HU
C 264/2
Az Európai Unió Hivatalos Lapja
2023.7.27.
Bevezetés A közelmúlt szélsőséges eseményei – erdőtüzek, aszályok, áradások és végzetes hőhullámok – mind Európa-szerte, mind világszerte megmutatták, hogy az éghajlatváltozás következményei a tudomány által előre jelzettnél keményebben és gyorsabban sújtják társadalmainkat.
A szélsőséges időjárási események és a természeti katasztrófák számának növekedése egyre komolyabb hatást gyakorol az emberek fizikai és mentális egészségére, a természet többi részére és a gazdasági eszközökre.
Az Éghajlatváltozási Kormányközi Testület (a továbbiakban: IPCC) hatodik értékelő jelentése (1) megállapította, hogy „a globális alkalmazkodás túlnyomórészt lassú, elszigetelt és fokozatos” és „még a Párizsi Megállapodás céljainak eléréséhez elegendő kibocsátáscsökkentés mellett is szükség lesz átalakításra” (2).
Sajnálatos módon ezek az események, valamint az IPCC jelentése rámutatott a felkészültség hiányára, valamint az éghajlatváltozás veszélyei és a meglévő reagálási mechanizmusok és struktúrák közötti aránytalanságra is.
Bár a jövőbeli éghajlati kockázatok becslése bizonytalan, az, hogy 2100-ra milyen lesz a végjáték hőmérsékleti szempontból – jó, rossz vagy csúf – nem igazán befolyásolja a klímaalkalmazkodási politika jelenlegi lehetőségeit.
Az éghajlatváltozás egyre erősödő hatásaira való társadalmi felkészültség növelése érdekében egyértelmű, hogy a közszférának még nagyobb szerepet kell játszania az éghajlati reziliencia és a szükséges fenntartható beruházások megvalósításában.
Emellett tovább kell fejleszteni és meg kell teremteni a megfelelő szabályozási feltételeket és tervezési képességeket is annak érdekében, hogy a különböző szereplők és piacok bizalommal és biztonsággal követhessék azokat, és a reziliencia felé irányíthassák a beruházásokat.
A 2013. évi európai alkalmazkodási stratégia valamennyi uniós tagállamot átfogó alkalmazkodási stratégiák elfogadására ösztönözte.
A Bizottság emellett iránymutatásokat tett közzé az alkalmazkodási stratégiák kidolgozására vonatkozóan, hogy segítse az uniós tagállamokat saját stratégiájuk kidolgozásában.
2013 és 2018 között az alkalmazkodási stratégiával rendelkező uniós tagállamok száma jelentősen, 15-ről 25-re nőtt, és 2020-ra valamennyi uniós tagállam kidolgozta stratégiáját.
Ezek azonban hatókörüket, megvalósításukat és végrehajtási módszerüket tekintve igen eltérőek.
Az energiaunió és az éghajlat-politika irányításáról szóló 2018.
évi rendelet kétféleképpen foglalkozik az éghajlatvál­ tozáshoz való alkalmazkodással.
Először is meghatározza az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodásra vonatkozó jelenlegi jelentéstételi kötelezettségeket az uniós tagállamok számára.
Másodszor kijelenti, hogy minden uniós tagállamnak integrált nemzeti energia- és klímatervében adott esetben egyéb célkitűzéseket és célokat, többek között alkalmazkodási célokat is meg kell határoznia.
A változó helyzetre való reagálás és a strukturális változások megvalósítása érdekében az éghajlatváltozás hatásaihoz való alkalmazkodásra vonatkozó új uniós stratégia (2021) ambiciózusabb törekvéseket foglalt magában, és új területekre és prioritásokra is kiterjedt, hogy hozzájáruljon az éghajlatváltozás hatásaival szembeni reziliencia felé vezető folyamathoz, valamint az alkalmazkodási stratégiák kidolgozására vonatkozó 2013.
évi iránymutatások felülvizsgálatára szólított fel.
Emellett 2021 júliusában hatályba lépett az európai klímarendelet.
Míg korábban az energiaunió irányításáról szóló rendelet alkalmazkodással kapcsolatos kötelezettségei inkább eljárási jellegűek voltak, a klímarendelet alkalmazkodási „kötelességet” írt elő.
Nevezetesen azt a követelményt határozta meg, hogy a Párizsi Megállapodás 7. cikkével összhangban biztosítani kell a folyamatos előrehaladást az alkalmazkodóképesség fokozása, a reziliencia megerősítése és az éghajlatvál­ tozással szembeni kiszolgáltatottság csökkentése terén.
A klímarendelet rendelkezéseket tartalmaz a nemzeti alkalmazkodási stratégiákra és tervekre vonatkozóan (az uniós szint mellett), és az alkalmazkodással kapcsolatos szakpolitika minőségével és eredményeivel kapcsolatos elvárásokat fogalmaz meg.
Előírja a Bizottság számára, hogy rendszeresen értékelje a vonatkozó nemzeti intézkedéseknek az alkalmazkodás terén elért előrehaladással való összhangját, és amennyiben úgy találja, hogy egy uniós tagállam intézkedései nem állnak összhangban az alkalmazkodóképesség fokozása, a reziliencia megerősítése és az éghajlatváltozással szembeni kiszolgáltatottság csökkentése terén elért előrehaladás biztosításával, ajánlásokat adjon ki.
E rendelkezésekkel összhangban ezen iránymutatás célja a következő: –
az uniós tagállamok támogatása alkalmazkodási stratégiáik felülvizsgálatában és alkalmazkodási terveik kidolgozásában/felülvizsgálatában az előttük álló, alkalmazkodással kapcsolatos kihívások kezelése érdekében, figyelembe véve az igazgatási struktúráik és a már alkalmazott alkalmazkodási tervezési útvonalak közötti különbségeket,
(1) A II. munkacsoport hozzájárulása: Climate Change 2022: Impacts, Adaptation and Vulnerability [Éghajlatváltozás 2022, Hatások, alkalmazkodás és sebezhetőség].
(2) Az IPCC (2023) AR6 összefoglaló jelentése (Összefoglaló politikai döntéshozók számára) szerint az átalakító erejű változásokat „a méltányosságot, a társadalmi igazságosságot, az éghajlati igazságosságot, a jogalapú megközelítéseket és az inkluzivitást előtérbe helyező alkalmazkodási és mérséklési intézkedések” támasztják alá.
Ezekről úgy vélik továbbá, hogy „fenntarthatóbb eredményekhez vezetnek, csökkentik a kompromisszumokat [...] és előmozdítják az éghajlatváltozás hatásaival szemben reziliens fejlődést”.