DA
C 408/16
Den Europæiske Unions Tidende
24.10.2022
Parter i hovedsagen Sagsøgere: E.K. og S.K. (C-80/21), B.S. og W.S. (C-81/21) samt B.S. og Ł.S. (C-82/21) Sagsøgte: D.B.P. (C-80/21), M. (C-81/21) og M. (C-82/21)
Konklusion 1) Artikel 6, stk.
1, og artikel 7, stk.
1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national retspraksis, hvorefter en national ret kan fastslå, at et aftalevilkår i en aftale, der er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, ikke er urimeligt i dets helhed, men alene de dele heraf, der gør vilkåret urimeligt, hvilket medfører, at dette vilkår efter tilsidesættelsen af disse dele forbliver delvis bindende, når en sådan tilsidesættelse indebærer en revision af det nævnte kontraktvilkår således, at vilkårets indhold ændres, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
2) Artikel 6, stk.
1, og artikel 7, stk.
1, i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national retspraksis, hvorefter en national ret efter at have fastslået, at et urimeligt vilkår, der er indeholdt i en aftale mellem en forbruger og en erhvervsdrivende, der ikke medfører denne aftales ugyldighed i sin helhed, kan erstatte dette vilkår med en deklaratorisk bestemmelse i national ret.
3) Artikel 6, stk.
1, og artikel 7, stk.
1, i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national retspraksis, hvorefter en national ret efter at have fastslået, at et urimeligt vilkår, der er indeholdt i en aftale mellem en forbruger og en erhvervsdrivende, der medfører denne aftales ugyldighed i sin helhed, kan erstatte det tilsidesatte vilkår med enten en fortolkning af parternes viljeserklæringer for at forhindre tilsidesættelse af den nævnte aftale eller en deklaratorisk bestemmelse i national ret, selv om forbrugeren er blevet orienteret om følgerne af samme aftales ugyldighed og har accepteret dem.
4) Direktiv 93/13, sammenholdt med effektivitetsprincippet, skal fortolkes således, at det er til hinder for en national retspraksis, hvorefter den tiårige forældelsesfrist for forbrugerens anlæggelse af søgsmål med påstand om tilbagebetaling af beløb, der er uretmæssigt opkrævet i henhold til et urimeligt vilkår i en låneaftale, begynder at løbe fra datoen for hver opfyldelse af forbrugerens forpligtelse, selv når denne forbruger på denne dato ikke selv var i stand til at vurdere den urimelige karakter af kontraktvilkåret eller havde kendskab til, at det nævnte kontraktvilkår er urimeligt, og uden hensyntagen til, at denne aftale havde en tilbagebetalingsperiode — i det foreliggende tilfælde på 30 år — som var meget længere end den lovbestemte forældelsesfrist på 10 år.
(1)
EUT C 242 af 21.6.2021.