne taakse kääntyvine laskutelineineen mutta 1050 hv:n Pratt&Whitney Twin Wasp R-1830-SC3-G. Kone valmistui vuonna 1939 ja sitä tarjottiin Yhdysvaltain armeijan ilmavoimille, joka kuitenkin piti enemmän turboahdetulla moottorilla varustetusta AP-4:stä. Kone myytiin Ecuadoriin. Samaan evaluointiin AP-4:n ja AP-9:n kanssa vuonna 1939 osallistui myös XP-41, jossa oli mekaanisella kaksivaiheisella ahtimella varustettu 1200 hv:n Pratt&Whitney Twin Wasp R-1830-19 -moottori. Koneen rakenne vastasi muutoin AP-4:ää.
Vientiä varten Seversky rakensi AP-1:n pohjalta vientiversion EP-1-68. Kone vastasi muutoin AP-1:tä mutta siinä oli AP-4:n tapaan pidempi takarunko. Moottorina oli 1050 hv:n Pratt&Whitney Twin Wasp R-1830-S1C1-G. Konetta esiteltiin muun muassa Ruotsissa huhtikuussa 1939 ja 29. kesäkuuta Ruotsi tilasi ilmavoimilleen aluksi 15 konetta tunnuksella EP-1-106 ja 11. lokakuuta toisena tilauksena 45 konetta. 5. tammikuuta 1940 tilattiin vielä 60 konetta. Prototyyppi EP-1-68 myytiin Ecuadoriin AP-7:n ja AP-9:n kanssa.
Ruotsi sai ensimmäisen ja toisen tilauksen 60 konetta kesällä 1940 ja ne otettiin Ruotsin ilmavoimien palveluskäyttöön tunnuksella J 9. Yhdysvaltain hallituksen asettama aseiden vientikielto astui voimaan 2. heinäkuuta 1940, jolloin Ruotsilta jäivät saamatta loput 60 EP-1-106-konetta. Ne otettiin Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien käyttöön tunnuksella P-35A.
Yhtä aikaa AP-1:n kanssa Seversky rakensi kaksipaikkaisen version SEV-2PA. Koneen sai maakenttäversiona tunnuksella 2PA-L ja kellukeversiona tunnuksella 2PA-A. Euroopan vientiponnisteluja varten rakennettiin versio 2PA-202 (tai 2PA-BX), jossa oli 1100 hv Pratt&Whitney Twin Wasp R-1830-S3C -moottori. Japanin laivaston ilmavoimille tilattiin saattohävittäjiksi 20 konetta tunnuksella 2PA-B3. Koneet palvelivat tunnuksella A8V1 lähinnä tiedustelutehtävissä ja kaksi koneista luovutettiin Asahi Shimbun -sanomalehdelle. Ruotsin ilmavoimat tilasi 52 kappaletta 2PA-BX:ää syöksypommittajiksi, mutta se sai näistä vain kaksi ennen aseiden vientikiellon astumista voimaan. Loput koneet päätyivät Yhdysvaltain armeijan ilmavoimille, jotka käyttivät koneita harjoituskoneina tunnuksella AT-12 Guardsman. Näiden lisäksi yksi 2PA-L ja 2PA-A sekä valmistuslisenssi myytiin Neuvostoliitolle maaliskuussa 1938, mutta lisenssillä ei rakennettu yhtään konetta.
Capronin tytäryhtiön Reggianen väitetään kopioineen Seversky P-35:n. Kone – Reggiane Re.2000 – lensi ensilentonsa 24. toukokuuta 1939. Koneen muodosta ja päämitoista päätellen suunnittelijat ovat vähintään ottaneet vaikutteita P-35:stä. Moottorina koneessa oli 1040 hv:n Piaggio P.XI RC 40D. Konetta myytiin Ruotsiin 60 kpl ja Unkariin 70 kpl; Unkari hankki myös valmistuslisenssin ja rakensikin 203 kappaletta 930 hv:n Gnome-Rhone 14Kfs Mistral-Major -moottorilla varustettua konetta vuosina 1943–1944. Näiden lisäksi rakennettiin 17 konetta Italian ilmavoimille ja kahdeksan merivoimien ilmavoimille. Ruotsi sai ensimmäiset Reggianensa syyskuussa 1941 ja koneet palvelivat Ruotsin ilmavoimissa tunnuksella J 20 vuoteen 1945 saakka.
Seversky P-35 oli vanhentunut hävittäjäkoneena jo kun viimeisiä tuotantokappaleita otettiin vastaan elokuussa 1938. Kone vedettiin kuitenkin Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien ensi linjan hävittäjän tehtävistä vasta vuonna 1941. Ruotsiin tarkoitetuista 60:stä Republic P-35A -koneesta, joista viimeinen valmistui 7. helmikuuta 1941, pääosa toimitettiin Filippiineille, jossa ne palvelivat operatiivisessa käytössä 8. joulukuuta 1941 – 3. tammikuuta 1942 (vain neljä viikkoa). Tämän jälkeen koneet siirrettiin toisarvoisiin tehtäviin ja koneiden tunnus muutettiin muotoon RP-35A, missä kirjain R korostaa rajoitettua käyttöä. Viimeinen lento Filippiineillä tehtiin 3. toukokuuta 1942, minkä jälkeen koneet siirrettiin opetusvälineiksi.
Seversky lähetti merikuljetuksessa ensimmäiset 20 konetta Ruotsiin tammikuussa 1940 ja pian perään kuusi konetta. Näistä 16 toimitettiin Trondheimin kautta Ruotsiin ennen Norjan-miehitystä ja neljä miehityksen jälkeen. Toisen lähetyksen kuusi konetta seikkailivat perille eri satamien kautta. Loput 34 konetta kuljetettiin kesällä 1940 Ison-Britannian, Petsamon ja Haaparannan kautta Ruotsiin.
J 9:t (EP-1-106/P-35A) palvelivat Ruotsin ilmavoimissa Barkarbyssä toimineessa laivueessa F 8. Sodan päättyessä jäljellä oli 51 konetta, joista osaa käytettiin tiedustelukoneena Nyköpingissä toimineessa laivueessa F 11, Uppsalassa toimineessa laivueessa F 20 ja Malmslätillä toimineessa laivueessa F 3. Viimeisiä seitsemää konetta käytettiin 27. syyskuuta 1952 saakka.
Seversky ei ollut vertailulistalla Suomen tehdessä hävittäjähankintoja vuosina 1936–1937, jolloin valituksi tuli Fokker D.XXI. Severskyn vientiponnistelut Eurooppaan olivat kuumimmillaan vasta vuonna 1939. Suomen ilmavoimille tarjottiin EP-1:tä keväällä 1939. Tällöin puolustusneuvosto piti välttämättömänä koneiden hankintaa. Seversky EP-1 esiintyy 25. toukokuuta 1939 päivätyssä vertailutaulukossa, jossa vertailtiin uuden Lentolaivue 28:n kalustoksi kaavailtuja konetyyppejä. Tämän vertailun lopputuloksena päätettiin 8. kesäkuuta 1939 tilata Valtion Lentokonetehtaalta kotimaisen hävittäjän – VL Myrsky – suunnittelu ja prototyyppi, 9. syyskuuta 1939 päätettiin tilata 50 Fokker D.XXI -hävittäjää Valtion Lentokonetehtaalta, 10. syyskuuta 1939 ostaa Seversky EP-1 hävittäjiä, valmistuslisenssi sekä raaka-aineet sekä lopulta 23. lokakuuta 1939 tilata 25 Fiat G.50 -hävittäjää Italiasta.
Marraskuussa 1939 Seversky tarjosi 66:ta EP-1:tä 5-9 kuukauden toimitusajalla Oslon kautta toimitettuna. Oy Grönblom tarjosi 50 konetta Lontoon ja Helsingin kautta kuljetettuna touko-syyskuussa 1940 ja vielä erään tykistöupseerin vaimo välitti 70 koneen tarjouksen. Ruotsi oli kuitenkin ollut nopeampi ja saanut Severskyn tuotantokapasiteetin. Koska Ruotsikin sai ensimmäisen koneensa vasta huhtikuussa 1940, on perusteltua väittää, että Suomi ei olisi onnistunut saamaan koneita millään keinolla talvisotaan.Vapaasti kantava alataso. Metallirakenteinen ja -pintainen. Taakse ja osittain siiven sisään kääntyvä laskuteline (eräissä malleissa sisäänpäin kääntyvä laskuteline).