BMC A -sarjan moottorit
A-sarjan moottorit ovat alun perin Austin Motor Companyn suunnittelemia ja rakentamia, nestejäähdytteisiä, nelisylinterisiä rivimoottoreita. Ne tulivat markkinoille vuonna 1951, Austin A30-mallin voimanlähteenä, ja niiden tuotanto päättyi vuonna 2000, Minin valmistuksen loppumisen myötä. Moottoria käytettiin sekä pitkittäisasennuksessa takavetoisiin että poikittaisasennuksessa etuvetoisiin autoihin. Sylinterilohko ja -kansi ovat valurautaa, kampiakseli on tuettu kolmella runkolaakerilla. Yksirivisen ketjun käyttämä nokka-akseli sijaitsee lohkossa, useissa versioissa on lohkon kyljessä peltiluukut, joiden kautta on pääsy venttiilinnostajille. Venttiilikoneisto on työntötankojen ja keinuvipujen käyttämä OHV. Sylinterikannen suunnitteli kansispesialisti Harry Weslake — hän suunnitteli kansia mm. Jaguarille, sekä moneen voitokkaaseen kilpamoottoriin. Moottoriversiot ovat kahta poikkeusta lukuun ottamatta ns. pitkäiskuisia. ts. poraus on pienempi kuin iskunpituus.
Jo 1930-luvulla alkaneen yhteistyön tiimoilta japanilainen Nissan alkoi 1950-luvun alussa valmistaa A-sarjan moottoreita lisenssillä. Pian tehdas kehitti niitä edelleen ja A-sarjan moottorit olivat perusta monelle Nissanin omalle moottorille. Syystä voidaan katsoa Nissanin luotettavan maineen muodostuneen 1960 - 70 lukujen, Austin A-sarjan moottoreihin perustuvan tekniikan ansiosta.
Kaikissa versioissa oli valurautainen lohko ja kansi, venttiilikoneisto OHV, kaksi venttiiliä per sylinteri. Moottoreista oli myös diesel-versioita, BMC:n traktorisovelluksiin.
Kaikki A-sarjan moottorit 1970-luvun puoliväliin asti ovat väriltään vihreitä ( Middle Bronze Green ) British Standard 381C värikortin koodin 223 mukaisesti. Tämä ei koske muualla kuin Britanniassa valmistettuja moottoreita.
Ensimmäisen A-sarjan moottorin iskutilavuus oli 803 cc. Moottori oli ns. pitkäiskuinen, koska sen poraus ( 58 mm ) oli pienempi kuin iskunpituus ( 76,2 mm ). Yksi Zenith-alaimukaasutin tai SU-kaasutin.
Sovellukset:
Vuonna 1956 iskutilavuutta nostettiin 948 kuutiosenttimetriin. Tämä tapahtui suurentamalla porausta ( 62,9 mm ), iskunpituuden pysyessä entisellään ( 76,2 mm ).
Sovellukset:
BMC Mini-traktoreihin tehty diesel-sovellus tuotti tehoa 16 hv / 2500 rpm, vääntömomentin ollessa 52 Nm / 1750 rpm. Moottorin kehitystyössä oli apuna englantilainen ajoneuvo- ja moottoriteollisuuden insinööri- ja konsulttitoimisto Ricardo Consulting Engineers. Lohko on lähes identtinen bensiiniversion kanssa, mutta öljypumpun paikka on muutettu ja sylinteriryhmä on kuivaputkinen. Myös kaikki mekaaniset osat ja sylinterikansi ovat diesel-versioon varta vasten suunniteltuja, yhteisiä osia bensiiniversion kanssa ei juuri ole. A-sarjan diesel-versiota valmistettiin myös venekäyttöön ( BMC Marine Engines ).
Minin moottoriksi suunniteltu 848 cc moottori muokattiin 948 kuutiosenttimetrisestä, pitämällä poraus 62,9 millimetrissä mutta lyhentämällä iskunpituus 68,26 millimetriin. Tämä moottoriversio pysyi tuotannossa vuoteen 1980 asti, jolloin A-Plus -versio korvasi sen.
