C 112/28
DA
Den Europæiske Unions Tidende
27.3.2023
De andre parter i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union, Europa-Kommissionen, Den Franske Republik, Kongeriget Nederlandene
Appellanten har nedlagt følgende påstande — Rettens dom afsagt den 30. november 2022 i de forenede sager T-316/14 RENV og T-148/19 ophæves, for så vidt som den vedrører frifindelse af Rådet i de søgsmål, som appellanten havde anlagt med påstand om annullation af Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2015/513 (1) af 26. marts 2015, Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2015/1325 (2) af 31. juli 2015, Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2015/2425 (3) af 21. december 2015, Rådets gennem­ førelsesforordning (EU) 2016/1127 (4) af 12. juli 2016, Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2017/150 (5) af 27. januar 2017, Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr.
2017/1420 (6) af 4. august 2017, Rådets afgørelse (FUSP) 2019/25 (7) af 8. januar 2019, og Rådets afgørelse (FUSP) 2019/1341 (8) af 8. august 2019, for så vidt som de vedrører PKK (alias KADEK alias KONGRA-GEL).
— Der træffes endelig afgørelse i de forhold, der er omhandlet i nærværende appelsag, og disse gennemførelsesforord­ ninger og afgørelser annulleres, for så vidt som de vedrører PKK (alias KADEK alias KONGRA-GEL).
— Rådet tilpligtes at betale appellantens sagsomkostninger i forbindelse med nærværende appelsag og de forenede sager T-316/14 RENV og T-148/19, med tillæg af renter.
Anbringender og væsentligste argumenter Appellanten har gjort gældende, at Retten begik fejl i den appellerede dom på de følgende punkter:
I. Retten begik en retlig fejl vedrørende artikel 1, stk.
3, første afsnit, i fælles holdning (9) 2001/931 navnlig for så vidt angår den fortolkning, der skulle anlægges af »formålene« hermed, og dens anvendelse på sagen.
Retten konkluderede fejlagtigt, at anbringendet om tilsidesættelse af fælles holdning 2001/931 skulle forkastes.
II.
Retten fastslog fejlagtigt, at Rådet kunne støtte sig på kendelsen af 29. marts 2001 fra Det Forenede Kongeriges indenrigsminister (herefter »2001-afgørelsen«) som den afgørelse, der er omhandlet i artikel 1, stk.
4, i fælles holdning 2001/931, idet det ikke er klart, om de forhold, der er nævnt i begrundelsen i forbindelse med 2001-afgørelsen, underbygger 2001-afgørelsen, og idet disse forhold er forældede og ikke understøtter konklusionen om, at appellanten var en terroristgruppe som omhandlet i denne artikel.
Retten konkluderede fejlagtigt, at anbringendet vedrørende tilsidesættelse af artikel 1, stk.
3 og 4, i fælles holdning 2001/931, for så vidt som de omtvistede foranstaltninger er baseret på 2001-afgørelsen, måtte forkastes.
III.
Retten fastslog fejlagtigt, at Rådets fornyede gennemgang opfyldte forpligtelserne i henhold til artikel 1, stk.
6, i fælles holdning 2001/931, at gennemgangen blev foretaget på behørig vis, og at appellantens anbringende om, at artikel 1, stk.
6, var blevet tilsidesat af Rådet, skulle forkastes for så vidt angik foranstaltningerne for 2015-2017 og afgørelserne for 2019.
IV.
Retten begik en retlig fejl vedrørende proportionalitetsprincippet og anvendte det forkert på den foreliggende sag.