C 264/2
RO
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
27.7.2023
Introducere După cum se poate observa din evenimentele extreme recente – incendii forestiere, secete, inundații și valuri de căldură mortale – care au avut loc atât în Europa, cât și în lume, consecințele schimbărilor climatice ne afectează societățile mai mult și mai rapid comparativ cu previziunile oamenilor de știință.
Creșterea numărului de fenomene meteorologice extreme și de dezastre naturale are un impact tot mai mare asupra sănătății fizice și mintale a oamenilor, asupra restului naturii și asupra activelor economice.
În cel de-al șaselea raport de evaluare al Grupului interguvernamental privind schimbările climatice (IPCC) (1) se afirmă că „adaptarea globală este predominant lentă, compartimentată și progresivă” și „chiar și în condițiile în care reducerile de emisii sunt suficiente pentru a îndeplini obiectivele Acordului de la Paris, va fi necesară o adaptare transformațională” (2).
Din păcate, aceste evenimente, precum și raportul IPCC au evidențiat, de asemenea, lipsa de pregătire și disproporția dintre amenințările climatice și mecanismele și structurile de răspuns existente.
Deși există incertitudini în ceea ce privește estimarea riscurilor climatice viitoare, modul în care arată finalul jocului din punctul de vedere al temperaturii până în 2100 – bine, rău sau urât – nu schimbă cu adevărat opțiunile cu care se confruntă în prezent elaborarea politicilor de adaptare la schimbările climatice.
Pentru a spori gradul de pregătire a societății în perspectiva intensificării efectelor schimbărilor climatice, este clar că sectorul public trebuie să aibă un rol și mai important în reziliența la schimbările climatice și în realizarea investițiilor durabile care sunt necesare.
De asemenea, este necesar să se dezvolte și să se stabilească în continuare condițiile de reglementare și capacitățile de planificare adecvate, astfel încât diferiții actori și diferitele piețe să le poată urma cu încredere și certitudine și să își canalizeze investițiile către reziliență.
Strategia europeană de adaptare din 2013 a încurajat toate statele membre ale UE să adopte strategii de adaptare cuprinzătoare.
De asemenea, Comisia a publicat orientări privind elaborarea de strategii de adaptare pentru a ajuta statele membre ale UE să își pregătească strategiile de adaptare.
Între 2013 și 2018, numărul statelor membre ale UE cu strategii de adaptare a crescut considerabil de la 15 la 25, iar până în 2020 toate statele membre ale UE își pregătiseră strategiile.
Totuși, acestea variază foarte mult în ceea ce privește domeniul de aplicare, rezultatele și metoda de execuție.
Regulamentul privind guvernanța uniunii energetice și a acțiunilor climatice din 2018 abordează adaptarea la schimbările climatice în două moduri.
În primul rând, sunt stabilite obligațiile actuale de raportare pentru statele membre ale UE în ceea ce privește adaptarea la schimbările climatice.
În al doilea rând, se prevede că fiecare stat membru al UE trebuie să stabilească în planul său național integrat privind energia și clima, după caz, alte obiective și ținte, inclusiv, printre alte dimensiuni, obiective de adaptare.
Pentru a răspunde evoluției situației și schimbărilor structurale persistente, noua strategie a UE privind adaptarea la schimbările climatice (2021) a subliniat un nivel mai ridicat de ambiție și a fost extinsă pentru a acoperi noi domenii și priorități pentru a contribui la parcursul UE către reziliența la schimbările climatice, solicitând o revizuire a Orientărilor din 2013 privind dezvoltarea strategiilor de adaptare.
De asemenea, în iulie 2021, a intrat în vigoare Legea europeană a climei .
În timp ce, anterior, obligațiile prevăzute în Regulamentul privind guvernanța în ceea ce privește adaptarea erau mai degrabă de natură procedurală, Legea climei a stabilit o „îndatorire” de adaptare.
Mai precis, aceasta a stabilit cerința de a asigura progrese continue în ceea ce privește consolidarea capacității de adaptare, consolidarea rezilienței și reducerea vulnerabilității la schimbările climatice, în conformitate cu articolul 7 din Acordul de la Paris.
Legea climei conține dispoziții privind strategiile și planurile naționale de adaptare (alături de nivelul Uniunii) și exprimă așteptările în ceea ce privește calitatea unei politici de adaptare și rezultatele acesteia.
Aceasta impune Comisiei să evalueze periodic coerența măsurilor naționale relevante cu progresele înregistrate în materie de adaptare și să emită recomandări în cazul în care constată că măsurile luate de un stat membru al UE sunt incompatibile cu asigurarea progreselor în ceea ce privește consolidarea capacității de adaptare, consolidarea rezilienței și reducerea vulnerabilității la schimbările climatice.
În conformitate cu aceste dispoziții, scopul prezentelor orientări este: — să ofere sprijin statelor membre ale UE în ceea ce privește revizuirea strategiilor proprii de adaptare și elaborarea/ revizuirea planurilor proprii de adaptare pentru a răspunde provocărilor legate de adaptare cu care se confruntă, ținând seama de diferențele dintre structurile lor administrative și de căile de planificare a adaptării pe care le-au adoptat deja; (1) Contribuția Grupului de lucru II „Schimbările climatice 2022: impact, adaptare și vulnerabilitate”.
(2) Potrivit Raportului de sinteză AR6 al IPCC (2023), Rezumatul pentru factorii de decizie, schimbările transformatoare sunt sprijinite de „acțiuni de adaptare și atenuare, care acordă întâietate echității, justiției sociale, justiției climatice, abordărilor bazate pe drepturi și incluziunii”.
De asemenea, se consideră că acestea „conduc la rezultate mai durabile, reduc compromisurile [...] și promovează o dezvoltare rezilientă la schimbările climatice”.