DA
4.7.2022
Den Europæiske Unions Tidende
C 257/5
3) Artikel 102 TEUF skal fortolkes således, at spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en praksis bestående i et ekskluderende misbrug fra en virksomhed, der indtager en dominerende stilling, skal vurderes på grundlag af, hvorvidt denne praksis er egnet til at have konkurrencebegrænsende virkninger.
En konkurrencemyndighed er ikke forpligtet til at bevise, at den pågældende virksomhed har haft til hensigt at fortrænge sine konkurrenter ved at anvende andre midler eller ressourcer end dem, der regulerer konkurrence på ydelser.
Et bevis for en sådan hensigt udgør imidlertid en faktisk omstændighed, som kan tages i betragtning med henblik på at fastslå et misbrug af en dominerende stilling.
4) Artikel 102 TEUF skal fortolkes således, at en praksis, der er lovlig uden for konkurrenceretten, når den gennemføres af en virksomhed med en dominerende stilling, kan kvalificeres som »misbrug« i denne bestemmelses forstand, hvis den kan skabe en fortrængende virkning, og hvis den er baseret på anvendelse af andre midler end dem, der falder ind under konkurrence på ydelser.
Når disse to betingelser er opfyldt, kan den pågældende dominerende virksomhed ikke desto mindre undtages fra forbuddet i artikel 102 TEUF ved at godtgøre, at den pågældende praksis enten var objektivt begrundet og forholdsmæssig i forhold til denne begrundelse eller blev opvejet, eller endog overvundet, af effektivitetsfordele, som ligeledes er til gavn for forbrugerne.
5) Artikel 102 TEUF skal fortolkes således, at når en dominerende stilling udnyttes på en måde, der er udtryk for misbrug, af et eller flere datterselskaber, der tilhører en økonomisk enhed, er eksistensen af denne enhed tilstrækkelig til at fastslå, at moderselskabet også er ansvarligt for dette misbrug.
En sådan enhed må formodes at foreligge, hvis moderselskabet på tidspunktet for de faktiske omstændigheder, direkte eller indirekte, i det mindste ejede næsten hele selskabskapitalen i disse datterselskaber.
Konkurrencemyndigheden er ikke forpligtet til at fremlægge noget yderligere bevis herfor, medmindre moderselskabet godtgør, at det ikke havde beføjelse til at fastlægge sine datterselskabers adfærd, idet disse handlede selvstændigt.
(1)
EUT C 348 af 19.10.2020.
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 12.
maj 2022 — GD og ES mod Luso Temp — Empresa de Trabalho Temporário SA (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal Judicial da Comarca de Braga — Juízo do Trabalho de Barcelos — Portugal) (Sag C-426/20) (1) [Præjudiciel forelæggelse – socialpolitik – direktiv 2008/104/EF – vikararbejde – artikel 5, stk.
1 – princippet om ligebehandling – artikel 3, stk.
1, litra f) – begrebet »væsentlige arbejds- og ansættelsesvilkår for vikaransatte« – godtgørelse, der skal betales for ikke-afholdte betalte årlige feriedage og det tilsvarende ferietillæg i tilfælde af ansættelsesforholdets ophør] (2022/C 257/06) Processprog: portugisisk Den forelæggende ret Tribunal Judicial da Comarca de Braga — Juízo do Trabalho de Barcelos
Parter i hovedsagen Sagsøgere: GD og ES Sagsøgt: Luso Temp — Empresa de Trabalho Temporário SA
Konklusion Artikel 5, stk.
1, første afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/104/EF af 19. november 2008 om vikararbejde, sammenholdt med dette direktivs artikel 3, stk.
1, litra f), skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter den godtgørelse, som vikaransatte kan gøre krav på for ikke-afholdte betalte årlige feriedage og tilsvarende ferietillæg, i tilfælde af, at deres ansættelsesforhold med en brugervirksomhed bringes til ophør, er lavere end den godtgørelse, som disse arbejdstagere ville kunne gøre krav på i samme situation og af den samme grund, hvis de var blevet ansat direkte af denne brugervirksomhed til udførelse af samme arbejdsopgave i den samme periode.
(1)
EUT C 423 af 7.12.2020.