8.6.2022
RO
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
C 223/13
Motivarea și răspunsul Curții de Justiție
Curtea de Justiție a aplicat prin analogie raționamentul din hotărârea Petruhhin, afirmând că un resortisant al unui stat membru care s-a mutat într-un alt stat membru și-a exercitat dreptul de liberă circulație în cadrul Uniunii și, prin urmare, intră în domeniul de aplicare al articolului 18 din TFUE.
Astfel, dubla cetățenie a unui stat membru și a unui stat terț nu poate priva persoana interesată de libertățile pe care le are în temeiul dreptului Uniunii în calitate de resortisant al unui stat membru.
O reglementare națională care interzice extrădarea numai a propriilor resortisanți introduce o diferență de tratament între acești resortisanți și resortisanții altor state membre și determină o restricție privind libera circulație în sensul articolului 21 din TFUE: o astfel de restricție trebuie să fie necesară și proporțională în raport cu obiectivul legitim de prevenire a riscului de impunitate pentru resortisanții altor state membre decât statul membru solicitat și nu ar trebui să existe măsuri mai puțin intruzive pentru atingerea acestui obiectiv, ținând seama de toate circumstanțele de fapt și de drept ale cazului.
Cu toate acestea, Curtea de Justiție a recunoscut că, în cazul cererilor de extrădare în scopul executării unei pedepse, conflictul cu principiul nediscriminării nu poate fi soluționat prin acordarea posibilității statului membru al cărui resortisant este persoana în cauză de a-și exercita din nou competența de a urmări penal persoana în cauză, întrucât o astfel de nouă urmărire penală a unei persoane care a fost deja judecată și condamnată poate fi contrară principiului ne bis in idem.
Pentru a preveni riscul de impunitate a persoanelor aflate în astfel de situații, Curtea de Justiție a făcut trimitere la alte mecanisme de drept național și internațional care le permit persoanelor respective să își execute pedepsele, de exemplu în statul lor de origine, sporind astfel șansele lor de reintegrare socială după executarea pedepselor.
În acest context, Curtea de Justiție a observat că articolul 3 din Legea finlandeză privind cooperarea internațională oferă străinilor care au reședința permanentă în Finlanda posibilitatea de a executa o pedeapsă cu închisoarea aplicată de un stat terț în Finlanda, cu condiția ca atât persoana în cauză, cât și statul terț să își dea consimțământul în acest sens.
Prin urmare, Curtea de Justiție a observat, de asemenea, că domnul Raugevicius putea executa pedeapsa pe care a primit-o în Rusia în Finlanda, cu condiția ca atât Rusia, cât și domnul Raugevicius să fi consimțit la aceasta.
Curtea de Justiție a statuat că resortisanții statului membru solicitat, pe de o parte, și resortisanții altor state membre care au reședința permanentă în statul membru solicitat și care demonstrează un anumit grad de integrare în societatea acestui stat, pe de altă parte, se află într-o situație comparabilă.
Autorităților statului solicitat le revine sarcina de a stabili dacă există o astfel de legătură între resortisanții altor state membre și statul membru solicitat.
În caz afirmativ, articolele 18 și 21 din TFUE impun ca resortisanții altor state membre să poată, în aceleași condiții ca și resortisanții statului membru solicitat, să își execute pedeapsa pe teritoriul statului membru solicitat.
Prin urmare, Curtea de Justiție a concluzionat că articolele 18 și 21 din TFUE trebuie interpretate în sensul că, atunci când o cerere de extrădare a fost formulată de un stat terț împotriva unui cetățean al Uniunii care și-a exercitat dreptul la liberă circulație, nu în scopul urmăririi penale, ci în scopul executării unei pedepse privative de libertate, statul membru solicitat, a cărui legislație națională interzice extrădarea propriilor resortisanți în scopul executării unei pedepse și prevede posibilitatea ca o astfel de pedeapsă pronunțată în străinătate să poată fi executată pe teritoriul său, este obligat să se asigure că cetățeanul Uniunii, cu condiția să aibă reședința permanentă pe teritoriul său, beneficiază de același tratament precum cel acordat propriilor resortisanți în materie de extrădare.
C-237/21 Generalstaatsanwaltschaft München (cauză pendinte)
Situația de fapt din cauză
Cauza se întemeiază pe cererea de extrădare din Bosnia și Herțegovina în Germania referitoare la S.M. în scopul executării unei pedepse privative de libertate.
Persoana a cărei predare este solicitată este un cetățean al Serbiei, Bosniei și Herțegovinei și Croației, care locuiește în Germania împreună cu soția sa de la jumătatea anului 2017 și care lucrează în Germania din mai 2020.
Generalstaatsanwaltschaft München (Ministerul Public din München), făcând trimitere la hotărârea Raugevicius, a solicitat să se constate inadmisibilitatea extrădării persoanei a cărei predare este solicitată.