12.5.2022 г.
BG
Официален вестник на Европейския съюз
C 193/45
човека в Пиренеите датира отпреди повече от седем хиляди години.
Поради стръмните склонове в планината и предпланините голяма част от парцелите са подходящи за паша, по-специално за лятна планинска паша.
Пасищното животновъдство е най-подходящото решение за оползотворяване по най-добър начин на тези пасища, поради което делът на отглеждане на преживни животни в Пиренеите, по-специално на едър рогат добитък и овце, е висок.
Тази система може да функционира само с приспособени към територията породи.
Благодарение на мекия и влажен климат и свързания с него растеж на тревата през цялата година развъждането на овце е разпространено по цялата планинска верига на Пиренеите.
Климатичните градиенти, и по-специално градиентите на валежите между различните участъци в района, обясняват развитието и разграничаването на три млечни породи и седем породи овце с бозаещи агнета, които са добре приспособени към местните дадености.
Релефът предлага растителност, разположена на етажи, която се оползотворява в зависимост от сезоните, което е характерна особеност на начина на отглеждане на овцете.
В исторически план пасищната екосистема е система, която се съсредоточава върху извеждането с цел рационално използване на планинската тревна покривка на пасящия добитък на лятна паша, която се допълва с фуражи, и по-специално зърнени култури.
Овцете са от автохтонни породи от района на Пиренеите, приспособени към климатичните промени и лятната паша в планинските пасища.
И до днес тези породи са преобладаващи в района.
Поради своята издръжливост те имат подходяща за ходене морфология, дълги и тънки крака, и са доста леки.
Угояването на агнетата също е традиционно развита в планинския масив на Пиренеите практика, най-често в рамките на системи на отглеждане на бозаещи животни, като единственият доход идва от продажбата на агнетата, което налага да се угояват на място, за да се извлече максимална полза от тях.
Въпреки това, поради разпръснатостта на планинските стопанства и ниския потенциал за производство на фуражи за довършване на угояването в тези райони, угояването на някои от агнетата за клане традиционно „се довършва“ извън стопанството, в което са родени, в център за довършване на угояването.
„Agneau des Pyrénées“ се произвежда по производствени методи и технологии, свързани с географския район: географският район е със специфичен релеф и климат, подходящи за животновъдството, по-специално развъждането на овце.
Районът на Пиренеите, съчетаващ високите планински и предпланински участъци, като цяло е благоприятен за развитието на животновъдството, и по-специално за развъждането на овце.
Разнообразието на релефа и климата позволява взаимно допълване между планинските зони и склоновете.
Овцете се хранят най-малко седем месеца в годината на пасищата, в планината и по затревените склонове.
Благодарение на издръжливостта на тези породи става възможно поддържането на земеделските стопанства върху трудни терени чрез жизнеспособни земеделски и животновъдни системи, тъй като тези породи могат да се приспособяват към неблагоприятните почвени и климатични условия на средата в района на Пиренеите.
Разположената на етажи растителност се използва в зависимост от сезоните и е характерна особеност на начина на отглеждане на овцете в района на Пиренеите.
Използването на местни автохтонни породи от района на Пиренеите води до практики, съобразени с отчитането на различните характеристики на територията (разпръснатост на стопанствата: проблеми, свързани с изолацията, достъпност на фуражни ресурси, затруднения, свързани със събирането).
Особеностите и разнообразието на местните условия в Пиренейската планинска верига са създали възможност за развитие на десет породи овце.
Всяка от тези десет породи, отлично приспособени към територията и към практиките на отглеждане в района на Пиренеите, допринася за производството на особен вид агнета, които са с нисък клас по конформация.
Млекодайните овце се доят, така че трябва да бъдат отделени от агнетата си, когато последните са още млади.
Растежът на тревата на територията води до получаването на особено богато мляко, задоволяващо изцяло хранителните потребности на агнетата, чиято единствена храна е майчиното мляко от вимето на овцата.
Месото от тези млечни агнета в действителност е със светъл до светлорозов цвят.
Овцете майки не се доят, поради което те прекарват повечето време с агнетата си в продължение на най-малко шестдесет дни — време, през което агнетата развиват характерната за преживните животни храносмилателна система и преминават от млечно хранене към хранене на основата на тревни фуражи и зърнени култури.
Това хранене, включващо два етапа, както и възрастта на агнетата — нито прекалено млади, нито прекалено възрастни, позволява да се получи месото с розов цвят.
Животновъдите са съхранили своите системи на отглеждане, което прави възможно производството на двата вида агнета, които са признати и ценени.