C 264/2
FI
Euroopan unionin virallinen lehti
27.7.2023
Johdanto Euroopassa ja koko maailmassa viime aikoina esiintyneet ilmastolliset ääri-ilmiöt – metsäpalot, kuivuus, tulvat ja jopa kuolemantapauksia aiheuttavat helleaallot – ovat osoittaneet, että ilmastonmuutoksen seuraukset koettelevat yhteiskuntiamme kovemmin ja nopeammin kuin tieteellisissä tutkimuksissa on ennustettu.
Äärimmäisten sääilmiöiden ja luonnonkatastrofien lisääntyminen vaikuttaa yhä enemmän ihmisten fyysiseen ja psyykkiseen terveyteen, muuhun luontoon ja taloudellisiin varoihin.
Hallitustenvälisen ilmastonmuutospaneelin (IPCC) kuudennessa arviointira­ portissa (1) todettiin, että maailmanlaajuinen sopeutuminen on suurimmaksi osaksi hidasta, siilomaista ja asteittaista ja että vaikka päästövähennykset riittäisivät Pariisin sopimuksen tavoitteiden saavuttamiseen, tarvitaan muutosvoimaista sopeutumista (2).
Valitettavasti äärimmäiset sääilmiöt sekä IPCC:n raportti ovat tuoneet esiin myös varautumisen puutteen sekä ilmastouhkien ja käytössä olevien kriisinhallintamekanismien ja -rakenteiden välisen epäsuhdan.
Vaikka tulevaisuuden ilmastoriskien arviointi on epävarmaa, se, miltä lopputilanne näyttää lämpötilan osalta vuonna 2100 – onko se hyvä, paha vai ruma – ei oikeastaan vaikuta niihin vaihtoehtoihin, joita ilmastonmuutokseen sopeutumista koskevassa poliittisessa päätöksenteossa tällä hetkellä on valittavissa.
On selvää, että julkisella sektorilla on oltava entistä merkittävämpi rooli tarvittavan ilmastokestävyyden ja kestävien investointien aikaansaamisessa, jotta voidaan lisätä yhteiskunnallista varautumista ilmastonmuutoksen voimistuviin vaikutuksiin.
On myös luotava oikeat sääntelyedellytykset ja suunnittelu­ valmiudet ja kehitettävä niitä edelleen, jotta eri toimijat ja markkinat voivat seurata julkisen sektorin esimerkkiä luottavaisina ja rauhallisina ja kanavoida investointeja häiriönsietokyvyn edistämiseen.
Vuonna 2013 julkaistussa EU:n sopeutumisstrategiassa kannustettiin kaikkia EU:n jäsenvaltioita hyväksymään kattavia sopeutumisstrategioita.
Komissio on myös julkaissut sopeutumisstrategioiden kehittämistä koskevat suuntaviivat auttaakseen EU:n jäsenvaltioita niiden laatiessa sopeutumisstrategioitaan.
Vuosina 2013–2018 niiden EU:n jäsenvaltioiden määrä, joilla oli sopeutumisstrategioita, kasvoi jyrkästi 15:stä 25:een, ja vuoteen 2020 mennessä kaikki EU:n jäsenvaltiot olivat laatineet strategiansa.
Strategiat kuitenkin vaihtelevat suuresti laajuudeltaan, tuloksiltaan ja toteutustavaltaan.
Vuonna 2018 annetussa energiaunionin ja ilmastotoimien hallintoa koskevassa asetuksessa käsitellään ilmastonmuutokseen sopeutumista kahdella tavalla.
Ensinnäkin siinä asetetaan EU:n jäsenvaltioille ilmastonmuutokseen sopeutumista koskevat nykyiset raportointivelvollisuudet.
Lisäksi kunkin EU:n jäsenvaltion on sen mukaan asetettava yhdennetyssä kansallisessa energia- ja ilmastosuunnitelmassaan tarvittaessa muita tavoitteita, muun muassa sopeutumista­ voitteita.
Tilanteen kehitykseen ja rakennemuutokseen vastaamiseksi uudessa ilmastonmuutokseen sopeutumista koskevassa EU:n strategiassa (2021) hahmoteltiin entistä kunnianhimoisempia tavoitteita ja niitä laajennettiin kattamaan uusia aloja ja painopisteitä, joilla edistetään EU:n siirtymistä kohti ilmastokestävyyttä.
Strategiassa kehotettiin myös tarkistamaan sopeutumisstrategioiden kehittämistä koskevia vuoden 2013 suuntaviivoja.
Lisäksi eurooppalainen ilmastolaki tuli voimaan heinäkuussa 2021.
Aiemmin sopeutumista koskevat energiaunionin ja ilmastotoimien hallintoa koskevan asetuksen velvoitteet olivat luonteeltaan melko menettelyllisiä, mutta ilmastolaissa säädettiin sopeutumisvelvollisuudesta.
Siinä asetettiin erityisesti vaatimus varmistaa jatkuva edistyminen toimissa, joilla parannetaan sopeutumiskykyä, vahvistetaan ilmastokestävyyttä ja vähennetään haavoittuvuutta ilmastonmuutokselle Pariisin sopimuksen 7 artiklan mukaisesti.
Ilmastolaki sisältää säännöksiä kansallisista sopeutumisstrategioista ja -suunnitelmista (unionin tason ohella), ja siinä esitetään sopeutumispolitiikan laatua ja sen tuloksia koskevat odotukset.
Sen mukaan komission on arvioitava säännöllisesti asiaankuuluvien kansallisten toimenpiteiden johdonmukaisuutta sopeutumisessa saavutetun edistyksen kanssa ja annettava suosituksia, jos se katsoo, että jonkin EU:n jäsenvaltion toimenpiteet ovat ristiriidassa sen sopeutumiskyvyn parantamisen, ilmastokestävyyden vahvistamisen ja ilmastonmuu­ tokselle haavoittuvuuksien vähentämisen kanssa.
Näiden säännösten mukaisesti näiden suuntaviivojen tarkoituksena on — tukea EU:n jäsenvaltioita niiden tarkistaessa sopeutumisstrategioitaan ja laatiessa tai tarkistaessa sopeutumis­ suunnitelmiaan, joilla vastataan niiden kohtaamiin sopeutumiseen liittyviin haasteisiin, ottaen huomioon jäsenvaltioiden hallintorakenteiden ja niiden jo toteuttaman sopeutumistoimien suunnittelun erot; (1) Ilmastonmuutoksen vaikutuksia, siihen sopeutumista ja haavoittuvuutta käsittelevän työryhmän II osuus arviointiraporttiin Climate Change 2022: Impacts, Adaptation and Vulnerability.
(2) IPCC:n vuonna 2023 julkaiseman tiivistelmäraportin AR6 Synthesis Report – Summary for policy makers mukaan perustavanlaatuista muutosta tuetaan sopeutumis- ja hillitsemistoimilla, joissa etusijalle asetetaan tasapuolisuus, sosiaalinen oikeudenmukaisuus, ilmastooikeudenmukaisuus, oikeuksiin perustuvat lähestymistavat ja osallistavuus.
Tällaisten toimien katsotaan myös johtavan kestävämpiin tuloksiin, vähentävän kompromisseja ja edistävän ilmastokestävää kehitystä.