C 152/58
LV
Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
6.4.2022.
3.3.
2011. gadā ASV, zaudējot ilūzijas, novērsās no destabilizētajiem Tuvajiem Austrumiem.
Tādējādi radītajā vakuumā vispirms ienāca “Islāma valsts”.
Pēc tās sagrāves Irākā un Sīrijā pirmā, kas aizpildīja šo plaisu, bija Krievija.
Tajā pašā nozīmīgajā gadā toreizējā ASV valsts sekretāre Hillary Clinton paziņoja, ka politikas nākotne tiks izlemta Āzijā, nevis Afganistānā vai Irākā.
Eiropa un Tuvie Austrumi bija nonākuši Amerikas interešu un Amerikas stratēģijas perifērijā.
Attiecībā uz Afganistānu šķiet, ka šī Eiropas stabilitātei un drošībai bīstamā politika turpināsies arī prezidenta Biden vadībā.
3.4.
Eiropa joprojām nav ASV ārpolitikas uzmanības centrā.
Visa ASV uzmanība un resursi ir piesaistīti nekontrolētajai Ķīnas izaugsmei, ko, iespējams, ir paātrinājusi pandēmija.
Turklāt ir atkal sarežģījusies situācija Latīņamerikas valstīs – sākot no autoritārisma un korupcijas līdz pilnīgam valsts pārvaldes sabrukumam.
Latīņamerikas valstis jau turienes bēgļu pārvietošanās dēļ vien ir ASV tuvākas nekā Eiropa vai Āfrika.
Āfrika ar visstraujāk augošo iedzīvotāju skaitu pasaulē gandrīz nemaz nepiesaista Amerikas uzmanību, savukārt kaimiņos esošā Eiropa tajā ir visnotaļ ieinteresēta, taču atšķirībā no Ķīnas, kas ļoti aktīvi darbojas Āfrikā, Eiropai trūkst savas stratēģijas.
3.5.
Ķīna turpināja pagājušā gadsimta 80. gadu beigās Deng Xiaoping vadībā uzsākto straujo ekonomikas augšupeju un kopš Xi Jinping stāšanās amatā arvien pārliecinošāk formulē jaunas prasības par pasaules varu.
No ārēji miermīlīgas jaunattīstības diktatūras šī valsts ir kļuvusi par visaptverošu uzraudzību īstenojošu valsti ar militāristisku un agresīvi draudīgu klātbūtni Āzijas reģionā, un iekšēji tā (atkal) ir totalitāra valsts.
Eiropas Savienībai nav pamanāmas stratēģijas attiecībām ar Ķīnu, un Vācijas Padomes prezidentūras laikā ES politiski rosināja un virzīja divpusēju ieguldījumu nolīgumu, kas Ķīnai uzliek pārāk maz saistību, tostarp attiecībā uz pamattiesību, piemēram, biedrošanās brīvības, īstenošanu, un kas labākajā gadījumā tikai virspusēji kalpo Eiropas interesēm.
EESK ir visnotaļ nobažījusies par iespējamajām sekām, it īpaši attiecībā uz dezinformāciju un ietekmi, jo nolīgums arī plaši atver Ķīnas ieguldījumiem ziņu, plašsaziņas līdzekļu un izklaides nozares.
3.5.1.
Ķīna ievērojami palielina savas militārās spējas.
Tagad atklāti agresīvā jaunā pasaules lielvara arvien neatlaidīgāk draud pat ar Taivānas iebrukuma scenāriju, cenšas kontrolēt pasaules ekonomikai nozīmīgus jūras tirdzniecības ceļus, iznīcina demokrātiju un brīvību Honkongā, pretēji visām saistībām, ko tā ir uzņēmusies saskaņā ar starptautiskajām tiesībām, un neiedomājami brutāli masveidā apspiež musulmaņu iedzīvotājus tās ziemeļrietumu provincēs.
