12.12.2022
RO
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
C 472/27
aplicarea acestei jurisprudențe a Curții și a principiului comunitar al echivalenței impun transformarea angajaților publici temporari care au suferit un abuz în funcționari publici permanenți sau de carieră și supunerea lor acelorași cauze de concediere și de încetare a raportului de muncă care se aplică acestora din urmă, în timp ce în sectorul privat, articolul 15 din Statutul lucrătorilor impune transformarea în angajați permanenți a lucrătorilor temporari care au lucrat în mod neîntrerupt pentru același angajator mai mult de 24 de luni într-o perioadă de 30 de luni, iar articolul 83 alineatul 3 din Legea nr.
40/2015 privind sectorul public, astfel cum a fost modificată prin Legea nr.
11/2020 privind bugetul general de stat pentru anul 2021, aplicând dreptul național, permite ca lucrătorii privați din cadrul întreprinderilor și al entităților care se transferă în sectorul public să îndeplinească aceleași atribuții ca funcționarii de carieră, cu condiția încetării și, prin urmare, fiind supuși acelorași cauze de încetare ca aceștia din urmă.
4) Având în vedere că condițiile legate de încetarea raportului de muncă și cele privind finalizarea unui contract de muncă fac parte din „condițiile de încadrare în muncă” incluse în clauza 4 din acordul-cadru, conform Hotărârii Curții din 13 martie 2014, cauza C-38/13 (6), Nierodzik, punctele 27 și 29, și Hotărârii Curții din 14 septembrie 2016, cauza C-596/14 (7), Ana de Diego Porras, punctele 30 și 31),
în cazul unui răspuns negativ la întrebarea anterioară, se solicită Curții să stabilească dacă stabilizarea personalului public temporar care suferă un abuz, prin spunerea acestora acelorași cauze de încetare și de concediere care se aplică funcționarilor de carieră sau angajaților permanenți comparabili, fără a dobândi acest statut, reprezintă o măsură care trebuie respectată de autoritățile naționale în temeiul clauzelor 4 și 5 din acordul-cadru anexat la Directiva 1999/70 și al principiului interpretării conforme, luând în considerare faptul că legislația națională interzice dobândirea statutului de funcționar permanent sau de carieră doar celor care nu îndeplinesc anumite condiții, iar stabilizarea acestui personal în condițiile indicate nu conduce la dobândirea statutului respectiv.
5) În măsura în care articolul 15 din Statutul lucrătorilor stabilește o durată maximă de doi ani în ceea ce privește contractele temporare, considerând că, după expirarea acestei perioade, necesitatea acoperită nu mai este provizorie sau excepțională, ci obișnuită și stabilă, ceea ce obligă angajatorii din sectorul privat să transforme raportul de muncă temporar în unul pe durată nedeterminată, și în măsura în care articolul 10 din [Estatuto Básico del Empleado Público (Statutul de bază al funcționarilor publici, denumit în continuare „EBEP”)], în sectorul public, impune obligația de a include posturile vacante ocupate de personal interimar/temporar în oferta de angajare în sectorul public din anul numirii și, dacă acest lucru nu este posibil, cu alte cuvinte în termen de maximum 2 ani, în cea din anul următor, astfel încât postul să fie ocupat de un funcționar permanent sau de carieră,
trebuie să se concluzioneze că utilizarea abuzivă a raporturilor de muncă pe durată determinată succesivă în sectorul public are loc din momentul în care administrația angajatoare nu ocupă postul acoperit de un funcționar public temporar cu un funcționar permanent sau de carieră în termenele stabilite de legislația națională, și anume prin includerea acestuia într-o ofertă de angajare în sectorul public în termen de maximum doi ani de la numirea angajatului interimar/temporar, cu obligația de a înceta raportul său de muncă prin executarea respectivei oferte de angajare în sectorul public în termenul maxim de trei ani prevăzut la articolul 70 din EBEP?
6) Legea spaniolă nr.
20/2021 din 28 decembrie 2021 încalcă principiile comunitare ale legalității și neretroactivității dispozițiilor penale prevăzute, printre altele, la articolul 49 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, deoarece prevede, drept sancțiune pentru abuzul privind încadrarea temporară în muncă, proceduri de selecție care se aplică în pofida faptului că acțiunile sau omisiunile care constituie încălcarea – și, prin urmare, abuzul – și denunțarea acesteia au avut loc și s-au consumat anterior (cu mulți ani înaintea) adoptării Legii nr.
20/2021.
7) Legea nr.
20/2021, prin faptul că prevede drept măsură de sancționare organizarea unor proceduri de selecție și acordarea unei indemnizații doar în favoarea victimelor unui abuz care nu reușesc în procedurile de selecție respective, încalcă clauza 5 din acordul-cadru și Directiva 1999/70/CE, deoarece nu sancționează abuzurile săvârșite în privința angajaților publici temporari care au reușit în respectiva procedură de selecție, în condițiile în care este cert că sancțiunea este întotdeauna indispensabilă, iar reușita în procedura de selecție nu constituie o măsură de sancționare care îndeplinește condițiile prevăzute de directivă, astfel cum arată Curtea în Ordonanța din 2 iunie 2021, cauza C-103/19 (8).