Beninin kirjallisuus
Beninin kirjallisuutta edelsi vahva suullinen traditio jo kauan ennen kuin ranskasta tuli hallitseva kieli. Père Bouche muistuttaa muistelmissaan "Sept ans en Afrique occidentale: la Côte des esclaves et le Dahomey" (Seitsemän vuotta Länsi-Afrikassa: orjarannikko ja Dahomey) (1885), että suulliseen perinteeseen perustuva rikas kulttuuri oli alkanut jo ennen kuin alueella alettiin puhua yleisesti ranskan kieltä.
Kirjoitetuista teksteistä kirjailija ja kirjallisuuskriitikko Adrien Huannou huomasi, että aikakauslehden "L'Echo du Dahomeyn" (The Dahomeyn Kaiku) ilmestymisen aloittaminen vuonna 1905 edelsi varsinaisten kirjallisten teosten julkaisemista.
Ensimmäinen Beninistä kotoisin olevan kirjailijan romaani, Felix Couchoron "L'Esclave", (Orja) julkaistiin vuonna 1929. Sitä pidetään myös toisena afrikkalaisen kirjailijan kirjoittamana romaanina senegalilaissyntyisen Bakary Diallon "Force bontén" (1926) jälkeen. "L’Esclave" julkaistiin ensin kirjana Pariisissa Dépêche Africainen kustantamana ja sen jälkeen lehdessä sarjamuotoisena. Kirja on julkaistu useita kertoja uudestaan Togossa, johon kirjailja myöhemmin siirtyi.
"L'Esclave" on intohimoinen tarina perintökiistasta kotiorjan Mawulawoén ja hänen veljensä Komlanganin välillä.
"Komlanganin isä osti kahdeksanvuotiaan Mawulawoén kaukaa pohjoisesta, Okou-Okoun seudulta. Orjan suloiset kasvot miellyttivät hänen isäntäänsä niin, että hän ei halunnut turmella niitä orjien arpeuttamisella. Hän nimesi hänet Mawulawoéksi, joka tarkoittaa ”Jumala välittää”. Mikään ei erottanut häntä Komlanganista, jonka kanssa hän kasvoi. He jakoivat samat leikit ja tekivät töitä veljeksinä… Pojat kasvoivat miehiksi ja ottivat vaimot… Kuolinvuoteellaan isä siunasi kaksi poikaansa rukoillen heille yhtäläistä rakkautta. He sulkivat hänen silmänsä."
Toinen pojista väittää, että Mawulawoélla, ”orjalla” ei ole oikeutta isänsä perintöön. Mawulawoé alkaa kostaa ja lietsoo useita tapauksia, jotka tuovat esiin rakkautta, mustasukkaisuutta, vihaa ja kunnianhimoa, jotka lopulta johtavat useisiin murhiin.
Kirjan esipuheessa Couchoro julistaa olevansa Mono-alueen kirjailija. Vuonna 1929 julkaistu romaani ei liity mitenkään siirtomaan hallinnolliseen yksikköön, mutta sitä voi kutsua ”nationalistiseksi” afrikkalaisesta perspektiivistä, tai ”regionalistiseksi” Ranskan kolonialistisesta näkökulmasta. Couchoro puolustaa Mono-joen varrella olevan alueen yhtenäisyyttä ja erityisesti sen taloudellista yhtenäisyyttä. Erilaisen verotuksen ilmaisemien keinotekoisten jakojen sijaan Felix Couchoro kuvaa jokialueen ihmisten yhtenäisyyttä. Hänen romaaninsa maailman rajat ovat samoja kuin nationalistisen puolueen tukeman Ewemaan rajat. Kirjansa esipuheessa Felix Couchoro tuo esiin antirasistisen viestin väittämällä, että ihmisten kyky kärsiä intohimoisesta rakkaudesta on todistus heidän yhdenvertaisuudestaan.
"L’Esclave" on selvästi kolonialistinen romaani, mutta kuten Couchoro kirjoitti myöhemmin, hänellä on etuasema verrrattuna Ranskan kolonialistisiin kirjailijoihin. Olemalla afrikkalainen hän kirjoittaa kokemansa Afrikkaa koskevan tiedon tulevan hänen sisältään.
Felix Coulchoro ei saanut tunnustusta Ranskassa romaanistaan, eikä hän voinut nationalistisen suuntauksensa takia tukeutua paikallisiin siirtomaahallitsijoihin. Hän alkoi julkaista pieniä, kadulla myytäviä kirjasia, joita hän painatti ja myi itse melko hyvällä menestyksellä. Coulchoron toinen romani oli "Amour de féticheuse" (Fetissipapittaren rakkaus 1941). Se oli painettu Ouidahissa, ja sitä voi pitää ensimmäsenä paikallisesti painettuna romaanina ranskankielisessä Afrikassa.
Suhteellisen korkean lukutaidon takia sotienvälisessä Dahomeyssä oli melko suuri alemman keskiluokan lukijakunta, jonka kirjallista makua Felix Couhoro ruokki.