Sovellukset:
Ainutlaatuinen 997 cc versio, jota käytettiin vain Mini Cooperissa. Moottorin poraus oli 62,43 mm ja iskunpituus 81,28 mm.
Sovellukset:
Mini 1000 käytti moottorinaan 998 cc versiota. Moottori on johdannainen 948:sta, jonka porausta on kasvatettu 64,58 millimetriin, iskunpituuden pysyessä 76,2 millimetrissä.
Sovellukset:
1.1 litrainen (1098 cc) versio oli tarkoitettu BMC:n keskikokoisten saloon-mallien voimanlähteeksi. Se oli johdannainen 998:sta ja tehty stroukkaamalla, eli iskunpituutta kasvattamalla. Isku oli 83,72 mm, porauksen pysyessä 64,58 millissä.
Sovellukset:
1071 cc versio oli vain Mini Cooper S-malleissa käytetty. Sen poraus oli 70.6 mm, iskunpituus oli sama kuin 848:ssa, 68.26 mm.
Sovellukset:
Seuraavaksi Mini Cooper S-malleissa siirryttiin 970 cc moottoriversioon. Poraus oli sama 70.6 mm kuin 1071 cc moottorissa, mutta iskunpituus oli lyhyempi 61.91 mm. 1071 ja 970 ovat ainoat A-sarjan moottorit, joiden poraus oli isompi kuin iskunpituus.
Sovellukset:
Isoin A-sarjan moottoreista oli 1.3 litrainen (1275 cc) versio. Sen poraus oli 70.6 mm ja iskunpituus 81.28 mm. Moottoriversio tuli markkinoille vuonna 1964 ja pysyi tuotannossa vuoteen 1980, jolloin se korvattiin uudella A-Plus -versiolla.
Sovellukset:
1970 - 80 -luvuilla British Leyland ja sitä seuranneet yhtiöt suunnittelivat, jo ikääntyvälle A-moottorille korvaavaa tuotetta. Sylinterikantena kokeiltiin OHC-versiota ja 1980-luvun lopulla suunnitelmissa oli korvata BMC A-moottori Rover K-sarjan moottorilla. Nämä suunnitelmat ja kokeilut kuitenkin lopetettiin, vanha A-sarjalainen vain yksinkertaisesti oli liian hyvä ja toimiva konsepti, jotta sitä olisi kannattanut korvata jollain muulla. Näin ollen vanha sotaratsu päätettiin kengittää uudelleen ja synnytettiin A-Plus -moottorisarja. Tarkalla virityksellä BL:n moottori-insinöörit onnistuivat nostamaan moottorin tehoa, ilman että sillä vastavuoroisesti oli haitallisia vaikutuksia vääntömomenttiin. Samalla joitain komponentteja päivitettiin luotettavampiin.
998 ccc A-Plus versio oli tuotannossa vuosina 1980 - 1992.
Sovellukset:
Suurempi 1.3 litrainen (1275 cc) moottori sai myös "A-Plus -käsittelyn". Sitä valmistettiin vuosina 1980–2000, ja se oli viimeinen A-sarjan moottoriversio.
Sovellukset:
Turboahdettu versio oli tuotannossa vuosina 1983-1990.
Sovellukset:
Roverin moottorisuunnittelija Mike Theaker kehitti 1.3 A-Plus -moottorista erityisen kaksipisteruisku-version ( TPi, twin-port injection ).
Sovellukset:
JOHN COOPER GARAGES
1990-luvulla tapahtuneen Mini Cooperin henkiinheräämisen myötä John Cooper Garages toimitti lukuisia OEM-hyväksyttyjä " Cooper S ja Si" -virityspaketteja, asennettaviksi tehdasvalmisteisiin vakio-Coopereihin. Virityspaketit voitiin asentaa dealer-asennuksena missä tahansa virallisen Rover-edustajan pisteessä, ja ne kuuluivat auton tehdastakuun piiriin.
SPi = Single-port injection, yksipisteruisku, TPi = Twin-port injection, kaksipisteruisku