17.8.2022.
LV
Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
C 312/13
Produkta logotips ir šāds:
4.
Ģeogrāfiskā apgabala īsa definīcija
“Pitina” ražo tikai Pordenone provincē šādu pašvaldību teritorijā: Andreis, Barcis, Cavasso Nuovo, Cimolais, Claut, Erto Casso, Frisanco, Maniago, Meduno, Montereale Valcellina, Tramonti di Sopra un Tramonti di Sotto.
5.
Saikne ar ģeogrāfisko apgabalu
Produkta “Pitina” specifiskuma pamatā ir tā raksturīgās īpašības un oriģinalitāte, kuru pamatā ir medījuma, aitas vai kazas gaļas neparastā izmantošana, kas nekur citur Alpos nav novērota, kā arī konservēšanas metodes, kas atšķirībā no citiem izstrādājumiem, kuru pamatā ir gaļa, neietver apvalkus vai mizu, bet gan plānu kukurūzas miltu kārtiņu, kas kopā ar prasmīgi veiktu kūpināšanu ļauj šim produktam nogatavināties un nepieļauj, ka tas pārāk sažūst.
“Pitina” ražo apgabalā ar īpašiem ekoloģiskajiem un vides apstākļiem, ko Reģionālā meteoroloģiskā observatorija (OSMER, 2011) ir definējusi kā “Priekšalpu anklāvu ar autonomu klimata profilu, kam raksturīgs rekordliels gada vidējais nokrišņu daudzums un bieža gaisa masu sajaukšanās, kā arī tās kalnu ainavas specifiskums, kurā atrodas zemākais Alpu pastāvīgais firns”.
Ģeogrāfiski “Pitina” ražošanas apgabals atrodas trijās ielejās — Valčellīnas, Valkoveras un Valtramontinas — kalnu reģionā virs Rietumfriuli augstajiem līdzenumiem starp Taljamento un Pjaves upēm.
Daļa no šā apgabala atrodas Friuli Dolomītu dabas parkā.
Šis reģions vēsturiski bija pakļauts nabadzības, emigrācijas un izdzīvošanas ekonomikas negatīvajai ietekmei, gaļa tajā bija dārga prece un cūkkopība bija ārkārtīgi reti sastopama.
Dzīvnieku olbaltumvielas nodrošināja aitas un kazas, kuras nokāva, kad tās bija sasniegušas vajadzīgo vecumu vai, iespējams, kad tās bija savainojušās vai iekritušas kādā aizā, un dažkārt arī tādu nagaiņu gaļa, kurus vairumā gadījumu nomedīja malumednieki.
Nepieciešamība pēc iespējas ilgāk saglabāt nelielo pieejamās gaļas daudzumu, jo īpaši ziemā, noveda pie tādu konservēšanas metožu izstrādes, kas ir kopīgas visam Alpu reģionam un Ziemeļeiropai, piemēram, gaļas kūpināšana un tās stabilizēšana ar cūku taukiem.
“Pitina” gadījumā gaļas pārpalikumus, visbiežāk mazāk iecienītos izcirtņus, rupji sagrieza, attīrīja no taukiem un cīpslām un sasmalcināja uz dēlīša, ko sauc par “pestadoria”, ar smagu nazi, ko sauc par “manarin”; no šīs masas izveidoja frikadeles, pievienojot sāli, garšvielas (dažkārt izmērcētas vīnā) un savvaļas fenheli.
Frikadeles (“pitine”) pēc tam apviļāja kukurūzas miltos un kūpināja pavardā (“fogher” vai “fogolar”).
Virkne mutisku liecību, kuras kopš 1978. gada apkopojuši vietējie vēsturnieki (Renata Vettorelli diplomdarbā ar nosaukumu “La cultura popolare di Andreis e la sua valle” Urbīno Universitātē 1981./ 1982. akadēmiskajā gadā), ļauj pārliecinoši apgalvot, ka 19. gadsimta sākumā “Pitina” gatavošana un patērēšana gan Valtramontīnā, gan blakus esošajās ielejās bija plaši izplatīta.
Ir svarīgi arī atzīmēt atsauci uz “Pitina” un tā īpašajām iezīmēm grāmatā “La valle del Colvera” (Mazzoli, Maniago, 1973): “(..)
“Pitina” gatavoja no aitas un kazas gaļas”, kā arī sīkākā aprakstā, kas sniegts 1979. gadā publicētajā grāmatā “Civiltà contadina del Friuli — architettura spontanea e lavoro a Navarons”: ““Pitina” ir saplacināta frikadele (astoņu centimetru diametrā un trīs centimetru biezumā) no aitas, auna, kazas, āža vai ģemzes gaļas.
Pēc tam, kad zemādas tauki ir noņemti, gaļu atkaulo un samaļ mehanizēti vai ar rokām, tad apkaisa ar sāli, pipariem un ķiplokiem un pievieno noteiktu daudzumu tauku.
Masu labi samaisa un apviļā kukurūzas miltos.
Frikadeles kūpina virs kvēlojošām kadiķkoka oglēm.
Iegūtos “pitini” [“pitini” ir autora mēģinājums izveidot nosaukumu daudzskaitlī] var uzglabāt sausā vietā pat gadu un ilgāk.”
“Pitina” tradīcija Valtramontīnā ir minēta V Comunità Montana 1989. gada “Tūristu ceļvedī”: “(..) īpaši vajadzētu pieminēt “pitina”, tas ir produkts no auna gaļas, kas kūpināts ar reti sastopamiem aromātiskajiem garšaugiem un kam prasmīgi pievienotas garšvielas saskaņā ar senu ģimenes recepti, kuru stingri sargā un nevienam neatklāj.”
Nosaukums “Pitina” ir cēlies no Valtramontinas.
Saskaņā ar vēsturiskām liecībām šā produkta pirmie ražotāji bija Inglagna un Frasaneit ciematu iedzīvotāji Tramonti di Sopra pašvaldībā, un šajā vietā kopš 1969. gada apvienība Pro Loco atdzīvināja