C 472/26
RO
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
12.12.2022
Cerere de decizie preliminară introdusă de Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n.o 17 de Barcelona (Spania) la 19 mai 2022 – HM, VD/Generalitat de Catalunya (Cauza C-332/22) (2022/C 472/31) Limba de procedură: spaniola Instanța de trimitere Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n.o 17 de Barcelona (Spania)
Părțile din procedura principală Reclamante: HM, VD
Pârât: Generalitat de Catalunya
Întrebările preliminare 1) Măsurile dispuse prin SSTS [hotărârile Tribunal Supremo (Curtea Supremă)] nr.
1425/2018 și 1426/2018 din 26 septembrie 2018, al căror criteriu a fost menținut până în prezent (30 noiembrie 2021) – constând în menținerea angajatului public care a suferit un abuz în aceeași situație precară abuzivă în ceea ce privește încadrarea în muncă, până când administrația angajatoare stabilește dacă există o nevoie structurală și organizează procedurile de selecție corespunzătoare pentru ocuparea postului cu funcționari publici permanenți sau de carieră – constituie măsuri care respectă condițiile de sancționare prevăzute în clauza 5 din acordul-cadru anexat la Directiva 1999/70 (1)?
Sau, dimpotrivă, aceste măsuri au drept rezultat menținerea situației precare și a lipsei de protecție până când administrația angajatoare decide în mod aleatoriu să organizeze o procedură de selecție pentru ocuparea postului său cu un angajat permanent, care are un rezultat incert, deoarece astfel de proceduri sunt deschise și candidaților care nu au suferit astfel de abuzuri, și constituie măsuri care nu pot fi concepute ca măsuri de sancționare disuasive în sensul clauzei 5 din acordul-cadru și nici ca unele care garantează îndeplinirea obiectivelor sale.
2) În cazul în care o instanță națională, respectându-și obligația de a sancționa, în orice caz, abuzul constatat (sancțiunea este „indispensabilă” și „imediată”), ajunge la concluzia că principiul interpretării conforme nu permite garantarea efectului util al directivei fără a efectua o interpretare „contra legem” a dreptului național, tocmai pentru că ordinea juridică internă a statului membru nu a prevăzut nicio măsură de sancționare în vederea aplicării clauzei 5 din acordul-cadru în sectorul public, trebuie să aplice considerațiile din Hotărârea Egenberger (2) din 17 aprilie 2018 sau din Hotărârea (a Marii Camere) din 15 aprilie 2008, C-268/06 (3), astfel încât articolele 21 și 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene ar permite excluderea dispozițiilor de drept național care împiedică garantarea eficacității depline a Directivei 1999/70/CE, chiar dacă acestea ar avea valoare constituțională?
Prin urmare, este necesar ca raportul de muncă pe durată determinată abuziv să fie transformat în unul permanent, identic sau echivalent cu cel al funcționarilor permanenți comparabili, astfel încât victimei abuzului să i se garanteze stabilitatea locului de muncă, pentru a evita ca acest abuz să rămână nesancționat și să aducă atingere obiectivelor și efectului util al clauzei 5 din acord, chiar dacă această transformare este interzisă de legislația internă, de jurisprudența Tribunal Supremo [Curtea Supremă] sau ar putea fi contrară Constituției spaniole?
3) Având în vedere că Curtea a statuat, în Hotărârea din 25 octombrie 2018, C-331/17 (4), și în Hotărârea din 13 ianuarie 2022, C-382/19 (5), că clauza 5 din acordul-cadru se opune unei reglementări naționale care exclude anumiți funcționari publici de la aplicarea normelor care sancționează recurgerea abuzivă la contractele pe durată determinată succesive, atunci când nu există nicio altă măsură efectivă în ordinea juridică internă prin care să se sancționeze respectiva măsură abuzivă și în condițiile în care legislația spaniolă nu conține nicio măsură de sancționare a abuzurilor săvârșite în sectorul public asupra personalului temporar reclamant,