C 441/6
LV
Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
21.11.2022.
(ii) saskaņā ar LESD 256. pantu, Tiesas statūtu 61. pantu un Tiesas Reglamenta 170. pantu pieņemt šādu spriedumu, kurā:
(a) pasludināt attiecīgā Vispārējās tiesas sprieduma atcelšanu pilnībā un – pakārtoti – daļēju atcelšanu, ņemot vērā apelācijas sūdzības III un IV sadaļā izklāstīto;
(b) taisīt spriedumu, ņemot vērā prasības pieteikuma 219. punktu;
(c) piespriest Eiropas Komisijai un VNV atlīdzināt tiesvedībā Vispārējā tiesā radušos tiesāšanās izdevumus;
(d) piespriest VNV un Eiropas Komisijai atlīdzināt šajā tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus;
(e) piespriest, ka visām apelācijas sūdzības iesniedzējiem saņemtajām summām tiek pieskaitīti kompensācijas procenti, skaitot no 2017. gada 23. maija (vai, pakārtoti, sākot no 2017. gada 7. jūnija) līdz sprieduma datumam, kā arī nokavējuma procenti, skaitot no sprieduma datuma, izņemot tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā, kuriem tiks pieskaitīti nokavējuma procenti no sprieduma datuma; un
(f) piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem jebkuru citu papildus aizsardzības līdzekļi, ko [Tiesa] uzskata par juridiski piemērotu.
Pamati un galvenie argumenti Apelācijas sūdzības iesniedzēji pārsūdz attiecīgā Vispārējās tiesas sprieduma pamatojumu un rezolutīvo daļu, jo tajā esot pieļautas vairākas kļūdas Eiropas Savienības tiesību piemērošanā un interpretācijā, tostarp pamatojuma nepietiekamība un pretrunīgums, kā arī kļūdas faktu un no tiem izrietošo juridisko seku kvalificēšanā un pierādījuma vērtēšanā.
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirza četrus pamatus apelācijas sūdzības prasījumu pamatojumam.
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 806/2014 (1) (2014. gada 15. jūlijs), ar ko izveido vienādus noteikumus un vienotu procedūru kredītiestāžu un noteiktu ieguldījumu brokeru sabiedrību noregulējumam, izmantojot vienotu noregulējuma mehānismu un vienotu noregulējuma fondu (“VNMR”), 18. panta interpretācijā un piemērošanā.
Ar pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmo daļu tiek apgalvots, ka esot pieļauta kļūda VNMR 18. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretācijā un piemērošanā attiecībā uz nepieciešamību nodrošināt likviditāti, konfidencialitātes pienākumu neizpilde, kā arī kļūda attiecībā uz labas pārvaldības principa interpretāciju.
Ar pirmā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo pamatojuma nepietiekamību un VNMR 18. panta 1. punkta b) apakšpunkta kļūdainu interpretāciju.
Šajā nozīmē apgalvots, ka Banco Popular Español (turpmāk tekstā – “BPE”) neesot bijusi maksātnespējīga un ka VNV rīcībā esot bijušas citas – mazāk aizskarošas alternatīvas.
Ar pirmā pamata trešo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, piemērojot un interpretējot VNMR 18. panta 1. punkta c) apakšpunktu.
Attiecībā uz otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi un piemērojusi VNMR 20. pantu.
Šajā nozīmē apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka esot pieļautas kļūdas VNMR 20. panta 1., 5., 7., 9., 10. un 11. punkta interpretācijā un piemērošanā.
Turklāt ar otrā pamata piekto daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piekļūt ekspropriācijas lietas materiāliem interpretēšanā un piemērošanā, jo tās pamatojums esot pretrunā Eiropas Savienības Pamattiesību hartā un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas (ECPAK) Papildprotokolā izklāstītajam.
Ar otrā pamata sesto daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka esot pieļauta tiesību kļūda attiecībā uz pienākuma norādīt pamatojumu vērtējumu.
Trešais pamats esot balstīts uz prasījumu par atlīdzību, kas izriet no apstrīdētā lēmuma [VNV Lēmuma SRB/EES/2017/08 un apstiprinošā Komisijas Lēmuma (ES) Nr.
2017/1246] atcelšanas ar seku apstiprināšanu.