12.5.2022.
LV
Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
C 193/45
ganībām, it sevišķi vasarā.
Lopu audzēšana, izmantojot iekoptās ganības, ir vispiemērotākais risinājums, lai vislabāk izmantotu šos zālājus, tāpēc Pirenejos ir liels atgremotāju, īpaši liellopu un aitu audzēšanas saimniecību īpatsvars.
Šāda sistēma var darboties tikai ar šķirnēm, kas pielāgojušās savai teritorijai.
Aitu audzētavas ir atrodamas visā Pireneju kalnu grēdas garumā, un tas ir saistīts ar zāles augšanu visu gadu, pateicoties maigajam un mitrajam klimatam.
Klimatiskie un jo īpaši nokrišņu gradienti starp dažādiem apgabala sektoriem izskaidro vietējām vides īpatnībām labi pielāgojušos trīs piena šķirņu un septiņu zīdītājaitu šķirņu attīstību un atšķirības.
Reljefs nosaka augu valsts pakāpjveida izvietojumu, kas savu īsto vērtību pierāda, mainoties gadalaikiem, un tas raksturo aitkopības pārvaldību.
Ganību ekosistēma vēsturiski ir sistēma, kuras centrā ir zālēdāji, kurus pārvieto uz vasaras ganībām, lai racionāli izmantotu kalnu zāli, ko papildina īpaši ar lopbarību un graudaugiem.
Pireneju šķirņu aitas ir izturīgas, pielāgojušās mainīgiem laikapstākļiem un vasarošanai kalnu ganībās.
Arī mūsdienās tās ir galvenās šajā apgabalā sastopamās šķirnes.
Izturīguma dēļ tām ir staigāšanai pielāgota morfoloģija, ar garām un slaidām kājām, un dzīvnieki ir diezgan viegli.
Arī jēru nobarošana ir prakse, kas tradicionāli izkopta Pireneju masīvā, visbiežāk zīdīšanas sistēmās, kuru vienīgie ienākumi ir no jēru pārdošanas, un tādēļ jēri ir jānobaro uz vietas, lai gūtu iespējami lielāku peļņu.
Tomēr, tā kā kalnu saimniecības atrodas tālu cita no citas un galīgajai apstrādei nepieciešamās barības ražošanas potenciāls šajos apgabalos ir mazs, tradicionāli dažu gaļas jēru apstrādi pabeidz nevis to dzimšanas saimniecībā, bet gan galīgās apstrādes centrā.
Pireneju jērs ir cēlies no ražošanas metodēm un prasmēm, kas saistītas ar šo apgabalu.
Ģeogrāfiskajā apgabalā ir īpaši reljefa un klimatiskie apstākļi, un tie ir piemēroti lopkopībai, it īpaši aitkopībai.
Pireneju apgabalā, kurā kombinēti augstie kalni un to priekškalnes, priekšroka tiek dota lopkopībai un it sevišķi aitkopībai.
Tā reljefa un klimata dažādība nosaka kalnu un nogāžu apgabalu savstarpēju papildināmību.
Vismaz septiņus mēnešus gadā aitas barojas pļavās, kalnos un kalnu nogāžu zālienos.
Pateicoties to izturībai un spējai pielāgoties Pireneju vides pedoklimatiskajiem ierobežojumiem, šīs šķirnes ir ļāvušas uzturēt saimniecības sarežģītos apgabalos, veidojoties dzīvotspējīgām agropastorālajām sistēmām.
Reljefa radītais augu valsts pakāpjveida izvietojums tiek izmantots atkarībā no gadalaikiem, un ir aitkopībā raksturīgs.
Vietējo un izturīgo Pireneju šķirņu izmantošana veicina praksi, kas atbilst šīs teritorijas atšķirīgo īpašību ņemšanai vērā (saimniecību atrašanās tālu citai no citas: izolētības problēmas, lopbarības avotu pieejamība, grūtības ar savākšanu).
Pireneju kalnu grēdas vides īpatnības un apstākļu dažādība ir ļāvusi attīstīties desmit aitu šķirnēm.
Katra no šīm desmit šķirnēm, kas ir nevainojami pielāgojusies savai teritorijai un Pireneju aitkopības pārvaldībai, gādā jēru audzēšanai izcilus indivīdus.
Piena aitas tiek slauktas, un tāpēc to jēri ir jānošķir, kad tie vēl ir pavisam jauni.
Šajā teritorijā augusī zāle ļauj tiem iegūt īpaši bagātīgu pienu, apmierinot visas jēru uztura vajadzības, kuri nesaņems citu barību kā tikai mātes pienu, ko tie zīž no mātes pupa.
Šī iemesla dēļ šāda piena jēra gaļas krāsa būs no bālas līdz gaiši sārtai.
Zīdītājaitas netiek slauktas, tāpēc vismaz sešdesmit dienas lielāko laika daļu tās pavada kopā ar saviem jēriem, un tas ir laiks, kurā jēriem attīstās atgremotāja gremošanas sistēma un tie pāriet no piena uztura uz uzturu, kura pamatā ir lopbarība un graudaugi.
Šāda barošana divos posmos un jēra vecums, ne pārāk mazs, ne pārāk liels, ļauj iegūt sārtas krāsas gaļu.
Audzētāji ir saglabājuši savas audzēšanas sistēmas, kas ļauj ražot šos atzītos un novērtētos divu veidu jērus.