C 47/132
LV
Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
7.2.2023.
Trešdiena, 2022. gada 6. jūlijs
C. tā kā ir jāatjauno sociālais līgums un no jauna jāveido uzticēšanās;
D. tā kā 2015. gada septembrī visas valstis apņēmās īstenot vērienīgu programmu kopīgai globālu problēmu risināšanai, proti, ANO Ilgtspējīgas attīstības programmu 2030. gadam;
E. tā kā, lai gan multilaterālisms joprojām ir labākā organizatoriskā sistēma globālo jautājumu risināšanai, ir jāatzīst, ka šobrīd ir sarežģīti rast iespējas, kā šo sistēmu efektīvi īstenot;
F. tā kā pasaulē sācies jauns daudzpolārs laikmets, ko raksturo gan liels satricinājumu, konfrontāciju un nestabilitātes potenciāls, gan liela ģeopolitiskā konkurence, netradicionāli draudi un konflikti, piemēram, hibrīduzbrukumi un kiberuzbrukumi, hibrīdkarš un dezinformācija, kuri bieži vien risinās tālu no sabiedrības acīm, taču būtiski ietekmē ES un globālo drošību, un attiecībā uz kuriem mums nav piemērotu rīku, lai pret tiem vērstos un uz tiem reaģētu; tā kā pastāv risks, ka varētu veidoties plaisa starp pašreizējiem globālajiem problēmjautājumiem un pašreizējās multilaterālās sistēmas spēju nodrošināt efektīvus un iekļaujošus risinājumus;
G. tā kā vienlaikus globālā mērogā aizvien biežāk nākas risināt politiskas problēmas un uzdevumus, kam vajadzīga starptautiska līmeņa rīcība, tostarp efektīvs globāls politiskais dialogs, sadarbība un nostāju konverģence, lai varētu izstrādāt ilgtspējīgus risinājumus, kas var nodrošināt rezultātus, koordinētu rīcību un vienotus standartus noteikumos balstītā kārtībā, kas efektīvi darbotos visu interesēs un veicinātu cilvēktiesības un tiesiskumu; tā kā šiem standartiem būtu jāveicina starptautiskais miers, stabilitāte un ilgtspējīga attīstība; tā kā ES atbalsta starptautiskos tiesību aktus un normas;
H. tā kā pasaule ir kļuvusi aizvien lielākā mērā savstarpēji saistīta, padarot starptautiskā līmeņa rīcībspēkus savstarpēji atkarīgākus un problēmjautājumus — sarežģītākus; tā kā no šīs situācijas izrietošās daudzlīmeņu problēmas prasa kolektīvu rīcību, elastīgas struktūras un visu ieinteresēto personu iesaisti;
I.
tā kā pašreizējā multilaterālā kārtība izriet no pasaules kārtības, kas izveidojās pēc 1945. gada, un tā ne vienmēr pilnībā atspoguļo mūsdienu pasauli, ņemot vērā to, ka ne visi pašreizējie pasaules mēroga rīcībspēki tika pienācīgi ņemti vērā šīs multilaterālās struktūras izstrādē;
J.
tā kā laikā, kad pieaug parasto ieroču tirdzniecība, palielinās ieroču sistēmu autonomijas līmenis un tiek veikti ieguldījumi jaunos masu iznīcināšanas ieročos, tiek atcelta un vājināta globālā ieroču kontroles, atbruņošanās un neizplatīšanas politika un normas;
K. tā kā multilaterālisms kā mierīgs suverēnu valstu attiecību organizēšanas veids saskaras ar aizvien vairāk izaicinājumiem, ko daļēji izraisa tādas izmaiņas starptautiskajā sistēmā kā jaunu rīcībspēku uznākšana uz globālās skatuves un to radītie hibrīddraudi, spriedze multilaterālo institūciju īpatnību dēļ un nepieciešamība pilnībā pārveidot gadu desmitiem pastāvējušas institūcijas, pieaugošā plaisa starp sabiedrisko domu un institūcijām, pret globalizāciju vērsta negatīva noskaņojuma palielināšanās, tradicionāli dominējošo ģeopolitisko spēku ietekmes mazināšanās un no tās izrietošā globālo brīvību un demokrātijas samazināšanās; tā kā Covid-19 pandēmija un tās nepieredzētā ietekme uz starptautisko sabiedrību ir gan pastiprinājusi, gan paātrinājusi šīs pārmaiņas; tā kā patlaban atrodamies uz jauna laikmeta sliekšņa, saskaroties ar draudiem, ka varētu tikt iedragāts vairāk nekā 70 gadus ilgušais progress un relatīvais miers un nostiprināties tādu autoritāru politiķu laikmets, kuri cenšas apdraudēt uz starptautiskajiem noteikumiem, starptautiskajām tiesībām, kā arī tiesiskumu, atbildību, demokrātiju un cilvēktiesībām, dzimumu līdztiesību un daudzveidību balstīto kārtību; tā kā valstu populistiskie impulsi, atšķirīgie un mainīgie mērķi, kā arī piemērošanas un pārskatatbildības metožu trūkums liek multilaterālajai sistēmai saskarties ar trim savstarpēji saistītām krīzēm, proti, varas, būtiskuma un leģitimitātes krīzi, un šīs krīzes izcēlušās galvenokārt Rietumiem raksturīgā politiskās gribas un koordinācijas trūkuma dēļ;
L. tā kā multilaterālisma krīze var būt iespēja, izmantojot efektīvu sadarbību, solidaritāti un koordināciju, no jauna nonākt pie vienprātības attiecībā uz starptautisku kārtību, kuras pamatā ir multilaterālisms un tiesiskums; tā kā ES būtu jāatbalsta iniciatīvas, kuru mērķis ir integrēt pilsoniskās sabiedrības viedokļus multilaterālu forumu, piemēram, ANO, lēmumu pieņemšanas procesos; tā kā ES būtu jāatbalsta Apvienoto Nāciju Organizācijas Parlamentārās asamblejas (UNPA) izveide ANO sistēmā, lai palielinātu globālās pārvaldības demokrātisko raksturu, demokrātisko pārskatatbildību un pārredzamību;