2.3.2022
DA
Den Europæiske Unions Tidende
L 64/55
6.3.1.4.
Overdragelsesperiodens varighed (311) Punkt 17 i SGEI-rammebestemmelserne fra 2011 lyder: »Overdragelsesaktens gyldighedsperiode bør kunne begrundes ud fra objektive kriterier som behovet for at afskrive ikke-overdragelige faste aktiver.
I princippet bør varigheden ikke overstige det tidsrum, der kræves for at afskrive de vigtigste af de aktiver, som er nødvendige for at udføre tjenesteydelsen af almindelig økonomisk interesse.« (312) Italien har anført, at varigheden af forlængelsen er fastsat i overensstemmelse med den periode, der er nødvendig for at afskrive de aktiver, der anvendes ved leveringen af den omhandlede tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse.
Den samlede varighed af den oprindelige aftale, som forlænget, er lige over 22 år.
Fartøjerne er det betydeligste aktiv, der kræves for at levere den offentlige tjenesteydelse.
Afskrivningsperioden for de fartøjer, der benyttes til færgefart, er som regel lang og kan overstige 25 år.
(313) Italien har oplyst Kommissionen afskrivningsværdien af Toremars fartøjer for perioden 2009-2011.
Kommissionen bemærker, at fem ud af otte fartøjer på tidspunktet for forlængelsen af den oprindelige aftale allerede var fuldt afskrevet, mens de resterende tre fartøjer, der endnu ikke var afskrevet, havde en gennemsnitsalder på 21,5 år.
(314) Selv om afskrivningsperioden er udløbet for de fleste af de fartøjer, som Toremar anvendte under forlængelsen af den oprindelige aftale, bemærker Kommissionen, at forlængelsen af perioden med tre år var nødvendig for at sikre kontinuiteten af den offentlige tjeneste, indtil privatiseringsprocessen var gennemført.
I betragtning af gennemsnitsalderen for de resterende fartøjer, hvis værdi endnu ikke var fuldt afskrevet, og den gennemsnitlige varighed af afskrivningsperioden for de fartøjer, der blev benyttet til færgefart, konkluderer Kommissionen endvidere, at overdragelsesaktens gyldighedsperiode er tilstrækkeligt begrundet, og at punkt 17 i SGEIrammebestemmelserne er opfyldt.
6.3.1.5.
Overensstemmelse med direktiv 2006/111/EF (315) Punkt 18 i SGEI-rammebestemmelserne fra 2011 lyder: »Støtte vil kun blive betragtet som forenelig med det indre marked, jf. artikel 106, stk.
2, i traktaten, i de tilfælde, hvor direktiv 2006/111/EF er gældende, og virksomheden overholder direktivet (86)«.
(316) I punkt 44 i SGEI-rammebestemmelserne fra 2011 kræves endvidere følgende: »Udøver en virksomhed tillige andre aktiviteter end tjenesteydelsen af almindelig økonomisk interesse, skal omkostninger og indtægter i forbindelse med dels tjenesteydelsen af almindelig økonomisk interesse dels andre aktiviteter opføres særskilt i dens interne regnskaber, jf. de i punkt 31 fastsatte principper.« (317) Italien har bekræftet, at Toremar kun har leveret offentlige tjenesteydelser i henhold til den oprindelige aftale.
(318) Kommissionen lægger derfor til grund, at punkt 18 i SGEI-rammebestemmelserne ikke finder anvendelse.
6.3.1.6.
Kompensationens størrelse (319) Punkt 21 i SGEI-rammebestemmelserne fra 2011 lyder: »Kompensationen må ikke overstige, hvad der er nødvendigt til at dække de nettoomkostninger, der er forbundet med at opfylde forpligtelserne til offentlig tjeneste, herunder en rimelig fortjeneste«.
(320) I den foreliggende sag bestemmes det specifikt i punkt 69 i SGEI-rammebestemmelserne fra 2011, at fordi kompensationen udgør ulovlig støtte, der blev ydet inden deres ikrafttræden, skal »net avoided cost«-metoden ikke anvendes ved vurderingen af statsstøtte.
I stedet kan der anvendes en anden metode til at beregne nettoomkost­ ningerne ved forpligtelser til offentlig tjeneste, f.eks.
omkostningsfordelingsmetoden.
I omkostningsforde­ lingsmetoden beregnes nettoomkostningerne ved forpligtelserne til offentlig tjeneste som forskellen mellem en given leverandørs omkostninger og indtægter ved at opfylde sine forpligtelser til offentlig tjeneste som fastsat og anslået i overdragelsesakten.
I punkt 28-38 i SGEI-rammebestemmelserne fra 2011 fastsættes det nærmere, hvordan denne metode bør anvendes.
(86) Kommissionens direktiv 2006/111/EF af 16. november 2006 om gennemskueligheden af de økonomiske forbindelser mellem medlemsstaterne og de offentlige virksomheder og om den finansielle gennemskuelighed i bestemte virksomheder (EUT L 318 af 17.11.2006, s. 17).