8.6.2022
DA
Den Europæiske Unions Tidende
C 223/13
Domstolens begrundelse og svar
Domstolen anvendte Petruhhin-dommen analogt ved at fastslå, at en statsborger i en medlemsstat, der er flyttet til en anden medlemsstat, har gjort brug af sin ret til fri bevægelighed inden for Unionen og derfor er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 18 i TEUF.
Dobbelt statsborgerskab i en medlemsstat og et tredjeland er således ikke til hinder for, at den pågældende nyder de friheder, som vedkommende har i henhold til EU-retten som følge af sin status som statsborger i en medlemsstat.
En national bestemmelse, som kun forbyder udlevering af egne statsborgere, indfører en forskelsbehandling mellem disse statsborgere og statsborgere fra andre medlemsstater og medfører en restriktion for den frie bevægelighed som omhandlet i artikel 21 i TEUF: en sådan begrænsning skal være nødvendig og forholdsmæssig i forhold til det legitime mål om at forebygge risikoen for straffrihed for statsborgere fra andre medlemsstater end den anmodede medlemsstat, og der bør ikke være mindre indgribende foranstaltninger til at nå dette mål under hensyntagen til alle sagens faktiske og retlige omstændigheder.
Domstolen anerkendte imidlertid, at i tilfælde af udleveringsanmodninger med henblik på fuldbyrdelse af en straf kan konflikten med princippet om forbud mod forskelsbehandling ikke løses ved at give den medlemsstat, hvori den pågældende er statsborger, mulighed for på ny at udøve sin kompetence til at retsforfølge den pågældende, eftersom en sådan ny retsforfølgning af en allerede dømt person kan være i strid med ne bis in idem-princippet.
For at undgå risikoen for straffrihed for personer i sådanne situationer henviste Domstolen til andre mekanismer i national og international ret, som gør det muligt for disse personer at afsone deres straf, f.eks.
i deres oprindelsesstat, hvorved deres chancer for social reintegration øges, efter at de har afsonet deres straf.
I denne forbindelse bemærkede Domstolen, at artikel 3 i den finske lov om internationalt samarbejde giver udlændinge, der har fast bopæl i Finland, mulighed for at afsone en fængselsstraf, der er idømt af et tredjeland, i Finland, forudsat at både den pågældende person og tredjelandet giver sit samtykke hertil.
Domstolen bemærkede derfor også, at Denis Raugevicius kunne afsone den straf, som han havde fået i Rusland, i Finland, forudsat at både Rusland og Denis Raugevicius selv gav deres samtykke hertil.
Domstolen fastslog, at statsborgere i den anmodede medlemsstat på den ene side og statsborgere fra andre medlemsstater, der har fast bopæl i den anmodede medlemsstat, og som godtgør en vis grad af integration i denne medlemsstats samfund, på den anden side befinder sig i en sammenlignelig situation.
Det tilkommer myndighederne i den anmodede stat at fastslå, om der er en sådan forbindelse mellem statsborgere fra andre medlemsstater og den anmodede medlemsstat.
I bekræftende fald kræver artikel 18 og 21 i TEUF, at statsborgere fra andre medlemsstater på samme betingelser som statsborgere i den anmodede medlemsstat kan afsone deres straf på den anmodede medlemsstats område.
Domstolen konkluderede derfor, at artikel 18 og 21 i TEUF skal fortolkes således, at når et tredjeland har fremsat en anmodning om udlevering af en unionsborger, der har udøvet sin ret til fri bevægelighed, ikke med henblik på strafforfølgning, men med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, er den anmodede medlemsstat, hvis nationale lovgivning forbyder udlevering af sine egne statsborgere med henblik på straffuldbyrdelse og fastsætter muligheden for, at en sådan dom afsagt i udlandet kan afsones på dens område, forpligtet til at sikre, at denne unionsborger, forudsat at borgeren har fast bopæl på dens område, behandles på samme måde som den, der indrømmes dens egne statsborgere i forbindelse med udlevering.
C-237/21 Generalstaatsanwaltschaft München [verserende sag]
Sagens faktiske forhold
Sagen er baseret på Bosnien-Hercegovinas anmodning om udlevering til Tyskland vedrørende S.M. med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf.
Den eftersøgte person er en statsborger i Serbien, Bosnien-Hercegovina og Kroatien, som har boet i Tyskland sammen med sin hustru siden midten af 2017, og som har arbejdet i Tyskland siden maj 2020.
Generalstaatsanwaltschaft München (anklagemyndigheden i München) anmodede under henvisning til Raugeviciusdommen om afvisning af udlevering af den eftersøgte person.