8.6.2022
SV
Europeiska unionens officiella tidning
C 223/13
Domstolens resonemang och svar
Domstolen tillämpade analogt resonemanget i domen Petruhhin genom att slå fast att en medborgare i en medlemsstat som flyttade till en annan medlemsstat utnyttjade sin rätt till fri rörlighet inom unionen och därför omfattas av tillämpningsområdet för artikel 18 EUF-fördraget.
Dubbelt medborgarskap i en medlemsstat och i ett tredjeland kan inte beröva den berörda personen de friheter han har enligt unionsrätten i egenskap av medborgare i en medlemsstat.
En nationell bestämmelse som endast förbjuder utlämning av egna medborgare medför en skillnad i behandling mellan dessa medborgare och medborgare från andra medlemsstater och medför en begränsning av den fria rörligheten i den mening som avses i artikel 21 EUF-fördraget: en sådan begränsning måste vara nödvändig och stå i proportion till det legitima syftet att minimera risken för straffrihet för medborgare i andra medlemsstater än den anmodade medlemsstaten, och det bör inte finnas mindre ingripande åtgärder för att uppnå detta mål, med beaktande av alla faktiska och rättsliga omständigheter i fallet.
Domstolen konstaterade emellertid att när det gäller framställningar om utlämning för verkställighet av ett straff kan konflikten med icke-diskrimineringsprincipen inte lösas genom att den medlemsstat där personen är medborgare ges möjlighet att på nytt utöva sin behörighet att lagföra den berörda personen, eftersom ett sådant nytt åtal mot en redan dömd person kan strida mot principen ne bis in idem.
För att undgå risken för straffrihet i sådana situationer hänvisar domstolen till andra mekanismer i nationell och internationell rätt (t.ex. konventionen om överförande av dömda personer) som gör att berörda personer kan avtjäna sina straff, till exempel i sin ursprungsstat, vilket ökar deras möjligheter till social återanpassning efter det att de har avtjänat sina straff.
I detta sammanhang konstaterade domstolen att artikel 3 i den finska lagen om internationellt samarbete vid verkställighet av vissa straffrättsliga påföljder ger utlänningar som är permanent bosatta i Finland möjlighet att avtjäna ett fängelsestraff som utdömts av ett tredjeland i Finland, förutsatt att både den berörda personen och tredjelandet samtycker till detta.
Domstolen konstaterade därför också att Raugevicius kunde avtjäna det straff som han dömts till i Ryssland i Finland, förutsatt att både Ryssland och Raugevicius själv samtyckte till detta.
Domstolen slog fast att medborgare i den anmodade medlemsstaten, å ena sidan, och medborgare i andra medlemsstater som är permanent bosatta i den anmodade medlemsstaten och som uppvisar en viss grad av integration i samhället, å andra sidan, befinner sig i en jämförbar situation.
Det ankommer på myndigheterna i den anmodade staten att fastställa om det finns en sådan koppling mellan medborgare i andra medlemsstater och den anmodade medlemsstaten.
Om så är fallet krävs innebär artiklarna 18 och 21 i EUF-fördraget ett krav på att medborgare i andra medlemsstater, på samma villkor som medborgare i den anmodade medlemsstaten, kan avtjäna sitt straff på den anmodade medlemsstatens territorium.
Domstolen slog således fast att artiklarna 18 och 21 i EUF-fördraget ska tolkas så, att när en begäran om utlämning har framställts av ett tredjeland avseende en unionsmedborgare som har utövat sin rätt till fri rörlighet, inte för lagföring, utan för verkställighet av ett fängelsestraff, är den anmodade medlemsstaten, vars nationella lagstiftning förbjuder utlämning av sina egna medborgare i syfte att verkställa ett straff och föreskriver en möjlighet att avtjäna ett sådant straff som utdömts i utlandet, skyldig att säkerställa att unionsmedborgaren, under förutsättning att han eller hon är stadigvarande bosatt på dess territorium, behandlas på samma sätt som landets egna medborgare i fråga om utlämning.
C-237/21 Generalstaatsanwaltschaft München [målet ännu inte avgjort]
Fakta i målet
Målet grundar sig på begäran om utlämning från Bosnien och Hercegovina till Tyskland avseende S.M. för verkställighet av ett fängelsestraff.
Den person som begärs överlämnad är en medborgare i Serbien, Bosnien och Hercegovina och Kroatien som har bott i Tyskland med sin hustru sedan mitten av 2017 och som har arbetat i Tyskland sedan maj 2020.
Generalstaat­ sanwaltschaft München (åklagarmyndigheten i München) begärde, med hänvisning till domen i målet Raugevicius, att begäran om utlämning av den eftersökta personen skulle avvisas.