Flying Tiger Line
Flying Tiger Line (IATA: FT, ICAO: FTL, kutsukoodi: Tiger, tunnetaan myös nimellä Flying Tigers) oli Yhdysvaltain ensimmäinen säännöllisiä lentoja lentänyt rahtilentoyhtiö. Se lensi paljon asevoimien tilauslentoja kylmän sodan aikana sekä omilla rahtikoneillaan että vuokratuilla matkustajakoneilla. Federal Express osti Flying Tiger Linen vuonna 1988, ja yhtiö lopetti toimintansa seuraavana vuonna.
Flying Tiger Linen perusti lentäjä Robert William Prescott. Yhtiön kotipaikka oli Kalifornian Westchesterissä Los Angelesin kansainvälisen lentoaseman alueella.
Flying Tiger Line sai nimensä Yhdysvaltain ilmavoimien Flying Tigers -vapaaehtoisjoukon mukaan, jossa yhtiön perustaja Prescott lensi toisessa maailmansodassa. Flying Tiger Line aloitti toimintansa vuonna 1945 kymmenen entisen Flying Tigers -vapaaehtoislentäjän voimin. Yhtiön nimi oli tuolloin National Skyways Freight. Yhtiön kalusto koostui aluksi seitsemästä Yhdysvaltain laivastolta hankitusta Budd Companyn valmistamasta C93 Conestoga -rahtikoneesta. Aloitukseen tarvitusta pääomasta puolet saatiin lentäjiltä ja toinen puoli kalifornialaiselta öljypohatalta Samuel B. Mosherilta. Seuraavaien neljän vuoden ajan Flying Tiger Line kuljetti rahtia kaikkialle Yhdysvalloissa ja yhtiön laajentuessa myös tarvikkeita yhdysvaltalaisjoukoille Japanin miehityksen aikana.
Vuonna 1949 Civil Aeronautics Board antoi Flying Tiger Linelle luvan lentää Yhdysvaltain ensimmäistä säännöllistä rahtireittiä Los Angelesista San Franciscon kautta Bostoniin. Pian sen jälkeen yhtiö alkoi myös vuokrata matkustajakoneita ryhmille. Se oli Super Constellation-, DC-4- ja DC-6- koneillaan 1950-luvun suurin Atlantin ylittävien tilauslentojen operaattori.
Korean sodan aikana Flying Tiger Line lennätti joukkoja ja tarvikkeita Yhdysvalloista Aasiaan. Yhtiö sai myöhemmin palkinnoksi luvan avata rahtireitin Japaniin, Kiinaan ja Kaakkois-Aasiaan. Yhtiö oli suuressa roolissa myös Distant Early Warning Line -varhaisvaroitusjärjestelmän rakentamisessa lennättäen välineistöä Pohjois-Kanadan ja Alaskan syrjäseuduille.
Flying Tiger Line otti käyttöönsä kääntyväpyrstöisen Canadair CL-44 -rahtikoneen vuonna 1961. Siitä tuli yksi maailman ensimmäisistä rahtilavallisia kuljettavista lentoyhtiöistä. 27. syyskuuta 1965 sen laivastoon liittyi ensimmäinen suihkukone, ensimmäinen neljästä sen tilaamasta Boeing 707 -koneesta. Tämä konetyyppi oli kuitenkin käytössä vain joitakin vuosia ennen kuin se korvattiin Douglas DC-8 -koneilla, joiden lentoonlähtöpaino oli suurempi. Yhtiön esimmäinen Douglas DC-8-63F toimitettiin 26. kesäkuuta 1968, ja loput 18 vuoteen 1972 mennessä.
Vuonna 1974 Flying Tiger Line sai ensimmäisen Boeing 747 -koneensa. Sen jälkeen yhtiö tilasi uusia Boeing 747-249F -rahtikoneita, jotka olivat 373 000 kilogramman painoisina aikansa raskaimpia kaupallisia lentokoneita. Näissä koneissa oli vahvat laskutelineet ja tehokkaammat moottorit, ja niihin mahtui yhtä aikaa yli 110 000 kilogrammaa polttoainetta ja yhtä paljon rahtia, jota voitiin lastata sekä nokan kautta että sivuovesta samaan aikaan. Lastaajat olivat kieltäytyneet työskentelemästä lähes 10 metrin korkeudella maanpinnasta, mikä olisi ollut tarpeen lastattaessa rahtia koneen ylätasolle. Niinpä 747:n "kyttyrään" asennettiin 19 ensimmäisen luokan istuinta. Niillä matkusti muun muassa karjankäsittelijöitä ja mekaanikkoja sekä siirtolennolla olevia lentäjiä ja lentoemäntiä.
Flying Tiger Line kuljetti tilauslennoilla myös karjaa ja muita eläimiä. Yhtiö kuljetti muun muassa lämminverisiä kilpahevosia ja näyttelyeläimiä Stanstedista, Englannista Melbourne Cupiin sekä siitoskarjaa esimerkiksi Japaniin ja Thaimaahan. Yhtiö sai mainetta kuljettamalla erikoisia lasteja, kuten SeaWorldin Shamu-miekkavalaan ja Vapaudenpatsaan soihdun.
1980-luvun puolivälissä Flying Tiger Line lensi säännöllisiä rahtilentoja 58 maahan kuudella mantereella. Se nousi Pan American World Airwaysin ohi maailman suurimmaksi lentorahdin kujettajaksi vuonna 1980 hankittuaan omistukseensa kilpailevan Seabord World Airlinesin. Yhtiö lensi myös lentoja asevoimien puolesta, huomattavimpana esimerkkinä DC-8 -lennot Travisin lentotukikohdasta, Kaliforniasta Japaniin 1970-luvulla ja viikoittaiset 747-matkustajalennot Clarkin lentotukikohdasta, Filippiineiltä St. Louisiin Japanin, Alaskan ja Los Angelesin kautta 1980-luvulla.
Flying Tiger Linen palkkalistoilla oli enimmillään noin 251 lentoemäntää ja 998 lentäjää. Suuria miehistötukikohtia olivat Los Angeles, New York ja Ohion Lockbourne (Rickenbackerin kansainvälinen lentoasema). Los Angelesissa yhtiöllä oli omat tilat lentokoneiden ja suihkumoottorien huollolle. Flyin Tiger Line valmisti myös lentokoneisiin sopivia eläinkuljetuskontteja, joista jotkut olivat samankokoisia ja -muotoisia kuin FedExin lentotoiminnassaan käyttämät AMJ-kontit. Yhtiöllä oli jopa oma levymerkki Happy Tiger Records vuodesta 1969 vuoteen 1971.
Lentoliikenteen säännöstelyn loputtua Yhdysvalloissa lisääntynyt kilpailu pienensi yhtiön tuloja. Emoyhtiö Tiger International yritti monipuolistaa Flying Tiger Linen toimintaa, mutta yhtiö teki tappiota vuonna 1981. Federal Express osti Flying Tiger Linen joulukuussa 1988. Yhtiö liitettiin FedEx Expressiin 7. elokuuta 1989.
Myyntinsä aikaan Flying Tiger Linella oli käytössä seuraavat lentokoneet: