C 472/26
HR
Službeni list Europske unije
12.12.2022.
Zahtjev za prethodnu odluku koji je 19. svibnja 2022.
uputio Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 17 de Barcelona (Španjolska) – HM, VD/Generalitat de Catalunya (Predmet C-332/22) (2022/C 472/31) Jezik postupka: španjolski Sud koji je uputio zahtjev Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 17 de Barcelona
Stranke glavnog postupka Tužiteljice: HM, VD
Tuženik: Generalitat de Catalunya
Prethodna pitanja PRVO – Jesu li mjere koje su izrečene u presudama Tribunala Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) br. 1425/2018 i 1426/2018 od 26. rujna 2018., čiji je kriterij zadržan do danas (30. studenoga 2021.), a koje se sastoje od zadržavanja javnog službenika koji je žrtva zlouporabe u istom sustavu nezakonite nesigurnosti zaposlenja dok uprava koja ga je zaposlila ne utvrdi postoji li strukturna potreba i raspiše odgovarajuće natječaje radi popunjavanja radnog mjesta stalnim ili karijernim javnim službenicima, mjere koje ispunjavaju zahtjeve u pogledu sankcioniranja iz članka 5.
Okvirnog sporazuma priloženog Direktivi 1999/70 (1)?
Ili te mjere pak dovode do nastavka nesigurnosti i nezaštićenosti dok uprava koja je poslodavac proizvoljno ne odluči raspisati natječaj radi popunjavanja radnog mjesta stalnim službenikom, čiji je ishod nesiguran jer se na njega mogu prijaviti i kandidati koji nisu žrtve takve zlouporabe, pa se te mjere ne mogu smatrati odvraćajućim mjerama za sankcioniranje za potrebe članka 5.
Okvirnog sporazuma niti mjerama kojima se osigurava ispunjavanje njegovih ciljeva?
DRUGO – Treba li, u slučaju kada nacionalni sud prilikom ispunjavanja svoje obveze sankcioniranja svake utvrđene zloporabe (sankcija je „nužna” i „neposredna”) zaključi da se načelom usklađenog tumačenja ne može osigurati koristan učinak Direktive, a da se ne primijeni tumačenje contra legem nacionalnog prava, upravo zato što se u nacionalni pravni poredak države članice nije uključila nikakva mjera za sankcioniranje za potrebe primjene članka 5.
Okvirnog sporazuma u javnom sektoru, primijeniti razmatranja iz presude Egenberger (2) od 17. travnja 2018.
ili presude (velikog vijeća) od 15. travnja 2008., C-268/2006 (3), u smislu da se člancima 21. i 47.
Povelje Europske unije o temeljnim pravima dopušta isključenje odredbi nacionalnog prava kojima se sprečava osiguravanje pune djelotvornosti Direktive 1999/70/EZ, čak i kad je riječ o ustavnim odredbama?
Treba li stoga radni odnos na određeno vrijeme u kojem je došlo do zlouporabe promijeniti u stalni radni odnos, koji je jednak ili sličan radnom odnosu usporedivih stalnih službenika, tako da se žrtvi zlouporabe osigura stabilnost zaposlenja, kako bi se spriječilo da ta zlouporaba ostane nekažnjena te da se ne ostvare ciljevi i koristan učinak navedenog članka 5.
Okvirnog sporazuma, čak i ako je ta promjena zabranjena nacionalnim propisima i nacionalnom sudskom praksom Tribunala Supremo (Vrhovni sud) ili bi mogla biti protivna španjolskom Ustavu?
TREĆE – Je li, uzimajući u obzir to da je Sud u presudama od 25. listopada 2018., C-331/17 (4) i od 13. siječnja 2022., C-[2]82/19 (5), utvrdio da se članku 5.
Okvirnog sporazuma protivi nacionalni propis kojim se određeni javni službenici izuzimaju iz primjene pravila kojima se sankcionira zlouporaba uzastopnih ugovora na određeno vrijeme ako u nacionalnom pravnom poretku ne postoji druga djelotvorna mjera kojom se sankcionira navedena zlouporaba, a u španjolskom zakonodavstvu ne postoji nikakva mjera za sankcioniranje zlouporabe u javnom sektoru koja bi se mogla primijeniti na tužiteljice koje su dio osoblja zaposlenog na određeno vrijeme,