C 264/2
DA
Den Europæiske Unions Tidende
27.7.2023
Indledning De seneste ekstreme hændelser — skovbrande, tørke, oversvømmelser og dødbringende hedebølger — både i Europa og resten af verden, har vist, at konsekvenserne af klimaændringerne rammer vores samfund hårdere og hurtigere end forudset af videnskaben.
Stigningen i antallet af ekstreme vejrhændelser og naturkatastrofer har en stigende indvirkning på menneskers fysiske og mentale sundhed, på resten af naturen og på økonomiske aktiver.
I den sjette vurderingsrapport fra Det Mellemstatslige Panel om Klimaændringer (IPCC) (1) blev det anført, at »den globale tilpasning er overvejende langsom og trinvis med en silostruktur«, og »selv med emissionsreduktioner, der er tilstrækkelige til at opfylde målene i Parisaftalen, vil der være behov for en transformativ tilpasning« (2).
Disse begivenheder og IPCC's rapport har desværre også gjort det klart, at beredskabet er utilstrækkeligt, og at der findes et misforhold mellem klimatruslerne og de eksisterende beredskabsmekanismer og -strukturer.
Selv om der er usikkerhed med hensyn til at anslå den fremtidige klimarisiko, ændrer det endelig resultat frem til 2100 rent temperaturmæssigt — godt, dårligt eller hvad der er værre — reelt ikke de muligheder, som de politiske beslutningstagere står over for i dag med hensyn til klimatilpasning.
For at øge samfundets beredskab over for de intensiverende virkninger af klimaændringerne er det klart, at den offentlige sektor må og skal spille en endnu større rolle med hensyn til at skabe den nødvendige modstandsdygtighed over for klimaændringer og bæredygtige investeringer.
Der er også behov for yderligere at udvikle og fastlægge de rette lovgivningsmæssige betingelser og planlægningskapaciteter, så det kan give de forskellige aktører og markeder tillid og sikkerhed med hensyn til at kanalisere investeringer over i modstandsdygtighed.
Med den europæiske tilpasningsstrategi fra 2013 blev alle EU's medlemsstater opfordret til at vedtage omfattende tilpasningsstrategier.
Kommissionen offentliggjorde også retningslinjer for udvikling af tilpasningsstrategier for at hjælpe EU's medlemsstater med at udarbejde deres tilpasningsstrategier.
Mellem 2013 og 2018 steg antallet af EU-medlemsstater med tilpasningsstrategier kraftigt fra 15 til 25, og i 2020 havde alle EU-medlemsstater udarbejdet deres strategier.
Disse varierer imidlertid meget med hensyn til omfang, udførelse og gennemførelsesmetode.
Forordningen om forvaltning af energiunionen og klimaindsatsen fra 2018 omhandler tilpasning til klimaændringer på to måder.
For det første fastsættes de nuværende rapporteringsforpligtelser for EU's medlemsstater om tilpasning til klimaændringer.
For det andet anføres det, at hver EU-medlemsstat i sin integrerede nationale energi- og klimaplan, hvor det er relevant, skal fastsætte andre målsætninger og mål, herunder bl.a.
tilpasningsmål.
Som reaktion på situationens udvikling og de igangværende strukturelle ændringer skitseredes der i den nye EU-strategi for tilpasning til klimaændringer (2021) et øget ambitionsniveau.
Strategien blev udvidet til at omfatte nye områder og prioriteter for at bidrage til EU's vej mod modstandsdygtighed over for klimaændringer, og der blev opfordret til at revidere retningslinjerne fra 2013 for udvikling af tilpasningsstrategier.
Den europæiske klimalov trådte desuden i kraft i juli 2021.
Forvaltningsforordningens forpligtelser vedrørende tilpasning var tidligere ret proceduremæssige, men med klimaloven blev der indført en »pligt« til at tilpasse sig.
Med klimaloven blev der helt konkret indført et krav om at sikre fortsatte fremskridt for relevante EU-institutioner og medlemsstaterne med hensyn til at øge tilpasningsevnen, styrke modstandsdygtigheden og mindske sårbarheden over for klimaændringer i overensstemmelse med artikel 7 i Parisaftalen.
Klimaloven indeholder bestemmelser om nationale tilpasningsstrategier og -planer (parallelt med indsatsen på EU-plan) samt forventninger til kvaliteten af en tilpasningspolitik og dens resultater.
Ifølge klimaloven skal Kommissionen regelmæssigt vurderer sammenhængen mellem de relevante nationale foranstaltninger og fremskridtene med hensyn til tilpasning, ligesom den skal fremsætte henstillinger, hvis den finder, at en EU-medlemsstats foranstaltninger ikke stemmer overens med hensigten om at øge tilpasningsevnen, styrke modstandsdyg­ tigheden og mindske sårbarheden over for klimaændringer.
I overensstemmelse med disse bestemmelser er formålet med disse retningslinjer: — at hjælpe EU-medlemsstaterne med at revidere deres tilpasningsstrategier og udarbejde eller revidere deres tilpasningsplaner for at imødegå de tilpasningsrelaterede udfordringer, de står over for, under hensyntagen til forskellene i deres administrative strukturer og de tilpasningsmæssige planlægningsforløb, de allerede har taget (1) Arbejdsgruppe II's bidrag Climate Change 2022: Impacts, Adaptation and Vulnerability.
(2) Ifølge IPCC's AR6 Synthesis Report, Summary for policy makers (2023) understøttes transformative ændringer af »tilpasnings- og afbødningsforanstaltninger, der prioriterer lighed, social retfærdighed, klimaretfærdighed, rettighedsbaserede tilgange og inklusivitet«.
Disse anses også for at »føre til mere bæredygtige resultater, reducere kompromiser... og fremme en klimarobust udvikling«.