C 264/2
LV
Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
27.7.2023.
Ievads
Nesenie ekstrēmie laikapstākļi — meža ugunsgrēki, sausuma periodi, plūdi un letāli karstuma viļņi — gan Eiropā, gan citviet pasaulē rāda, ka klimata pārmaiņu ietekme mūsu sabiedrības skar smagāk un drīzāk, nekā prognozējuši zinātnieki.
Ekstrēmo laikapstākļu notikumu un dabas katastrofu augošais biežums aizvien smagāk ietekmē cilvēku fizisko un garīgo veselību, kā arī dabu kopumā un ekonomiskos aktīvus.
Klimata pārmaiņu starpvaldību padomes (IPCC) sestajā novērtējuma ziņojumā (1) ir norādīts, ka “lielākoties pielāgošanās globālā līmenī rit lēni, izolēti un ļoti pakāpeniski” un ka “pat ar tādiem emisiju samazinājumiem, kas būtu pietiekami, lai sasniegtu Parīzes nolīguma mērķus, būs nepieciešama transformatīva pielāgošanās” (2).
Diemžēl minētie notikumi un IPCC ziņojums norāda uz nepietiekamu sagatavotību un nesamērīgumu starp klimatiskajiem draudiem un ieviestajiem reaģēšanas mehānismiem un struktūrām.
Droši aplēst gaidāmo klimatisko risku nav iespējams, tomēr tas, kā līdz 2100. gadam mainīsies temperatūra — vai situācija būs laba, slikta vai katastrofāla —, īsti nemaina to, kādi lēmumi klimatadaptācijas rīcībpolitikas veidošanā jāpieņem šodien.
Lai palielinātu sabiedrības sagatavotību pieaugošajai klimata pārmaiņu ietekmei, ir skaidrs, ka publiskajam sektoram ir jāuzņemas vēl aktīvāka loma klimatnoturības panākšanā un vajadzīgo ilgtspējīgo investīciju piesaistē.
Tāpat ir jāizstrādā un jāparedz vajadzīgie regulatīvie nosacījumi un plānošanas spējas, lai dažādie aktori un tirgi varētu rīkoties, būdami droši par nosacījumiem, un investīcijas ievirzīt noturības uzlabošanā.
Eiropas 2013. gada pielāgošanās stratēģijā visas ES dalībvalstis tika mudinātas pieņemt vispusīgas pielāgošanās stratēģijas.
Komisija arī publicēja vadlīnijas par pielāgošanās stratēģiju izstrādi, lai ES dalībvalstīm palīdzētu sagatavot katrai savu pielāgošanās stratēģiju.
Laikā no 2013. līdz 2018. gadam strauji pieauga to ES dalībvalstu skaits, kurām ir savas pielāgošanās stratēģijas, proti, no 15 līdz 25, un, pienākot 2020. gadam, savas stratēģijas bija izstrādājušas visas ES dalībvalstis.
Tomēr būtiski atšķiras to tvērums, izpilde un īstenošanas metodes.
2018. gada Regula par enerģētikas savienības un rīcības klimata politikas jomā pārvaldību klimatadaptācijai pievēršas divos veidos.
Pirmkārt, tā ES dalībvalstīm nosaka esošos pienākumus ziņot par pielāgošanos klimata pārmaiņām.
Otrkārt, tā paredz, ka ikvienai ES dalībvalstij savā integrētajā nacionālajā enerģētikas un klimata plānā attiecīgā gadījumā jānosaka citi mērķi un mērķrādītāji, arī pielāgošanās mērķi.
Lai reaģētu uz mainīgo situāciju un panāktu strukturālas pārmaiņas, jaunajā ES Klimatadaptācijas stratēģijā (2021) ir izvirzītas vērienīgākas ieceres, un šī stratēģija ir paplašināta, lai aptvertu jaunas jomas un prioritātes nolūkā sekmēt ES virzību uz klimatnoturību, cita starpā aicinot izskatīt 2013. gada vadlīnijas par pielāgošanās stratēģiju izstrādi.
Turklāt 2021. gada jūlijā spēkā stājās Eiropas Klimata akts.
Iepriekš Pārvaldības regulas saistībām attiecībā uz pielāgošanos bija samērā procesuāls raksturs, savukārt ar Klimata aktu ir noteikts pienākums pielāgoties.
Proti, ir noteikta prasība nodrošināt, ka pastāvīgi tiek palielināta pielāgotiesspēja, stiprināta noturība un mazināta neaizsargātība pret klimata pārmaiņām, kā paredz Parīzes nolīguma 7. pants.
Klimata aktā ir noteikumi par valstu pielāgošanās stratēģijām un plāniem (līdzās Savienības līmeņa stratēģijām un plāniem) un izklāstīts, kāda pielāgošanās rīcībpolitikas kvalitāte un iznākumi tiek gaidīti.
Saskaņā ar minēto aktu Komisijai ir regulāri jānovērtē, vai attiecīgie valsts pasākumi uzrāda pielāgošanās progresu, un jāizdod ieteikumi, ja tā uzskata, ka kādas ES dalībvalsts pasākumi neliecina par progresu pielāgotiesspējas kāpināšanā, noturības stiprināšanā un klimatiskās neaizsargātības mazināšanā.
Saskaņā ar šiem noteikumiem šo vadlīniju mērķis ir
— atbalstīt ES dalībvalstis to pielāgošanās stratēģiju pārskatīšanā un pielāgošanās plānu sagatavošanā/pārskatīšanā, lai risinātu ar pielāgošanos saistītās problēmas, ar kurām šīs valstis saskaras, ņemot vērā atšķirības valstu administratīvajās struktūrās un pielāgošanās plānošanas trajektorijās, kas jau ir pieņemtas; (1) Darba grupas II dokuments Climate Change 2022: Impacts, Adaptation and Vulnerability.
(2) Kā norādīts IPCC (2023) dokumentā AR6 Synthesis Report, Summary for policy makers, transformatīvas pārmaiņas atbalsta “pielāgošanās un mitigācijas pasākumi, kas prioritizē vienlīdzību, sociālo taisnīgumu, klimatisko taisnīgumu, uz tiesībām balstītas pieejas un iekļaušanas principu”.
Uzskata, ka tie arī “noved pie ilgtspējīgākiem iznākumiem, mazina nevēlamus kompromisus... un sekmē klimatnoturīgu attīstību”.