8.6.2022
FI
Euroopan unionin virallinen lehti
C 223/13
Unionin tuomioistuimen perustelut ja vastaus
Unionin tuomioistuin sovelsi analogisesti Petruhhin-tuomion perusteluja toteamalla, että jäsenvaltion kansalainen, joka on siirtynyt toiseen jäsenvaltioon, on käyttänyt oikeuttaan liikkua vapaasti unionin alueella ja kuuluu näin ollen SEUTsopimuksen 18 artiklan soveltamisalaan.
Jäsenvaltion ja kolmannen valtion kaksoiskansalaisuus ei voi viedä asianomaiselta henkilöltä niitä vapauksia, jotka hänellä on unionin oikeuden perusteella jäsenvaltion kansalaisena.
Kansallisessa säännössä, jossa kielletään ainoastaan omien kansalaisten luovuttaminen, säädetään erilaisesta kohtelusta näiden kansalaisten ja muiden jäsenvaltioiden kansalaisten välillä ja rajoitetaan vapaata liikkuvuutta SEUT-sopimuksen 21 artiklassa tarkoitetulla tavalla: tällaisen rajoituksen on oltava tarpeellinen ja oikeasuhteinen suhteessa oikeutettuun tavoitteeseen estää muiden jäsenvaltioiden kuin pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion kansalaisten rankaisematta jäämisen riski, eikä tämän tavoitteen saavuttamiseksi saisi olla vähemmän rajoittavia toimenpiteitä, kun otetaan huomioon kaikki asiaan liittyvät tosiasialliset ja oikeudelliset seikat.
Unionin tuomioistuin on kuitenkin todennut, että asioissa, joissa on kyse luovutuspyynnöistä rangaistuksen täytäntöönpanoa varten, ristiriitaa syrjimättömyyden periaatteen kanssa ei voida ratkaista antamalla kansalaisuusjäsen­ valtiolle mahdollisuus käyttää toimivaltaansa kyseisen henkilön asettamiseksi uudelleen syytteeseen, koska tällaiset uudet syytetoimet jo syytettyä ja tuomittua henkilöä vastaan voivat olla ristiriidassa ne bis in idem -periaatteen kanssa.
Jotta estettäisiin henkilöiden rankaisematta jäämisen riski tällaisissa tilanteissa, unionin tuomioistuin viittaa muihin kansallisen ja kansainvälisen lainsäädännön mekanismeihin, jotka mahdollistavat sen, että kyseiset henkilöt suorittavat rangaistuksensa esimerkiksi alkuperävaltiossaan ja näin ollen kasvattavat mahdollisuuksiaan sopeutua uudelleen yhteiskuntaan rangaistuksensa suoritettuaan.
Tuomioistuin totesi tässä yhteydessä, että Suomen kansainvälisestä yhteistoiminnasta annetun Suomen lain 3 §:ssä säädetään, että Suomessa pysyvästi asuvat ulkomaalaiset voivat suorittaa kolmannen valtion määräämän vankeusran­ gaistuksen Suomessa, jos sekä asianomainen että kolmas valtio antavat siihen suostumuksensa.
Union tuomioistuin totesi näin ollen myös, että Raugevicius voisi suorittaa rangaistuksen, johon hänet on tuomittu Venäjällä, Suomen alueella, jos Venäjä ja Raugevicius itse tähän suostuvat.
Unionin tuomioistuin katsoi, että pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion kansalaiset ja muiden jäsenvaltioiden kansalaiset, jotka asuvat pysyvästi pyynnön vastaanottaneessa jäsenvaltiossa ja ovat osoittaneet selvää integroitumista kyseisen valtion yhteiskuntaan, ovat vertailukelpoisessa asemassa.
Pyynnön vastaanottaneen valtion viranomaisten tehtävänä on osoittaa, onko muiden jäsenvaltioiden kansalaisten ja pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion välillä tällainen yhteys.
Jos on, SEUTsopimuksen 18 ja 21 artiklassa edellytetään, että muiden jäsenvaltioiden kansalaiset voivat suorittaa rangaistuksensa pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion alueella samoin edellytyksin kuin pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion kansalaiset.
Unionin tuomioistuin päätteli näin ollen, että SEUT-sopimuksen 18 ja 21 artiklaa on tulkittava siten, että silloin kun on kyse kolmannen valtion pyynnöstä, joka koskee liikkumisvapauttaan käyttäneen unionin kansalaisen luovuttamista vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa varten eikä syytetoimia varten, luovutuspyynnön vastaanottanut jäsenvaltio, jonka kansallisessa lainsäädännössä kielletään sen omien kansalaisten luovuttaminen rangaistuksen täytäntöönpanoa varten ja säädetään mahdollisuudesta suorittaa tällainen ulkomailla määrätty rangaistus kyseisen jäsenvaltion alueella, on velvollinen varmistamaan sen, että jos kyseinen unionin kansalainen asuu pysyvästi sen alueella, häntä kohdellaan samalla tavalla kuin sen omia kansalaisia luovuttamista koskevissa kysymyksissä.
C-237/21 Generalstaatsanwaltschaft München [tällä hetkellä vireillä oleva asia]
Asiaan vaikuttavat seikat
Asian taustalla on S.M.:ää koskeva luovutuspyyntö Bosnia-Hertsegovinasta Saksaan vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa varten.
Henkilö, jonka luovuttamista haetaan, on Serbian, Bosnia-Hertsegovinan ja Kroatian kansalainen, joka on asunut vaimonsa kanssa Saksassa vuoden 2017 puolivälistä alkaen ja työskennellyt Saksassa toukokuusta 2020 lähtien.
Generalstaatsanwaltschaft München (Yleinen syyttäjäviranomainen, München), viitaten asiassa Raugevicius annettuun tuomioon, vaatii toteamaan, että luovutuspyynnön kohteena olevan henkilön luovuttamista ei voida ottaa tutkittavaksi.