24.10.2022
CS
Úřední věstník Evropské unie
C 408/9
2) Článek 8 odst.
1 nařízení č. 2201/2003 musí být vykládán v tom smyslu, že pro účely určení obvyklého bydliště dítěte není vazba založená na státní příslušnosti matky a jejím bydlišti před uzavřením manželství v členském státě soudu, u něhož byl podán návrh ve věcech rodičovské zodpovědnosti, relevantní, zatímco skutečnost, že se nezletilé dítě narodilo v tomto členském státě a má jeho státní příslušnost, je pro tento účel nedostatečná.
3) V případě, že není žádný soud členského státu příslušný k rozhodnutí o návrhu na zrušení manželského svazku podle článků 3 až 5 nařízení č. 2201/2003, musí být článek 7 tohoto nařízení ve spojení s článkem 6 tohoto nařízení vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že odpůrce v původním řízení je státním příslušníkem jiného členského státu, než je stát soudu, u něhož bylo zahájeno řízení, brání použití ustanovení o zbytkové příslušnosti v tomto článku 7 k tomu, aby byla založena příslušnosti tohoto soudu, nebrání však tomu, aby soudy členského státu, jehož je žalovaný státním příslušníkem, byly příslušné k projednání takového návrhu podle vnitrostátních pravidel příslušnosti tohoto členského státu.
V případě, že žádný soud členského státu není příslušný k rozhodnutí o návrhu ve věci rodičovské zodpovědnosti na základě článků 8 až 13 nařízení č. 2201/2003, musí být článek 14 tohoto nařízení vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že odpůrce v původním řízení je státním příslušníkem jiného členského státu, než je stát soudu, u něhož bylo zahájeno řízení, nebrání použití ustanovení o zbytkové příslušnosti v tomto článku 14.
4) Článek 7 nařízení č. 4/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že: — v případě, že se obvyklé bydliště všech účastníků sporu ve věcech vyživovacích povinností nenachází v členském státě, může být ve výjimečných případech konstatována příslušnost založená na foru necessitatis podle tohoto článku 7, jestliže žádný soud členského státu není příslušný podle článků 3 až 6 tohoto nařízení, jestliže řízení nelze rozumně zahájit nebo vést ve třetím státě, k němuž má daný spor úzkou vazbu, nebo v něm není možné, a jestliže tento spor má dostatečnou vazbu na členský stát, u jehož soudu byl podán návrh; — k tomu, aby bylo možné ve výjimečných případech mít za to, že řízení nelze rozumně zahájit nebo vést ve třetím státě, je třeba, aby na základě podrobné analýzy okolností uvedených v jednotlivých případech byl přístup ke spravedlnosti v tomto třetím státě z právního nebo faktického hlediska narušen, zejména uplatněním diskriminačních procesních podmínek nebo podmínek, které jsou v rozporu se základními zárukami spravedlivého procesu, aniž je vyžadováno, aby účastník řízení, který se dovolává uvedeného článku 7, musel prokázat, že podal u soudů téhož třetího státu bezvýsledně návrh na zahájení řízení nebo se o to pokusil, a — k tomu, aby bylo možné mít za to, že spor musí vykazovat dostatečnou vazbu na členský stát, u jehož soudu byl podán návrh, je možné vycházet ze státní příslušnosti jednoho z účastníků řízení.
(1)
Úř. věst.
C 423, 7.12.2020.
Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 1. srpna 2022 (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Landgericht Hannover – Německo) – Landkreis Northeim v. Daimler AG (Věc C-588/20) (1) („Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Článek 101 SEU – Žaloby o náhradu škody v případě porušení právních předpisů Evropské unie o hospodářské soutěži – Rozhodnutí Evropské komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Postup při narovnání – Produkty, kterých se dotklo protiprávní jednání – Specializovaná nákladní vozidla – Nákladní vozidla na svoz komunálního odpadu“) (2022/C 408/10) Jednací jazyk: němčina Předkládající soud Landgericht Hannover
Účastníci původního řízení Žalobce: Landkreis Northeim Žalovaná: Daimler AG