2.3.2022
CS
Úřední věstník Evropské unie
L 64/33
(177) Jelikož v daném případě nejsou splněna všechna čtyři kritéria stanovená v rozsudku ve věci Altmark, vyvozuje Komise závěr, že vyrovnávací platba za provozování námořních tras po prodloužení původní úmluvy poskytla společnosti Toremar hospodářskou výhodu.
(178) Co se týká přednosti v přístavu, Komise především připomíná, že italský orgán pro hospodářskou soutěž (AGCM) nejméně dvakrát usuzoval, že toto opatření má ekonomickou hodnotu (53).
Společnost Toremar však za přednost v přístavu neplatí žádný poplatek (viz 136. bod odůvodnění).
Komise dále podotýká, že přednost v přístavu může přinejmenším teoreticky snížit náklady provozovatele (např. z toho důvodu, že zaručené kotvení může zkrátit dobu čekání v přístavech, a tudíž vést k nižším nákladům na palivo) nebo zvýšit jeho příjmy (např. díky tomu, že určité časy mohou přilákat větší poptávku ze strany cestujících).
Pokud přednost v přístavu umožňuje rychlejší kotvení, mohou uživatelé trajektové dopravy skutečně upřednostnit provozovatele trajektu, který má z tohoto opatření prospěch.
I kdyby se tyto účinky projevily pouze v omezených případech nebo byly relativně malé, může přednost v přístavu pro společnost Toremar přesto představovat hospodářskou výhodu.
6.1.1.4.
Vliv na hospodářskou soutěž a obchod (179) Pokud podpora poskytnutá členským státem posiluje postavení určitého podniku oproti jiným konkurenčním podnikům v rámci obchodu uvnitř Unie, je třeba mít za to, že tento obchod je podporou ovlivněn (54).
Postačuje, aby příjemce podpory soutěžil s ostatními podniky na trzích, které jsou otevřené hospodářské soutěži (55).
(180) V daném případě soutěží příjemce s ostatními podniky poskytujícími služby námořní dopravy v Unii, zejména od okamžiku, kdy vstoupila v platnost nařízení Rady (EHS) č. 4055/86 (56) a nařízení o námořní kabotáži, jež liberalizovala trh mezinárodní námořní dopravy resp. námořní kabotáž.
Skutečnost, že na některých trasách byla společnost Toremar v té době jediným provozovatelem, neznamená, že jiní (mezinárodní) provozovatelé nemohli mít zájem nabízet podobné služby námořní dopravy.
Vyrovnávací platba za provozování námořních tras ve smyslu prodloužení původní úmluvy proto může ovlivnit obchod uvnitř Unie a narušit hospodářskou soutěž na vnitřním trhu.
Z týchž důvodů tento závěr platí i pro přednost v přístavu.
6.1.1.5.
Závěr (181) Jelikož jsou splněna všechna kritéria stanovená v čl. 107 odst.
1 SFEU, vyvozuje Komise závěr, že vyrovnávací platba za závazek veřejné služby vyplácená na základě následného prodlužování původní úmluvy i přednost v přístavu v případě tras v rámci veřejné služby představují státní podporu pro společnost Toremar.
6.1.1.6.
Nová nebo existující podpora (182) Komise především uvádí, že vyrovnávací platba vyplácená společnosti Toremar za plnění závazků veřejné služby do konce roku 2008 nebude v tomto rozhodnutí posuzována.
Posouzení této vyrovnávací platby a toho, zda ji lze považovat za existující podporu podle čl. 4 odst.
3 nařízení o námořní kabotáži, bude předmětem samostatného rozhodnutí Komise (57).
(183) Podle čl. 1 písm.
c) nařízení Rady (EU) 2015/1589 ( 58) se „novou podporou“ rozumí „každá podpora, což znamená režimy podpory a jednotlivá podpora, která není existující podporou, včetně změn existující podpory“.
Kromě toho podle čl. 108 odst.
3 SFEU se stanoví, že Komise musí být včas informována o záměrech spočívajících v zavedení nových podpor nebo ve změně podpor stávajících a zamýšlená opatření nemohou být provedena předtím, než je řízení ukončeno vydáním konečného rozhodnutí ( 59).
(53) Rozhodnutí Komise (EU) 2020/1412 ze dne 2. března 2020 o opatřeních SA.32014, SA.32015, SA.32016 (11/C) (ex 11/NN), která provedla Itálie ve prospěch společnosti Tirrenia di Navigazione a jejího nabyvatele, společnosti Compagnia Italiana di Navigazione (265.
bod odůvodnění).
(54) Viz zejména rozsudek Soudního dvora ze dne 17. září 1980, Philip Morris v. Komise, C-730/79, EU:C:1980:209, bod 11; rozsudek Soudního dvora ze dne 22. listopadu 2001, Ferring, C-53/00, ECLI:EU:C:2001:627, bod 21; rozsudek Soudního dvora ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise, C-372/97, ECLI:EU:C:2004:234, bod 44.
(55) Rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 30. dubna 1998, Het Vlaamse Gewest v. Komise, T-214/95, ECLI:EU:T:1998:77.
(56) Nařízení Rady (EHS) č. 4055/86 ze dne 22. prosince 1986 o uplatňování zásady volného pohybu služeb v námořní dopravě mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími zeměmi (Úř. věst.
L 378, 31.12.1986, s. 1).
(57) Rozhodnutí Komise (EU) 2020/1411 ze dne 2. března 2020 o státní podpoře č.
C 64/99 (ex NN 68/99) poskytované Itálií námořním společnostem Adriatica, Caremar, Siremar, Saremar a Toremar (skupina Tirrenia).
(58) Nařízení Rady (EU) 2015/1589 ze dne 13. července 2015, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 108 Smlouvy o fungování Evropské unie (Úř. věst.
L 248, 24.9.2015, s. 9).
(59) Rozsudek Soudního dvora ze dne 26. října 2016, DEI a Komise v.
Alouminion tis Ellados, C-590/14 P, ECLI:EU:C:2016:797, bod 45.