4.7.2022.
HR
Službeni list Europske unije
C 257/21
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, protivi li se članku 47.
Povelje Europske unije o temeljnim pravima u vezi s člankom 267.
UFEU-a, člancima 2. i 4.
Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP i koji se provodi Direktivom Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999., temeljnom načelu neovisnosti i nesmjenjivosti sudaca država članica Unije, nacionalno pravno pravilo poput članka 21.
Zakonodavne uredbe br.
116 od 13. srpnja 2017.
kojim se mirovnog suca koji je uputio zahtjev, koji je bez učinkovite sudske, financijske i socijalne zaštite i koji namjerava primijeniti pravo Unije kako ga tumači Sud u presudi UX, na način da izuzme iz primjene nacionalna pravna pravila koja predstavljaju prepreku priznavanju zahtijevane zaštite, izlaže tome da tijelo talijanske države koja je stranka glavnog postupka, poput Vrhovnog sudbenog vijeća i Ministera della giustizia (Ministarstvo pravosuđa, Italija), automatski odredi prestanak sudačke dužnosti bez kontradiktorne rasprave i provođenja stegovnog postupka koji se predviđao prije nego što je stupila na snagu Zakonodavna uredba br.
116/2017? 3.
U slučaju potvrdnog odgovora na prva dva pitanja, predstavlja li povredu „vladavine prava”, kao pojma koji se definira u članku 2. točki (a) Uredbe (EU, Euratom) 2020/2092 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2020.
o općem režimu uvjetovanosti za zaštitu proračuna Unije (2), unutarnja situacija u talijanskoj državi u kojoj: — se čini da su tužiteljica koja je mirovna sutkinja i drugih 4 769 počasnih pravosudnih dužnosnika koji su već bili u službi 15. kolovoza 2017., među kojima i ovaj sudac koji je uputio zahtjev, ostali bez pravne, financijske i socijalne zaštite u pogledu uvjeta rada koji se osiguravaju usporedivim profesionalnim pravosudnim dužnosnicima i stoga ne mogu obavljati sudačku dužnost u uvjetima neovisnosti i nesmjenjivosti; — talijanska vlada i Ministarstvo pravosuđa koje je „poslodavac”, nacionalni parlament, Vrhovno sudbeno vijeće, Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija) i Consiglio di Stato (Državno vijeće) sustavno odbijaju priznati nadređenost prava Unije i primijeniti sudsku praksu Suda na pravni položaj i prava zajamčena zakonodavstvom Unije u odnosu na tužiteljicu koja je mirovna sutkinja i 4 769 počasnih pravosudnih dužnosnika koji se nalaze u istim uvjetima obavljanja sudačkih funkcija kao i profesionalni pravosudni dužnosnici; — se skupina od 4 769 počasnih pravosudnih dužnosnika, među kojima je i ovaj sudac koji je uputio zahtjev, uz iznimku tužiteljice, koji su 15. kolovoza 2017. već bili u službi, treba odreći svakog prava zajamčenog pravom Unije ako radi nastavka obavljanja službe namjeravaju s pozitivnim ishodom sudjelovati u novom postupku ocjenjivanja kako bi nastavili obavljati sudačku dužnost do navršenih 70 godina života, iako su svi navedeni počasni pravosudni dužnosnici na temelju propisa koji su bili na snazi do 31. prosinca 2021.
od Vrhovnog sudbenog vijeća i Ministarstva pravosuđa primili odluku kojom se potvrđuje njihovo imenovanje na dužnost do 31. svibnja 2024. i u svakom slučaju do dana automatskog prestanka dužnosti zbog navršenih godina života, pri čemu nakon „ustaljivanja” dužnosti i dalje postoji situacija povrede neovisnosti i nesmjenjivosti počasnog pravosudnog dužnosnika koji se „ustalio” na dužnosti; — se financijskim intervencijama na teret proračuna Unije radi reforme građanskog i kaznenog pravosuđa u Italiji koja je usmjerena na pravičan postupak koji se provodi u kratkim rokovima, kako su definirane u Nacionalnom planu oporavka i otpornosti, ne predviđaju nikakve mjere kojima se podupiru počasni pravosudni dužnosnici, nego se one uglavnom odnose na zapošljavanje na određeno vrijeme 16 500 upravnih službenika „kao pomoćnog osoblja u uredima pravosudnih tijela”, zaposlenih na temelju radnog odnosa zasnovanog s Ministarstvom pravosuđa pod istim financijskim uvjetima kao i počasni pravosudni dužnosnici koji su se „ustalili” na dužnosti, ali pod uvjetima nesmjenjivosti u stegovnom pogledu za cijelo vrijeme trajanja odnosa, dok se takvi uvjeti ne priznaju počasnim pravosudnim dužnosnicima čak ni nakon „ustaljivanja” na dužnosti? 4.
U slučaju potvrdnog odgovora na prva tri pitanja, jesu li članak 278.
Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU) i članak 160.
Poslovnika Suda nezakoniti zbog toga što se protive člancima 2., 6. i 19.
Ugovora [o Europskoj uniji], u dijelu u kojem se njima ne dopušta Sudu da u okviru postupaka povodom zahtjeva za prethodnu odluku koji su pokrenuti u skladu s člankom 267.
UFEU-a donosi potrebne privremene mjere, uključujući mjere radi suspenzije primjene nacionalnih zakonodavnih akata kojima se povređuju vladavina prava i financijski interesi Unije u skladu s načelima i uvjetima iz Uredbe 2020/2092?
(1) (2)
Direktiva Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL 1999., L 175, str. 43.)
(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.)
SL 2020., L 433 I, str.
1. i ispravak SL 2021., L 373, str. 94.