C 152/58
RO
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
6.4.2022
3.3.
Începând cu 2011, SUA s-a îndepărtat, deziluzionată, de un Orient Mijlociu destabilizat.
Vidul astfel creat a fost mai întâi ocupat de „Statul Islamic”.
Când acesta a fost distrus în mare parte în Irak și Siria, cu precădere Rusia a acoperit vidul creat.
În același an memorabil, Hillary Clinton, secretara de stat a SUA de la acea vreme, a declarat că viitorul politicii se va decide în Asia, nu în Afganistan sau Irak.
Europa și Orientul Mijlociu au devenit puncte marginale ale interesului și strategiei americane.
În ceea ce privește Afganistanul, această politică, periculoasă pentru stabilitatea și securitatea Europei, pare să continue sub conducerea președintelui Biden.
3.4.
În continuare, Europa nu se află în centrul politicii externe a SUA.
SUA acordă întreaga atenție și resursele sale creșterii neîngrădite a Chinei, posibil accelerată de pandemie.
În plus, situația din America Latină este din nou dificilă, fiind dominată de autoritarism și corupție, care merg până la eșecul complet al statului.
Din cauza curentelor de migrație, SUA consideră America Latină mai apropiată decât Europa sau Africa, de exemplu.
America aproape că ignoră cu totul Africa, care cunoaște cea mai rapidă creștere demografică din lume, în timp ce Europa vecină, deși privește cu interes spre acest continent, nu formulează nicio strategie, spre deosebire de China, care este foarte activă pe continentul african.
3.5.
China și-a continuat creșterea economică rapidă inițiată de Deng Xiaoping la sfârșitul anilor 1980 și, de la preluarea puterii de către Xi Jinping, își afirmă tot mai ferm poziția de putere mondială.
De la o dictatură care viza dezvoltarea și acționa pașnic către exterior, s-a transformat într-un stat care lansează amenințări militare în Asia și se manifestă (din nou) totalitar în interior, practicând supravegherea în masă.
UE nu are o strategie vizibilă în relație cu China, iar în timpul Președinției germane a alimentat și a impus politic un acord bilateral de investiții, care prevede prea puține obligații pentru China, inclusiv în ce privește punerea în aplicare a drepturilor fundamentale, cum ar fi libertatea de asociere, și, în cel mai bun caz, servește doar superficial intereselor europene.
CESE este foarte preocupat de posibilele consecințe, în special în ceea ce privește dezinformarea și influența, deoarece acordul deschide calea pentru investiții chineze și în sectorul știrilor, mass-mediei și al divertismentului.
3.5.1.
China se înarmează masiv.
Noua putere mondială, vădit agresivă, amenință însă tot mai intens, inclusiv cu scenariul unei invazii a Taiwanului, încearcă să controleze rutele comerciale maritime, care sunt esențiale pentru economia mondială, distruge democrația și libertatea în Hong Kong, încălcând dreptul internațional și propriile angajamente, și suprimă în masă și cu o brutalitate greu de imaginat populațiile musulmane din provinciile sale din nord-vest.
Acest lucru nu împiedică Partidul Comunist Chinez să ofere imediat relații bune talibanilor în momentul prăbușirii afgane, întrucât eșecul occidental în Hindukuș întărește preferința Partidului Comunist Chinez pentru o ordine mondială multilaterală, dar iliberală.
Astfel, conceptul de multilateralism, conotat pozitiv până în prezent, cunoaște o reevaluare.
3.5.2.
Influența Chinei în Europa a devenit deja o realitate economică și politică ce nu poate fi ignorată.
Beijing își urmărește cu perseverență proiectul „Drumul mătăsii”, ocupă pas cu pas poziții strategice și își subordonează politic țări din Africa și Asia prin contracte de credit care par generoase la prima vedere, în realitate sunt însă opresive.
Beijingul a preluat deja controlul unor infrastructuri importante și în Europa de Sud-Est.
Printre exemplele din UE se numără portul Pireu din Grecia sau autostrăzi construite în Muntenegru și extinderea tehnologiei 5G.
3.5.3.
O parte din economia europeană, inclusiv unele concerne germane, depind periculos de mult de piața chineză, care s-a oferit inițial industriei europene ca atelier de lucru extins, fără însă a se deschide cu adevărat.
Unele corporații își revizuiesc, pe bună dreptate, lanțurile de aprovizionare care sunt mult prea unilaterale și, în cele din urmă, depind de comportamentul arbitrar al liderilor chinezi.
3.5.4.
Accesul la piețele chineze a rămas dificil sau chiar închis, chiar și după aderarea Chinei la OMC.
Despre echitate și reciprocitate nici nu poate fi vorba.
China denaturează concurența globală prin subvenții și refuză cu obstinație să reducă supracapacitățile.
Statul controlat de Partidul Comunist Chinez a practicat de la bun început spionajul industrial sistematic și a forțat transferul de cunoștințe în cadrul asocierilor în participație.
În schimb, China se deschide doar investitorilor străini de al căror know-how are nevoie și protejează în continuare întreprinderile chineze împotriva oricărui risc, într-un mod care denaturează concurența.
Aceste practici sunt incompatibile cu un regim de piață deschis și just, bazat pe reciprocitate.
3.6.
Din 2007, de la memorabilul discurs al lui Vladimir Putin de la Conferința de securitate de la München, Rusia s-a îndepărtat din păcate cu pași tot mai mari de cooperarea cu Occidentul.
Moscova exploata deja dependența vecinilor săi de aprovizionarea cu gaze naturale.
Când acest lucru nu a mai fost suficient și apropierea de UE și, implicit, de Occident, sau eforturile către o mai mare independență ale fostelor republici sovietice au luat amploare, conducerea de la Moscova a purtat la periferia sa și în fosta zonă de influență sovietică, războaie atât ascunse cât și fățișe, care au culminat cu anexarea Crimeei, teritoriu ucrainean, prin încălcarea dreptului internațional și a propriilor angajamente.
Cei care dețin puterea de la Kremlin au exploatat brutal, în interes propriu, instabilitatea care a urmat scurtei Primăveri arabe din 2011.
În plus, tot aceștia sunt responsabili de războaie cibernetice împotriva statelor democratice liberale, de campanii de dezinformare