Tas neliedz Ķīnas Komunistiskajai partijai (ĶKP) Afganistānas sabrukuma brīdī nekavējoties piedāvāt labas attiecības ar Taliban, jo Rietumu neveiksme Hindukušā stiprina Ķīnas Komunistisko partiju virzībā uz daudzpusēju, bet nebrīvu starptautisko kārtību.
Tādējādi daudzpusīguma jēdziens, kam līdz šim bija pozitīva konotācija, tiek izvērtēts no jauna.
3.5.2.
Ķīnas ietekme Eiropā ir kļuvusi par ekonomiski un politiski nenoliedzamu faktoru.
Pekina neatlaidīgi īsteno savu “Zīda ceļa” projektu, pakāpeniski ieņem stratēģiskas pozīcijas un padara Āfrikas un Āzijas valstis politiski atkarīgas, izmantojot šķietami dāsnus bet faktiski ierobežojošus aizdevumu līgumus.
Pekina jau ir ieguvusi kontroli pār svarīgām infrastruktūrām arī Eiropas dienvidaustrumos.
Eiropas Savienībā šādi piemēri ir Pirejas osta Grieķijā, automaģistrāļu būvniecība Melnkalnē un 5G ieviešana.
3.5.3.
Daļa Eiropas ekonomikas, īpaši Vācijas koncerni, tagad ir bīstami atkarīgi no Ķīnas tirgus, kas sākotnēji sevi piedāvāja Eiropas rūpniecībai kā darbagalda pagarinājumu, bet neatverot savu tirgu.
Daži uzņēmumi pamatoti pārskata savas piegādes ķēdes, kas ir pārāk vienpusējas un galu galā atkarīgas no Ķīnas vadītāju iespējami patvaļīgas rīcības.
3.5.4.
Pat pēc Ķīnas iestāšanās PTO piekļuve Ķīnas tirgiem joprojām ir sarežģīta vai pat slēgta.
Par taisnīgumu un savstarpīgumu nevar būt ne runas.
Valsts kropļo globālo konkurenci ar subsīdijām un pastāvīgi atsakoties samazināt jaudas pārpalikumu.
Ķīnas Komunistiskās partijas pārvaldītā valsts jau no paša sākuma sistemātiski praktizēja rūpniecisko spiegošanu, piespiežot nodot zināšanas ar kopuzņēmumu starpniecību.
Tikmēr Ķīna atver savu tirgu tikai tiem ārvalstu investoriem, kuru zināšanas tai pašai ir vajadzīgas, un joprojām aizsargā Ķīnas uzņēmumus pret jebkādu risku, tādējādi izkropļojot konkurenci.
Tas viss nav savienojams ar savstarpēji atvērtu un taisnīgu tirgus organizāciju.
3.6.
Kopš ievērības cienīgās Vladimira Putina runas Minhenes drošības konferencē 2007. gadā Krievija diemžēl ir attālinājusies no līdz šim diezgan iepriecinošās sadarbības ar Rietumiem.
Maskava jau sen kā ietekmes līdzekli sāka izmantot kaimiņvalstu atkarību no dabasgāzes piegādēm.
Kad ar to vairs nepietika un bijušās padomju republikas sāka pārāk cieši tuvināties ES un līdz ar to arī Rietumiem vai pārāk spēcīgi tiekties pēc lielākas neatkarības, Maskavas vadība savā perifērijā jeb Padomju Savienības bijušajā ietekmes sfērā sāka rīkot slēptus un atklātus karus, piemēram, anektējot Ukrainas teritoriju Krimu, tādējādi pārkāpjot starptautiskās tiesības un savas līgumiskās garantijas.
Kremļa varas iestādes ir brutālā veidā ļaunprātīgi izmantojušas nestabilitāti, kas sekoja īsajam “Arābu pavasarim” 2011. gadā, lai sasniegtu savus mērķus.
Tāpat tās