C 441/6
DA
Den Europæiske Unions Tidende
21.11.2022
ii) I henhold til artikel 256 TEUF, artikel 61 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 170 i Domstolens procesreglement afsiges dom som følger:
a) Rettens dom ophæves helt, subsidiært delvist, som anført i appelskriftets afsnit III og IV.
b) Der træffes afgørelse i overensstemmelse med det anførte i punkt 219 i stævningen i første instans.
c) Afviklingsinstansen og Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne for Retten.
d) Afviklingsinstansen og Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne i denne sag.
e) Det fastslås, at alle beløb, der tilkendes appellanterne, pålægges renter regnet fra den 23. maj 2017 (eller subsidiært regnet fra den 7.6.2017) og frem til datoen for afsigelsen af Domstolens dom, samt morarenter regnet fra afsigelsen af dommen, bortset fra sagsomkostningerne, som alene pålægges morarenter fra datoen for dommen.
f) Appellanterne tildeles enhver anden yderligere erstatning, som Domstolen måtte finde passende i henhold til lov.
Anbringender og væsentligste argumenter Appellanterne anfægter alle præmisserne og konklusionen i Rettens dom, idet denne bl.a. er behæftet med flere fejl vedrørende anvendelsen og fortolkningen af EU-retten, en utilstrækkelig og selvmodsigende begrundelse og fejl vedrørende kvalificeringen af de faktiske omstændighederne og de retlige konsekvenser af disse samt fejl vedrørende bedømmelsen af beviserne.
I denne forbindelse har appellanterne til støtte for deres påstande fremsat fire anbringender.
Med det første anbringende har appellanterne anført, at Retten har fortolket og anvendt artikel 18 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr.
806/2014 (1) af 15. juli 2014 om ensartede regler og en ensartet procedure for afvikling af kreditinstitutter og visse investeringsselskaber inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme og en fælles afviklingsfond (»forordningen om den fælles afviklingsmekanisme«) fejlagtigt.
Med det første anbringendes første led gøres det gældende, at artikel 18, stk.
1, litra a), i forordningen om den fælles afviklingsmekanisme er blevet fortolket og anvendt fejlagtigt hvad angår behovet for likviditetsstøtte, at tavshedspligten ikke er blevet overholdt, og at princippet om god forvaltning er blevet fortolket fejlagtigt.
Med det første anbringendes andet led har appellanterne gjort gældende, at der er anført en utilstrækkelig begrundelse og en fejlagtig fortolkning af artikel 18, stk.
1, litra b), i forordningen om den fælles afviklingsmekanisme.
I denne henseende anføres det, at Banco Popular Español ikke var insolvent, og at Afviklingsinstansen havde mulighed for at anvende andre, mindre indgribende foranstaltninger.
Med det første anbringendes tredje led har appellanterne anført, at Retten har fortolket og anvendt artikel 18, stk.
1, litra c), i forordningen om den fælles afviklingsmekanisme fejlagtigt.
Med hensyn til det andet anbringende har appellanterne anført, at Retten har fortolket og anvendt artikel 20 i forordningen om den fælles afviklingsmekanisme fejlagtigt.
De har i denne henseende gjort gældende, at forordningens artikel 20, stk.
1, 5, 7, 9, 10 og 11, er blevet fortolket og anvendt fejlagtigt.
Med det andet anbringendes femte led har appellanterne ligeledes anført, at Retten har fortolket og anvendt retten til aktindsigt i ekspropriationssagen fejlagtigt, idet dens begrundelse er i strid med bestemmelserne i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og i tillægsprotokollen til den europæiske menneskerettighedskonvention.
Med det andet anbringendes sjette led har appellanterne fremhævet en retlig fejl med hensyn til bedømmelsen af begrundelsespligten.
Det tredje anbringende vedrører erstatningspåstanden i forbindelse med annullationen af den omtvistede afgørelse, hvorved virkningerne heraf bekræftes.