C 152/130
DA
Den Europæiske Unions Tidende
6.4.2022
3.8.
Den delegerede taksonomiforordning om modvirkning af klimaændringer kan, hvis den vedtages af Rådet og Parlamentet, styre fremtidige investeringer i retning af bæredygtige aktiver, som er den kategori, vedvarende energi tilhører.
Først når konkurrenceforvridningen mellem energikilderne er udryddet, vil de vedvarende energikilder kunne konkurrere frit på markedet.
I mellemtiden glæder EØSU sig over Kommissionens tilgang, som vil gøre det muligt at undgå, at udbredelsen af vedvarende energikilder taber terræn.
4.
Særlige bemærkninger til direktivets tekst a) De foreslåede måls bindende eller ikkebindende karakter 4.1.
EØSU gentager sin kritik (7) af, at revisionen af direktivet, i modsætning til revisionen i 2009, ikke omfatter bindende nationale mål.
EU har ganske vist nået sit mål om en andel af vedvarende energi på 20 % i 2020, men visse medlemsstater har ikke formået at nå deres mål, mens andre kun med nød op næppe har opfyldt (8) deres, navnlig på grund af den særlige konjunktur som følge af sundhedskrisen, som har bremset nogle af de nationale økonomier.
Dette eksempel illustrerer den nuværende forvaltningsrammes svaghed, hvor man blot »tilskynder« medlemsstaterne til at nå deres nationale mål.
EØSU opfordrer Rådet, Europa-Parlamentet og Kommissionen til at genåbne drøftelserne om fastsættelse af bindende nationale mål, om en passende energiforvaltning og/eller som minimum om mere afskrækkende midler over for medlemsstater, der ikke når deres mål, for at sikre, at medlemsstaterne lever op til de nationale ambitioner.
Her viser direktivet de begrænsninger, der er forbundet med en indsats, som bygger på frivillighed.
Selv om flere medlemsstater er nået længere end deres prognoser for 2020, risikerer vi en udligning i nedadgående retning, som vil demotivere de medlemsstater, der har opnået de bedste resultater, på grund af den manglende vilje blandt visse af de andre medlemsstater og fraværet af konsekvenser.
4.2.
For så vidt angår det nye bindende mål om en andel af vedvarende energikilder på mindst 40 % i 2030 (mod 32 % hidtil) vedrører det hele energiforbruget og ikke blot elektricitetsforbruget.
EØSU glæder sig over, at Kommissionen har foreslået det mest ambitiøse mål i det interval, der blev identificeret i klimaplanen (38-40 %), for at nå det nye mål om en reduktion af drivhusgasemissionerne med 55 % inden 2030.
Det viser Kommissionens ambition om at fremskynde udbredelsen af grønne teknologier, hvilket EØSU bifalder.
Denne stigning i andelen af vedvarende energikilder i medlemsstaternes elektricitetsmiks vil imidlertid få konsekvenser i form af energi- og elforbrug (9), da andelen af energiforbruget forventes at falde inden 2050.
Det er vigtigt at ajourføre 2050-scenarierne i lyset af de nye mål, navnlig ved at præcisere, hvilken rolle lagring af elektricitet vil kunne spille, og som bør udvikles hurtigere end forventet, eller hvilken rolle energibesparelse vil kunne spille, herunder visse former for adfærd, som har nydt fremme under sundhedskrisen.
4.3.
Der er dog for visse medlemsstaters vedkommende tale om et meget ambitiøst nyt mål.
Selv om mange af dem halter bagefter med hensyn til dekarboniseringen af byggesektoren, bifalder EØSU den foreslåede tilgang, som består i at øge indsatsen i de enkelte sektorer, såsom indsatsen for at integrere vedvarende energikilder i varme- og kølesektoren.
Et specifikt mål på 49 % for andelen af vedvarende energi i byggesektoren, som omhandlet i den nye artikel 15a, var rent faktisk også presserende.
EØSU undrer sig dog over, at målet ikke er bindende.
Byggesektoren bør reducere sine emissioner med 60 % inden 2030 og være kulstofneutral i 2040 for at nå de mål, der er fastsat i den europæiske grønne pagt.
Mange medlemsstater vil kunne få vanskeligt ved at nå dette mål, og EØSU understreger, at det er vigtigt fra 2025 og derefter at gøre brug af støtten fra den sociale klimafond.
Dette skulle gøre det muligt at fremskynde renoveringen af både offentlige og private bygninger og dermed dæmme op for det voksende fænomen med brændstoffattigdom, som berører over 30 millioner europæere.
Hvad enten det drejer sig om støtte fra den kommende sociale klimafond eller, mere generelt, andre støtteinstrumenter, skal der dog indføres en sporingsmekanisme for at sikre, at denne støtte behørigt går til bekæmpelse af klimaændringer.
Hvis disse midler udvandes i de nationale budgetter, bliver det umuligt på effektiv vis at kontrollere anvendelsen af de tildelte midler.
Disse midler bør desuden ikke kun rettes mod store projekter, men også mod mindre projekter, hvor den økonomiske gevinst målt i MWh og CO2-emissioner er mere beskeden, men hvor virkningen for de europæiske borgere er lige så stor eller endda større.
EØSU opfordrer til størst mulig harmonisering af tildelingskriterierne i de forskellige medlemsstater vedrørende den del af midlerne, der afsættes til at gøre borgerne aktive, for at fremme eventuelt grænseoverskridende samarbejde.
4.4.
EØSU vil gerne minde om, at dekarboniseringen af industrisektoren på nuværende tidspunkt er alt for langsom, selv om de successive europæiske klimaplaner primært har været rettet mod industrisektoren.
Konkret er industriens emissioner omfattet af EU's emissionshandelssystem.
Som følge af tilstedeværelsen af en for lempelig ordning med tildeling af gratis kvoter giver over 90 % af den industrielle forurening dog ikke anledning til omkostninger for de pågældende virksomheder,
(7) (8) (9)
EUT C 246 af 28.7.2017, s. 55.
Eurostat, Renewable energy statistics — Statistics Explained (europa.eu).
6_FR_ACT_part1_v3.pdf (europa.eu).