8.6.2022.
LV
Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
C 223/13
Tiesas argumentācija un atbilde
Tiesa pēc analoģijas piemēroja sprieduma Petruhhin lietā argumentāciju, norādot, ka dalībvalsts pilsonis, kurš pārcēlies uz citu dalībvalsti, ir izmantojis savas tiesības brīvi pārvietoties Savienībā, un tādējādi uz viņu attiecas LESD 18. panta piemērošanas joma.
Proti, dubultā dalībvalsts un trešās valsts pilsonība nevar liegt attiecīgajai personai brīvības, kas tai kā dalībvalsts pilsonim izriet no Savienības tiesību aktiem.
Valsts tiesību norma, kas aizliedz izdot tikai savus pilsoņus, rada atšķirīgu attieksmi pret šiem pilsoņiem un citu dalībvalstu pilsoņiem un rada brīvas pārvietošanās ierobežojumu LESD 21. panta nozīmē — šādam ierobežojumam ir jābūt nepieciešamam un samērīgam ar leģitīmo mērķi novērst nesodāmības risku to dalībvalstu, kas nav lūguma saņēmēja dalībvalsts, pilsoņiem, un nevajadzētu būt mazāk ierobežojošiem pasākumiem šā mērķa sasniegšanai, ņemot vērā visus lietas faktiskos un tiesiskos apstākļus.
Tomēr Tiesa atzina, ka izdošanas lūgumu gadījumā, lai izpildītu sodu, kolīzija ar nediskriminācijas principu nevar tikt atrisināta, sniedzot pilsonības dalībvalstij iespēju īstenot tas kompetenci kriminālvajāšanā pret attiecīgo personu no jauna, jo šāda jauna kriminālvajāšana pret personu, kura jau ir tiesāta un notiesāta, var būt pretrunā ne bis in idem principam.
Lai novērstu personu nesodāmības risku šādās situācijās, Tiesa atsaucās uz citiem valsts un starptautisko tiesību mehānismiem, kas ļauj šīm personām izciest sodu, piemēram, to izcelsmes valstī, tādējādi palielinot viņu sociālās reintegrācijas iespējas pēc soda izciešanas.
Šajā saistībā Tiesa norādīja, ka Somijas Likuma par starptautisko sadarbību 3. pants paredz iespēju ārvalstniekiem, kuri pastāvīgi uzturas Somijā, izciest Somijā brīvības atņemšanas sodu, ko piespriedusi trešā valsts, ar nosacījumu, ka tam piekrīt gan attiecīgā persona, gan trešā valsts.
Tādējādi Tiesa arī norādīja, ka Raugevicius varēja izciest Somijā sodu, ko viņš saņēma Krievijā, ar nosacījumu, ka gan Krievija, gan Raugevicius pats tam piekrīt.
Tiesa nosprieda, ka lūguma saņēmējas dalībvalsts pilsoņi, no vienas puses, un citu dalībvalstu pilsoņi, kuri pastāvīgi uzturas lūguma saņēmējā dalībvalstī un kuri ir pierādījuši zināmu integrācijas pakāpi šīs valsts sabiedrībā, no otras puses, ir salīdzināmā situācijā.
Lūguma saņēmējas valsts iestādēm ir jānoskaidro, vai pastāv šāda saikne starp citu dalībvalstu pilsoņiem un lūgumu saņēmušās dalībvalsts pilsoņiem.
To apstiprina fakts, ka LESD 18. un 21. pants pieprasa, lai citu dalībvalstu pilsoņi varētu ar tādiem pašiem nosacījumiem kā lūguma saņēmējas dalībvalsts pilsoņi izciest sodu lūguma saņēmējas dalībvalsts teritorijā.
Tādējādi Tiesa secināja, ka LESD 18. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja trešā valsts ir iesniegusi izdošanas lūgumu attiecībā uz ES pilsoni, kurš ir izmantojis savas tiesības brīvi pārvietoties, nevis kriminālvajāšanas nolūkā, bet gan brīvības atņemšanas soda izpildei, lūguma saņēmējai dalībvalstij, kuras valsts tiesībās ir aizliegta tās pilsoņu izdošana soda izpildei un paredzēta iespēja, ka šāds ārvalstīs pasludināts sods var tikt izpildīts tās teritorijā, ir jānodrošina, ka ES pilsonis saņem tādu pašu attieksmi, kāda ir pret tās pilsoņiem izdošanas jomā, ar nosacījumu, ka viņš pastāvīgi uzturas tās teritorijā.
C-237/21 Generalstaatsanwaltschaft München [izskatīšanā esošā lieta]
Lietas fakti
Lietas pamatā ir Bosnijas un Hercegovinas izdošanas lūgums Vācijai par S. M. brīvības atņemšanas soda izpildei.
Pieprasītā persona ir Serbijas, Bosnijas un Hercegovinas un Horvātijas pilsonis, kurš kopš 2017. gada vidus dzīvo Vācijā kopā ar savu sievu un kopš 2020. gada maija strādā Vācijā.
Generalstaatsanwaltschaft München (Minhenes Prokuratūra), atsaucoties uz spriedumu Raugevicius lietā, lūdza atzīt, ka pieprasītās personas izdošana ir nepieņemama.