C 134/4
LV
Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
17.4.2023.
Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Centrālā banka (ECB), Latvijas Republika, Eiropas Komisija, Ivan Fursin, Igors Buimisters, SIA C & R Invest, Figon Co. Ltd, GCK Holding Netherlands BV, Rikam Holding SA
Juridiskais pamatojums Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi: — atcelt pārsūdzēto spriedumu; — atcelt ECB 2016. gada 11. jūlija Lēmumu ECB/SSM/2016–529900WIP0INFDAWTJ81/2 WOANCA-2016–0005 (turpmāk tekstā –“apstrīdētais lēmums”) attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju; — piespriest ECB atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesāšanās izdevumus, tostarp izdevumus saistībā ar šo apelācijas tiesvedību, un — ja Tiesa nevar lemt par lietas būtību, nodot lietu atkārtotai izskatīšanai Vispārējā tiesā.
Pamati un galvenie argumenti Apelācijas sūdzības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza trīs pamatus.
Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi vairākas kļūdas saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas pārstāvības jautājumu, ko Tiesa (virspalāta) izvērtēja 2019. gada 5. novembra spriedumā ECB u.c./Trasta Komercbanka u.c.
(C-663/17 P, C-665/17 P un C-669/17 P, EU:C:2019:923).
Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, noraidīdama apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumu par to, ka ECB nav paziņojusi apstrīdēto lēmumu apelācijas sūdzības iesniedzējai, jo Vispārējā tiesa šajā ziņā esot sagrozījusi lietas faktus un neesot ņēmusi vērā Tiesas 1999. gada 8. jūlija sprieduma Hoechst/Komisija (C-227/92 P, EU:C:1999:360) 72. punktā izdarītā atzinuma sekas.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja turklāt apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, noraidīdama apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumu par to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja neesot bijusi pārstāvēta procedūrā, kuras noslēgumā tika pieņemts apstrīdētais lēmums.
Vispārējā tiesa esot sagrozījusi faktus, neņemdama vērā, ka apstrīdētajā lēmumā ir skaidri norādīts, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija iesaistīta procedūrā, kuras noslēgumā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, un, kā uzskata ECB – tai nebija jābūt iesaistītai šajā procedūrā.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja visbeidzot apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, noraidīdama apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumu, ka ir tikušas pārkāptas apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības tikt uzklausītai un ka šīs kļūdas pamatā arī esot bijis tas, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav bijusi iesaistīta procedūrā, kuras noslēgumā tika pieņemts apstrīdētais lēmums.
Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies attiecībā uz to, kāda ir bijusi Vispārējās tiesas nostāja pret ECB lēmumu pirms ECB Administratīvās pārskatīšanas padomes (turpmāk tekstā –“APP”) veiktās pārskatīšanas, no vienas puses, un ECB lēmumu pēc APP pārskatīšanas, no otras puses.
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi tiesisko paļāvību, ko šī tiesa esot radījusi ar savu 2021. gada 17. novembra rīkojumu Trasta Komercbanka/ECB (T-247/16 RENV, nav publicēts, EU:T:2021:809).
Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, noraidīdama apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildi par VUM regulas (1) 24. panta 7. punkta pārkāpumu, kļūdaini pieņemdama, ka šajā tiesību normā ir paredzēts lēmums ar iedarbību ex tunc.
Vispārējās tiesas viedokli par kļūdainu uzskatīja arī Komisija (skat. rīkojumu, 2021. gada 17. novembris, Trasta Komercbanka/ECB, T-247/16 RENV, nav publicēts, EU:T:2021:809, 37. punkts).
(1)
Padomes Regula (ES) Nr.
1024/2013 (2013. gada 15. oktobris), ar ko Eiropas Centrālajai bankai uztic īpašus uzdevumus saistībā ar politikas nostādnēm, kas attiecas uz kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību (OV 2013, L 287, 63. lpp.).