26.4.2023
DA
Den Europæiske Unions Tidende
C 143/17
Domstolen har tværtimod gjort gældende, at dette begreb ikke kunne fortolkes forskelligt i medlemsstaternes lovgivning, men må tillægges en selvstændig betydning i EU-retten.
Den fandt, at arbejdstagerbegrebet ikke kunne fortolkes indskrænkende (35), og konkluderede, at det »må defineres på grundlag af objektive kriterier, som karakteriserer de berørte personers rettigheder og pligter i arbejdsforholdet.
Det væsentligste kendetegn ved arbejdsforholdet er, at en person i en vis periode præsterer ydelser mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger« (36).
Domstolen knyttede dermed fortolkningen af »arbejdstager« i forbindelse med arbejdstidsdirektivet til den etablerede retspraksis om den frie bevægelighed for arbejdstagere som fastsat i traktatens artikel 45.
Domstolen gør gældende, at »[i]nden for rammerne af fastlæggelsen af arbejdstagerbegrebet, som det tilkommer den nationale ret at foretage, skal denne ret lægge objektive kriterier til grund og foretage en samlet vurdering af samtlige omstændigheder i den for denne verserende sag, der angår såvel de pågældende aktiviteters karakter som forholdet mellem de pågældende parter« (37).
Domstolen har imidlertid udstedt retningslinjer for anvendelsen af disse kriterier og fastslået, at kategorien »arbejdstager« i henhold til EU-retten er uafhængig af den nationale kategori (38).
Den har f.eks. fastslået, at ansatte i et offentligretligt organ er »arbejdstagere« uanset deres tjenestemandsstatus (39).
Den har også argumenteret for, at løsarbejdere og sæsonarbejdere med en tidsbegrænset kontrakt, som ikke er omfattet af visse bestemmelser i den nationale arbejdslovgivning, falder ind under arbejdstagerbegrebet (40).
Domstolen har ligeledes fastslået, at arbejdstagerbegrebet kunne omfatte en person, der er tilknyttet et job- og aktivitetscenter, uanset personens produktivitet, spørgsmålet om, hvorledes midlerne til at sikre aflønningen tilvejebringes, eller den begrænsede størrelse af aflønningen (41).
Det er ikke personens status i henhold til den nationale lovgivning, der er afgørende for, om arbejdstidsdirektivet finder anvendelse.
I Matzak-dommen kvalificerede Domstolen f.eks. en frivillig brandmand i henhold til belgisk lovgivning som »arbejdstager« i direktivets forstand (42).
I stedet vil direktivets anvendelighed afhænge af, om den pågældende person kan betegnes som »arbejdstager« i henhold til definitionen heraf i EU's retspraksis.
Dette afhænger af de nærmere omstændigheder omkring personens arbejdsforhold, navnlig hvorvidt han eller hun udfører reelle og faktiske ydelser mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger.
Dette betyder igen, at visse personer, der er kvalificeret som »selvstændige« i henhold til national ret, ikke desto mindre kan kvalificeres som »arbejdstagere« af Domstolen med henblik på anvendelsen af arbejdstidsdirektivet (43).
Domstolen fastslog således, at »en betegnelse som »selvstændig tjenesteyder« i henhold til national ret ikke er til hinder for, at en person er »arbejdstager« i EU-retlig forstand, hvis vedkommendes uafhængighed kun er fiktiv og dermed skjuler, at der foreligger et reelt arbejdsforhold« (44).
Domstolen henviste til følgende elementer som mulige indikatorer for kvalifikationen som »arbejdstager«: hvis personen handler under ledelse af sin arbejdsgiver, navnlig for så vidt angår sin frihed til at vælge tid og sted, og indholdet af sit arbejde (45), hvis personen ikke deler arbejdsgiverensforretningsmæssige risici (46), og hvis han eller hun udgør en integrerende del af arbejdsgiverens virksomhed for hele varigheden af dette forhold (47).
På den anden side er valget af den type arbejde og opgaver, der (35) Domstolens kendelse af 7. april 2011, Dieter May mod AOK Rheinland/Hamburg — Die Gesundheitskasse, C-519/09, ECLI:EU:C:2011:221, præmis 21.
(36) Dom i sag C-428/09, Union syndicale Solidaires Isère, præmis 28, Dom af 20. november 2018, Sindicatul Familia Constanoman a m. fl. mod Direcţia Generală de Asistenţă Socială şi Protecţia Copilului Constanţa, C-147/17, ECLI:EU:C:2018:926, præmis 41, Dom af 16. juli 2020, UX mod Governo della Repubblica italiana, C-658/18, ECLI:EU:C:2020:572, præmis 90 og 94, Dom i sag C-742/19, Ministrstvo za obrambo, præmis 49.
(37) Dom i sag C-428/09, Union syndicale Solidaires Isère, præmis 29, Dom i sag C-658/18, Governo della Repubblica italiana, præmis 91.
(38) Dom i sag C-428/09, Union syndicale Solidaires Isère, præmis 30.
(39) Kendelse i sag C-519/09, May, præmis 25-26.
(40) Dom i sag C-428/09, Union syndicale Solidaires Isère, præmis 30-32.
(41) Domstolens dom af 26. marts 2015, Gérard Fenoll mod Centre d'aide par le travail »La Jouvene« og Association de parents et d'amis de personnes handicapées mentales (APEI) d'Avignon, C-316/13, ECLI:EU:C:2015:200, præmis 29-41.
(42) Dom i sag C-518/15, Matzak, præmis 45.
(43) Jf. analogt Domstolens dom af 4. december 2014, FVV Kunsten Informatie en Media mod Staat der Nederlanden, C-413/13, ECLI:EU:C:2014:2411, præmis 35-37.
(44) Dom i sag C-413/13, FNV Kunsten Informatie en Media, præmis 35.
(45) Dom af 13. januar 2004, Debra Allonby mod Accrington & Rossendale College, Education Lecturing Services, trading as Protocol Professional and Secretary of State for Education and Employment, C-256/01, ECLI:EU:C:2004:18, præmis 72.
(46) Dom af 14. december 1989, The Queen mod Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte Agegate-sagen Ltd, C-3/87, ECLI:EU:C:1989:650, præmis 36.
(47) Dom af 16. september 1999, straffesager mod Jean Claude Becu, Annie Verweire, NV Adia Interim Smeg NV, C-22/98, ECLI:EU:C:1999:419, præmis 26.