RO
4.7.2022
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
C 257/7
Părțile din procedura principală Reclamanți: RR, JG cu participarea: Spetsializirana prokuratura
Dispozitivul 1) Articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2014/42/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 3 aprilie 2014 privind înghețarea și confiscarea instrumentelor și produselor infracțiunilor săvârșite în Uniunea Europeană trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia, atunci când sunt înghețate bunuri ca instrumente sau produse prezumate ale unei infracțiuni, proprietarul acestor bunuri, terț de bună-credință, nu are, în faza judiciară a procedurii penale, niciun drept de a sesiza instanța competentă cu o cerere de restituire a bunurilor menționate.
2) Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/42 trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care exclude confiscarea unui bun aparținând unui terț de bună-credință și utilizat ca instrument al unei infracțiuni, inclusiv atunci când acest bun a fost pus de acest terț la dispoziția permanentă a persoanei acuzate.
(1)
JO C 9, 11.1.2021.
Hotărârea Curții (Camera a doua) din 12 mai 2022 (cerere de decizie preliminară formulată de Conseil d'État – Franța) – Schneider Electric SA și alții/Premier ministre, Ministre de l’Economie, des Finances et de la Relance (Cauza C-556/20) (1) [Trimitere preliminară – Apropierea legislațiilor – Directiva 90/435/CEE – Regim fiscal comun aplicabil societăților mamă și filialelor din state membre diferite – Articolul 4 și articolul 7 alineatul (2) – Evitarea dublei impozitări economice a dividendelor] (2022/C 257/09) Limba de procedură: franceza Instanța de trimitere Conseil d'État
Părțile din procedura principală Reclamante: Schneider Electric SE, Axa SA, BNP Paribas SA, Engie SA, Orange SA, L’Air Liquide, société anonyme pour l’étude et l’exploitation des procédés Georges Claude Pârâți: Premier ministre, Ministre de l’Economie, des Finances et de la Relance
Dispozitivul Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 90/435/CEE a Consiliului din 23 iulie 1990 privind regimul fiscal comun care se aplică societăților mamă și filialelor acestora din diferite state membre trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care prevede că o societate mamă este obligată la plata unui impozit anticipat în cazul redistribuirii către acționarii săi a unor profituri plătite de filialele sale, care determină acordarea unui credit fiscal, atunci când aceste profituri nu au fost supuse impozitului pe profit la cota de drept comun, dacă sumele datorate în temeiul acestui impozit anticipat depășesc plafonul de 5 % prevăzut la articolul 4 alineatul (2) din această directivă.
O asemenea reglementare nu intră sub incidența articolului 7 alineatul (2) din directiva menționată.
(1)
JO C 9, 11.1.2021.