C 233/46
4.
HR
Službeni list Europske unije
16.6.2022.
Sažeta definicija zemljopisnog područja Područje proizvodnje obuhvaća dio regije Emilia-Romagna koji je prikladan za uzgoj vrste Allium ascalonicum te sljedeće općine: — pokrajina Ravenna: Brisighella, Càsola Valsenio, Castelbolognese, Faenza, Riolo Terme i Solarolo; — pokrajina Forlì-Cesena: Modigliana i Tredozio; — pokrajina Bologna: Borgo Tossignano, Casalfiumanese, Castel del Rio, Castel Guelfo di Bologna, Dozza, Fontanelice, Imola i Mordano.
5.
Povezanost sa zemljopisnim područjem Povezanost lukovice „Scalogno di Romagna” i zemljopisnog područja temelji se na ugledu proizvoda.
Lukovica „Scalogno di Romagna” poznata je kao poseban ekotip luka kozjaka s vlastitim karakteristikama, koje se razlikuju od ostalih vrsta na tržištu.
Zemlja prikladna za uzgoj lukovica „Scalogno di Romagna” brežuljkasta je, a tla su srednje teksture do glinovita, suha, bogata kalijem i organskim tvarima, dobro izložena i dobro propusna.
Ta su tla karakteristična za sadreni greben poznat kao „La Vena dei Gessi Romagnola” (sadrena žila Romagne), koji prolazi velikim dijelom područja proizvodnje te obilježava čitavo područje i utječe na njega tako što u tlima stvara određenu lužnatost.
Teritorij područja proizvodnje poznat je i kao područje termalnih kupki obilježeno sumpornim spojevima u tlu i vodi.
Dakle, te okolišne značajke utječu na kvalitetu mirisa porodice liliaceae putem sumpornih spojeva.
Mikrobna flora tla svojom kontinuiranom enzimskom aktivnošću za vrijeme skladištenja ili sušenja proizvodi tipičnu slatku i blagu aromu, ali i oštar miris lukovice „Scalogno di Romagna”.
Prepoznatljiva je značajka lukovice „Scalogno di Romagna” to da nema cvjetove te je ponovna sadnja stoga jedina moguća i dopuštena metoda uzgoja.
Zbog takvog je načina uzgoja tijekom stoljeća sačuvala svoje genetsko naslijeđe i svojstva posebnog ekotipa jer ne postoji prirodna ili prisilna razmjena peludi s drugim vrstama, što znači da lukovica nije podvrgnuta križanjima ili genetičkim intervencijama koje su tipične za ostale sorte na tržištu.
Lukovice „Scalogno di Romagna” nikad nisu pronađene u divljini, što znači da su keltski narodi, koji su ih donijeli u Romagnu, uzgojili izvorni i autentičan proizvod koji se ni na koji način ne može zamijeniti nijednom drugom lukovicom iz porodice liliacea.
Postoji jasna povezanost lukovice „Scalogno di Romagna” i lokalnog područja: zahvaljujući njezinim proizvođačima, što uključuje i one koji obrađuju nekoliko četvornih metara zasađenih lukom u povrtnjaku pokraj kuće, nije izgubljena sposobnost prenošenja tog vrijednog dara velikodušnoj zemlji Romagne.
Vrlo je važno i to što proizvođači izrazito vješto odabiru lukovice.
Dio ubranih lukovica namijenjen je konzumaciji, a one srednje veličine i zaobljenijeg oblika koriste se za ponovnu sadnju.
Brojni pisci spominju taj proizvod, primjerice Corrado Contoli, koji je rođen i živio u Lugu.
U njegovoj knjizi iz 1963., „Guida alla veritiera cucina romagnola” (Vodič kroz pravu kuhinju regije Romagna), u poglavlju „Jela sa svinjetinom” nalazi se pionirski i dojmljiv hvalospjev luku kozjaku.
Graziano Pozzeto navodi druga svjedočanstva o opisu proizvoda i njegovoj upotrebi u brojnim receptima iz posljednjeg stoljeća u svojoj knjizi „Lo scalogno di Romagna.
Cibo per Venere” (Scalogno di Romagna – hrana za Veneru), objavljenoj 2001.
Nekoliko lokalnih kuhara upotrebljavalo je lukovice „Scalogno di Romagna” u pripremi raznih jela, uključujući Tarcisija Raccagnija iz bivšeg restorana Gigiolè u Brisighelli, koji je nastojao oživjeti srednjovjekovnu kuhinju na večerama priređenima za tamošnji poznati srednjovjekovni festival.
Ugled lukovice „Scalogno di Romagna” i njezina upotreba kao začina u pripremi raznih jela ili konzervirana u ulju dokumentirani su i na internetskim stranicama kao što su Giallo Zafferano, La Gazzetta del Gusto, Buonissimo, Geisha Gourmet i Taccuini Gastrosofici.