1960-luvulla Coulchoro tuli tunnetuksi toiminnastaan Togon itsenäisyysliikkeessä ja hänen sarjamuotoisena julkaistuista kirjoistaan.
Kymmenen vuotta "L’Esclaven" ilmestymisen jälkeen kirjailija Paul Hazoumé julkaisi historiallisen romaanin nimeltä "Doguimici". Romaanissa kuvastuu kirjoittajan kiinnostus kansansa historiaan, tapoihin ja uskomuksiin. Sen merkitys on siinä, että se hylkäsi ajatuksen Afrikasta, joka eli pimeydessä ennen eurooppalaisten saapumista.
Kirjassa kaunis ja hyveellinen sankaritar Doguicimi vastustaa kuninkaallisen kosijan imarteluja ja uhkauksia. Hän valitsee vankeuden pysyäkseen uskollisena maanpaossa olevalle epäkiitolliselle miehelleen, joka lopussa saa surmansa heimosodassa Abomeyn Fonin kuningaskunnan ja sen vihollisten Amien välillä.
Couchoro ja Hazoumé kritisoivat hyvin vähän Ranskan miehityksen "myönteisiä vaikutuksia". Vasta toisen maailmansodan jälkeen kehittyi kirjallisuus, joka oli yhä kriittisempi ja vihamielisempi Ranskan siirtomaahanketta kohtaan. Se huipentui Albert Tévoédjrèn kirjaan "L'Afrique révoltée" (Afrikka kapinassa) (1958).
Kyseessä oli kirjallinen liike "negritude" (), jonka aloittivat Pariisissa ranskaa puhuvat afrikkalaiset ja karibialaiset kirjailijat 1930-luvulla. Yhteistä sille oli Ranskan kolonialismin ja sen assimilaatiopolitiikan vastustaminen, irtisanoutuminen Euroopan väitetystä epäinhimillisyydestä sekä länsimaiden hallitsevuuden ja länsimaisten ajatusten hylkääminen.
Kirjallinen tyyli oli realistinen ja se vaali marxilaisia ajatuksia. Liikkeen johtava hahmo oli Léopold Sédar Senghor (joka valittiin Senegalin tasavallan ensimmäiseksi presidentiksi vuonna 1960). Hän alkoi yhdessä martiniquelaisen Aimé Césairen ja Ranskan Guayanasta olevan Léon Damasin kanssa tarkastelemaan kriittisesti länsimaisia arvoja ja arvioimaan uudelleen afrikkalaista kulttuuria. Negritude-liikeeseen vaikutti myös Harlemin renessanssi.
Senghorin negrituden määritelmässä keskeistä on perinteisissä afrikkalaiskulttuureissa oleva syvä uskonnollinen tunne. Tämä on yhdistetty myös Paul Hazoumén kirjallisuuteen. Hazoumé mainitaan Senghorin, Césairen, amerikkalaisen Richard Wrightin ja muun muassa Jean-Paul Sartren kanssa yhdeksi niistä, joka vaikutti negritude-liikkeen käynnistämiseen Pariisissa. Negritude vaikutti yli 30 vuoden ajan.
1960-luku oli merkittävä irtisanoutumiselle tuon ajan yhteiskunnasta ja neokolonialismista. Tunnetuimpia tämän ajan kirjailijoita ovat Olympe Bhêly-Quenum ja Jean Pliya, jonka näytelmät menestyivät hyvin.
Vuoden 1972 vallankaappaus jakoi kirjallisuuden kahteen leiriin: vallankumouksen puolustajiin ja sen vastustajiin. Jérôme Carlos saapui tuolloin Beninin kirjallisuusskenelle, ja myöhemmin hänestä tuli yksi sukupolvensa suurista kirjailijoista.
1980-lukua kirjallisuudessa luonnehtivat aiempaa useammat teemat ja aiheet. Useat uudet tulokkaat menestyivät, kuten kuten Moudjib Djinadou, Edgar Okiki Zinsou, Dominique Titus, Albet Gandonou ja myöhemmin Arnold Sénou. 
Naisten kirjoittama kirjallisuus sai alkunsa 1980-luvulla, kun julkaistiin Gisèle Hountondjin omaelämäkerta, Colette Sénami Agossou Houeton runoja ja romaani, sekä beniniläisen isän tyttären Flore Hazoumén romaani.
Viime vuosina eräät uudet kirjailijat ovat tuoneet panoksensa myös Togon kirjallisuuteen. Heidän joukossaan on Adélaïde Fassinou sekä Béatrice Lalinon Gbado, joka johtaa pientä kustantamoa Ruisseaux d'Afrique, joka on erikoistunut lasten kirjallisuuteen. Tunnettu senegalilainen kirjailija Ken Bugul, joka elää Beninissä, laajentaa edelleen ”beniniläisen kirjallisuuden” kenttää.