SV
C 472/24
Europeiska unionens officiella tidning
12.12.2022
ska tolkas så, att den inte utgör hinder för en medlemsstats lagstiftning som föreskriver att när en rätt att stanna i landet beviljas en tredjelandsmedborgare som vistas där olagligt i avvaktan på resultatet av en ansökan om uppehållstillstånd på någon av de grunder som avses i denna bestämmelse, och nämnda rätt att stanna beviljas på grund av att den aktuella ansökan kan upptas till prövning, medför detta ett underförstått återkallande av det beslut om återvändande som tidigare fattats avseende denne medborgare sedan vederbörandes ansökan om internationellt skydd avslagits.
(1)
EUT C 158, 11.04.2022.
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 28 oktober 2022 (begäran om förhandsavgörande från Oberlandesgericht München – Tyskland) – brottmål mot HF (Mål C-435/22 PPU) (1) (”Begäran om förhandsavgörande – Förfarande för brådskande mål om förhandsavgörande – Straffrättsligt samarbete – Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Artikel 50 – Konventionen om tillämpning av Schengenavtalet – Artikel 54 – Principen ne bis in idem – Avtal om utlämning som ingåtts mellan Europeiska unionen och Amerikas förenta stater – Utlämning av en tredjelandsmedborgare till Förenta staterna i enlighet med ett bilateralt avtal som ingåtts av en medlemsstat – Medborgare som genom en lagakraftvunnen dom har dömts för samma gärningar och avtjänat hela sitt straff i en annan medlemsstat”) (2022/C 472/29) Rättegångsspråk: tyska Hänskjutande domstol Oberlandesgericht München
Parter i målet vid den nationella domstolen HF ytterligare deltagare i rättegången: Generalstaatsanwaltschaft München
Domslut Artikel 54 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985 mellan regeringarna i Beneluxstaterna, Förbundsrepubliken Tyskland och Franska republiken om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna, som undertecknades i Schengen den 19 juni 1990 och trädde i kraft den 26 mars 1995, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 610/2013 av den 26 juni 2013, jämförd med artikel 50 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna ska tolkas så, att den utgör hinder för att myndigheterna i en medlemsstat utlämnar en tredjelandsmedborgare till ett annat tredjeland när denna medborgare har fällts till ansvar genom lagakraftvunnen dom i en annan medlemsstat för samma gärningar som de som avses i begäran om utlämning och har avtjänat det straff som dömts ut i den domen samt när begäran om utlämning grundar sig på ett bilateralt utlämningsavtal som begränsar räckvidden av principen ne bis in idem till att endast avse domar som avkunnats i den anmodade medlemsstaten.
(1)
EUT C 326, 29.8.2022.