8.6.2022
SL
Uradni list Evropske unije
C 223/13
Razlogovanje in odgovor Sodišča
Sodišče je po analogiji uporabilo razlogovanje iz sodbe Petruhhin, pri čemer je navedlo, da je državljan države članice, ki se je preselil v drugo državo članico, izkoristil svojo pravico do prostega gibanja v Uniji in da se zato zanj uporablja člen 18 PDEU.
Zadevna oseba zaradi dvojnega državljanstva države članice in tretje države ne more ostati brez svoboščin, ki jih ima na podlagi prava EU kot državljan države članice.
Nacionalno pravilo, ki prepoveduje le izročitev lastnih državljanov, uvaja različno obravnavanje med njimi in državljani drugih držav članic ter ustvarja omejitev prostega gibanja v smislu člena 21 PDEU: taka omejitev mora biti potrebna in sorazmerna z legitimnim ciljem preprečiti tveganje nekaznovanosti državljanov drugih držav članic, pri čemer ne smejo obstajati manj vsiljivi ukrepi za dosego tega cilja, ob upoštevanju vseh dejanskih in pravnih okoliščin zadeve.
Vendar je Sodišče priznalo, da v primerih prošenj za izročitev zaradi izvršitve kazni navzkrižja z načelom prepovedi diskriminacije ni mogoče razrešiti s tem, da se državi članici državljanstva omogoči izvajanje svoje pristojnosti s ponovnim kazenskim pregonom zadevne osebe, saj je lahko uvedba novega kazenskega pregona proti osebi, ki je že bila preganjana in obsojena, v nasprotju z načelom ne bis in idem.
Da se prepreči tveganje nekaznovanosti oseb v takih primerih, se je Sodišče sklicevalo na druge mehanizme nacionalnega in mednarodnega prava, ki omogočajo, da zadevne osebe prestanejo kazen na primer v svoji državi izvora, s čimer se povečajo njihove možnosti za ponovno vključitev v družbo po prestani kazni.
Sodišče je v tem okviru ugotovilo, da člen 3 finskega zakona o mednarodnem sodelovanju tujcem s stalnim prebivališčem na Finskem omogoča, da na Finskem prestanejo zaporno kazen, ki jim jo je izrekla tretja država, če zadevna oseba in tretja država s tem soglašata.
Zato je Sodišče ugotovilo tudi, da bi lahko D. Raugevicius kazen, ki mu je bila izrečena v Rusiji, prestal na Finskem, če bi s tem soglašala tako on kot Rusija.
Sodišče je odločilo, da so državljani zaprošene države članice in državljani drugih držav članic, ki stalno prebivajo v zaprošeni državi članici in tako izkazujejo določeno stopnjo vključenosti v družbo te države, v primerljivem položaju.
Organi zaprošene države morajo ugotoviti, ali obstaja taka povezava med državljani drugih držav članic in zaprošeno državo članico.
Če obstaja, lahko v skladu s členoma 18 in 21 PDEU državljani drugih držav članic prestanejo kazen na ozemlju zaprošene države članice pod istimi pogoji kot državljani zaprošene države članice.
Sodišče je zato ugotovilo, da je treba člena 18 in 21 PDEU razlagati tako, da kadar tretja država vloži prošnjo za izročitev državljana EU, ki je uresničeval pravico do prostega gibanja, in sicer ne za namen kazenskega pregona, ampak za namen izvršitve zaporne kazni, mora zaprošena država članica, katere nacionalno pravo prepoveduje izročitev lastnih državljanov za namen izvršitve kazni in določa možnost, da se taka v tujini izrečena kazen prestaja na njenem ozemlju, zadevnemu državljanu EU, ki stalno prebiva na njenem ozemlju, zagotoviti, da bo glede izročitve enako obravnavan kot njeni lastni državljani.
C-237/21, Generalstaatsanwaltschaft München (postopek še poteka)
Dejansko stanje
Zadeva temelji na prošnji za izročitev osebe SM zaradi izvršitve zaporne kazni, ki jo je Nemčiji predložila Bosna in Hercegovina.
Oseba, katere predaja se zahteva, je državljan Srbije, Bosne in Hercegovine ter Hrvaške, ki z ženo živi v Nemčiji od sredine leta 2017 in dela v Nemčiji od maja 2020.
Generalstaatsanwaltschaft München (državno tožilstvo v Münchnu) je predlagalo, naj se ugotovi, da je izročitev zahtevane osebe nedopustna, pri čemer se je sklicevalo na sodbo Raugevicius.