12.12.2022.
LV
Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
C 472/27
vai, piemērojot šo Tiesas judikatūru un Savienības tiesībās noteikto līdzvērtības principu, rodas pienākums pārveidot no ļaunprātīgas izmantošanas cietušo publiskā sektora pagaidu darbinieku statusu par publiskā sektora pastāvīgo darbinieku vai civildienesta ierēdņu statusu, attiecinot uz viņiem tos pašus darba attiecību izbeigšanas iemeslus, kuri ir spēkā attiecībā uz šiem otrajiem, jo privātajā sektorā Estatuto de los Trabajadores (Darba likums) 15. pants uzliek pienākumu pastāvīgos darbiniekos pārveidot tos pagaidu darbiniekus, kuri vairāk nekā 24 mēnešus 30 mēnešu periodā ir bijuši nodarbināti pie viena un tā paša darba devēja, un ciktāl Ley 40/2015, de 1 de octubre, de Régimen Jurídico del Sector Público (2015. gada 1. oktobra Likums 40/2015 par publiskā sektora tiesisko regulējumu) [87. panta 5. punkts] redakcijā, kas izriet no Ley 11/2020, de presupuestos generales del Estado para 2021 (Likuma 11/2020 par valsts budžetu 2021. gadam), saskaņā ar valsts tiesībām ļauj darba ņēmējiem – kas ir privāttiesiski nodarbināti uzņēmumos un struktūrās, kas pāriet uz publisko sektoru – pildīt tās pašas funkcijas kā civildienesta ierēdņi ar t.s.
“condición de a extinguir”, proti, nosacījumu par viņu amata vietas saglabāšanu līdz brīdim, kad iestājas likumā paredzētie darba attiecību izbeigšanās nosacījumi, un tādējādi attiecinot uz viņiem tādus pašus darba attiecību izbeigšanas iemeslus kā civildienesta ierēdņu gadījumā?
CETURTAIS.- Ievērojot, ka ar darba attiecību un darba līgumu izbeigšanu saistītie nosacījumi ir daļa no Pamatnolīguma 4. klauzulā ietvertajiem “darba nosacījumiem” saskaņā ar Tiesas 2014. gada 13. marta spriedumu lietā C-38/13 (6), Nierodzik, 27. un 29. punkts; un 2016. gada 14. septembra spriedumu lietā C-596/14 (7), Ana de Diego Porras, 30. un 31. punkts),
ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir noliedzoša, Tiesai tiek lūgts noteikt, vai no ļaunprātīgas izmantošanas cietušo publiskā sektora pagaidu darbinieku nodarbinātības stabilizācija, piemērojot viņiem tos pašus darba attiecību izbeigšanas un atlaišanas iemeslus, kas ir spēkā attiecībā uz salīdzināmiem civildienesta ierēdņiem vai pastāvīgiem darbiniekiem, lai arī tiem neiegūstot šo statusu, ir pienākums, kas valsts iestādēm ir jāpilda obligāti saskaņā ar Direktīvas 1999/70 Pamatnolīguma 4. un 5. klauzulu un atbilstīgas interpretācijas principu, jo valsts tiesiskajā regulējumā ir vienīgi aizliegts iegūt pastāvīgu jeb štata darbinieku statusu tiem, kuri neatbilst noteiktām prasībām, un, šā personāla nodarbinātību stabilizējot šādā veidā, šis personāls minēto statusu neiegūst.
PIEKTAIS.- Ņemot vērā, ka Darba likuma 15. pantā ir noteikts, ka pagaidu darba līgumu ilgums nedrīkst pārsniegt divus gadus, uzskatot, ka pēc šā termiņa beigām pildītie uzdevumi vairs nav pagaidu vai ārkārtas rakstura, bet gan ir parasti un stabili, un tāpēc darba devējiem privātajā sektorā ir pienākums pārveidot pagaidu darba attiecības par pastāvīgām darba attiecībām; un ņemot vērā, ka Estatuto Básico del Empleado Público (Publiskā sektora personālam piemērojamie pamatnoteikumi; turpmāk tekstā – “EBEP”) 10. pants publiskajā sektorā uzliek pienākumu iekļaut pagaidu personāla ieņemtos vakantos amatus nodarbinātības publiskajā piedāvājumā gadam, kurā ir notikusi iecelšana amatā, un, ja to nebūtu iespējams izdarīt, proti, maksimāli 2 gadu termiņā, tad – piedāvājumā tam sekojošajam gadam, tādējādi, lai attiecīgo amata vietu aizņemtu pastāvīgais jeb civildienesta ierēdnis,
vai ir jāsecina, ka secīgu pagaidu darba līgumu slēgšanas ļaunprātīga izmantošana publiskajā sektorā sākas no brīža, kad nodarbinošā pārvaldes iestāde neaizpilda publiskā sektora pagaidu darbinieka ieņemto amata vietu, pieņemot darbā pastāvīgu jeb štata darbinieku termiņos, ko nosaka valsts tiesiskais regulējums, proti, iekļaujot šo amata vietu nodarbinātības publiskajā piedāvājumā maksimāli divu gadu termiņā no brīža, kad pagaidu darbinieks ir iecelts amatā, ar pienākumu atlaist viņu no darba, īstenojot šo nodarbinātības publisko piedāvājumu maksimāli trīs gadu termiņā, ko nosaka EBEP 70. pants?
SESTAIS.- Vai Spānijas 2021. gada 28. decembra Likumā 20/2021 ir pārkāpti Savienības tiesībās nostiprinātie sodu likumības princips un sodu atpakaļejoša spēka aizlieguma princips, kas tostarp atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. pantā, jo šajā likumā kā sods par darba attiecību nepastāvīguma ļaunprātīgu izmantošanu ir paredzētas atlases procedūras, ko piemēro pat tad, ja darbības vai bezdarbība, kas veido pārkāpumu – un tātad ļaunprātīgu izmantošanu –, un sūdzības par tām, ir notikušas un noslēgušās jau – vairākus gadus – pirms Likuma 20/2021 pieņemšanas?
SEPTĪTAIS.- Vai Likums 20/2021 – kā soda pasākumu paredzot atlases procedūru izsludināšanu, savukārt atlīdzinājumu paredzot tikai tiem no ļaunprātīgas izmantošanas cietušajiem, kuri nenokārto minēto atlases procedūru – ir pretrunā Pamatnolīguma 5. klauzulai un Direktīvai 1999/70/EK, jo tas nesoda par ļaunprātīgo izmantošanu, kas tikusi īstenota pret publiskā sektora pagaidu darbiniekiem, kuri ir nokārtojuši minēto atlases procedūru, lai arī sodam ir jābūt paredzētam vienmēr, taču minētās atlases procedūras nokārtošana nav soda pasākums, kas atbilst direktīvas prasībām, kā Tiesa nospriedusi 2021. gada 2. jūnija rīkojumā lietā C-103/19 (8)?