2022.6.8.
HU
Az Európai Unió Hivatalos Lapja
C 223/13
A Bíróság indokolása és válasza
A Bíróság analógia útján alkalmazta a Petruhhin-ítélet indokolását, kimondva, hogy egy tagállam állampolgára, aki egy másik tagállamba költözött, az Unión belüli szabad mozgáshoz való jogával élt, és ezért az EUMSZ 18. cikkének hatálya alá tartozik.
Valamely tagállam és egy harmadik állam kettős állampolgársága ugyanis nem foszthatja meg az érintett személyt azoktól a szabadságoktól, amelyek őt mint valamely tagállam állampolgárát az uniós jog alapján megilletik.
Az olyan nemzeti szabályozás, amely csupán a saját állampolgárok kiadatását tiltja, eltérő bánásmódról rendelkezik a saját állampolgárok és más tagállamok állampolgárai tekintetében, a szabad mozgáshoz való jog korlátozásának minősül az EUMSZ 21. cikk értelmében véve: egy ilyen korlátozásnak szükségesnek és arányosnak kell lennie a megkeresett tagállamtól eltérő tagállamok állampolgárai esetében a büntetés elkerülése megakadályozására irányuló jogos célkitűzéshez képest, és a kevésbé kényszerítő intézkedések alkalmazásának lehetetlennek kell lennie e cél eléréséhez, figyelembe véve az ügy összes ténybeli és jogi körülményét.
A Bíróság azonban elismerte, hogy a büntetés végrehajtása céljából benyújtott kiadatási kérelmek esetében a megkülönböztetés tilalmának elvével való ütközést nem lehet úgy rendezni, hogy lehetőséget adunk az állampolgárság szerinti tagállamnak, hogy joghatóságát az érintett személy újbóli büntetőeljárás alá vonásával gyakorolja, mivel a már bíróság elé állított és elítélt személy esetében az új büntetőeljárás lefolytatása a non bis in idem elvébe ütközhet.
Az ilyen helyzetekben lévő személyek büntetlensége kockázatának megelőzése érdekében a Bíróság a nemzeti és nemzetközi jog egyéb mechanizmusaira hivatkozik, amelyek lehetővé teszik e személyek számára, hogy büntetésüket például származási államukban töltsék le, ezáltal növelve esélyeiket a büntetés befejezése után a társadalomba való visszailleszkedésre.
Ezzel összefüggésben a Bíróság megállapította, hogy a nemzetközi együttműködésről szóló finn törvény 3. cikke lehetőséget biztosít a Finnországban állandó lakóhellyel rendelkező külföldiek számára, hogy egy harmadik állam által kiszabott szabadságvesztést Finnországban töltsék le, feltéve, hogy ehhez mind az érintett személy, mind a harmadik állam hozzájárul.
Ezért a Bíróság azt is megállapította, hogy Raugevicius az Oroszországban kapott büntetését Finnországban töltheti le, amennyiben ehhez Oroszország és Raugevicius egyaránt hozzájárul.
A Bíróság úgy ítélte meg, hogy összehasonlítható helyzetben vannak egyfelől a megkeresett tagállam állampolgárai, másfelől a megkeresett tagállamban állandó lakóhellyel rendelkező, más tagállami állampolgárok, akik ezen állam társadalmába bizonyos fokban beilleszkedtek.
A megkeresett állam hatóságainak feladata annak megállapítása, hogy az említett kapcsolat a más tagállami állampolgárok és a megkeresett tagállam között fennáll-e.
Amennyiben fennáll, az EUMSZ 18. és 21. cikke előírja, hogy más tagállamok állampolgárai a megkeresett tagállam állampolgáraival azonos feltételek mellett töltsék le büntetésüket a megkeresett tagállam területén.
A Bíróság ezért arra a következtetésre jutott, hogy az EUMSZ 18. cikkét és az EUMSZ 21. cikkét úgy kell értelmezni, hogy egy harmadik állam által valamely tagállamhoz címzett, másik tagállam állampolgárságával rendelkező, a szabad mozgáshoz való jogát az első tagállamban gyakorló európai uniós polgár nem büntetőeljárás lefolytatása, hanem szabadságvesztés-büntetés végrehajtása céljából történő kiadatása iránti megkeresés esetén a megkeresett tagállam, amelynek nemzeti joga tiltja a saját állampolgárainak büntetés végrehajtása céljából az Unión kívülre történő kiadatását, és kimondja a külföldön kiszabott büntetés saját területén történő végrehajtásának lehetőségét, köteles ezen uniós polgárnak – amennyiben az a területén állandó lakóhellyel rendelkezik – ugyanolyan bánásmódot biztosítani, mint amelyben a kiadatás terén a saját állampolgárait részesíti.
A C-237/21. sz.
Generalstaatsanwaltschaft München ügy [folyamatban lévő ügy]
A jogvita alapját képező tényállás
Az ügy alapja a Bosznia-Hercegovina által Németországnak benyújtott, S.M-re vonatkozó, szabadságvesztés-büntetés végrehajtása céljából történő kiadatási kérelem.
Az a személy, akinek az átadását kérték, Szerbia, Bosznia-Hercegovina és Horvátország állampolgára, aki feleségével 2017 közepe óta Németországban él, és 2020 májusa óta Németországban dolgozik.
A Generalstaatsanwaltschaft München (Müncheni Államügyészség) a Raugevicius-ügyben hozott ítéletre hivatkozással kérte annak megállapítását, hogy elfogadhatatlan annak a személynek a kiadatása, akinek az átadását kérik.