C 441/6
ET
Euroopa Liidu Teataja
21.11.2022
ii) teha kohtuotsus vastavalt ELTL artiklile 256 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklile 61 ning Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 170 järgmiselt:
a) tühistada Üldkohtu otsus täielikult või teise võimalusena tühistada see osaliselt osas, nagu on nõutud apellatsioonkaebuse III ja IV osas;
b) teha kohtuotsus vastavalt Üldkohtule esitatud hagiavalduse punktis 219 esitatud nõuetele;
c) mõista Üldkohtu menetlusega seotud kohtukulud välja SRB-lt ja Euroopa Komisjonilt;
d) mõista käesoleva menetluse kohtukulud välja SRB-lt ja Euroopa Komisjonilt;
e) kohaldada kõikidele apellantide kasuks välja mõistetavatele summadele intressi, mis arvestatakse alates 23. maist 2017 (või teise võimalusena alates 7. juunist 2017) kuni kohtuotsuse tegemise kuupäevani, ning viivist, mis arvutatakse alates kohtuotsuse kuulutamisest, välja arvatud käesolevast menetlusest tulenevad summad, millele kohaldatakse viivist ainult alates kuulutatavast kohtuotsusest, ning
f) kohaldada apellantide kasuks mistahes muid täiendavaid õiguskaitsevahendeid, mida kohus loeb õiguslikult põhjendatuks.
Väited ja peamised argumendid Apellandid vaidlustavad Üldkohtu otsuse resolutsiooni, kuivõrd selles on muu hulgas mitu korda valesti kohaldatud ja tõlgendatud liidu õiguse norme, kuna selle põhjendused ei ole piisavad ja on vasturääkivad, kuivõrd selles on fakte valesti kvalifitseeritud ning nimetatud faktidele on omistatud valed õiguslikud tagajärjed ning kuna tõendeid on valesti hinnatud.
Apellandid esitavad selles osas oma nõuete toetuseks neli väidet.
Apellandid väidavad oma esimeses väites, et Üldkohus on valesti tõlgendanud ja kohaldanud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. juuli 2014. aasta määrust (EL) nr 806/2014, millega kehtestatakse ühtsed eeskirjad ja ühtne menetlus krediidiasutuste ja teatavate investeerimisühingute kriisilahenduseks ühtse kriisilahenduskorra ja ühtse kriisilahendusfondi raames ning millega muudetakse määrust (EL) nr 1093/2010 (edaspidi „ühtse kriisilahenduse määrus“), (1) artiklit 18.
Esimese väite esimeses osas väidetakse, et ühtse kriisilahenduse määruse artikli 18 lõike 1 punkti a on valesti tõlgendatud ja kohaldatud osas, mis puutub likviidsusnõudesse, konfidentsiaalsuskohutuste rikkumisse ning hea halduse põhimõtte tõlgendamisse.
Esimese väite teises osas väidavad apellandid, et ühtse kriisilahenduse määruse artikli 18 lõike 1 punkti b tõlgendamine ei ole piisavalt põhjendatud ja et seda on valesti tõlgendatud.
Selles osas märgivad nad, et Banco Popular Español (edaspidi „BPE“) ei olnud maksevõimetu ja et SRB-l oli teisi, vähem koormavaid alternatiivseid lahendusi.
Esimese väite kolmandas osas väidavad apellandid, et Üldkohus on eksinud, tõlgendades ja kohaldades ühtse kriisilahenduse määruse artikli 18 lõike 1 punkti c.
Seoses teise väitega leiavad apellandid, et Üldkohus on valesti tõlgendanud ja kohaldanud ühtse kriisilahenduse määruse artiklit 20.
Selles osas väidavad apellandid, et valesti on tõlgendatud ja kohaldatud ühtse kriisilahenduse määruse artikli 20 lõikeid 1, 5, 7, 9, 10 ja 11.
Teise väite viiendas osas väidavad apellandid lisaks, et Üldkohus on valesti tõlgendanud ja kohaldanud toimikuga tutvumise õigust, kuivõrd Üldkohtu arutluskäik on vastuolus Euroopa Liidu põhiõiguste hartas ning Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni lisaprotokollis sätestatuga.
Teise väite kuuendas osas toovad apellandid esile, et on tehtud õiguslik viga põhjendamiskohustuse hindamisel.
Kolmas väide tugineb hüvitamisnõudele, mis tuleneb SRB 7. juuni 2017. aasta otsuse SRB/EES/2017/08 ning komisjoni sama kuupäeva heakskiitmisotsuse (EL) nr 017/1246 tühistamisest, nõudega säilitada nende tagajärjed.