C 152/58
DA
Den Europæiske Unions Tidende
6.4.2022
3.3.
I 2011 opgav et desillusioneret USA et destabiliseret Mellemøsten.
I det tomrum, der opstod i den forbindelse, fulgte i første omgang »Islamisk Stat«.
Da denne organisation i det store og hele var tilintetgjort i Irak og Syrien, var det især Rusland, der udfyldte tomrummet.
I samme historiske år erklærede den amerikanske udenrigsminister Hillary Clinton, at politik i fremtiden ville blive afgjort i Asien, og ikke i Afghanistan eller Irak.
Europa og Mellemøsten var blevet skubbet ud på et sidespor i forhold til de amerikanske interesser og den amerikanske strategi.
For så vidt angår Afghanistan, synes denne politik, som er farlig for Europas stabilitet og sikkerhed, at fortsætte under præsident Biden.
3.4.
Europa er fortsat ikke i fokus for den amerikanske udenrigspolitik.
USA lægger hovedvægten og bruger de fleste ressourcer på Kinas voksende indflydelse, som muligvis fremskyndes af pandemien.
Desuden er situationen i Latinamerika med autoritære magtstrukturer, korruption og sågar stater i sammenbrud igen vanskelig.
Flygtningestrømmene i de latinamerikanske lande gør, at Latinamerika står USA nærmere end Europa eller f.eks. Afrika.
Afrika, der har den hurtigst voksende befolkning i verden, får så at sige ingen opmærksomhed fra USA.
Europa interesserer sig for disse lande, men i modsætning til Kina, der er meget aktiv på det afrikanske kontinent, mangler EU en strategi.
3.5.
Kina har fortsat det hurtige økonomiske opsving, der startede i 1980'erne med Deng Xiaoping, og har siden Xi Jinpings tiltræden stadig mere selvbevidst formuleret et nyt krav om at være en verdensmagt.
Landet er gået fra at være et udviklingsdiktatur, der udadtil har ageret fredeligt, til at være en udtalt overvågningsstat, der optræder militært overlegent grænsende til truende i Asien og internt (igen) er totalitært funderet.
EU har ikke en synlig strategi for forbindelserne med Kina.
Under det tyske rådsformandskab blev en bilateral investeringsaftale, der ikke forpligter Kina i tilstrækkelig grad, trumfet igennem fra politisk hold.
Dette vedrører bl.a. overholdelsen af grundlæggende rettigheder såsom fagforenings­ frihed, og aftalen tjener i bedste fald de europæiske interesser på overfladisk vis.
EØSU er meget bekymret over de mulige konsekvenser, navnlig med hensyn til desinformation og indblanding, da aftalen også åbner porten på vid gab for kinesiske investeringer i nyheds-, medie- og underholdningssektorerne.
3.5.1.
Kina opruster massivt.
Den nu åbenlyst aggressive nye verdensmagt truer i stigende grad med at invadere Taiwan, søger kontrol med handelsveje, der er centrale for verdensøkonomien, ødelægger demokratiet og friheden i Hongkong i strid med alle internationale forpligtelser, landet selv har indgået, og undertrykker den muslimske befolkning i sine nordvestlige provinser massivt og med en brutalitet, som det er svært at forestille sig.
Sidstnævnte forhindrer ikke det kinesiske kommunistparti (CCP) i straks at søge gode forbindelser til Taleban i kølvandet på det afghanske sammenbrud.
Vestens sammenbrud i Hindu Kush styrker kommunistpartiets præference for en multilateral, men ufri verdensorden.
Begrebet multilateralisme, som hidtil har haft en positiv klang, får dermed en anden betydning.
3.5.2.
Den kinesiske indflydelse i Europa er blevet en uomgængelig økonomisk og politisk faktor.
Beijing forfølger tålmodigt sit »ét bælte, én vej«-projekt, besætter strategiske positioner en efter en og gør lande i Afrika og Asien politisk afhængige gennem kreditaftaler, der overfladisk set virker generøse, men som reelt binder modparten.
I Sydøsteuropa har Beijing allerede opnået kontrol med vigtig infrastruktur.
Eksempler herpå er Piræus havn i Grækenland og motorvejsbyggeriet i Montenegro og udbygningen af 5G.
3.5.3.
Dele af den europæiske økonomi, herunder især tyske koncerner, er efterhånden i et bekymrende omfang blevet afhængige af det kinesiske marked, som i første omgang tilbyder sig som et forlænget arbejdsbord uden rigtigt at åbne sig.
Nogle koncerner genovervejer med rette deres alt for ensidige forsyningskæder, der i sidste ende er afhængige af de kinesiske lederes vilkårlighed.
3.5.4.
Selv efter Kinas tiltrædelse af WTO er adgangen til de kinesiske markeder stadig vanskelig eller udelukket.
Der er langt fra tale om retfærdighed og gensidighed.
Landet forvrider den globale konkurrence vha.
subsider og ved konsekvent at nægte at nedbringe overkapacitet.
Staten, styret af CCP, bedrev fra begyndelsen systematisk industrispionage og tiltvang sig videnoverførsel via joint ventures.
I dag åbner Kina kun for udenlandske investorer, hvis knowhow landet selv har brug for, og det sikrer stadig kinesiske virksomheder mod enhver risiko på en måde, der forvrider konkurrencen.
Det er alt sammen uforeneligt med en gensidigt åben og retfærdig markedsordning.
3.6.
Rusland har siden Vladimir Putins tankevækkende tale på sikkerhedskonferencen i München i 2007 desværre med stadig større skridt fjernet sig fra samarbejdet med Vesten.
Moskva brugte allerede på et tidligt tidspunkt sine naboers afhængighed af naturgasleverancer som pressionsmiddel.
Når det ikke længere var tilstrækkeligt, og hvor tilnærmelsen til EU og dermed Vesten eller bestræbelserne på at opnå mere selvstændighed blev for store i de tidligere sovjetrepublikker, førte regeringen i Moskva skjulte eller åbne krige i perifere lande og i tidligere sovjetiske områder, f.eks.
med Krim som annekteret ukrainsk territorium i strid med folkeretten og imod Moskvas egne kontraktlige garantier.
Magthaverne i Kreml har på brutal vis misbrugt den manglende stabilitet, der fulgte efter det korte arabiske forår i 2011, til egne formål.
De fører