C 264/2
BG
Официален вестник на Европейския съюз
27.7.2023 г.
Въведение Неотдавнашните екстремни явления — горски пожари, суша, наводнения и горещи вълни с фатални последици — както в цяла Европа, така и по света, показаха, че последиците от изменението на климата засягат нашите общества по-силно и по-бързо, отколкото науката е прогнозирала.
Увеличаването на броя на екстремните метеорологични явления и природните бедствия оказва все по-голямо въздействие върху физическото и психичното здраве на хората, върху останалата част от природата и върху стопанските активи.
В шестия доклад за оценка на Междуправителствения комитет по изменение на климата (МКИК) (1) се посочва, че „адаптирането в глобален мащаб е предимно бавно, изолирано и с постепенен характер и „дори при намаление на емисиите, достатъчно за постигане на целите на Парижкото споразумение, ще бъде необходима трансформационна адаптация“ (2).
За съжаление тези събития, както и докладът на МКИК, показаха и липсата на готовност и несъответствието между заплахите, свързани с климата, и съществуващите механизми и структури за реагиране.
Въпреки че съществува неопределеност при оценката на бъдещите климатични рискове, това какъв ще бъде крайният резултат по отношение на температурата до 2100 година — добър, лош или много лош — всъщност не променя възможностите, с които разполага политиката за адаптиране към изменението на климата понастоящем.
Ясно е, че за да се повиши готовността на обществото за справяне със засилващото се въздействие на изменението на климата, публичният сектор трябва да играе още по-голяма роля в осигуряването на необходимите издържливост спрямо изменението на климата и устойчиви инвестиции.
Необходимо е също така да се доразвият и установят подходящите регулаторни условия и възможности за планиране, така че различните участници и пазари да могат да ги следват с увереност и сигурност и да насочват инвестициите към постигане на устойчивост.
Стратегията на ЕС за адаптация от 2013 г. насърчава всички държави — членки на ЕС, да приемат всеобхватни стратегии за адаптиране.
Комисията публикува и Насоки относно разработването на стратегии за адаптиране, за да подпомогне държавите — членки на ЕС, при изготвянето на техните стратегии за адаптиране.
През периода 2013—2018 г. броят на държавите — членки на ЕС, които имат стратегии за адаптиране, рязко нарасна от 15 на 25, а до 2020 г. всички държави — членки на ЕС, бяха изготвили своите стратегии.
Те обаче се различават значително по своя обхват, постигането на резултати и метода на изпълнение.
В Регламента относно управлението на Енергийния съюз и на действията в областта на климата от 2018 г. адаптирането към изменението на климата е разгледано по два начина.
На първо място, в тях се определят текущите задължения за докладване пред държавите — членки на ЕС, относно адаптирането към изменението на климата.
На второ място, в тях се посочва, че всяка държава — членка на ЕС, трябва да определи в своя интегриран национален план в областта на енергетиката и климата, където е уместно, други общи и конкретни цели, включително, наред с други измерения, цели за адаптиране към изменението на климата.
В отговор на развиващата се ситуация и за да се насърчат структурни промени, в новата Стратегия на ЕС за адаптиране към изменението на климата (от 2021 г.) бяха очертани по-големи амбиции и тя беше разширена, за да обхване нови области и приоритети, така че да се допринесе за пътя на ЕС към постигане на издръжливост спрямо изменението на климата, което налага преразглеждане на Насоките от 2013 г. относно разработването на стратегии за адаптиране.
Освен това през юли 2021 г. влезе в сила Европейският закон за климата.
Докато преди това задълженията съгласно Регламента относно управлението, свързани с адаптирането, имаха по-скоро процедурен характер, с Европейския закон за климата беше установено задължение за адаптиране.
По-конкретно, в него се установява изискването за гарантиране на постоянен напредък в повишаването на адаптивната способност, укрепването на устойчивостта и намаляването на уязвимостта от изменението на климата в съответствие с член 7 от Парижкото споразумение.
В Европейския закон за климата се съдържат разпоредби за национални стратегии и планове за адаптиране (заедно с тези на равнището на Съюза) и се формулират очаквания за качеството на политиката за адаптиране и резултатите от нея.
В него се изисква Комисията редовно да оценява съответствието на съответните национални мерки с напредъка по отношение на адаптирането и да отправя препоръки, когато установи, че мерките на дадена държава — членка на ЕС, не съответстват на гарантирането на напредък по отношение на повишаването на адаптивната способност, укрепването на устойчивостта и намаляването на уязвимостта от изменението на климата.
В съответствие с тези разпоредби целта на настоящите насоки е: — подпомагане на държавите — членки на ЕС, при преразглеждането на техните стратегии за адаптиране и при изготвянето/преразглеждането на техните планове за адаптиране, за да посрещат предизвикателствата, свързани с адаптирането, пред които се изправят, като се вземат предвид различията в техните административни структури и траекториите за планиране на адаптирането, които те вече са избрали; (1) Принос от 2022 г. на Работна група II — Смекчаване на изменението на климата: Impacts, Adaptation and Vulnerability (Изменението на климата през 2022 г.: въздействиe, адаптиране и уязвимост).
(2) Според обобщаващия доклад AR6 на МКИК (от 2023 г.), Summary for policy makers (Резюме за създателите на политики), трансформиращата промяна се подкрепя чрез „действия за адаптиране и смекчаване, при които се отдава приоритет на равното третиране, социалната справедливост, справедливостта в областта на климата, основаните на правата подходи и приобщаването“.
Смята се също, че тези действия „водят до по-устойчиви резултати, намаляват компромисните варианти... и стимулират устойчиво на изменението на климата развитие.