12.12.2022 г.
BG
Официален вестник на Европейския съюз
C 472/27
Прилагането на тази доктрина на Съда на ЕС и на общностния принцип на равностойност задължава срочно наетите държавни служители, които са пострадали от злоупотреба, да бъдат трансформирани в постоянно наети или щатни служители, като за тях се прилагат същите основания за прекратяване и погасяване на трудовото правоотношение, докато в частния сектор член 15 от Estatuto de los trabajadores (Статута на работниците) задължава временните работници, които са работили при един и същ работодател повече от 24 месеца непрекъснато в продължение на 30 месеца, да бъдат трансформирани в постоянни работници, а член 83.3 от Ley 40/2015 del Sector Público (Закон 40/2015 за публичния сектор), в редакцията му съгласно Ley 11/2020, de presupuestos generales del Estado para 2021 (Закон 11/2020 за общия държавен бюджет за 2021 г.), съгласно националното право, позволява на работниците от частния сектор на дружества и субекти, които преминават в публичния сектор, да изпълняват същите функции като постоянно назначените публични служители, при същите условия за погасяване и прекратяване на трудовото им правоотношение?
ЧЕТВЪРТО.
Предвид факта, че условията за прекратяване на трудово правоотношение и изискванията за прекратяване на трудов договор са част от „условията за наемане на работа“, съдържащи се в клауза 4 от Рамковото споразумение, съгласно решение на Съда на ЕС от 13*3/2014, дело C38/13 (6), случай Nierodzik, точки 27 и 29; и от 14/9/20116, дело C-596 (7), случай Ana de Diego Porras, точки 30 и 31),
При отрицателен отговор на предходния въпрос, от Съда се иска да установи дали стабилизирането на пострадалия от злоупотреба срочно нает персонал, като спрямо него се приложат същите основания за прекратяване и уволнение като приложимите за сравнимите работници на постоянен трудов договор, без да придобива това качество, е задължителна мярка, която националните органи са длъжни да спазват съгласно клаузи 4 и 5 от Рамковото споразумение към Директива 999/70 и принципа на тълкуване в съответствие с правото на ЕС, при положение че националното законодателство забранява само придобиването на качеството постоянно нает или щатен служител от лица, които не отговарят на определените условия, а стабилизирането на тези служители при посочените условия не води до придобиването на това качество.
ПЕТО.
Доколкото член 15 от Статута на работниците предвижда максимален срок от две години за временните договори, като се приема, че след изтичането на този срок необходимостта от заемане на длъжността вече не е временна, нито извънредна, а обичайна и стабилна, и задължава работодателите в частния сектор да преобразуват срочното трудово правоотношение в безсрочно, и доколкото член 10 от Estatuto Básico de Empleo Público (EBEP) [Основен статут на държавния служител] задължава свободните длъжности, заемани от срочно нает или на временна заетост персонал да бъдат включени в Публичната оферта за наемане на работа през годината на назначаване, а ако това не е възможно — да бъдат включени в срок от 2 години в офертата за следващата година с оглед на длъжността да бъде назначен служител на безсрочен трудов договор,
Следва ли да се заключи, че злоупотребата с наемане на служители с последователни срочни трудови договори в публичния сектор настъпва в момента, в който администрацията работодател не назначи на длъжността, заета от служител със срочен трудов договор, постоянен или щатен служител в сроковете, установени от националните разпоредби, т.е. като включи тази длъжност в Публична оферта за наемане на работа в максимален срок от две години, считано от назначаването на срочно наетия служител, със задължението да прекрати трудовото правоотношение с него чрез изпълнението на Публичната оферта за наемане на работа в срок от три години, както определя член 70 от EBEP?
ШЕСТО.
Следва ли да се приеме, че испанският Закон 20/2021 от 28 декември 2021 г. нарушава общностните принципи на законосъобразност и забрана на обратното действие на разпоредбите, съдържащи се по-специално в член 49 от Хартата на основните права на Европейския съюз, тъй като предвижда като санкция за злоупотреба с временна заетост конкурси, които се прилагат, макар действията или бездействието, съставляващи нарушение, а следователно и злоупотреба, както и оплакването за тези действия или бездействие, да са направени преди приемането на Закон 20/2021?
СЕДМО.
Следва ли да се счита, че като предвижда като мярка за санкциониране провеждането на конкурси и обезщетяване само на пострадалите от злоупотреба, които не са преминали успешно процедурата за подбор, Закон 20/2021 нарушава клауза 5 от Рамковото споразумение и Директива 1999/70/ЕО, тъй като оставя без санкция злоупотребите, извършени по отношение на срочно наети държавни служители, които са преминали с успех тази конкурс, при положение че санкцията е винаги необходима и преминаването с успех на тази конкурс не е санкционна мярка, отговаряща на изискванията на Директивата, както посочва Съда на ЕС в определение от 2 юни 2021 г., дело C-103/2019 (8)?