CS
4.7.2022
Úřední věstník Evropské unie
C 257/5
3) Článek 102 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že existence zneužívající praktiky vyloučení z trhu podnikem v dominantním postavení musí být posouzena na základě způsobilosti této praktiky vyvolat protisoutěžní účinky.
Orgán pro hospodářskou soutěž není povinen prokázat úmysl dotčeného podniku vyloučit své soutěžitele z trhu prostřednictvím jiných prostředků nebo zdrojů, než které jsou používány v běžné hospodářské soutěži na základě výkonnosti.
Důkaz takového úmyslu nicméně představuje skutkovou okolnost, kterou lze zohlednit pro účely prokázání určení zneužití dominantního postavení.
4) Článek 102 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že jednání, které je přípustné mimo oblast práva hospodářské soutěže, může být, pokud je prováděno podnikem v dominantním postavení, kvalifikováno jako „zneužití“ ve smyslu uvedeného ustanovení, pokud může vyvolat účinek vyloučení z trhu a pokud spočívá na použití jiných prostředků než těch, které jsou součástí hospodářské soutěže na základě výkonnosti.
Jsou-li obě tyto podmínky splněny, může se dotčený podnik v dominantním postavení nicméně vyhnout zákazu uvedenému v článku 102 SFEU tím, že prokáže, že dotčené jednání bylo buď objektivně odůvodněné a přiměřené tomuto odůvodnění, nebo že bylo vyváženo, či dokonce převáženo výhodami ve formě efektivnosti, ze které mají prospěch rovněž spotřebitelé.
5) Článek 102 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že pokud je dominantní postavení zneužíváno jednou nebo více dceřinými společnostmi patřícími k jedné hospodářské jednotce, postačuje existence této jednotky k závěru, že mateřská společnost je rovněž odpovědná za toto zneužití.
Existenci takové jednotky je třeba předpokládat, pokud v rozhodné době byl alespoň téměř veškerý kapitál těchto dceřiných společností přímo či nepřímo vlastněn mateřskou společností.
Orgán pro hospodářskou soutěž není povinen předložit jakýkoliv dodatečný důkaz, ledaže mateřská společnost prokáže, že neměla pravomoc vymezit jednání svých dceřiných společností, neboť tyto dceřiné společnosti jednaly samostatně.
(1)
Úř. věst.
C 348, 19.10.2020.
Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 12. května 2022 (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Tribunal Judicial da Comarca de Braga – Juízo do Trabalho de Barcelos – Portugalsko) – GD, ES v. Luso Temp – Empresa de Trabalho Temporário SA (Věc C-426/20) (1) („Řízení o předběžné otázce – Sociální politika – Směrnice 2008/104/ES – Agenturní zaměstnávání – Článek 5 odst.
1 – Zásada rovného zacházení – Článek 3 odst.
1 písm.
f) – Pojem ‚základní pracovní podmínky a podmínky zaměstnávání zaměstnanců agentur práce‘ – Náhrada z titulu nevyčerpané placené dovolené za kalendářní rok a odpovídajícího příspěvku na dovolenou v případě skončení pracovního poměru“) (2022/C 257/06) Jednací jazyk: portugalština Předkládající soud Tribunal Judicial da Comarca de Braga – Juízo do Trabalho de Barcelos
Účastníci původního řízení Žalobci: GD, ES Žalovaná: Luso Temp – Empresa de Trabalho Temporário SA
Výrok Článek 5 odst.
1 první pododstavec směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/104/ES ze dne 19. listopadu 2008 o agenturním zaměstnávání ve spojení s čl. 3 odst.
1 písm.
f) této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle které platí, že náhrada, které se mohou domáhat zaměstnanci agentury práce v případě skončení jejich pracovního poměru s uživatelem z titulu nevyčerpané placené dovolené za kalendářní rok a odpovídajícího příspěvku na dovolenou, je nižší než náhrada, které by se tito zaměstnanci mohli domáhat ve stejné situaci a ze stejného titulu, kdyby je tento uživatel zaměstnal na stejném pracovním místě a na stejnou dobu přímo.
(1)
Úř. věst.
C 423, 7.12.2020.