8.6.2022 г.
BG
Официален вестник на Европейския съюз
C 223/13
Мотиви и отговор на Съда
Съдът прилага по аналогия мотивите на решение Petruhhin, като посочва, че гражданин на държава членка, който се е преместил в друга държава членка, е упражнил правото си на свободно движение в рамките на Съюза и следователно попада в приложното поле на член 18 от ДФЕС.
Всъщност двойното гражданство — на държава членка и на трета държава — не би могло да лиши заинтересованото лице от свободите, които то черпи от правото на Съюза като гражданин на държава членка.
Национално правило, което забранява екстрадицията само на собствените граждани, въвежда разлика в третирането между тях и гражданите на другите държави членки и води до ограничаване на свободата на движение по смисъла на член 21 от ДФЕС: такова ограничение трябва да бъде необходимо и пропорционално на легитимната цел за предотвратяване на риска от безнаказаност за гражданите на държави членки, различни от замолената държава членка, и да не съществуват мерки с по-малка степен на намеса, с които да може да се постигне тази цел, като се вземат предвид всички обстоятелства по делото от фактическа и от правна страна.
Съдът обаче признава, че в случаите на молби за екстрадиция с цел изпълнение на наказание противоречието с принципа на недопускане на дискриминация не може да се уреди, като се даде възможност на държавата членка, чийто гражданин е съответното лице, да упражни отново компетентността си за наказателно преследване на лицето, тъй като такова ново наказателно преследване срещу лице, което вече е било разследвано и осъдено, може да противоречи на принципа ne bis in idem.
За да се избегне опасността такива лица да останат ненаказани, Съдът се позовава на други механизми в националното и в международното право, които позволяват тези лица да изтърпят наказанията си например в държавата, чиито граждани са, като така се увеличават възможностите им за социална реинтеграция след изпълнението на наказанията им.
В този контекст Съдът отбелязва, че член 3 от финландския Закон за международно сътрудничество предоставя на чуждестранните граждани, постоянно пребиваващи във Финландия, възможността да изтърпят наложено от трета държава наказание лишаване от свобода във Финландия, при условие че съответното лице и третата държава са съгласни с това.
Поради това Съдът отбелязва също, че г-н Raugevicius може да изтърпи на финландска територия наказанието, наложено му в Русия, стига последната държава, както и самият г-н Raugevicius да са съгласни с това.
Съдът приема, че гражданите на замолената държава членка, от една страна, и гражданите на други държави членки, които постоянно пребивават в замолената държава членка и така доказват определена степен на интеграция в обществото на тази държава, от друга страна, се намират в сходно положение.
Органите на замолената държава са тези, които трябва да установят дали е налице такава връзка между гражданите на други държави членки и замолената държава членка.
Ако бъде установено наличието на връзка, съгласно членове 18 и 21 от ДФЕС гражданите на други държави членки могат да изтърпят наказанието си на територията на замолената държава членка при същите условия като нейните граждани.
Поради това Съдът стига до извода, че членове 18 и 21 от ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че при молба за екстрадиция на упражнил правото си на свободно движение гражданин на Европейския съюз, подадена от трета държава не с цел наказателно преследване, а с цел изпълнението на наказание лишаване от свобода, замолената държава членка, чието национално право забранява екстрадицията на собствените ѝ граждани за изпълнението на наказание и предвижда възможността такова наложено в чужбина наказание да бъде изтърпяно на нейна територия, е длъжна да осигури на този гражданин на Съюза, след като той пребивава постоянно на нейна територия, същото третиране като предвиденото от нея за собствените ѝ граждани при екстрадиция.
C-237/21 Generalstaatsanwaltschaft München [висящо понастоящем дело]
Обстоятелства в основата на спора
Делото се основава на отправена от Босна и Херцеговина до Германия молба за екстрадиция по отношение на S.M. с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода.
Исканото лице е гражданин на Сърбия, Босна и Херцеговина и Хърватия, който живее в Германия със съпругата си от средата на 2017 г. и работи в Германия от май 2020 г.
Като се позовава на решение Raugevicius, Generalstaatsanwaltschaft München (прокуратурата в Мюнхен) иска екстрадицията на исканото лице да се обяви за недопустима.