C 216/36
ET
Euroopa Liidu Teataja
19.6.2023
Väited ja peamised argumendid Üldkohus jättis vaidlustatud kohtuotsusega rahuldamata apellandi tühistamishagi komisjoni 24. juuni 2020. aasta rakendusmääruse (EL) 2020/870 (1) peale, millega kehtestatakse lõplik tasakaalustav tollimaks Egiptusest pärit klaasfilamentkiust toodete impordi suhtes ja nõutakse lõplikult sisse sellise impordi suhtes kehtestatud ajutine tasakaalustav tollimaks ning kehtestatakse lõplik tasakaalustav tollimaks Egiptusest pärit klaasfilamentkiust toodete registreeritud impordi suhtes.
Apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitab apellant neli väidet, nimelt, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta
— järeldas, et komisjon ei rikkunud alusmääruse (2) artikli 2 punkti a, artikli 2 punkti b ja artikli 3 lõike 1 punkti a, kui ta omistas Hiina Rahvavabariigi valitsuse ja sellega seotud asutuste rahalise toetuse päritolu- või ekspordiriigi valitsusele, nimelt Egiptuse Araabia Vabariigi valitsusele;
— järeldas, et komisjon ei rikkunud alusmääruse artikli 4 lõikeid 2 ja 3, kui ta leidis, et Egiptuse valitsusele omistatud rahaline toetus oli konkreetne;
— järeldas, et komisjon ei rikkunud alusmääruse artikli 3 lõike 1 punkti a alapunkti ii, artikli 3 lõiget 2 ja artiklit 5, arvutades kasu, mida apellant sai tollimaksu tagastamissüsteemi alusel, ja
— leidis, et komisjon ei rikkunud alusmääruse artikli 3 lõiget 2 ja artikli 4 lõike 2 punkti c, määrates kindlaks, et vahetuskursist tingitud kahju maksustamislahendus andis apellandile eelise ja kujutas endast konkreetset subsiidiumi.
Apellatsioonkaebuse esimeses väites märgib apellant sisuliselt, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas, et alusmäärus ei välista võimalust, et isegi kui rahaline toetus ei tule otse päritolu- või ekspordiriigi valitsuselt, võib selle rahalise toetuse omistada sellele valitsusele vastavalt alusmääruse artikli 2 punktile b ja artikli 3 lõikele 1.
Apellatsioonkaebuse teises väites märgib apellant sisuliselt, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas, et Egiptuse valitsus on see asutus, kes andis soodusrahastamist, mille oli andnud Hiina valitsus.
Üldkohus oleks pidanud hoopis järeldama, et komisjon rikkus alusmääruse artikli 4 lõikeid 2 ja 3, kuna Hiina üksused, kellelt rahaline panus pärines, olid andnud rahalist toetust.
Apellatsioonkaebuse kolmandas väites märgib apellant sisuliselt, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas, et selleks, et määrata kindlaks, kas apellant sai eelise, on ainus võrreldav olukord sellise ettevõtja oma, kes sarnaselt apellandiga asub Suessi majandus- ja kaubanduskoostöötsoonis ja müüb tooteid, mis sisaldavad materjale, mille on kohaldatud tollimaksuvabastusi, sellistele üksustele, kes asuvad väljaspool seda tsooni.
Apellatsioonkaebuse neljandas väites märgib apellant sisuliselt, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas, et komisjon ei lugenud maksustamislahendust iseenesest subsiidiumiks, mille suhtes on võimalik võtta subsiidiumidevastast meedet, ja et esimese kohtuastme hageja ei olnud esitanud tõendeid, mis võiks muuta ebausutavaks komisjoni poolt vaidlusaluses rakendusmääruses esitatud hinnangud asjaolu kohta, et maksustamislahendust kohaldati kõigile ettevõtjatele, kellel olid kohustused välisvaluutas.
(1) (2)
ELT 2020, L 108, lk 1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2016. aasta määrus (EL) 2016/1037 kaitse kohta subsideeritud impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Liidu liikmed (ELT 2016, L 176, lk 55).